Dravi a krveziznivi

Waltonova, Jo

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Jedinečné spojení viktoriánského románu a dobrodružné fantasy z dračí říše, kde platí přísná společenská hierarchie. Ctihodní svobodní draci létají, loví, hromadí majetek, honosí se vznešenými tituly a pořádají dekadentní večírky v přepychových slujích. Otroci dřou v továrnách a služebnictvo má pevně svázaná křídla. A podobně jako u lidí, i mezi draky se intrikuje a soutěží o nejlepší podmínky ke snůškám vajec a výchově potomstva. Kdo v tomto boji klopýtne, je v rámci neúprosného přirozeného výběru nemilosrdně sežrán. Sloužící si nejsou jisti před svými pány, dračice před manžely a malá dráčata před rodiči… Vítejte ve světě, kde kus šťavnatého dračího masa má vyšší hodnotu než zlato.

DRAVÍ

a

KRVEŽÍZNIVÍ

Jo Waltonová

TRITON

Jo Waltonová

Draví a krvežízniví

© Jo Walton, 2003

Translation © Václav Petr, 2006

Illustrations © Jana Šouflová, 2006

ISBN 80-7254-771-2

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Věnování, poděkování a poznámky

Knihu věnuji své tetě Mary Laceové. Doprovázela mne na cestě k fantasy i na četných jiných cestách, skutečných i těch v přeneseném slova smyslu.

Předložený román vděčí za mnohé knize Framley Parsonage od Anthonyho Trollopa.

Četba viktoriánských románů patřila neoddělitelně k mému mládí. Od té doby jsem objevila řadu kouzelných autorů, Joanou Aikenovou počínaje a Johnem Fowlesem a Margaretou Forsterovou konče. Psali novodobé, moderně pojaté viktoriánské romány, a všímali si i toho, co původní viktoriánský román opomíjel. Narazíte v nich na leccos velice zajímavého, ale pravý viktoriánský román to není. Přiznejme si, že pravý viktoriánský román obsahoval mnoho mylných základních axiomů. Lidé nejsou takoví, jak je tyto romány zobrazují. Zvláště ženy ne. Dílko, které držíte v ruce, vzniklo ve snaze odpovědět na otázku, jak by svět vypadal, kdyby lidé přece jen takoví byli a kdyby se axiomy sentimentálního viktoriánského románu staly nepopiratelnými biologickými zákony.

Ráda bych poděkovala Patricku Nielsenu Haydenovi, že přijal román, který se poněkud odlišuje od jeho původních představ; Davidu Goldfarbovi, Mary Laceové a Emmetu O’Brienovi za cenné komentáře a za to, že román během zrodu postupně četli; Sašovi Waltonovi za nakreslení velmi užitečného obrázku, za průběžné připomínky, některé velice dobré, a (opět) za trpělivost během mého psaní; a děkuji i Eleanoře J. Evansové, Janetě Keggové, Katrině Lehtové, Sarah Monettové, Susan Ramirezové a Vicki Rosenzweigové za kontrolu textu.

Jsem vděčná Westmountské veřejné knihovně (Westmount, Quebec) a Atwaterské veřejné knihovně (Montreal, Quebec), že ve svém fondu přechovávají skvělou sbírku Trollopových knih. Mnohé jsem načerpala z diskusního fóra na Trollopových webových stránkách a především pak z podnětných diskusí s Ellen Moodyovou. Jsem zavázána i Elise Matthesenové, že mi darovala krásný náhrdelník a pojmenovala ho The Crowded Minds of Dragons. Svému partnerovi Emmetu O’Brienovi děkuji za to, že mi během práce poskytl lásku i potěchu. Bez pomoci zmíněných lidí bych román nikdy nenapsala.

Člověk, její poslední výtvor, dost uspokojivý se zdá

V očích tak okázalý zračí se mu cíl

Ten, kdo žalm k zimnímu nebi hlaholil

A z neplodných modliteb vystavěl mu chrám

Kdo věřil, že Bůh je vskutku láska

A láska konečným zákonem Stvoření –

Divoký výsměch věnovala jeho vyznání

Dravá a krvežíznivá Příroda –

Kdo miloval a trpěl množstvím neduhů

Kdo boj za Pravdu a Spravedlnost vyhlásil

Jen v pouštní prach se obrátil

Či vtištěn byl do železných pahorků?

Nic víc? Pak nestvůra, sen,

Nesoulad. To praúsvitu draci,

Vzájemně se svým slizem pokrývající,

Zažehli něžnou melodii v něm.

Výňatek z básně

Alfreda Lorda Tennysona: In Memoriam A. H. H.

(K uctění památky Arthura Henryho Hallama), 1850

„Patrně by mi byla zavázána, kdybych si domů přivedl draka. Docela by si zasloužila, aby jí nějaký takový tvor udělal ze života v domě peklo!“

Anthony Trollope: Framley Parsonage, 1859

I. Bon Agornin umírá

1. Bonova zpověď

B

on Agornin sebou zaškubal na smrtelném loži a prudce zamával křídly, jako by měl v úmyslu odletět do nového života ve starém těle. Lékaři zavrtěli hlavami a odešli, dokonce i dcery jej přestaly ujišťovat, že se zotaví. Prostornou podzemní slují profukoval vítr. Drak složil hlavu na skrovné zlaté jmění, snažil se zachovat klid, nabrat dech. K ovlivnění všech věcí příštích mu již nezbývalo mnoho času. Patrně hodina, snad méně. Bolestí v těle by se zajisté rád zbavil, ale zároveň si přál, aby nemusel litovat tolika věcí.

Zaúpěl, změnil polohu na zlatém loži a pokoušel se uvažovat o svých životních osudech pozitivně. Církev učila, že šťastné znovuzrození se nezíská ani pomocí křídel, ani ohně, ale spíše prostřednictvím nevinnosti a pokojnou duší. Pokoušel se tedy dosáhnout blaženého klidu, ale dařilo se mu to jen s velkou námahou.

„Nechybí vám něco, otče?“ zeptal se jej syn Penn, když se Bon utišil, a jemně vložil pařát na otcovo rameno.

Penn Agornin, či spíše blahoslavený Penn Agornin, neboť mladý Penn se stal již pastorem, měl pocit, že chápe, co otce trápí. Z titulu svého úřadu vykonával při úmrtním loži službu již mnohokrát a těšilo jej, že může pomoci při odchodu ze světa právě vlastnímu otci, a ušetřit jej v této chvíli přítomnosti cizího draka. Místní pastor, blahoslavený Frelt, ani zdaleka nepatřil mezi otcovy přátele. Ti dva se po léta tiše nenáviděli a Penn považoval takový vztah ze strany pastora za zcela nepatřičný.

„Uklidněte se, otče,“ oslovil jej. „Prožil jste dobrý život. Opravdu jen stěží si lze představit někoho, kdo by si mohl dělat na smrtelném loži tak málo výčitek.“ Penn svého otce velmi obdivoval. „Na začátku jste neměl téměř nic, jen urozené jméno, a nakonec jste i s křídly a plamenem přesáhl dvacet metrů, založil jste honosné sídlo a zjevně jste si získal úctu všech. Do dnešního dne přežilo pět vašich potomků. Mohu se tedy v církvi cítit bezpečně.“ Pozvedl jedno křídlo, převázané červenou šňůrkou. Zbožní ji považovali za symbol pastorova zasvěcení bohům a dračí rase, ostatní v ní viděli jen odznak imunity. „Berenda se dobře vdala, má potomky a její manžel sluje jako mocná Jeho Jasnost. Avan se úspěšně protlouká v Irietu. Zvolil si patrně cestu nejnebezpečnější, ale má silné přátele a zatím se mu daří dobře, jako kdysi i vám. Co se týče zbylých dvou, Hanery a Selendry, nebojte se o ně, i když jsou mladé a zranitelné. Berenda si vezme domů Haneru a dohlédne, aby se pod záštitou jejího manžela dobře vdala. Stejným způsobem se zase já postarám o Selendru.“

Bon opatrně vtáhl vzduch a vydechl jemný obláček plamene a dýmu. Penn pohotově uskočil. „Všichni se musíte podřídit mému rozhodnutí,“ přerušil jej Bon. „Mladí, co se ještě neusadili, dostanou moje zlato, či alespoň to, co z něj zbylo. Ty a Berenda jste již začali s hromaděním kapitálu, a proto ode mne každý z vás obdrží jen jeden, symbolický díl. To málo, co zbylo, přenecháte ostatním. Nenakupil jsem velké jmění, ale jako pomoc jim to postačí.“

„Už jsme se tak dohodli, otče,“ odvětil Penn. „Až si rozdělíme vaše tělo, dostanou pochopitelně větší díl. Berenda a já jsme se již zavedli, bratr a obě zbývající sestry však potřebují více.“

„Vždycky ses choval tak, jak by se k sobě měli chovat všichni sourozenci,“ pochválil jej Bon a vydechl více kouře. „Než zemřu, Penne, chci se vyzpovídat. Vyslechneš mne?“

Penn couvl, zahalil se do křídel. „Otče, církevní učení znáš. Zpověď se nechápe jako svátost již tři tisíce let. To je šest dračích životů. Zavání Dobou útlaku a pohanskými obyčeji Jaržů!“

Bon zakoulel velkýma zlatýma očima. Jeho úzkostlivě zdvořilý syn mu někdy připadal jako cizinec. Penn by nikdy nevydržel to, co vydržel on. Nikdy by nepřežil. „Je možné, že tě učili o šesti životech, jenže za mého mládí ještě někteří z kněží poskytovali rozhřešení tomu, kdo o ně požádal. Odpuštění se stalo hříchem až později, za tvého života. Bylo špatné za rozhřešení platit, to ano, jenže ulehčit těm, kteří chtěli sejmout ze svých beder břemeno, bylo správné. Vždyť obřad rozhřešení dosud v modlitební knížce najdeš! Vím, že Frelt by mne ze samé zášti odmítl, ale domníval jsem se, že ty najdeš dost odvahy k tomu, abys mi pomohl.“

„Přesto je to hřích, otče, a církev se proti němu staví stejně ostře jako proti létání kněží,“ Penn opět pokrčil svázanými křídly. „Pravda, nejde o článek víry, jen o dobovou změnu zvyklostí. Zpověď se prostě neslučuje s duchem doby. Rozhřešení ti patrně neposkytnu. Kdyby na to někdo přišel, ztratil bych místo. Kromě toho, brání mi v tom i moje vlastní svědomí!“

Bon se znovu posunul a uvědomil si, že se z něho uvolňují šupiny; padaly na zlaté lože pod ním. Mnoho času mu již nezbývalo. Obavy se stupňovaly. „Neprosím tě o rozhřešení, když ho nemůžeš dát. Jen si myslím, že se mi zemře snadněji, když si tam neponesu tajemství.“

„Můžete mi vyprávět, cokoli si jen budete přát, drahý otče,“ ubezpečil jej Penn a přistoupil opět blíže. „Jen to nenazývejte zpovědí a neříkejte, že to děláte proto, že jsem pastor. Kdyby se to někdo dozvěděl, ohrozilo by to mou pověst.“

Bon pohlédl na červenou šňůrku svazující synova křídla. Vzpomněl si přitom, kolik musel zaplatit, aby syna do církve přijali, a jak se mu od té doby dobře dařilo. „Není to úžasné, co všechno dokázal tvůj malý přítel Šer?“ poznamenal Bon a vzápětí ucítil bolest valící ze mu z plic. Chtělo se mu zakašlat, ale netroufl si. Penn se chystal odpovědět, ale rozmyslel si to. Zafuněl. Tiše pozoroval otcův zápas. Malý Šer, kdysi kamarád ze školy, si nyní říkal Jeho Velebnost Šer Benandi, pán svého vlastního panství. Penn pro něho pracoval jako pastor, mohl si proto dovolit vlastní dům, manželku a potomky.

„Žrát se navzájem je dračí zvyk,“ vypravil ze sebe konečně Bon.

„V těchto dnech –“ začal Penn.

„Jak víš, zůstal jsem z rodiny jediný, jako jediný ze všech bratrů a sester jsem se dožil toho, že mi narostla křídla,“ pokračoval Bon v proslovu k synovi. „Věděl jsi, že je sežrala Jeho Eminence z Telstiů či nejspíš jeho manželka, Její Eminence z Telstiů? Telstiové některé ze sourozenců sežrali, střemhlav se na ně vrhali z oblohy, zaměřili se na neduživé, ale mne, nejstaršího a nejsilnějšího, nechali pokaždé naživu. Neúprosně se drželi církevního učení, podle něhož věřili, že pojídáním neduživých zušlechťují dračí rasu a že mi tím dokonce prokazují laskavost. Neodpustil jsem jim, že mi sežrali otce a sourozence. Naoko jsem se s nimi i jejich dětmi přátelil, protože matce scházela síla. Nemohla ubránit ani mne, ani sebe, kdyby se rozhodli, že nás sežerou. Vzali si otcovo zlato a nám nezůstalo nic, jen jméno. V době, kdy jsme ze všech sourozenců zbyli jen tři, mi narostla křídla, jenže jsem byl jen něco přes dva metry dlouhý. Tehdy jsem pojal úmysl opustit domov a hledat štěstí jinde, jenže kdybych to udělal, vystavil bych se velkému nebezpečí. Délku a sílu jsem nemohl načerpat z konzumace hovězího. Sám jsem tedy pozřel zbývajícího bratra a sestru!“

Pastor zůstal strnule ležet vedle umírajícího otce. Nevěděl, co mu starý drak prozradí, a to, co slyšel, přesahovalo i ty nejdivočejší představy. Penn právě prožil duševní otřes.

„Zemřu celý?“ zeptal se Bon. „Usadí se má duše jako popel z dýmu, jak učí církev? Anebo se zrodím znovu v ovčí vlně, abych jako zákusek zahnal něčí hlad, anebo hůře, zrodím se jako plazící se červ či jako nějaký odporný bezkřídlý Jarž?“ Snažil se zachytit očima synův pohled. Penn však na něj jen němě zíral. „Od té doby jsem žil dobrý život, jak jsi říkal. Mnohokrát jsem hořce litoval, ale tehdy jsem byl mladý a hladový, nikdo mi nemohl pomoci a strašně jsem potřeboval letět pryč!“

S pravidelným pleskáním z Bona odpadávaly šupiny. Z dechu mu vanulo více kouře než vzduchu. Začínal se mu kalit zrak. Jako pastor musel Penn pečovat o mnoho umírajících. Poznal, že otci zbývá jen pár minut. Roztáhl křídla a vyslovil závěrečnou modlitbu. „Nyní leť s Veldem, propouštím tě, aby ses znovu a svobodně zrodil s Kamranem po boku –,“ ale hrdlo mu naplnil dým a nemohl pokračovat. Kdysi si přečetl popis obřadu rozhřešení. Děsilo jej to, ale současně fascinovalo. Otec měl pravdu. Postup dosud zůstal v modlitební knížce. Nyní otec rozhřešení potřeboval. A jasnou mysl k tomu dalšímu. Penn sice patřil mezi konvenčně smýšlející mladé draky, zastával přece kněžský úřad, ale otce miloval. „Je to jen obyčej, žádná teologie v tom není,“ zamumlal. Přidržel otci před očima pařáty, aby je viděl. „Vyslechl jsem tvou –“ na okamžik zaváhal. Cítil nepatřičnost toho slova a přemýšlel, zda by nemohl použít jiné. Ne, jiné by otci neposkytlo ani útěchu, ani rozhřešení, které potřeboval. „– zpověď, slovutný Bone Agornine. Dávám ti rozhřešení. Ve jménu Kamrana, ve jménu Žurala a ve jménu Velda ti odpouštím.“

Z hlubin otcových pohasínajících očí vyčetl úsměv, po něm se v nich rozhostil klid. A poté si jako vždy povšiml nepředstíraného údivu. I když se Penn stal svědkem konečného ohromení již mnohokrát, nikdy si nezvykl. Často přemýšlel, co se to jen za branami smrti skrývá, že to pokaždé překvapí i draky, kteří se s odchodem smířili. Počkal předepsanou chvíli a třikrát zopakoval poslední modlitbu, to pro případ, že by se k němu otcovy oči ještě obrátily. Nestalo se však nic, jako vždy, smrt zůstala smrtí. Jemně natáhl pařát. Pozřel obě oči, jak mu ukládala kněžská povinnost. Až pak svolal rituálním pokřikem pokrevní příbuzné: „Dobrý drak Bon Agornin se vydal na cestu ke světlu. Rodina se nyní shromáždí k hostině!“

Nermoutil se, necítil hanbu, že porušil učení církve a dal svému otci rozhřešení, ani se neděsil toho, co otec spáchal. Necítil vůbec nic. Uvědomoval si jen, že prožil duševní otřes a že až počáteční šok odezní, ještě dlouho v něm přetrvá pocit tichého zoufalství.

2. V hovorně

C

elá rodina se shromáždila v horních slujích ihned poté, co lékaři potřásli hlavami a Bon Agornin se po čtyřech odplazil do spodní sluje zemřít, doprovázen pouze Pennem. Kromě čtyř zbývajících Bonových potomků společnost sestávala z Jeho Jasnosti Daveraka, Berendina manžela, třech dráčat, plodu jejich první snůšky, nyní starších čtyř let, a místního pastora, blahoslaveného Frelta. Doprovázeli je čtyři zástupci Berendina služebnictva, s křídly pevně uvázanými ke hřbetu. Služebný personál rodiny doplňovala i stará členka družiny, Amera, s křídly pro jistotu upevněnými k břichu; díky dlouhotrvající důvěře a neformálnímu rodinnému zvyku je však měla svázaná stěží pevněji než pastor. Nikdo z přítomných nevyrostl do Bonovy délky, jen Jeho Jasnost Daverak se jí s více než třinácti metry od hlavy až po špičku ocasu přibližoval. I tak by však každá prostora s jedenácti vzrostlými draky a třemi dráčaty vypadala přeplněně.

Po uvítání, úvodním bědování a dohadování, kdo sem musel dorazit z větší dálky, se draci rozdělili na dvě skupiny. První z nich, složená z Berendy a její družiny doprovázené blahoslaveným Freltem, se odebrala do vkusné hovorny vpravo od vchodu. Zbytek se soustředil v jídelně.

Nikdo ze skupiny neměl co na práci. Draci mohli jedině čekat a hašteřit se. Stejně tak mohli zůstat i ve svých vlastních domovech, počkat si na nářek, zakroužit si a slétnout se na mršinu. Někteří však tvrdili, že tak se chovali draci v dávných dobách, že dnes se již poučili a zařídili si jeskyně a spodní sluje, aby se měli kam uchýlit, pokud chtěli umřít v klidu. To znamenalo, že si mohli vybrat ty, s nimiž se o tělo podělí. Některým drakům však připadalo velice kruté, že civilizace a moderní etické zásady mohou vést k tak nekonečnému čekání, jaké musela snášet rodina Bona Agornina.

Jako celé sídlo, i hovornu si draci vytesali do tmavé horniny skalního podkladu. Nepřikrášlili si ji světlejšími oblázky, jak to činí v Irietu, neboť majitelé domácnosti o takovém zvyku nikdy neslyšeli a domnívali se, že je lepší, aby skála promlouvala sama za sebe. Tu a tam do ní nechali vyrýt módní krajinky, viditelné již při pohledu shůry. Bon Agornin krajinky odsouhlasil, protože nepředstavovaly žádné výdaje. Vyryly je rodinné příslušnice, mladé slečny, zejména Hanera, která sama sebe považovala za nadanou v tomto oboru. Jeho Jasnost Daverak z Daverakova vlastnil skvostně zdobený dům na venkově a dva měsíce v roce užíval letní dům v Irietu, neboť hlavní město se dostalo do módy, ale s rytinami nejspíš nesouhlasil. Věnoval jim jen letmý pohled a poté se snesl ke dveřím. Jeho choť Berenda, čili Její Jasnost Daveraková, jak si ji zvykli oslovovat v manželových kruzích, byla méně náročná, neboť své služebnictvo a potomstvo ihned hlasitě upozornila na krásu nejnovější krajinky. Přitom hořekovala, že v mládí, když ještě nebyla provdaná, nic tak pozoruhodného neměli, čímž rázem vzbudila dojem, jako by od sňatku uplynula tři století, nikoliv pouhých sedm let.

Když ji opustila poslední špetička zájmu o rytiny, Berenda se usadila v besídce pod mohutnou krbovou římsou, nad níž se tyčilo několik sochařských děl. Sochy byly bezcenné, což se v horní sluji dalo očekávat, nicméně v sobě skrývaly jistý půvab.

Jakmile Berenda přestala nepokojně přecházet sem a tam, což by vyvedlo z rovnováhy kteréhokoli společníka, dostavil se blahoslavený Frelt, stanul jí po boku a pohodlně se usadil. Berenda otočila hlavu a pátravě si jej prohlédla. Od doby, kdy naposledy navštívila otcův dům, uplynul již nějaký čas. Od svého odchodu a sňatku s Daverakem Frelta nespatřila.

Všimla si jeho červených, dlouhých a vzadu povislých kněžských šňůrek poutajících křídla i ohlazených, téměř rovně zbroušených zubů. Se zuby kontrastovaly Freltovy naleštěné šupiny, zářící jasným bronzovým třpytem a odrážející jeho poněkud rozporuplné představy o vlastním postavení. Na jednu stranu se pastor musel chovat pokorně, současně však byl nucen zastávat vysoce duchovní místo, patrně nejvyšší ve společnosti. Frelt si to vysvětloval silnou vírou v posvátnost pastorovy osoby, zahrnující jak skromné zuby, tak honosné šupiny. Nikdy nelétal, dokonce ani přes strž ne, jenže před ostatními draky se rozhodně necítil jako méně urozený. Hlavu držel vztyčenou hrději, než by se na draka s imunitou slušelo.

„Jak jsou krásná!“ zacvrlikal a rozplýval se nad jejími dráčaty. Kdysi dávno usiloval o Berendinu ruku, z čehož vyvstaly mezi ním a jejím otcem neshody. Protože s ní o této myšlence nikdy nepromluvil, Berenda se to oficiálně nedozvěděla. Na veřejnosti tudíž mohli udržovat zdvořilostní vztahy. Jako každá mladá dračice, jejíž otec dštil proti nabídce sňatku hromy a blesky a přísně ji nabádal nevycházet ven, aby si ji nikdo neodvedl, si však pastorovu pozornost velmi dobře uvědomovala. Tehdy sice zůstala poslušně doma, ale cítila se spíše polichocena než uražena. Dokonce nějakou dobu doufala, že se za něho vdá. Nyní měla závazky jinde, šupiny jí zářily jasnou červení vdané dračice a matky, a tak dnes Frelta vnímala jako neškodného a příjemného partnera, s nímž si může popovídat. Co se jeho týkalo, byl nakloněn vnímat Berendino vznešené manželství jako důkaz vlastního dobrého vkusu a měl ji rád spíše více než dřív. Žádnou nevěstu si za ta léta již nenašel, i když jako dobře situovaný pastor s vlastním úřadem netrpěl nouzí o nadějné partie.

„Ano, všechna tři pocházejí z mojí první snůšky,“ usmála se a shovívavě shlédla na dráčata, hrající si u nohou chůvy – jedno černé, druhé zlaté a třetí světle zelené. Zbarvení je vystavovalo nebezpečí okamžitého pozření, ale naštěstí měla za otce mocného draka.

„Jaké štěstí pro vás oba,“ podotkl Frelt a pohodil hlavou směrem k jejímu manželovi. Postoj Jeho Jasnosti Daveraka však vyjadřoval netrpělivost; rozhovoru vůbec nevěnoval pozornost.

„Moje matka nikdy nesnesla do hnízda více než dvě vejce najednou,“ prohlásila Berenda. „Doufám, že se mi příště opět podaří snést tři. S požehnáním Veldovým, čím více dráčat, tím lépe!“

„Rád vidím, že jste tak oddaná církevnímu učení,“ pochválil ji Frelt a otočil tentokrát hlavu k ní. „Mnoho zdejších statkářských rodin se ke kladení vajec vůbec nemá!“

„Na Daverakově panství je to úplně stejné,“ postěžovala si Berenda.

„Co se děje?“ zeptala se Jeho Jasnost. Daverak dal poprvé najevo zájem, neboť zaslechl zmínku o panství. Byl to temně zbarvený drak, téměř tak černý jako jedno z dráčat, s velmi širokými rameny a očima tak bledýma, že se zdály být téměř růžové – rozhodně nebyl hezký. Nebýt svázaných křídel, nikdo by nepochyboval o tom, že Frelt je ctihodnější drak, což Frelta těšilo o trochu více, než by se slušelo.

„Mluvíme o nedostatku dráčat mezi farmáři a nižšími společenskými vrstvami, drahý,“ odpověděla Berenda něžně.

„Nevím o tom, je jich dost, opravdu spousta,“ podivila se Jeho Jasnost Daverak. „Vždyť u Madžů na statku Na hrázi se před pouhými šesti dny zase snášelo! Měl jsem v úmyslu si tam dnes zaletět na kontrolu, nebýt tohohle zmateného předvolání.“

„Můj otec umírá,“ upozornila jej Berenda důstojně a trošičku se odtáhla.

„Ach, zajisté, má drahá. Sem jsme museli, vím to. Nechtěl jsem být hrubý,“ omluvil se Daverak. Poplácal ji křídlem a manželka jeho zkroušenost ocenila podobným nenápadným poděkováním. „Ale jak víš, Madžovým se vylíhla čtyři dráčata. To čtvrté patrně nebudou schopni na tak mizerné půdě uživit, a tak jsem myslel, že malému Lamerakovi přinesu domů něco výživného.“ Ukázal špičkou křídla na zelené dráče. „Všiml jste si zajisté, jak málo se vybarvil,“ obrátil se na Frelta. „Je to ale jen dočasné, čistě přechodná záležitost. Potřebuje čerstvá játra. V každém případě je brzy dostane. Když o tom tak uvažuji, tahle návštěva tomu vlastně nebude na překážku!“

Frelt neřekl, že jeho vlastní sestru pozřel před lety jistý lord proto, že byla příliš zelená. „Jsem si jist,“ odpověděl, „že váš pastor věnuje těmto věcem stejnou pozornost, jakou jim věnujete vy.“

„Konám svou povinnost,“ odtušil Daverak a pozdvihl křídla. „Nedovolil bych, aby mému neduživému synovi narostla křídla o nic méně než dráčeti nejubožejšího zemědělce. To však nezavdává žádnou příčinu k ukvapenosti. Lamerak se za týden či dva zcela zotaví.“

„Veld nám dává děti a Žural dohlíží na pořádek ve světě,“ zadeklamoval Frelt a vztáhl paže jako při bohoslužbě.

Jeho Jasnost se stáhla s pocitem, že je kárána a Berenda pohlédla jinam. Frelt ji zklamal natolik, že nebyla schopná promluvit. Rozpačitě se odmlčeli a dovádění dráčat se začalo rozléhat hlasitěji.

3. V jídelně

S

ituace v jídelně se zpočátku vyvíjela mnohem slibněji. Jídelna patřila ke starším slujím, nijak vkusně tedy nevypadala. Z hygienických důvodů byla podlaha opatřena nejmodernějšími korýtky ale jinak se nezměnila od časů, kdy ji za Doby útlaku vyhloubili. Uživatelé jídelny věděli, že to hlavní není elegance, nýbrž temperament zúčastněných. Když se rozdělili dle vzájemných sympatií a antipatií, všichni nepříjemní členové společnosti se shromáždili v hovorně a všichni příjemní v jídelně.

Hanera a Selendra pocházely ze stejné snůšky, vyrůstaly společně v otcově domě a po matčině smrti se vzájemně utěšovaly. Se směsicí mravní síly a úlevy přestály skutečnost, že je opustila starší sestra i bratři. Vyrostly natolik, aby se mohly vdát, ale protože otcovo jmění se po šťastném sňatku starší sestry a po usazení bratrů značně ztenčilo, spokojily se s čekáním a udržováním sídla pro otce, dokud se majetek postupně nedoplní. V prostorné jídelně se proto cítily jako doma. Často si sice stěžovaly, že v jeskyni nejsou vytesány vhodné výklenky, takže musejí vzít za vděk tím, že se povalují jako někde na poli, ale patřilo jim to tu, a tak si zvykly. Kdyby jim přístěnky někdo vytesal, povalování by oběma sestrám scházelo.

S potěšením uvítaly zpět do své společnosti bratra Avana. Od té doby, co odešel do Irietu, jej spatřily jen na den či dva, neboť práce v Úřadu pro plánování a zkrášlování Irietu jej plně zaměstnávala. Nějakou dobu je Avan častoval historkami ze života v hlavním městě, v nichž zdůrazňoval vlastní úspěchy a bagatelizoval případy, kdy pohromě unikl jen o vlas, a to do té míry, že všichni dospěli k názoru, že by si vedli stejně, kdyby měli pařáty a vyznali se ve světě.

„Teď se ale určitě vrátíš domů, ne?“ zeptala se konečně Hanera, když si setřela slzy smíchu ze stříbrných očí.

„Domů? Myslíš sem domů? To bych se neopovážil. Nechápu, jak tě to vůbec napadlo.“ Náhle si Avan uvědomil, že stará služka Amera přestala Haneře leštit ocas a že obě sestry na něho zírají. „Opravdu jsi to tak myslela?“

„Ale jistě,“ odvětila Selendra, když se rychlým pohledem ujistila, že se k odpovědi nemá ani sestra, ani její doprovod. „Mysleli jsme si, že až otec zemře, vrátíš se domů a staneš se slovutným lordem jako on. Penn je pastor a kromě toho má dům i manželku jinde, v Benandi. Mohl bys převzít tohle sídlo –“

„Vidím, že jste si všechno dobře promyslely,“ zafuněl Avan a zvedl se na nohy. „Drahé sestřičky, zdalipak jste ale uvážily, že ke třiadvaceti metrům a ohnivému dechu je otci, či spíše bylo, téměř pět set let? Mně je sotva sto, neměřím ani sedm metrů a nemám ani oheň, ani vyhlídky, že v blízké budoucnosti nějaký mít budu. Mezi mně podobnými si v kariéře vedu dobře, ale začal jsem stěží před deseti lety. Dračí maso neochutnám ani dvakrát za rok! Svou profesi si navíc nemohu odnést sem. Kdybych se tu usadil jako slovutný lord, je nad slunce jasnější, že by se všichni sousední slovutní lordi a jejich jasnosti vrhli na náš pozemek a podělili by se o něj, případně by si pochutnali na nás. Nezmohl bych proti nim vůbec nic, stejně jako vy dvě samotné!“

Obě mladé dračice na sebe poděšeně pohlédly a Amera hrůzou vykřikla. „Co se tedy stane s… s usedlostí?“ otázala se Selendra, neboť nesebrala odvahu zeptat se přímo na její obyvatele.

„Nechápu, proč ses na to nezeptala Penna či otce,“ opáčil Avan a znepokojeně se zavrtěl. „Nejsem nejstarší. Nikdo se mnou tyhle záležitosti neprobírá. Troufám si však říci, že Daverak by usedlost převzal, pokud jedno z jeho dráčat nevyroste natolik, aby tak učinilo samo. Domnívám se, že to bylo součástí dohody, když si bral Berendu, tedy v případě, kdyby otec zemřel a já ještě dostatečně nezesílil. O tom vám nikdo nic neřekl?“

„Je možné, že nejsi nejstarší drak, ale jsi vzrostlý. My jsme jen neužitečné samice,“ odsekla Selendra a fialkové oči jí přitom zaplály. „Něco mi dodatečně dochází. Nikdo nám nic neřekl? Zřejmě posloužíme ostatním jako večeře! Ocenila bych proto trochu času, abych se na to mohla připravit.“

„Jak?“ zeptal se Avan pobaveně. Nastolené téma jej náhle zaujalo.

„Tak, že odtud odletím!“ odvětila odhodlaně Selendra.

„Ne, Sel. Dobíral jsem si vás,“ přiznal bratr. „Budoucnost vás obou je zajištěna. Žádná z vás neposlouží nikomu jako večeře. Penn mi napsal, že podle otcova přání se má zlato rozdělit mezi mne a vás dvě, zatímco ostatní získají jen symbolickou část. Panství připadne Berendiným potomkům. Jedna z vás bude žít u Berendy, druhá u Penna.“

Amera s Hanerou slabě vykřikly a Sel objala sestru pažemi i křídly.

„Každý by si pomyslel, že jsem vám právě prozradil, že vás na místě sežereme,“ posteskl si Avan. „Jste nejnevděčnější sestry, které kdy nějaký drak měl!“

„Vezmeš nás odtud?“ naléhala Selendra. „Nikdy jsme sice neviděly Iriet, ale dobře bychom se ti staraly o domácnost, stejně jako jsme se staraly o tu otcovu.“

Avan se v duchu otřásl a zachvění křídel jej prozradilo. „Nemám pro vás volný pokoj,“ namítl celkem popravdě, když pomyslel na pohodlí své městské usedlosti. „A Iriet není místo pro mladé dračice, pokud nemají gardedámu a nejsou známé. Nemohl bych vás tam ochránit o nic víc než zde. Dříve či později byste někomu posloužily jako večeře či ještě něco horšího. S Pennem a Berendou budete v bezpečí.“

„V bezpečí ano, ale nebudeme spolu,“ odporovala Hanera takovým tónem, aby bratr pochopil, že jde doopravdy o tragédii. „Sám víš, jak je Selendra vznětlivá. Když se rozdělíme, nebudu moct ovlivnit, co provede. Nebudu v tom moct udělat vůbec nic!“

„A Berenda mě ráda nemá,“ dodala Selendra.

„Nuže, Sel, měla bys jít k Pennovi,“ pravil Avan tak klidně, jak jen svedl.

„Pennova manželka je cizinka,“ upozornila jej Selendra.

„A už spolu mají dvě dráčata. Pravděpodobně ji velice potěší, když jí s nimi ještě někdo pomůže. Odloučení ti vskutku prospěje mnohem více, než by prospělo většině mladých dračic ve tvém postavení.“

„Jak to myslíš?“ ptala se Selendra.

Avan sice odpověď znal, ale nepřál si, aby ji znaly jeho sestry, a tak jen zvolna potřásl hlavou a varovně zakoulel zlatýma očima.

„Myslím, že vydržím všechno, jen když budeme spolu,“ prohlásila Hanera, ale uprostřed věty zavzlykala a hlas se jí zlomil.

„Brzy se vdáš,“ konejšil ji Avan. „Řekl bych, že se Daverak zmiňoval o nějakém příteli, ne?“

Při myšlence na Londavera, švagrova přítele, sice Haneře trošičku zasvítily oči, ale sestru nepustila, pevně se jí držela.

Právě tehdy, když se v obou jeskyních rozhostilo ticho, k nim dolehlo Pennovo volání ze spodní sluje. Bon Agornin se odebral do věčné temnoty.

4. Ve spodní sluji dojde k neslýchané události

N

e vždy si Bon Agornin se svým zetěm jasně porozuměl. Jeho Jasnost Daverak byl obeznámen s rozdělením tchánova jmění, dokonce se o něm i informoval. O rozdělení těla však Daverakovi nikdo nic neřekl. Chyby se vlastně nedopustil ani Daverak, ani starý Bon, neboť oba považovali tuto záležitost za samozřejmou – Bon se domníval, že tělo se rozdělí stejným způsobem jako jmění, zatímco Daverak byl přesvědčen, že se rozdělí rovným dílem mezi rodinu. Z toho důvodu také uvažoval o tom, že ubohý malý Lamerak dostane játra. Bon považoval své tělo za součást jmění, a to nejspíš i proto, že začalo řádně růst až po činu, k němuž se přiznal Pennovi. Chápal tělo jako součást toho, co odkazuje potomkům a co jim pomůže. Pro Jeho Jasnost však nemělo dračí tělo s dračím zlatem vůbec nic společného a toto přesvědčení měl v sobě Daverak tak hluboce zakořeněné, že o něm bylo zbytečné mluvit.

Když se ozval nářek a rodina se vydala dolů, zavinila poloha jeskyní, že skupina z hovorny získala náskok na skupinu z jídelny. Jeho Jasnost Daverak z Daverakova stál u dveří hovorny, a tak se ujal vedení. Hned za ním vyrazil blahoslavený Frelt a po něm dráčata, popoháněná Její Jasností Berendou. Draci z jídelny, Avan se sestrami, klusali až za nimi. Služebnictvo pochopitelně zůstalo nahoře. Amera zjistila, že je třeba vykonat spoustu práce, jenže Berendiny služebné se usadily, vzájemně se ovívaly a vyprávěly si klepy o svých lépe situovaných nadřízených.

Penn čekal ve dveřích do spodní sluje, hlavu svěšenou zármutkem tak nízko, že si Jasného Daveraka všiml teprve tehdy, když už stál přímo před ním. Spodní sluj poskytovala místo jen pro tři draky, a tak Daverak vstoupil. Ostatní byli nuceni čekat, většinou zdvořile mlčeli, jen dráčata vydávala netrpělivé, syčivé zvuky.

„Náš otec Bon zemřel,“ oznámil Penn. „Nyní se musíme podělit o jeho pozůstatky, abychom zdravě rostli, načerpali z něho sílu a nikdy na něho nezapomněli.“

Při těch slovech Jeho Jasnost poněkud sklonila hlavu, ale bez dalších okolků pak mrtvému tchánovi utrhla nohu, oklepala z ní pár zbývajících šupin a urvala si z ní pořádné sousto. Pastor proti tomu nic nenamítal, ale když si Daverak posloužil další, neméně velkou porcí, zarazil jej Penn varovným pozdvižením pařátu.

„Jste si jist, bratře, že jste si vzal to, na čem jsme se původně dohodli?“ zeptal se jej tiše.

„Dohodli?“ opakoval Daverak, neboť si na žádnou dohodu nevzpomínal. Urval si další sousto a po bradě mu stékaly kapky krve. „O čem to mluvíte?“

„Vy, Berenda a já jsme si měli jednou kousnout. Zbytek jsme měli přenechat našim méně vyvinutým bratrům a sestrám,“ vysvětloval Penn s hrozivou trpělivostí draka, jenž právě za nervy drásajících okolností ztratil otce.

„Nikoliv, blahoslavený Penne. Tahle dohoda se týkala Bonova zlata!“ Daverak se skutečně rozesmál, když se opět zakousl, neboť o svých slovech ani trochu nepochyboval. Považoval Pennovo obvinění za směšné.

„Zadržte, dost už,“ zvýšil hlas Penn a pokusil se postavit mezi švagra a otcovo tělo. „Již jste pozřel více, než na čem jsme se dohodli. Položte tu nohu!“

„Nesmysl,“ škytla Jeho Jasnost. „Pokud jste se rozhodl vzdát se své porce, je to vaše věc, ale já si vezmu jak synovský, tak lordský díl. Berenda a moje dráčata učiní totéž.“

Penn neměl příliš na vybranou. I když ani jeden z obou draků dosud nedisponoval ohněm, kdyby zvolil souboj, měl Daverak výhodu více než tří metrů délky navíc. Byl jasný lord a co se týkalo konzumace nadbytečných dráčat, slabých jedinců a populačních přebytků na území panství obecně, plnil si veškeré povinnosti. To by v té chvíli syna nezastavilo. Penn však byl i blahoslavený pastor s imunitou a svázanými křídly. Nemohl tudíž ani bojovat, ani vyzývat na souboj, aby si pak nepřál výzvu odvolat.

„Ve jménu církve, přestaňte žrát, jinak vás trest nemine!“ zvolal proto.

Daverak přestal žrát a otevřel tlamu. Pak se obrátil ke dveřím, v nichž čekal blahoslavený Frelt, a pochopil vše. Po debatě v hovorně nevkládala Jeho Jasnost do Frelta velké naděje, ale odvolala se k němu jako k nezúčastněnému pozorovateli. „Má na to právo?“ naléhal Daverak.

„Ovšem, vysvětlete mu to,“ obrátil se Penn a tak rychle zakoulel stříbrnýma očima, že z toho Frelt téměř dostal závrať.

Frelt pohlédl ze zlostného pastora na rozmrzelého Daveraka a trochu si uhladil křídla. Nevykonával kněžský úřad pro jejich jasnosti, ale pro farníky oblasti Pod skalou, velkého pásma dělícího se na šest držav, jednou z nich byl i Agorninov. Částečně mu to propůjčovalo jistou nezávislost, včetně pyšného zveličování vlastních zákonných práv. Během padesáti let pozřel svůj kněžský podíl očí ze všech zemřelých a nezpůsobilých z celého pásma Pod skalou a nerozzlobil si přitom žádného slovutného lorda, pod nímž sloužil, jedině s výjimkou Bona Agornina, když se ucházel o ruku jeho dcery. Freltův nepřítel zde nyní ležel mrtev a pastor se chtěl zavděčit oběma stranám.

„Tradice by dala zapravdu Jeho Jasnosti Daverakovi,“ mínil Frelt.

Penn odpověď ocenil a sklopil křídla. „My tu však nehovoříme o tradici, ale o přání mého otce,“ namítl.

„Jakým způsobem vám své přání sdělil?“ otázal se Frelt.

„Napsal mi a pak to řekl mně osobně, Avanovi i Jeho Jasnosti Daverakovi, když začal slábnout. A dnes mi to sdělil zde ve spodní sluji. My tři, Berenda, já a Jeho Jasnost Daverak jako Berendin manžel, jsme dobře zaopatřeni, a tudíž jsme si měli jen jednou kousnout a zbytek ponechat našemu bratrovi a sestrám, neboť maso potřebují více.“

„Psal a hovořil pouze o svém bohatství,“ bránil se Daverak a pohrdavě se rozhlížel po spodní sluji. Mezi slizem a opadanými šupinami se pod mrtvým tělem povalovalo skrovné jmění Bona Agornina.

„Je možné, že se písemně nevyjádřil srozumitelně,“ připustil Penn. „Nyní chápu, jak jste se mohl zmýlit. Dnes se však vyslovil zcela jasně!“

„Jak to přesně formuloval?“ zeptal se Frelt, nesmírně unesen sám sebou.

Penn zapátral v paměti a přesně si vybavil otcova slova. „Zmínil jsem se o tom já sám,“ vysvětloval Penn. „Otec byl poněkud znepokojen, a tak jsem se domníval, že si dělá starosti o naše sestry a bratra, kteří ještě nejsou tak dobře zaopatřeni. Snažil jsem se uklidnit jej a připomněl jsem mu, jak dobře je zajistil.“

Odepření vstupu ke smrtelnému loži Frelta původně trochu nazlobilo a nyní, když se dozvěděl o Bonově znepokojení, pobouřilo jej dvojnásob. Při té příležitosti by nakonec i uvítal, kdyby umírajícího mohl mučit, neboť Bon jej v souvislosti s Berendou těžce urazil. K Jeho Jasnosti Daverakovi sice nechoval ani tu nejmenší náklonnost, ale najednou si uvědomil, že Penna nenávidí. Byl to Penn, kdo jej připravil o právoplatné místo i o oči, na nichž si chtěl pochutnat. „Pokud to sám přesně neformuloval,“ pravil Frelt, „pak je mi líto, ale tradici je nutné dodržet.“

„Opakoval vlastně jen to, na čem jsme se dohodli již dříve,“ trval na svém Penn.

„Co řekl přesně?“ tázal se Frelt. Usmál se nanejvýš nepříjemným způsobem a obnažil přitom zuby. „Pokud mi budete schopen zopakovat slovo od slova, co pronesl na smrtelném loži, je možné, že bych pak mohl zvážit, zda…“ zaškubal křídly a ponechal větu nedokončenou.

Penn chvíli zápolil sám se sebou, ale nakonec svěsil křídla. Nemohl zopakovat každé Bonovo slovo, a to nejen proto, že na otci lpěla hanba, ale i proto, že jej jako pastor vyzpovídal. Dle starého zákona se muselo zachovat zpovědní tajemství, zatímco podle nového výkladu kněz vůbec žádné zpovědní právo neměl.

„Je tedy třeba respektovat tradici,“ uzavřel Frelt.

Jeho Jasnost Daverak hodil zpola sežranou nohu Freltovi. Pak Daverak Penna obešel, aniž by mu věnoval sebemenší pozornost, oběma předními pařáty rozerval Bonovi bok a odkryl játra. „Děti, pojďte sem,“ zavolal a Freltovi prosvištěla mezi nohama tři dráčata, dychtivá pohoštění, jež jim otec nabízel.

„Ne, nechte toho! Trvám na tom!“ vykřikl Penn.

Nenechali toho. Než Jeho Jasnost Daverak s dráčaty odešel, játra zcela zmizela. Frelt sebral odhozenou nohu, žvýkal ji a celou tu dobu se na Penna usmíval. Penn dosud divoce koulel očima, ale neřekl ani slovo.

Pak vstoupila Berenda, taktně a ladným krokem jako vždy. Povzdychla si, čímž dala najevo, že celou hádku vyslechla. Penn uvažoval, jak se sestra zachová. Sklonila se a z Bonovy hrudi si utrhla kus masa, pořádnou porci. Tím velkým soustem vlastně vyhověla jak Pennovi, tak manželovi. Pennovi mohla říci, že si kousla jednou, manželovi, že sežrala větší část hrudi. Byl to od ní převelice diplomatický počin. Ač nerad, Penn musel uznat, že před takovým smyslem pro jemný odstín nelze než smeknout.

Berenda se sklonila a zdvihla zlatý pohár. Již dávno si ho vyhlédla. Vzápětí změnila úmysly, přes noc již zůstat nechtěla. Přála si vrátit se do Daverakova co nejrychleji a pokud možno se tak vyhnout dalším nepříjemnostem.

Usmála se a odkvapila za dráčaty, aby uvolnila místo dalším.

Pennovi téměř vhrkly slzy do očí, když do spodní sluje vešli tři hůře zaopatření Bonovi potomci a museli se spokojit sotva s polovinou otcova těla.

II. Dalekosáhlá rozhodnutí

5. Avan zamýšlí podat žalobu

„B

yli jsme okradeni,“ hřměl Avan, „oloupeni o naše dědictví, obráni o to, co nám otec jednoznačně chtěl odkázat. Nehodlám to nechat jen tak!“

„Nic na světě to Jasnému Daverakovi z břicha nevyrve,“ podotkla Selendra.

„Já bych to z něj vyrvala,“ vmísila se Hanera, „a tu velkou porci z Berendy taky!“ Sestřino diplomaticky vyměřené kousnutí Haneru rozhněvalo mnohem více než švagrova otevřená nemírnost. Jeho Jasnost Daverak byl prese všechno Jeho Jasnost, zatímco urozenost Berendy ničím nepřevyšovala Haneřinu. Titul Jeho Jasnost v sobě skrýval, a to i v dnešní době, velikou moc – přinejmenším pro mladé dračice a citlivější část rolnictva.

Čtenář již zajisté vytušil, že všichni tři sourozenci se už nakrmili, ne-li přímo nažrali otcova těla, a po hostině se tudíž cítili silní a odvážní. Shromáždili se na nejvyšší římse a působili dojmem, jako by se chtěli vrhnout do prázdnoty pod sebou, ale to v úmyslu neměli. Původně se sem přišli rozloučit se sestrou. Berenda i se svým doprovodem již vyrazila na Daverakov, obě jasnosti odplachtily vzduchem, ostatní je následovali pozemní cestou v kočáře. Hanera měla toho večera odcestovat s nimi, naléhavě však prosila, zda by se nemohla zdržet. A protože se Berenda nemohla dočkat a chtěla odtud co nejrychleji zmizet, přiměla manžela, aby to Haneře dovolil. Jeho Jasnost Daverak se poněkud zdráhal, ale všichni věděli, že jen naoko. Než mu totiž zákon umožní doprovodit Haneru na Daverakov, bude se muset ještě jednou vrátit a formálně převzít sídlo.

Během loučení se nuceně udržovala zdvořilostní forma; zakrývala hluboké rozčarování a zlost. Jakmile jasní manželé Daverakovi odletěli, doprovodil Penn Frelta dolů, k bráně, popřál mu šťastnou cestu a rychle se ho zbavil. Zbylí tři pozůstalí zůstali sedět na místě. Klidnou atmosféru čeřil vztek. Rozhlíželi se po známé scenerii a uvědomovali si, že ji mají brzy navždy opustit.

Slunce zapadalo v zářícím mračnu na západním konci údolí a proměnilo říční zákruty a meandry v ohnivé plameny, dosud tak jasné, že draci si museli chránit oči vnějšími víčky. Poslední den měsíce vrcholného léta se chýlil k závěru. Pod nimi se rozprostírala pole, zelené a zlaté čtverce s vydatnou úrodou, slátané dohromady a lemované neudržovanými živými ploty. Tu a tam zpozorovali nízké budovy pokryté jemně červenými taškami, určené pro hovězí dobytek, a prasečí chlívky. Nikde nespatřili žádné obytné dračí budovy. Agorninovští rolníci totiž dodržovali dávnou tradici a v rámci panství slovutného lorda žili ve vyčleněné sekci. Ptáci si kdesi cvrlikali píseň slunečního západu a od úpatí kopce jim občas odpovídal nářek huňatých ovcí. Berenda a Daverak odplachtili za příhodného větru na jih a nyní se již zcela ztráceli na obzoru. Kočár uháněl po jižní cestě ke vzdálenému mostnímu oblouku.

„Aspoň že dostanem to zlato,“ pokračovala Hanera po chvíli.

„To, co z něj zbylo,“ upřesnil Avan. Zlato se sečetlo, rozpočítalo a po ocenění to vycházelo zhruba na osm tisíc korun pro každého z nich. „A pro draka v mém či vašem postavení je mnohem snazší získat zlato než dračí maso. Myslím, že vám pastor tu a tam něco přenechal, ale je nepravděpodobné, že v tom bude pokračovat.“

„Penn ho nebude mít na rozdávání,“ odtušila pochmurně Selendra s úmyslem bratra bránit.

„A co se tebe týká, Hanero,“ poznamenal Avan, „všichni jsme právě byli svědky Daverakovy velkomyslnosti. Jistěže bych si přál vzít si vás obě s sebou do Irietu, ale nyní je to prostě nemyslitelné. Až se jednou zavedu, pošlu pro vás bez váhání!“

Sestry se rozhlížely po venkovské krajině a zvolna přitom koulely očima. „To je od tebe laskavé,“ poděkovala posléze Sel. „Tak nerozmyslíš si to, nezůstaneš tady?“

„Byl bych šílený,“ odtušil Avan. „Za daných okolností bych si to mohl dovolit jedině za předpokladu, že budu dvakrát tak dlouhý. Náš otec, pokoj jeho kostem, si to tak vždycky představoval, jenže se toho prostě nedožil. V této chvíli, jak jsem říkal, je to neproveditelné.“

„Nedochůdčata jsi měl k dispozici vždycky,“ obořila se na něj odvážně Hanera. „Mohl’s růst!“

„Na panství téhle velikosti příliš nedochůdčat nenajdeš. Chtěla bys, aby se ze mne stal lord typu Monagola, co se střemhlav vrhá na všechna čerstvá dráčata, ať už neduživá či ne, a rodinným příslušníkům tvrdí, že by tolik mladých stejně neuživili? Tak se čestný drak nechová. Není k tomu důvod. Když si ale vzpomenu na to, co provedl Daverak, nejraději bych ho uškvařil!“

Sestry cítily z jeho slov jen planou hrozbu. Velmi dobře totiž věděly, že bratr nebude plivat oheň ještě hezkou řádku let. Haneře vstoupily do stříbrných očí slzy, když si vzpomněla, jak si v podobných výrocích liboval její otec; ano, dokonce i Bon Agornin častěji upřednostňoval slova před skutky. Jenže když odvrátila zrak, aby zakryla slzy, rozeznala v kukuřičném poli brázdu vyznačující místo, kde před pěti či šesti lety otec sežehl odbojného sedláka.

„Povím vám, co udělám,“ prohlásil Avan a mohutně pleskl křídly. „Popoženu ho k soudu!“

„K soudu?“ opakovala Hanera ohromeně. „Dyť by to bylo neúnosně drahý, ne?“

„Sama jsi říkala, že dostaneme zlato,“ připomněl jí Avan. „Právo je na naší straně. Mám otcův dopis, v němž jasně stojí, že my tři se máme rozdělit o celou pozůstalost. Můžeme jasného Daveraka donutit –“

„Donutit k čemu?“ přerušila jej Sel. „Co si vzal, to nám vrátit nemůže, a jak nás odškodní? Jak nám obstará tělo dospělého draka? Stěží se dopustil zločinu, za který by jej popravili, i kdybychom se rozhodli udělat ze sestry vdovu a její dráčata zbavit otce.“

„V případech, mezi něž se řadí i ten náš, mohou soudy přiklepnout těla popravených s nevyrovnanými dluhy obětem jako odškodnění,“ vysvětloval Avan a v rozrušení se trošičku vznesl ze země. „Je samozřejmě jisté, že Daveraka nepopraví, ale přimějí jej pěkně solit ve zlatě a přiřknou nám nějakého přebytečného zločince. Pokud ho ovšem najdou. Ale Daverak zaplatí. Prohrát nemůžeme!“

„Kolik to bude stát?“ otázala se Selendra a vrátila bratra tvrdě na zem. „Sám jsi říkal, že zlata příliš nezbylo. Naše podíly sotva vystačí na Haneřino a moje věno, pokud si ovšem před sňatkem nevyhlédneme bohaté dračí partnery. Ty disponuješ prostředky na živobytí a prosperitu, jenže my, mladé dračice, nikoliv. Všechno, co máme, je jen to zlato a naše těla, takže když na to přijde, brala bych raději zlato než maso!“

„Pravda, soudní řízení je drahé, ale můj podíl náklady pokryje,“ odpověděl Avan a poněkud zaraženě se zase posadil na římsu. Již si nějaké zlaté jmění nahromadil a mohl ho tudíž k dědictví přidat. „Nenapadlo mne žádat vás o příspěvek!“ Mluvil pravdu, když tvrdil, že v Irietu se dá snáze sehnat zlato než dračí maso, ale tenhle poslední výrok nebyl ničím víc než zdvořilostní frází. Spočítal si, že proces spolkne všechno, co trojice sourozenců zdědila. Když však seděl ve známém prostředí na římse ve společnosti svých dvou krásných sester, pochopil, že si ani v nejmenším nepřeje oloupit je o jejich vyhlídky.

„Což ho takhle zdvořile poprosit vo ňákou kompenzaci?“ tázala se Hanera.

„Penn se o zdvořilé jednání pokoušel, ale nikam to nevedlo. Ne, věc si žádá neústupný, právně podložený dopis. Pokud ani to nepomůže, poženeme jej před soud a dostaneme, co nám podle zákona patří.“ Když to Avan dořekl, cítil se být třináct metrů dlouhý. Chrabrý ochránce sester, drak k pohledání!

6. Frelt spřádá plány

Z

a horským hřebenem, přibližně deset minut letu od Agorninova, leželo Vikářství blahoslaveného Frelta. Vzhledem k převýšenému terénu to pro zdatného draka znamenalo asi tak dvou až tříhodinovou pěší túru. Kdyby Freltovi nabídli nocleh, odmítl by, ale protože jej vypoklonkovali bez občerstvení, vnímal chování Agorninů jako nabubřelost rodinného klanu, neboť jediné, co snědl a důkladně ohlodal, byla noha, kterou mu hodil Daverak ve spodní sluji. Pokud se totiž smuteční obřad koná podle normálních zvyklostí, pastor má nezadatelné právo na konzumaci očí zesnulého a nádavkem dostává i ovoce a pivo. Poté, co se Frelt na Agorninově suše ale zdvořile rozloučil a hleděl si své strmě stoupající cesty, šplouchal mu v žaludku jen hlt vody. Vzrůstal v něm pocit, že za své předešlé vítězství zaplatil vysokou daň.

Penn se s Freltem rozloučil co nejrychleji a nejformálněji. Všiml si, že i Berenda s rodinou a služebnictvem se snažila záhy zmizet. Měl pro to jisté pochopení, neboť sám patřil mezi mírumilovné draky; hádky a výbuchy hněvu nesnášel. Dokonce i dříve, ještě než se stal pastorem, jen velmi zřídka vyvolával nějaké roztržky. Poslední, co teď potřeboval, bylo dlouhé přemítání dobré jedině tak k rozdmýchání plamene nesnášenlivosti. Penn se dobře znal. Po šesti měsících či roce, co převzal farnost, si zvykl, že mu manželka připravuje oblíbené pokrmy a že je může s potěšením konzumovat ve své útulné jídelně. Dokázal snášet pohled na blahoslaveného Frelta i jasného Daveraka s vyrovnaným klidem. Místo aby Frelta roztrhal na kusy, nemohl v této chvíli učinit nic lepšího, než mu jménem bohů popřát šťastnou cestu.

„A já vám zase přeji šťastnou cestu zpátky na Benandi,“ opětoval Frelt, ale Penn se nenechal oklamat jeho srdečností.

„Zdržím se tu den či dva, a pak sestru Selendru doprovodím k nám domů,“ odvětil Penn popravdě, ale odměřeným tónem.

„Jen Selendru?“ zeptal se Frelt. „Co bude s Hanerou?“

Penn probodl Frelta pohledem a cítil, jak se mu bezděky sevřely pařáty. Freltova otázka naznačovala, že by rodina mohla nechat Haneru na holičkách, a to Penna naplnilo hněvem. Pak si vzpomněl na otcovu zpověď. Drak, jehož otec sežral vlastní sourozence, má stěží právo kritizovat narážku, že by mohl opustit ty svoje. „Hanera se nyní uchýlí pod ochranu Jeho Jasnosti Daveraka z Daverakova,“ odtušil Penn klidně a mírně, jak se od pastora očekává.

„Popřejte jim tedy oběma příjemnou cestu i za mne. Ať se Žural postará, aby nikdo z vás cestou nepocítil ani únavu, ani žízeň!“

„Děkuji vám,“ odvětil Penn a dokonale si uvědomoval, že by Frelt před vlastní menší túrou nepohrdl lepším občerstvením. Ať se napije dešťové vody z louží, pomyslel si Penn. Usmál se a dle zásad zdvořilostního obřadu loučení pozdvihl paži.

Frelt se vydal po kamenité cestě, dýmal a supěl. Věděl, že než dorazí domů, zcela se setmí – a před odchodem na Agorninov dal služebnictvu na tento den volno! Velice toužil vstoupit do svazku manželského. Manželka by na něho určitě čekala s připraveným masem a osvěžujícím ovocem. A mohl si ženu dovolit! Po rodičích sice zdědil jen nepatrné zlaté jmění, ale vikariát mu prosperoval a Frelt nebyl nijak rozhazovačný. Před sedmi lety se sice dvořil Berendě, ale i tehdy tak učinil až po svědomitém uvážení. Nebylo možné pochybovat o tom, že si manželku mohl dovolit, ba i dráčata, pokud by se jich nevylíhlo příliš mnoho. Manželka by mu moc prospěla. Když se však s Berendou zklamal, znovu se nepokoušel. Značně jej zaměstnávaly spory se starým Bonem. Kromě toho, žádná dračice v kraji nebyla tak hezká, aby na ní mohlo jeho oko spočinout s potěšením. Doposud jsem byl příliš vybíravý, pomyslel si Frelt a pokračoval v chůzi. Mám příliš vybraný vkus! Z jeho první lásky se přece stala Její Jasnost. Nedalo se předpokládat, že by teď vzal zavděk dceruškou farmáře či slovutného lorda. Ta druhá představa byla děsivější, neboť by mu patrně nabídli dračici dvakrát starší než on a nejspíš by jí už začínala šedivět brada. Od Berendina sňatku se ve zdejším okrese nedalo zavadit o žádné vhodné partie. Někdy zjara snad poctí svou návštěvou Iriet, porozhlédne se po mladých dračicích, jež matky vystavují na sňatkovém trhu, a jednu si vybere. Je možné, že každá bude mít představu velebného, vznešeného či eminence a bude se zdráhat založit snůšku i se slovutným lordem. Jenže vznešených není tolik, aby mohli uspokojit všechny mladé dračice. Frelt věděl, že se mnohé rády spokojí s bohatým desetimetrovým pastorem, který jim poskytne dobré bydlení a který již začal hromadit majetek, aby ho mohl odkázat potomkům.

S námahou šlapal dál do kopce a zezadu jej hřály paprsky zapadajícího slunce. Na červené šňůrky svazující mu křídla si nestěžoval – byl na ně hrdý. Byl hrdý dokonce i na to, jak trpělivě je snášel. Někteří pastoři by si za daných okolností křídla odvázali a domů by doletěli. Frelt byl pyšný, že se k tomu nesnížil; jeho hluboká zbožnost se navenek projevovala dodržováním každého písmene zákona. V Tiamatu dosud pobývalo několik pastorů, co si zvykli létat denně a uvazovat si šňůrky jen ke kázání; Frelt, jako každý spravedlivý drak, je ovšem odsuzoval. Bylo jich sice málo, ale ještě dost bylo těch, co šňůrky odkládali, když jim zrovna překážely, svědily či když se pastor vydal na dlouhý pochod do vršku. Frelt je odsuzoval rovněž. Vždyť pastoři požívali imunitu, na znamení imunity nosili červeně ovázaná křídla, a proto se také slušelo, aby chodili pěšky. Frelt nesouhlasil s extrémisty, nabádajícími, aby v neděli každý drak chodil pěšky. Domníval se však, že chození do kostela patří všeobecně k dobrým mravům, pokud není cesta přespříliš namáhavá. Byl přesvědčen, že pastoři musejí chodit za každých okolností, a to i tehdy, je-li pro ně cestování nepohodlné. Sám se tím horlivě řídil. Přál si, aby vedle sebe měl někoho, na koho by tím učinil dojem, nebo někoho, kdo by na něho čekal doma, nabídl by mu pití, vyjádřil by svůj obdiv nad jeho mravní pevností a hlasitě by žasl nad vzdáleností, kterou ušel. Přál si, aby to byla manželka. Které dračici tedy učiní nabídku? Berenda byla ztracená, ale nějakou manželku potřeboval.

Přestože jim doposud mnoho pozornosti nevěnoval, Berendiny sestry mu vytanuly na mysli jako první. V době, kdy se dvořil Berendě, byly pouhými dráčaty a výraznější vztahy mezi vikariátem a Agorninovem se vyvinuly, až když sestry vyrostly. Někdy je zahlédl v kostele, jinak se s nimi téměř nesetkal. Dnes si jich konečně všiml a seznal, že obě jsou hezké a že mají věk na vdávání. Frelt kráčel, vzpomínal a jako by je viděl přímo před očima. Selendra měla nádech o poznání zářivějšího, mladistvě zlatavějšího zbarvení než její sestra. Nabyl dojmu, že její oči jsou i trošičku temperamentnější, fialkové, jako u Berendy. Hanera byla zřetelně bledší, zasněnější, se stříbrnýma očima. Frelt uprostřed kroku na okamžik zaváhal, uvažoval s nataženou nohou. Nevyhovovala by mu tišší dračice jako manželka lépe? Toužil po domáckém pohodlí a manželce, která by jej obdivovala, nechtěl drama a vzrušení. Ruch a snášenlivost však často kráčejí bok po boku. Měl v úmyslu získat dračici, která by mu dala dráčata a žila s ním jako kamarádka. Nebažil po manželce, která by se mu pozvolna vytrácela před očima a udělala by z něho vdovce hned po první snůšce.

Takže Selendra. Vykročil opatrně, protože slunce klesalo za obzor a cesta potemněla. Jenže Selendra odejde s Pennem, zatímco Hanera má namířeno na Berendino panství. Haneřiny styky budou pro Frelta výhodnější, neboť rozhněvaný Penn by se kvůli dnešnímu rozhodnutí mohl postavit proti němu. Frelt si zpětně uvědomil, že jeho včerejší verdikt byl bláhový. Kdyby myslel na možný sňatek s jednou ze sester, bylo v jeho vlastním zájmu, aby rozepři rozhodl ve prospěch Penna. Měl se postarat, aby obě mladé dračice dostaly právoplatný díl masa. Jako pastor by obdržel dost i pro manželku, i když žádné závratné množství. Vzpomněl si na malého zeleného Lameraka a pokrčil rameny. K dráčatům se nemá přistupovat shovívavě; je nutné, aby prošla sítem. Dráčkova sestřička měla světle zlatavou barvu, jen s mdlým nazelenalým odstínem. Frelt měl rozhodnout v Daverakův neprospěch a umožnit mladším pozůstalým, aby se najedli. Selendra s Hanerou by získaly výživnou stravu a byly by mu zavázané. Teď už bylo pozdě. Nyní musel spoléhat jen na to, že se mladé dračici zavděčí manželstvím, domem a tím, že ji zbaví osudu chudé příbuzné.

Po celou příští hodinu chůze Frelt zvažoval přednosti obou mladých dračic. Ještě dříve, než dorazil domů, se rozhodl, že požádá o ruku Selendru. Své pohnutky považoval za dobročinné. Hanera mířila na panství jasného lorda, do vyšší společnosti, do života podle poslední módy. Měla tisíc příležitostí potkat vhodného manžela. Selendra by se nastěhovala do venkovského vikariátu, takového, jaký vlastnil i on sám, jenže ne jako paní domu, spíše jako pokorná prosebnice. (Zajisté si nemusel dělat starosti s její nadměrnou živostí, neboť Penn ji znal mnohem lépe a domníval se, že jí takový život bude vyhovovat.) Uchrání ji od chudoby, přinejmenším ji zbaví určité nouze. Velké věno od Selendry čekat nemůže, ale přijme ho jako příjemný příspěvek k tenké vrstvě zlata pokrývajícího dno v jeho spodní sluji. Jestliže začne jednat včas, dříve než si ji bratr pastor odvede, nemusel by Penn odporovat tak vehementně. Je možné, že Selendru přesvědčí, aby souhlasila s romantickým, dobrovolným útěkem z domova. Dostal by ji tak z domu, aniž by musel čekat na formální souhlas, a podrobnosti by se dořešily až později. Za těchto okolností by jí Penn nesměl zadržovat věno. Jak příhodné by pak bylo vejít do stavu manželského! Pastorova manželka smí létat, pochopitelně s výjimkou neděle, což výrazně ulehčí dopravu zásob přes horský hřeben!

V době, kdy už hasil žízeň v chládku svého vikariátu, měl do detailu promyšleno celých příštích deset let života. Jednat začne hned zítra ráno. Vydá se stejnou namáhavou cestou zpátky a promluví se Selendrou dříve, než mu odcestuje s Pennem do Benandi.

7. Ameřina naléhavá prosba

A

van večer zaslechl, jak Penn sestrám předává Freltovo přání šťastné cesty. Následujícího dne se probudil časně zrána a odplachtil na pastviny obstarat k snídani trochu hovězího. Když Frelta zahlédl, jak se zvolna šine po horské cestě zpátky, ohromilo jej to. Avan se sice prospal, ale od úmyslu vyvolat soudní jednání jej to nikterak neodradilo. Stejně tak přes noc nezměnil nevraživý postoj vůči pastorovi, jenž rozhodl rozepři ve prospěch švagra. Přesto bylo mnohem snazší podlehnout záštiplným myšlenkám večer, než se jim oddávat za svěžího letního rána. Avan tedy právě přelétal nad Freltem, držel v pařátech kus hovězího dobytka a pozdravil pastora docela přátelsky. „Jak krásné ráno,“ zvolal.

Od okamžiku včerejšího rozhodnutí nemohl Frelt samou nedočkavostí ani usnout. Nyní si během strastiplné chůze převýšeným terénem promýšlel nejvhodnější příští kroky. Nekochal se třpytem rosy, protože ji vnímal jen jako protivnou vlhkost; neobdivoval nádheru slunce, neboť přemíra světla jej spíše obtěžovala; tím méně oceňoval krásu tyčících se skalních útesů. Aby viděl na mladého Avana, bezstarostně si plachtícího po modrém nebi, jež bylo pastorovi odepřeno, musel Frelt notně zvrátit krk. Nezáviděl mu, či přinejmenším si říkal, že mu nezávidí, ale kvitoval, když se někdo obdivoval Freltově osobní oběti, nebo alespoň úsilí, jež si jeho oběť vyžadovala. „Veld učinil svět a dal nám ho, abychom ho užívali, ale Žural mu z milosrdenství vtiskl krásu,“ zarecitoval Frelt zbožně.

Jako každý mladý drak, i Avan byl nábožensky založený, a svým vyznáním se také jistým způsobem řídil. Jinými slovy: bez sebemenšího stínu pochybnosti důvěřoval celé řadě tradovaných pověr; chodil však do kostela, protože by vypadalo divně, kdyby tam nechodil, nedělal si starosti s dobou, kterou si k tomu vybíral, a nedomníval se, že kazatelna je tím pravým místem, z něhož může drak získat zbožnost. Kdyby na něho někdo naléhal, šel by s těmi, kteří chtěli omezit bohoslužby jen na neděli, i když za běžných okolností by tyhle radikály rozhodně odsoudil. Avan nepatřil mezi volnomyšlenkáře, jen se v běžném životě nestavěl k náboženskému vyznání duchovně, ale spíše tradicionalisticky. Oblíbil si pravidelné nedělní bohoslužby, avšak ani ne tak pro obřad samotný, ale protože je prostě znal. Zvykl si navštěvovat kostel v Irietu, neboť tamní pastor proslul tím, že jeho kázání nebyla dlouhá. Svatouškovská odpověď na jeho pozdrav proto Avana podráždila a připomněla mu veškerou nechuť, kterou k Freltovi pociťoval. Neřekl na to nic, jen naklonil křídla, aby zase nabral výšku.

„Zůstaň,“ zvolal Frelt. Avan se zarazil, zakroužil, ale vzestupný vzdušný proud jej již vynesl vzhůru. Shlédl tázavě k zemi. „Jdu složit poklonu vaší rodině!“ zakřičel Frelt, jinak by totiž nebyl slyšet.

„Zastavit tě nemůžu,“ zavrčel Avan hrubě, ale potichu. „Cestu znáte,“ dodal mnohem hlasitěji a odplachtil varovat sestry.

Tu poslední noc Selendra s Hanerou nemohly usnout, truchlily nad ztrátou otce a snažily se jedna druhou utěšit. V rodině již úmrtí zažily, ale byly ještě malé, nijak je to tedy nepoznamenalo. Jejich matka zemřela krátce poté, co se vylíhly, takže si na ni stěží pamatovaly. Dosud si také plně neuvědomovaly, oč její ztrátou přišly během dospívání. Avanův kamarád z hnízda, Merint, zemřel dříve, než dosáhly věku, kdy začaly chápat, ale staly se svědky neštěstí, jež postihla jiné rodiny. Domnívaly se, že prostřednictvím vleklé otcovy nemoci dokážou s jeho smrtí počítat. Teprve nyní pochopily, že na smrt se připravit nelze.

Krásné ráno pozdvihlo Avanovi náladu, ale Selendra ho vnímala téměř jako výsměch. Jak může slunce vůbec svítit, když je otec mrtvý a ona sama se má záhy rozloučit se vším, co milovala? Nechala Haneru spát v jeskynní ložnici, o kterou se dělily již odmalička, a sklíčeně se odšourala do kuchyně připravit snídani. Narazila tam na Ameru, povykující nad vyčerpanými zásobami. „To jsme to ale během nemoci vašeho otce dopracovali, milostslečinko Sel. Když to tu ale máte všichni opustit, není to zas taková tragédie. Nenecháme přece zásoby Berendě a tomu jejímu arogantnímu manžílkovi, ne?“

Slušelo by se, aby služku za takovou prostořekost vyplísnila, ale Amera sloužila v její rodině tak dlouho a získala si taková privilegia, že na to Selendra ani nepomyslela. I když byla schopná služebnictvu donekonečna recitovat mravní zásady, aby je udržela na uzdě, ani ve snu ji nenapadlo, že by tento přístup mohla aplikovat na Ameru. Amera totiž přišla na Agorninov v době, kdy Bon Agornin vstupoval do manželství, a vychovávala mu všechna dráčata. „Troufám si říct, že kdybychom si zásoby doplnili, jasný Daverak by nad nimi se zadýmáním ohrnul rypák,“ přizvukovala Ameře a dodala si tím odvahu. „Strašně mě štve, když pomyslím, jak si bere náš krásný domov!“

Amera zavřela poloprázdnou kredenc a obrátila se k Selendře. „Vezmete mě s sebou na Benandi?“ otázala se.

Selendra zaváhala. „Hanera chce, abys odcestovala s ní. Jak víš, já budu žít u Penna, jenže ona by neměla nikoho, jen Berendu!“

„Milostivé slečinky Hanery je mi velice líto a přála bych si, abych jí mohla být v něčem nápomocna, ale teď musím myslet na sebe,“ odpověděla Amera. „Jsem už stará dračice a vaší rodině a předtím i rodině vaší matky jsem sloužila dlouho. Vezměte mne, prosím, na Benandi!“

Když Selendra viděla takové odhodlání, nemohla trvat na svém. „Nevím, zda to Penn dovolí. Nevím ani, zda si to může dovolit finančně. Bere si mě k sobě z laskavosti a nemám tušení, zda tě může také zaměstnat. Haneru si už přibrat nemůže. Určitě se přimluvím co nejnaléhavěji, ale slíbit nic nemohu.“

„Jak víte, pracuju jako drak, a je rozdíl vzít si sestru a vzít si jednu služku navíc.“

„Má manželku,“ vzpomněla si Selendra. „Jmenuje se Felina. Setkala jsem se s ní pouze na svatbě, jen krátce, vůbec ji neznám. Může mít svoje představy o tom, jaké služebnictvo potřebuje, a jsem si jistá, že vůbec nepočítají s tím, že si nějaké sloužící přivedu.“ Ta myšlenka ji rozesmála. „Já s osobní služkou, jako nějaká urozená dračice. Jako Berenda!“

„Velmi by mne to potěšilo. Vy si zasloužíte, aby vám někdo leštil šupiny zrovna tak, jako si je nechávají leštit ostatní mladé dračice. Víte, že přiložím ruku k dílu tam, kde je to právě zapotřebí. Pokud to ode mne budou vyžadovat, vysmejčím sluj, a moc dobře víte, že se vyznám i v zavařování a v medicínách,“ dodala Amera a prosebně k ní vztáhla ruce, jako žebračka.

„Jeho manželka může používat při zacházení se sloužícími specifické metody. Je možné, že utahuje křídla příliš pevně,“ varovala ji Selendra.

Již jsme upozorňovali, že Ameřina křídla byla stěží utažena pevněji než Pennova. Rovněž je nutné prozradit, že během otcovy nemoci Hanera se Selendrou Ameře příležitostně dovolovaly odvazovat si křídla úplně, aby mohla létat na sběr léčivých bylin. Ti ze čtenářů, jimž se snad nad tím samou hrůzou vzepnou křídla, si však musejí uvědomit, že Amera se vždycky vrátila a sloužila rodině dál; příležitosti nikdy nezneužila, neodletěla do hor a nezačala tam nový život.

„Jsem schopná vydržet jakkoli pevné utažení křídel, v tom to není, a u Berendy s tím musím počítat. Mám spíš hrůzu z toho, zda si mě vůbec nechají. Zatímco jste byli ve spodní sluji, ti líní sluhové z Daverakova si povídali. Je sice možné, že to říkali jen proto, aby mi nahnali strach, ale nevypadalo to tak. Když prý zestárnou, Daverak je požírá!“

„Pojídá je bez ohledu na jejich výslovný souhlas?“ otázala se Selendra; osobní nechuť k Daverakovi zapracovala, a tak Ameřinu tvrzení lehce uvěřila.

„Sežere je, aniž by čekal na jejich přirozenou smrt,“ přisvědčila Amera, ale když viděla Selendřin zděšený výraz, zarazila se. „Ach ne, nic tak strašného. Nežere je zaživa. Napřed je zabije. Vypořádá se s nimi jako s neduživými dráčaty,“ dodala.

„Děsivě odporné,“ zašeptala Selendra. „Ne, to nemůže být pravda. Jeho pastor by to nedovolil.“ Selendra to sice řekla s rozhodností, ale jistá si nebyla. Chtěla služebnou nějak upokojit. „Drak nesmí být zabit,“ memorovala, „s výjimkou řádného souboje či za přítomnosti pastora, neboť účelem zabití je zušlechtění dračí rasy – zabíjí se neduživá dráčata, nikoliv sluha, co už není tak výkonný jako dřív.“

„Pastoři nestihnou všechno. A existují i zkorumpovaní pastoři, co se raději dívají jinam. Není vyloučeno, že si Jeho Jasnost Daverak vydržuje právě takového,“ namítla Amera a vrhla na Selendru naléhavý pohled.

„Budu se snažit ze všech sil, abych Penna přesvědčila, že musíš odejít se mnou,“ kapitulovala Selendra.

A právě v té chvíli vstoupil Avan. Musel sklonit hlavu, aby se vešel do dveří; na natažených pažích se mu pohupoval kus hovězího dobytka. „Byl jsem venku, a tak nesu něco k snídani,“ zahlaholil s úsměvem.

„Ach, buď požehnán,“ vydechla Selendra. „Zásoby se nám značně ztenčily, zanedbala jsem doplňování.“

„Pro Berendu je doplňovat nemusíš,“ poznamenal Avan.

„Amera říkala přesně to samé,“ přitakala Selendra. Avan se na chůvu varovně zamračil, aby jí dal najevo, že se na rozdíl od svých sester nemíní ke služkám chovat shovívavě. Amera poslušně sklopila hlavu a převzala od něho maso.

„Cestou jsem potkal blahoslaveného Frelta,“ vzpomněl si Avan. „Tvrdil, že jde naší rodině složit poklonu. Nemám tušení, co vlastně chce – myslel jsem, že ho už nikdy neuvidíme. Řekl bych, že otec dobře věděl, proč se s ním rozkmotřil. Frelt je hrozný snob!“

„Nuže, my se s ním ale před snídaní hádat nebudeme,“ pravila Selendra.

„Škoda kazit si chuť,“ přikývl Avan.

Amera se neovládla a chrochtavě se uchichtla. Avan svraštil čelo, a dokonce i Selendra na ni pohlédla vyčítavě, jako by se hrozila toho, že se služka bude v domě blahoslaveného Penna chovat stejně nepřístojně. Amera vzala varovný pohled na vědomí, pustila se v tichosti do úhledného bourání masa a hleděla si svého.

8. Frelt nabídne Selendře manželství

S

elendra měla pocit, že je nezbytné, aby šla přivítat Frelta osobně. Shodou okolností ještě nikdy neměla tu čest ujmout se této povinnosti sama. Kdysi, v dobách, kdy si její otec s Freltem rozuměli, tedy před pastorovou nešťastnou nabídkou sňatku Berendě, byla Selendra sotva pískle, a tak uvítání obstarávala výhradně Berenda. Pak už k nim Frelt chodil jen zřídka, pouze na zdvořilostní návštěvy. Do sídla, přímo k Bonu Agorninovi, ho uváděla Amera, jako by šlo o nějakého cizince, anebo se Frelt dočkal výhrůžek už ve chvíli, kdy překročil práh.

„Amero, nerozptyluj se a připrav snídani. Přijde také pastor. Postarej se, aby mu chutnalo,“ přikázala stroze. „Avane, byla bych ti vděčná, kdybys Penna a Haneru informoval, že budeme mít návštěvu.“ Zběžně se prohlédla, zda není někde potřísněná zaschlými skvrnkami od krve, chvatně si vyleštila šupiny na hrudi a pospíšila si k dolní bráně. To byly veškeré přípravy dračí slečny Selendry, než vyšla vstříc své první nabídce sňatku.

Frelta potěšilo, že mu běží naproti Selendra. Když se časně zrána Avan tak náhle odporoučel, napadlo jej, že by se k němu potomci mohli zachovat stejně neurvale jako otec. Vzpomněl si na Penna, jak se s ním včera večer nezdvořile rozloučil. I když se to Freltovi příčilo, uvědomoval si, že pokud chce s rodinou udržovat přátelské vztahy, bude muset přiznat svůj omyl. Nebyl si zcela jistý, zda se bude moci Selendře podívat do očí. Během noci však přesvědčil sám sebe, že chce právě Selendru, a v této chvíli napůl uvěřil, že je do ní již delší dobu zamilovaný. Spodními dveřmi jej vpustil farmář a Frelt zvolna stoupal úzkou chodbou. Místy se ve stísněném prostoru necítil dobře; staral se o lesk svých šupin více, než se na pastora slušelo. Když spatřil blížící se Selendru, obdařil ji úsměvem, v němž se skrývala nejen pýcha, tedy Freltova nejsilnější stránka, ale i značná dávka nepředstírané radosti.

„Vítám vás, blahoslavený Frelte, čím vám můžeme posloužit?“ otázala se Selendra. „Nechtěl byste s námi posnídat?“

„Děkuji vám, milostivá Agorninová. To by bylo skvělé.“

Poté se Selendra otočila a pastor se za ní vydal nahoru k sídlu. Chodba se posléze rozšířila natolik, že by se do ní vešli vedle sebe dva draci, a tak Frelt ihned využil příležitosti; ocitl se Selendře po boku. Znovu se na ni usmál a doufal, že si dračice všimne jeho silného, pravidelného chrupu. Neopětovala úsměv. „Stalo se něco?“ zeptala se jej vážně. „Nečekali jsme, že vás dnes uvidíme.“ Důvod jeho návštěvy si nedokázala vysvětlit, napadlo ji pouze, že by mohl nějak souviset s choulostivým incidentem na pohřbu. Uvědomovala si také, že její bratři by o něm neradi hovořili s nějakým cizím drakem, tím méně s Freltem.

„Milostivá Agorninová, nestalo se nic, absolutně nic. Přišel jsem jen složit poklonu vaší rodině a zeptat se, zda bych vám nemohl pomoci to bolestné období nějak překlenout.“ Slova zněla tak korektně, že by se za ně nemusel stydět žádný pastor, a mohl je říci kterékoli mladé dračici, která právě někoho ztratila; Frelt však svůj proslov zněžnil novým úsměvem, mnohem méně přirozeným.

Selendra jej pochopila doslovně a byla zmatená. „Jste u nás samozřejmě vítán, ale kdybychom potřebovali pastora, stále tu máme bratra Penna. A pohřeb už skončil. Nedovedu si představit nic, čím byste nám mohl pomoci.“

„Přišel jsem složit poklonu vám, Selendro,“ odpověděl Frelt a zakoulel na ni očima tak, že se o významu nedalo pochybovat. „Brzy odjedete a času je tak málo. Nechtěl jsem čekat.“

Frelt sice zastával úřad vesnického pastora, ale nějaký čas pobýval v irietské vyšší společnosti, a tak si obvykle myslel, že je chytřejší než ostatní draci. Uvědomoval si, že nejedná podle společenských norem; když před lety učinil nabídku Berendě, ani by jej nenapadlo, že by se mohl chovat tímto způsobem. Času však neměl nazbyt, a proto se rozhodl využít příležitosti. Záhy měli dorazit do sušších a obývanějších prostor sídla a Frelt neměl valnou naději, že se ještě někdy ocitne se Selendrou o samotě. Navíc, svůj plán dlouho promýšlel, plně se na něj soustředil, a tak téměř zapomněl, že Selendra na něho jako na milence nikdy ani nepomyslela; popravdě řečeno, téměř si na něho ani nevzpomněla. Frelt si s ní potřeboval vyjasnit situaci dříve, než si promluví s jejími bratry.

Selendra se strnule zastavila, neschopná vysvětlit si jeho slova jinak, nejvíce zasažená tím, že uslyšela svoje vlastní jméno. Byla jeho vyjádřením tak ohromená, že se jí začaly podlamovat nohy. Frelt něco takového nepředvídal, postoupil ještě o krok a zakopl o její ocas.

„Domníváte se, že byste o mne mohla mít zájem?“ zeptal se jí, když se mu konečně podařilo obnovit rovnováhu. Frelt přistoupil, pohlédl jí do očí a položil jí svůj pařát na paži.

Selendru přepadl pocit blížící se noční můře. S výjimkou otce a bratrů u ní ještě žádný dračí samec nestál tak blízko. Chodba byla temná, úzká a až příliš vlhká. Nikdy Frelta zevrubněji nepoznala, ale v oblibě ho neměla; podle jejího názoru nebyl pro Berendu dost dobrý. Přistoupil ještě těsněji a přitiskl se k ní, neboť si byl vědom, že je mladá a že v ní bezprostředním kontaktem může probudit lásku. Původně ji chtěl přesvědčovat slovně, ale když se k ní dostal tak blízko, téměř jej přemohl její pach.

Selendra vnímala, jak se jí zvedají křídla, přestože k letu neměla prostor. Vymetla s nimi pavučiny na stropě. S plácnutím stáhla křídla k bokům. Tím se vzpamatovala natolik, že mohla před Freltem o krok či dva ustoupit.

„Jsem si vědoma, že je to pro mne čest, ale moje odpověď zní ne,“ odtušila Selendra. Recitovala jen to, co se každá mladá dračice učí nazpaměť, ale tónem, z něhož zazníval strach. „Už mi to nikdy neříkejte,“ dodala tak rozhodně, jak jen dokázala, a zvolna před ním couvala.

„Mám v horách hezký vikariát, spravuji pastorský úřad pro šest panství,“ vysvětloval Frelt a odmítnutí ignoroval, protože věděl, že tak to zpočátku dělají všechny dračice. „Když si mne vezmete, stanete se majitelkou vlastního sídla. Nebudete muset opustit krajinu, kterou jste si zamilovala. Pro manželky pastorů neplatí zákaz létání.“

„Řekla jsem ne,“ opakovala Selendra. Otočila se, rychle capkala chodbou pryč a její slova k němu doléhala, nesena proudem vzduchu, který se za ní vytvářel. „Tak nevím, sire, jestli vůbec víte, co říkáte. Neznáte mě a stěží mne můžete pokládat za vhodnou osobu, s níž byste chtěl uzavřít manželský svazek. Vím, že jste kdysi miloval moji sestru Berendu!“

„Och, to ale bylo dávno! Ještě jste byla pískle. Než jsem spatřil vás, miloval jsem Berendu, jenže ona je jen stínem vaší krásy.“ Frelt byl na svoji výmluvnost docela hrdý. Připravoval si tu řeč cestou přes horu, pro případ, že by mu Selendra vmetla do tváře jeho dřívější námluvy. Přál si pouze, aby ji mohl pronést za přijatelnějších okolností – Selendra před ním prchala, jak nejrychleji mohla. Měl co dělat, aby jí stačil. Musel značně zvýšit hlas; nebyl si docela jistý, zda jej dračice slyší.

„Má odpověď zní: ne! Již mne, prosím, neobtěžujte,“ žadonila Selendra. Téměř přitom křičela a kdekoliv to výška stropu dovolovala, dělala s pomocí křídel dlouhé skoky. Frelt ji pronásledoval ze všech sil, ale se svázanými křídly byl v nevýhodě.

Selendra by se málem i s Freltem v patách vřítila do jídelny, kde se již shromáždila celá rodina, ale naštěstí se jí vrátila duchapřítomnost. Když dorazila do široké chodby spojující hovornu s jídelnou a byla od něho dostatečně daleko, otočila se k němu tváří v tvář.

„To, co jsem řekla, sire, myslím naprosto vážně,“ vyhrkla. „Ne, nepřibližujte se! Jste pastor. Vím, že jste mi učinil čestnou nabídku a že jste nezamýšlel znásilnit mě!“

Myšlenka na znásilnění se uhnízdila ve Freltově hlavě hlouběji, než by byl ochoten připustit, ale honičkou také trochu vychladl, a tak se na požádání zastavil. „Nechcete si to ještě rozmyslet?“ zeptal se. „To mám opravdu považovat své naděje za navždy ztracené?“

„Ano, ano, navždy,“ odvětila Selendra, dosud rozrušená. „Nyní, prosím, jděte, pokud tohle byl účel vaší návštěvy.“ Mechanicky opakovala naučené věty používané při odmítnutí a ve spěchu přestala oddělovat jednotlivá slova. „Vážím si projevené cti, ale moje odpověď zní: ne. Prosím, věřte mi, blahoslavený Frelte,“ dodala a dotkla se dveří vedoucích do jídelny. „Uvnitř jsou moji bratři. Jsem pod jejich ochranou.“

Frelt si všiml, jak se mu z hrdla dere zavrčení. Nemusela to říct takhle! Je přece vážený pastor, žádný bandita! V této chvíli zapomněl, že ji chtěl unést a vyřídit formality později. Zapomněl dokonce i na to, že ji měl na dosah a že přes všechna ta odmítnutí mohl dosáhnout svého. Uraženě se otočil. Měl před sebou dlouhou, svažující se chodbu, a za ní jej čekala dlouhá cesta pěšky domů. A znovu se dočkal odchodu bez občerstvení!

III. Sestry přísahají

9. Jak Selendra zrůžověla

S

elendra otevřela dveře do jídelny a trojice vzhlédla od hovězího. Dveře byly bytelné, staromódní a dřevěné, přesně padnoucí pod obloukovkou klenbu stropu; když do nich Selendra strčila, zaskřípěly. Někteří draci tvrdí, že dřevěné dveře jsou jaržské, tudíž odpudivé, a házejí je do jednoho pytle s mantilami, zpovědí a pečeným masem, ostatní konstatují, že v současné době prostě jen vyšly z módy. Bon Agornin se módním požadavkům dostatečně podřídil, když nechal odstranit dveře do hovorny, trval však na tom, že v případě jídelny se musí učinit tradici zadost. Sourozenci si tudíž užívali výhod ochranné a varovné funkce dveří a připravili se uvítat svoji sestru a, jak doposud předpokládali, blahoslaveného Frelta.

Selendra vešla poněkud zmatená. V jednom okamžiku se zarděla, téměř zrůžověla, v příštím zase zbledla tak, že byla bledší než tradiční jemná zlatistá barva Haneřiných šupin. Zavřela za sebou a zůstala na okamžik stát, ocasem otočená k rodině.

„Děje se něco?“ vznesla Hanera vzápětí dotaz.

„Kde je Frelt?“ otázal se Penn o vteřinu později.

Kdyby Selendra měla čas, aby se uklidnila, podala by na tyto otázky vyčerpávající odpovědi. Věděla, že dračí slečny nesmějí skrývat pobouření, pokud právě odmítly nabídku sňatku. Rozhořčená však byla v nitru, čas neměla a stěží mohla tvrdit, že návrh zachovával patřičné dekorum. Otočila se k rodině tváří v tvář.

„Frelt odešel,“ odpověděla bratrovi, „a já jsem trochu otřesená,“ informovala sestru. Posadila se na zem a Avan jí mlčky přisunul hovězí kýtu. Vzala si ji, ale nepustila se do jídla hned. Ostatní na ni civěli.

„Odešel?“ odhodlal se promluvit Penn. „Aniž by s námi probral tu záležitost, kvůli které sem přišel?“

„Nepřišel kvůli nějaké záležitosti,“ opravila jej Selendra. „Přesněji řečeno, já jsem byla tou záležitostí. Přišel mi nabídnout sňatek a také mi ho nabídl. Odmítla jsem ho, a tak zase odešel. Toť vše.“ Žádná dračí slečna ještě nebyla nevítaným návrhem tak dotčená. Zhroutila se na zadní část těla a opět zrůžověla. Působila téměř paralyzovaným dojmem.

„Voš… navázal kontakt?“ zeptala se Hanera.

„Kdyby to udělal, vypráskal bych ho z církve,“ zahřměl Penn a vztekle vyskočil na nohy.

„A jakmile by ztratil imunitu, roztrhal bych ho na malé kousíčky,“ vzkypěl Avan, až se mu postavila křídla. „Selendro?“

„Neublížil mi,“ odpověděla chvatně Selendra. „Nedopustil se násilí. Šel ale dostatečně blízko, aby mě vyvedl z rovnováhy. Zneklidnil mne.“

„Ty jsi růžová!“ zvolal objevně Penn, i když v té chvíli byla Selendra skoro bílá. „Jestli to udělal, musí tě odškodnit. Vezme si tě!“

„Jenže to on právě chce!“ vyjekla Selendra a zase zrůžověla. Odtáhla se od bratra o krok, aniž by se zvedla ze země. „Přišel sem v naději, že si mě odvede jako nevěstu. Nenávidím ho a nikdy si ho nevezmu!“

„Neměla jsi s ním zůstat sama,“ podotkl Avan.

„Pastor!“ vybuchla Hanera, rozhodnutá bránit sestru. „Pastory je dycky nutný vítat, nemůžou dolítnout k normálnímu vchodu, to přece dobře víš! Byls u toho, dyž Sel říkala, že ho pude přivítat. Sám si řek, že k tomu dostala souhlas!“

„Zneužil pastorský úřad,“ zasyčel Avan.

„Nejsem zraněná,“ trvala Selendra na svém slabým hláskem, kontrastujícím se slovy. „Nic se nestalo, pouze učinil návrh a já ho odmítla.“

„Napřed mne měl požádat o svolení, zda s tebou smí promluvit,“ zamračil se Penn. „To svolení by ode mne určitě nedostal. Pokud ale zrůžovíš, má drahá, a obávám se, že růžová už jsi, je příliš pozdě couvnout. Sňatku se nevyhneš. Vím, že je to nejlepší ze všech špatných řešení, ale uvaž, jakou máš jinou možnost?!“

„Nejsem růžová, jenom rozrušená. Až se najím a trochu si odpočinu, nebudu růžová,“ ubezpečila jej Selendra a zkroutila krk, aby si zkontrolovala šupiny. „Nikdy si Frelta nevezmu. Je to násilník, ješita a samolibé prase!“

Avan s Pennem si vyměnili tázavé pohledy. Byli to draci a znali svět déle než jejich sestry. Myšlenka na to, co se stane se sestřičkou, která není ani neposkvrněná, ani vdaná, je tížila jako balvan. Avan začal usilovně přemýšlet, zda v Irietu nezná někoho, kdo by byl v tomto případě ochoten pojmout sestru za svoji choť. Nešlo by o manželství, jaké by si Avan pro sestřičku představoval, nezískala by sňatkem vlastní sídlo, ale v hlavním městě by se zajisté našli draci, co začínali s kariérou a mohli by považovat její věno a konexe za dostatečně atraktivní.

I kdyby s ní nechtěli sdílet jméno a společenské postavení, mohli by přehlédnout růžové zbarvení. Žádný bratr by sice vlastní sestru k takovému sňatku za normálních okolností nenutil, ale bylo by to lepší než manželství s pastorem, jehož nenáviděla a jenž ji úmyslně zruinoval.

Za naprostého ticha si Selendra párkrát ukousla z hovězí kýty. Pak vzhlédla, divoce zakoulela svýma velkýma, fialkově zbarvenýma očima. Měla v nich slzy. „Proč na mě všichni koukáte a nic neříkáte?“ vyhrkla. „Nic špatného jsem neudělala, vůbec nic! Neupadla jsem v nemilost. Odmítám upadnout v nemilost!“

„Jasně, žes neupadla v nemilost,“ ozvala se Hanera, přistoupila k Selendře a objala ji křídly. „Poď pryč. Pudem do svojí sluje. Vodpočineš si a brzo zase budeš v pořádku!“

Sestry odcházely spolu. „Vážně jsem růžová?“ zeptala se Selendra, jakmile osaměly. „Růžová tak, že si toho každý všimne?“

„Tak ňák trošičku, chvílema,“ soudila Hanera. „Zaručeně to brzo přejde, teda jestli sis ho ale nepustila moc blízko k tělu.“

„To jsem ale udělala,“ přiznala Selendra. „Byla jsem tak překvapená, že jsem se nemohla ani hnout, a tak přišel až ke mně a nalehl na mě.“

„Co si teďka počnem?“ hlesla Hanera. „Penn to myslí vážně, dyž mluví vo nejlepším řešení ze všech špatnejch, že svatba musí bejt. Co jinýho vlastně můžeš dělat?“

„Amera mi poradí,“ prohlásila Selendra rozhodně. „Běž, sežeň Ameru a pověz jí, co se stalo. Pokud existuje způsob, jak získat barvu zpátky, bude ho znát.“

A tak se Selendra odebrala do své spací sluje, zatímco Hanera pádila sehnat Ameru.

10. Sestry přísahají

A

mera poslouchala, co se stalo, samou netrpělivostí pomlaskávala. Když Hanera skončila, vydechla chůva horký vzduch a s opovržením Frelta zneuctila a proklela. Pak Haneře nařídila, aby sestru přivedla do kuchyně, a sama dala vařit na oheň kotlík vody.

„Jste dost stará na to, abyste pochopila,“ uvítala Selendru, když konečně dorazila, růžová a špatně naložená. „Nemohu vás léčit jako dráče, co dostává medicínu, aniž by chápalo.“

„Vezmu si medicínu, jakoukoli,“ žadonila Selendra.

„S největší pravděpodobností vás to dá do pořádku, aniž by vám to ublížilo,“ pokračovala Amera a rozemílala přitom bylinky. „Existuje možnost, že to nezabere, to musíte vědět. Pak ještě existuje nepatrná možnost, že to zabere až příliš dobře. Tohle je medicína, žádná magie. U medicíny záleží na počtu, ne na charakteru.“

„Na počtu?“ zmateně opakovala růžová Selendra. „Dej mi ji. Budu počítat, do kolika jen budeš chtít!“

„To by byla magie,“ opravila ji Amera, rozesmála se a ukázala přitom zuby. „Kromě toho se to musí vařit, takže musíte počkat. Hanera říkala, že se tě dotkl, ano?“

„Nalehl na mne,“ přiznala Selendra již podruhé. Lehla si břichem na podlahu, hlavu sklonila na paže a zpola se zakryla křídly. Vzpomínka ji rozrušila silněji než samotná událost.

Hanera také roztáhla křídla a pomohla sestře, aby se pod nimi ukryla. Do očí jí vstoupily slzy. „Musíme něco udělat,“ obrátila se na Ameru.

„Dělám všechno, co můžu,“ ubezpečila ji Amera. „Tenhle čaj určitě potřebujete, abyste se toho zbavila. To, co jsem myslela těmi počty, je dávkování. Většině draků pomůže, aniž by jim to nějak uškodilo. Není však možné odhadnout, zda nebudete patřit mezi těch pár jedinců, u nichž dojde k nevítaným komplikacím.“

„Vezmu si to,“ opakovala Selendra tiše, téměř neslyšně.

„Musíte tomu rozumět,“ naléhala chůva. Voda se už vařila, a tak ji Amera vychrstla na směs ve džbánu. Dala se tam rozpoznat nějaká semena, traviny a cosi červeného, sušeného, co ve vodě nabobtnalo. Téměř se to podobalo květu. Amera všechno divoce zamíchala a odstavila. „Pokud to nebude účinkovat, nebude vám o nic hůř než teď. Pokud to zapůsobí, budete se cítit skvěle. Když to zaúčinkuje moc, dostanete se z toho, ale už se nikdy neuzardíte, ani ve chvíli, kdy k tomu nastane ten nejvhodnější okamžik. Teď se posaďte. Než směs vypijete, povíte mi, zda jste mi rozuměla.“

Selendra se zvolna zdvihla z podlahy. Natáhla se do své úplné, skoro sedmimetrové délky, vztyčila chocholku a křídla, jak to jen v kuchyni šlo, takže zatlačila Haneru a Ameru do kouta. „Rozumím. Podstoupím to riziko,“ prohlásila. „Vždycky jsem se chtěla vdát a mít dráčata s drakem, kterého bych měla ráda, ale i když tu hrozí nebezpečí, vzdám se všeho, jen abych se uzdravila a byla v bezpečí. Nechci strávit zbytek svého krátkého života s tím odporným Freltem!“

„Jestli se zardíte v blízkosti draka, kterého milujete, nemusíte se těch věcí vůbec vzdávat,“ upřesnila Amera. „Jen opakované dávky lektvaru mohou způsobit újmu. Kromě toho, nemusíte přehánět rizika manželského svazku. Mluvíte o krátkém životě, jako by to byl úděl každé nevěsty, ale vzpomeňte si na matku. Vaše matka neonemocněla, dokud nezačala se třetí snůškou. Říká se, že tyhle věci záležejí na krvi. Když budete opatrná a váš manžel také, když si vezmete draka, jenž se spokojí se dvěma snůškami, co nebudou rychle za sebou, ještě z vás může být matrona, která se bude škodolibě radovat z vnoučat!“

„Řekla bych, že je dost hrozný, dyž se mladý dračice musej vzdát zlata a vdát se,“ zamyslela se Hanera. „Vzdát se zlatýho věna a přirozený zlatý barvy zároveň. Nechtěla bych umřít jako naše máma nebo jako spousta jinejch dračic.“

„Stejně smutné je stát se neposkvrněnou starou dračicí,“ odtušila Amera. „Ztvrdne vám podbradek a zešedivíte.“ Amera sama měla barvu horniny, do níž se zařezávaly sluje. Popadla džbán s čajem, přičichla k němu a obezřetně naplnila šálek.

„Pokud se nevdám, Hanero,“ poznamenala Selendra, když si brala šálek, „přenechám ti svoje věno. S oběma našimi podíly a se svou jemnou krásou můžeš udělat terno, dostat nějakého váženého vznešeného či eminentního lorda. A já za tebou přijdu a budu dělat dráčatům z tvojí jediné snůšky tetičku.“ Usrkla čaje a svraštila rypáček, protože výluh byl hořký.

„A dyž zjistíš, že se vdávat můžeš, udělám to samý. Přídu a budu žít s tebou,“ slibovala Hanera. „Co dybysme voboustranně přísahaly, že si nevezmem draka, kerýho by ta druhá neznala nebo kerýho by si nevážila?“

„S tím souhlasím,“ pravila Selendra a vyprázdnila šálek. „Zdá se však, že máš větší šanci najít si dobrého manžela, až se rozkřikne, že máš šestnáct tisíc ve zlatě místo pouhých osmi.“

„S největší pravděpodobností by ten čaj neměl mít žádné neblahé účinky,“ pokračovala Amera. „Dejte si ale pozor. Čím více se tím budete trápit, tím to pro vás bude horší.“

„Už se cítím lépe,“ vydechla Selendra. A vskutku, zdálo se, že se jí rázem vrací její přirozená, zlatistá barva.

„Když si budete dělat starosti, že se nezardíváte, přestanete růžovět stejně spolehlivě jako po mojí medicíně,“ upozorňovala Amera.

„Žádné starosti si nedělám,“ namítla Selendra. „Jenom si s Hanerou povídám o sňatkových vyhlídkách. A co ten Daverakův přítel, slovutný Londaver? Dvakrát si s tebou zatancoval na Berendině plese.“

„Nic pro mě neznamená,“ bránila se Hanera, ale smála se přitom.

„Jeho bych si vážila,“ nedala se Selendra.

„To zní, jako byste byla šťastná, když se sama nevdáte,“ všimla si Amera. Vyškrabala zbytek bylinek ze džbánu a hodila je do ohně. Rostlinky zasyčely, zkroutily se žárem a vyvalil se z nich štiplavý dým.

„Jsem tak ospalá,“ posteskla si Selendra.

„To dělá ten můj lektvar, začíná působit,“ konstatovala Amera a vzala si od Selendry šálek. „Umyju vám ho. Běžte do své jeskyňky a vyspěte se. Až se vzbudíte, budete úplně jako nová!“

Hanera pochodovala chodbami, sestře v patách. Jakmile došly do spací sluje, uložila se Selendra na svoje zlato.

„Myslela jsem to vážně,“ opakovala. „Řekni všem, že máš šestnáct tisíc korun ve zlatě.“

„Ty teda ale řekni to samý,“ kladla si Hanera podmínku. „Dyž se ukáže, že se nebudeš moct vdát, k ničemu ti nebudou. Dyž se budeš moct vdát, pak ta z nás, kerá si najde manžela jako první, poskytne domov tý druhý. To bude skvělý, dyž zas budem žít spolu jako dřív! Až vodletím s Berendou, budeš mně strašně chybět!“

„Navštívím tě tam,“ ubezpečovala ji Selendra. „Berenda mě zvala. Hned zjara za tebou přiletím, na pár týdnů či na měsíc. Na Pennově vikariátu není dost místa, abys mě mohla navštěvovat, ale z nás dvou nikdy cizinky nebudou!“

„Dyž ale na Benandi potkáš draka, kerýho by sis chtěla vzít, bude to pro mě cizinec.“

„Pochybuji, že se někdy vdám,“ hlesla Selendra. „Myslela jsem, že chci, ale tahle zkušenost mi byla natolik nepříjemná, že jsem úplně změnila názor. Zůstanu neposkvrněnou slečnou, zestárnu a zešedivím, zatímco z tebe se stane rubínově červená matrona. A budeme spolu žít navždy,“ dodala Selendra a zažívala. Každá matka, vychovatelka či chůva by ji pokárala, neboť dračí slečny takhle nežívají, nikdy neukazují celou řadu svých tesáků a rudou hlubinu uvnitř chřtánu.

„Ta z nás, kerá si první najde svýho draka, ho přijme jedině tehdy, dyž ho ta druhá bude znát a bude si ho považovat. A pak budem žít všichni spolu,“ upřesnila Hanera.

„Tak přísahám,“ pravila Selendra a objala sestru.

„Taky tak přísahám,“ dotvrdila Hanera a také sestřičku objala.

Selendra zase ulehla na zlato, znovu si zívla, ale již způsobněji, protože si tlamičku zakryla křídlem, a usnula. Hanera ji chvíli pozorovala a pocítila bodavou bolest; konečně pochopila, co pro ni odloučení bude znamenat. To, že se neuvidí se Selendrou, pro ni bylo stejně hrozné jako otcova smrt. Hanera se usadila u vchodu do sluje a rozhodla se, že sestru ochrání před každým nebezpečím, které by ji mohlo postihnout.

11. Penn zažije překvapení

P

o snídani strávil Penn celý den na vrcholku hory a modlil se ke všem třem božstvům. Modlil se, aby bohové byli k Selendře milosrdní, jemu aby dali moudrost a také aby se postarali o otcovu duši, která právě v této chvíli vzlétala na cestu ke znovuzrození. Penn přemýšlel, zda nezajde do starého kostela, kde se kdysi naučil znát bohy, mohl se tam ale setkat s Freltem. Čím déle o něm uvažoval, tím více se na něho hněval. Pokoušel se mu odpustit, jak se na pastora slušelo, snažil se vidět na něm to dobré. Poté se pokusil dobrat usmíření prostřednictvím meditace, ale neúspěšně; odpustit mu nedokázal. Nemohl si pomoci, ale čím usilovněji přemítal, tím hůře a hůře Frelt z celé té záležitosti vycházel. Penn nakonec nalezl jakýs takýs klid v tom, že seděl ve větru na špičce útesu, pozoroval mraky a donekonečna si přeříkával modlitby za spásu otcovy duše.

Koncem dne Penn sestoupil z hory a nejprve narazil na Avana, který se kvůli Selendře užíral rovněž již od úsvitu. Díky incidentu s Freltovou nabídkou sňatku bratři dokonce zapomněli i na Daverakovu neomalenost. Ve chvíli, kdy se Penn vracel, měl ve svých stříbrných očích, s nimiž zakoulel za poslední minutu jen jednou či dvakrát, nepřítomný výraz; byl plně soustředěný na hlubiny vlastního nitra. Protože Avan blokoval vchod, natažen přes římsu jako sfinga, Penn o něho téměř zakopl. „Přemýšlel jsem o Selendře,“ promluvil Avan.

Penn zamrkal, obezřetně o krok ustoupil a přiměl svou mysl, aby se vrátila do přítomného okamžiku. Celá ta těžce nabytá vyrovnanost z něho postupně vyprchala.

„Cože?“ vypravil ze sebe Penn. „Nevidím žádné jiné řešení, než že si ho musí vzít.“

„Myslel jsem si, že tě nic jiného nenapadne, ale jistá možnost by tu ještě byla,“ zasmál se Avan a posadil se zpříma, nohy skrčil pod sebe, ocas si ovinul okolo nich a paže zkřížil na prsou. „Mám dobrou přítelkyni, Její Velebnost Rimalinovou. Vlastní jedno sídlo v Irietu a druhé na venkově, někde na severu. Její manžel pracuje ve vládě jako ministr.“

„Řekl bych, že jsem o něm slyšel,“ přisvědčil Penn, i když mezi politiky přátele neměl. Byl nesmírně zvědavý, kam bratr míří.

„Mají nějaké zlato, ale bohatí nejsou, pokud jejich jmění srovnám s jinými příslušníky kasty velebných. Nepopiratelně však svoje sídla vlastní, nikomu nic nedluží a všichni si jejich rodiny považují. Domnívám se, že Jeho Velebnost Rimalin bude pohlížet na Selendru přívětivě, až uváží její věno a dozví se, že já jsem její bratr, ach, a ty také, samozřejmě.“

„Pohlížet přívětivě?“ opakoval stále zmatenější Penn. Chvíli uvažoval, že Avan nejspíš Selendře navrhuje místo vychovatelky, guvernantky Rimalinových dráčat. „V jakém smyslu přívětivě?“

„Jako na svoji choť, samozřejmě.“

„Říkal jsi přece, že manželku má a že se s ní přátelíš.“

„Ano, ale právě proto se to také podaří, cožpak nechápeš?“ naléhal Avan, který o tom přemýšlel celé odpoledne. „On si Selendru nevezme, ani kdyby byl svobodný. Nikdo neuzavře sňatek s kompromitovanou dračicí, i kdyby měla věno sebeatraktivnější, a Selendra ho bude mít jen průměrné, a to i v případě, že k němu my dva něco málo přidáme.“

„Nemohu přidat nic,“ pravil Penn spěšně. „Musím myslet na rodinu.“

„Nuže, já jsem se ještě nezavedl a něco přidat můžu,“ prohlásil Avan. „Jenže nula od nuly pojde, není to dost a není to ani tak podstatné. Nikdo si ji nevezme za manželku. S laskavou přímluvou Její Velebnosti Rimalinové ji může velebný Rimalin pojmout za choť, rozumíš? Může si ji vzít jako druhou manželku,“ vysvětlil po chvíli, neboť Pennova tvář nabývala stále hrozivějšího výrazu. „Církev tyhle věci dovoluje,“ dodal.

„Stěží si dokážu představit, že bys byl schopen navrhnout něco takového vlastní sestře,“ zahřměl Penn. „Nepochybuji, že pro některé chudé nešťastnice, které nemají žádnou ochranu, představuje konkubinát kýženou ochranu, ale jak k tomu přijde Selendra?!“

„Lépe, než když si vezme draka, jenž ji úmyslně zruinoval, s nímž se otec během posledních šesti let jen hádal a jehož sama Sel nenávidí,“ odtušil Avan. „Velebná Rimalinová je příjemná, přátelská dračice a hostí u sebe politiky. Mohl bych Sel často vidět a ujistit se, zda si v sídle udržuje postavení, které jí náleží, a zda neotročí jako mnohé jiné. Měla by být zaopatřena jako pravá manželka. Mluvím o formálním postavení choti, nikoliv o konkubinátu!“

„S největší pravděpodobností prodělá snůšku za snůškou, dokud neumře. Její potomci nezdědí ani vindru,“ namítl Penn. „Čím bude svazek formálnější, tím méně budeš moci ovlivnit následné útrapy. Ne, Avane, takový svazek považuji za hanebný. Už o tom nechci slyšet ani slovo!“ Penn bratra přeskočil. Nepřeletěl jej, ale jako pastor roztáhl křídla tak, že by se nad tím církevní hodnostáři zajisté pozastavili.

Hladce přistál a odkráčel chodbou, aniž se ohlédl. Měl v úmyslu vyhledat Selendru, aby jí oznámil, že hodlá s Freltem vyjednat sňatek co nejdříve. Nejprve potkal Haneru. Dřepěla před vchodem do spací sluje. „Je to dobrý,“ zašeptala. „Spinká. Ale mrkni na ni!“ Penn se naklonil pod vstupní oblouk, nahlédl dovnitř. Selendra spala na svém zlatém věnu, stočená do klubíčka, hlavu zakrytou jedním křídlem, půvabná jako typická dračí slečna. Její šupiny byly čisté a vyleštěné, zlatistě zářily a Penn na nich nenalezl ani stopu po růžové barvě, která by prozrazovala nevěstu.

„Jak jsi to udělala?“ zakoktal se Penn. „Co je to za trik? Barva?“ Podíval se ještě jednou a pochopil, že žádná barva nemůže tak dokonale a pravidelně krýt.

„Potřebovala si jenom vodpočinout a uklidnit se,“ vysvětlovala Hanera. „Amera jí uvařila čaj a vod tý doby je dobrá.“

Penn sebou překvapením trhl. O bylinkách, k nimž se mladé slečny v zoufalství uchylovaly, toho mnoho nevěděl. Na seminářích slyšel jen to, že se tím dračice dopouštějí hříchu. „Promluvím s Amerou,“ hlesl a odpochodoval. Hanera ho upřeně pozorovala, jak se vzdaluje.

Ameru zastihl ve špižírně. Připravovala k večeři nějaké ovoce a zbytky hovězího. „Jak se máte, blahoslavený Penne?“ uvítala jej. Původně ho vychovávala, dělala mu chůvu, ale od té doby, co se ujal pastorského úřadu, se k němu vždy chovala s větší vážností. To jí zajisté schvaloval, netrpěl by u ní nepatřičné familiárnosti, ale někdy mu z toho bylo trošičku smutno, protože se mezi ně postavily zábrany a rozpaky, kterými dříve netrpěli.

„Mám se dobře,“ odvětil. „Amero, jsem tu kvůli milostivé slečně Selendře.“

„Milostslečinka Sel spí. Teď už jí bude docela dobře.“

„Co jsi jí dala?“

Amera provinile vzhlédla. „Milostslečinka Hanera vám to řekla?“

„Řekla mi, že jsi jí uvařila čaj. Amero, musím to vědět. Milostivá Selendra je moje sestra, bude bydlet v mém domě, žít s mojí manželkou a dráčaty, stýkat se s mými přáteli a mecenáši. Je stále neposkvrněná, anebo jsi jí vrátila barvu nějakým podvodem? Musí si vzít blahoslaveného Frelta?“

„Žádného hulváta, který jí provedl takovouhle věc, si pochopitelně brát nemusí,“ ubezpečila jej Amera. Prudce pleskla hovězím na stůl a otočila se k Pennovi, jako by mu bylo stále pět let. „Podvodem? Děkuju pěkně! Spolehněte se, je neposkvrněná. Jako by se ten drak, jehož titul by měl znít spíš zatracený než blahoslavený, na ni nikdy nepřitlačil. Dvě minuty v chodbě! Aby se šupiny mladé dračice vrátily do původního stavu, zabere to delší čas, když nechce být růžová. Dala jsem jí vypít čaj, abych jí pomohla zklidnit tělo. Je to stejné, jako když jsem jí dala pít vrbovou kůru proti horečce. To je vše. Žádné triky, žádné podvody. Nebyla do něho zamilovaná. Nemějte obavu, jednou si najde opravdového draka, skutečného partnera!“

Penna to sice zcela nepřesvědčilo, ale přesto pocítil veliké uspokojení. Uvědomoval si, že se ptal na jméno bylinky, kterou Amera Selendře podala, a že mu ho chůva z opatrnosti neprozradila. Zdráhal se však zeptat znovu. Ameřino ubezpečení mu připadalo postačující. Vzpomněl si na svoji manželku Felinu. Šupiny se jí zarděly ve stejném okamžiku, kdy přijala jeho nabídku a dovolila mu, aby ji obejmul. Přál si, aby jeho sestra zažila to samé, nechtěl, aby se musela spokojit s nějakou náhražkou. A také nechtěl Selendru nutit, aby si vzala draka, jímž celá rodina opovrhuje. Celý den se snažil přesvědčit sám sebe, že Frelt není tak špatný, jenže si znovu a znovu vybavoval pastorovo rozhodnutí, jež učinil ve spodní sluji předešlého dne. Připomnělo mu, že by si Frelta za svého švagra nikdy nevybral. Teď to mohl pustit z hlavy. Mohl zapomenout i na Avanův šokující návrh. Mohl se uklidnit.

„Výborně. Děkuji ti, Amero,“ prohlásil.

„Ještě jedna věc,“ zarazila jej stará chůva. „Mluvila jsem o tom už s milostslečinkou, ale Sel zatím neměla čas, aby si s vámi pohovořila. Chtěla bych s ní odjet na Benandi. Budu pilně pracovat, pomáhat vaší manželce s dráčaty, nebo můžu dělat cokoli, o co mne požádáte. Opravdu chci zůstat s milostslečinkou Selendrou, zvláště teď, když mě nejvíc potřebuje, jak zajisté chápete. Kromě toho, když jsem se o vás starala, vždycky jste byl moje nejoblíbenější dráče.“ Pomalu se svezla na zadní nohy, křídla svázaná, a vztáhla k němu paže. „Prosím, blahoslavený Penne. Nechte si mě, chci zůstat s Agorniny!“

Penn v žádném případě neměl v úmyslu brát si Ameru s sebou. Živě si představil, jak by to manželku Felinu ohromilo. Nebyl si zcela jistý, zda si může dovolit další služku. Zároveň si však uvědomoval, že nejspíš nemůže odmítnout. Snaha vzbudit dobrý dojem se spojovala se skrytou hrozbou, co by se mohlo přihodit Selendře, kdyby s sebou neměla pomocnou paži Amery. To bylo příliš. Pomohl staré dračici na nohy. „Samozřejmě. Pojedeš s námi,“ přikývl.

IV. Rodina se loučí s Agorninovem

12. Pennovy přípravy na cestu

D

raci našich velkých rodů, kupříkladu Telstiové či Benandiové, jsou přesvědčeni, že svět pojede ve svých vyježděných kolejích navěky a že se bude zdokonalovat jen nepatrně, z generace na generaci. Pojem pokroku přitom vnímají nanejvýš jako stavbu nové farmy či sídla, vysušení močálu či jako zavedení nové metody chovu hovězího dobytka, která zabezpečí, že tam, kde se dříve napáslo pouze osm kusů, se zítra napase kusů deset. Změnu chápou jako něco pozvolného a neúprosného, asi jako erozní činnost vody na horském svahu. Návrhy na zdokonalení zvažují opatrně. Výsledkem takového hloubání bývá přesunutí zodpovědnosti – lord usoudí, že zavedení nové metody chovu dobytka by mohl výhodně využít až jeho vnuk. Nutno dodat, že v tom případě lord ještě nejspíš nevstoupil do manželského svazku. Navzdory velké rozloze jejich panství a navzdory značnému politickému vlivu, jemuž se draci zmíněných rodů těší v klíčových shromážděních, se k nim ale pokrok nepřikradl po špičkách, jak by si představovali. Přehnal se přes ně jako splašený parní válec.

A teď pár slov k původu jmění Bona Agornina, a zdůrazněme si, že nemyslíme zlato, které odkázal svým třem mladším potomkům, ale to, za které si před třemi sty lety koupil agorninovské panství a titul slovutného lorda. Všichni ti slovutní, jasní, velební, vznešení a eminentní draci, které jsme si zvolili za lordy, si zvykli používat v souvislosti se způsobem vydělávání peněz jen jediný všeobsažný a poněkud zatemňující termín: „obchodní jednání“. Pravda, Bon později své obchodní styky zpřetrhal tak rychle, jak jen mohl. Využil je k dosažení kýženého postavení ve společnosti, ale více se do obchodování nepletl. Koupil si sídlo, uzavřel sňatek se svojí chudou, ale bezesporu urozenou nevěstou, a pokračoval v hromadění jmění a ve zvelebování panství prostřednictvím počestného farmaření. Tak či onak, během následujících staletí na Bonovi ulpěla skvrna jeho dřívějších obchodních aktivit jen neznatelně. I když mohl se svojí ovdovělou matkou mluvit o mládí, které prožil v sídle Telstiů, a o agorninovském panství, o mezidobí se nezmiňoval. Čehosi městského se nezbavil. Není třeba vysvětlovat, že města jsou pro každého spravedlivého draka tabu, nehovoří se o nich. Výjimku tvoří Iriet, a to ještě Iriet v období zasedání Vznešeného shromáždění či v měsících pučení a květu, velmi vzácně později, kdy Vznešené shromáždění nezasedá.

Stín města tedy dopadal na Bona v jeho slovutných letech pouze nenápadně, na jeho potomky téměř vůbec ne. Jasný Daverak tuto otázku zvažoval jen letmo, když se dvořil Berendě. Svému svědomí učinil zadost, jakmile si vzpomněl na Berendinu matku, rozenou Fidrakovou. Fidrakové sice byli v současné době beznadějně zadlužení, jejich předci však vlastnili pozemky ještě za dob před Dobytím Jarže. Penn vstoupil do řad církve a prosperoval, částečně vlastními silami, částečně díky přátelům, kteří jej podporovali, což byli Jeho Velebnost Šer z Benandi a jeho matka, Její Velebnost Žila Benandiová. Mladší sestřičky zatím do společnosti nevstoupily, ale bylo zřejmé, že časem mohou napodobit Berendu a výhodně se vdát. Co se týkalo Avana, ještě uvidíme, že to, jak se prezentoval doma a jak si počínal v Irietu, byly dvě poněkud odlišné věci.

V Dolním Toru se zachovala železnice protínající cíp agorninovského panství-jediná viditelná památka na Bonovu obchodní minulost. Cíp je to odlehlý, od vlastního sídla dosti vzdálený, a v žádném případě žádnému draku nezkazí vysněnou vyhlídku. Naopak, země, kterou nyní železnice vede, byla dříve bažinatá, k ničemu. Železniční inženýři ji nejprve museli odvodnit, podél kolejí pak uvolnili prostor pro farmaření, jedno či dvě pole, a Bon využil příležitosti – pustil se do chovu tahounů. Koně si zvolna zvykali na burácení vlaků, a tak je mohl později prodávat do měst jako zvířata uvyklá dopravnímu ruchu, čímž jejich cena značně stoupla.

V době, kdy se železnice navrhovala, vypukl v okrsku nemalý povyk. Někteří slovutní lordi ze sousedství se vzbouřili, nebo se o to alespoň pokusili, a tvrdili, že Bon Agornin chce krajinu zpustošit. Kdyby Bon začal ihned ze železniční společnosti profitovat, hromadit zlato, jeho obchodní minulost by nezůstala zapomenuta. A kdyby se Bon tehdy se sousedy nedohodl, musel by koleje položit úplně jinam, na hony daleko od Dolního Toru. Tím, že připustil, aby trať vedla zapomenutým koutem Agorninova, však umožnil přímou dopravu vytěžených surovin z tolžských dolů do Irietu. Není nutné ani zdůrazňovat, že tím podstatně urychlil doručování poštovních zásilek a že se vlakem mohli příležitostně svézt i draci, kteří letět nemohli, ať už proto, že je zdržovala těžká zavazadla, vysoký věk či tělesná slabost, nebo že cestovali s dráčaty, služebnictvem a pastory.

Když Bon podepisoval nájemní smlouvu na půdu, trval na tom, že na trati se musí postavit železniční stanice. „Pennovi se bude hodit,“ říkával. Tou dobou již Penn studoval nejváženější obor: chtěl vstoupit do církevních řad. Stanicí nejvíce využívali místní farmáři; posílali čerstvá jablka, zlaté renety a jonatány na trh do města, kde se za ovoce vždycky platilo nejvíc. Protože i sousedé pěstovali ovoce a vlaky využívali k jeho přepravě, postupně se s Bonem usmířili do té míry, že mu za zavedení železnice téměř blahořečili a začali jej považovat za dobrodince kraje. Penn se již dříve několikrát vracel domů vlakem a nyní hodlal cestovat po železnici znovu. Trať však nevede až na Benandi. Předchozí majitel panství, Jeho Velebnost z Benandi, Šerův otec, rozhořčeně odmítl mít se železnicí cokoli společného, a tak se dnes koleje přibližují benandskému sídlu nanejvýš na dvanáct mil. V tom místě byla vybudována malá zastávka; z ní lze vyzvednout případného návštěvníka či pastora tak, že se pro něho dojede kočárem. K zastávce lze pochopitelně posílat i povozy a překládat tam místní produkty na vlak: benandské lesní bobule v létě a zlaté renety na podzim. Draci z benandského panství dosud železnicí opovrhují mnohem častěji než obyvatelstvo Dolního Toru, kde je trať více na očích a užitek z dopravy je tam proto mnohem zřetelnější.

Penn původně zamýšlel dojet vlakem až na benandskou zastávku, sestru pak nechat, aby se od zastávky pár mil proletěla, a pro sebe si objednat kočár. Když se nyní k výpravě připojila i Amera, musel svůj záměr přehodnotit, a tak se rozhodl napsat své manželce Felině.

Většina dračích samců považuje psaní za záležitost druhého pohlaví, psaní dopisů obzvlášť. Za normálních okolností by i Penn poprosil jednu ze svých sester a těch pár slov pro manželku by jí nadiktoval. Jako pastor však obtížné umění držet pero v pařátech ovládal. Navíc nabyl dojmu, že to, co chce Felině sdělit, je příliš soukromého charakteru. Musil se tedy úkolu zhostit sám.

„Má drahá,“ začal opatrně. „Doufám, že se tobě i dráčatům daří dobře. Jak jsme očekávali, můj otec zemřel. Svobodný let jeho duši. Pozítří odjíždím se Selendrou na Benandi, přijedu za tebou odpoledním vlakem. Shledal jsem, že je nezbytné, abych sis sebou vzal otcovu služku Ameru, která mi dělala chůvu, když jsem byl ještě dráče. Strašně si přála jet s námi, nechtěla do Daverakova sídla. Řekl bych, že její důvody jsou povětšinou sentimentální, a obávám se, že s nimi velebnost (tím myslel Její Velebnost Benandiovou) nebude souhlasit. Jsem však přesvědčen, že se nám Amera bude moc hodit, pomůže nám s dráčaty, také v kuchyni. Výborně se vyzná i v zásobování a ve vaření nápojů.“

Penn chvíli přemýšlel, posléze poslední dvě slova přeškrtl. Zvažoval přepsání celého dopisu, skřípaje přitom zuby, ale nakonec to tak nechal. Již se rozhodl, že Felinu do záležitosti s Freltovým pokusem o svedení Selendry nezasvětí. Říkal si, že by ji tím jen bezdůvodně rozrušil. V koutku duše se však bál, že by manželka mohla ztratit k Selendře důvěru, což by nakonec vyústilo v nepříjemnou rodinnou situaci pro něho samotného.

„Vím, že ji uvítáš a přehlédneš jistou ztřeštěnost najímat si další služebnou. Naštěstí si ji můžeme dovolit,“ připsal, protože se domníval, že to je nejlepší způsob, jak manželku přesvědčit. „Velebná Benandiová se nicméně natolik zajímá o události na svém panství, že se k tomu může postavit jinak než ty, což by pro mne mohlo být neúnosné. Najmi, prosím, ke kočáru osm tahounů navíc, aby nás tři odvezli od zastávky. Vím dobře, že je to marnotratnost, ale námitky Její Velebnosti budou v tomto případě snesitelné. Kdyby však Selendra od zastávky letěla a Amera šla za ní pěšky, byla by velebnost pevně přesvědčena, že si další služku dovolit nemůžeme.“ Věděl, anebo spíš věřil, že ví, jak má se svojí patronkou jednat. Těmto nenápadným trikům, jež raději nazýval přesměrování pozornosti, Penna naučil syn Její Velebnosti.

„Oznam jí, prosím, že jsi najala tahouny, a pokud chceš, můžete si společně na moji rozhazovačnost postěžovat.“ Tím manželce nařídil, aby si od Její Velebnosti vytrpěla kázání, a současně jí dovolil, aby se s jeho patronkou spojila proti němu. Nebylo vyloučeno, že Její Velebnost Benandiovou znal dobře, ale o své manželce Felině toho mnoho nevěděl. Zdálo se mu, že již zmínil všechny postačující údaje. Blížil se ke konci stránky. Zdůraznil proto, že se za dva dny setkají u večeře, tedy čtvrtého dne prvního týdne měsíce barvoměny listí. Připojil přání všeho nejlepšího manželce i dráčatům. Poté, docela spokojený sám se sebou, dopis zalepil, napsal adresu a požádal Ameru, aby list přidala k poště, která se toho večera rozvážela ze stanice Agorninov.

13. Penn a Selendra odjíždějí

J

eho jasnost Daverak přiletěl na Agorninov hned příští ráno, jak bylo dohodnuto. Měl v úmyslu formálně převzít panství a doprovodit Haneru do nového domova na Daverakově. Dorazil nedlouho poté, co se rodina v melancholické náladě nasnídala. Okamžik loučení nabýval stále reálnější podoby, a tak sestřičky snadno propukaly v pláč, stačilo jim, že se po sobě jen podívaly. Všichni se po snídani shromáždili na římse, a i když oblohu zakrývaly nízké mraky, brzy zpozorovali Daveraka, jak se k nim blíží neochvějnými údery křídel.

„Zajímalo by mě, proč si s sebou nevzal Berendu,“ uvažovala Selendra. „To by aspoň dodalo celé té záležitosti jisté zdání zákonnosti.“

Penn se k ní rozzlobeně otočil.

„Na rozdíl od dělení těla si tohle otec skutečně přál,“ pospíšil si Avan. Promluvil dříve, než se bratr dostal ke slovu.

„Vždyť vím,“ vzdychla si Selendra a pokorně svěsila hlavu. „Nechci k němu být hrubá. Ani jsem to tak nemyslela. Všechno je ale tak jiné. Mám pocit, že budu pořád brečet.“ Hanera objala sestru křídlem a rozplakaly se obě. Bratři je nechali o samotě, dokud Daverak nepřistál.

„Přeji vám dobrý den, bratře,“ uvítal jej Penn. „Letělo se vám dobře?“

„Vanul dost silný protivítr, ale až poletíme zpátky, pomůže nám,“ odpověděl Daverak. Na Daverakov to bylo něco přes hodinu letu, vzdušnou čarou přibližně dvacet mil.

„Berenda neměla sílu bojovat s větrem voběma směry?“ otázala se Hanera.

„To neměla,“ usmál se Daverak a pohlédl směrem ke svému vzdálenému sídlu. „Právě zjistila, že se nachází v jistém delikátním stavu, a tak tentokrát raději zůstala doma.“

„Zase bude snášet vejce?“ vyhrkla Selendra, která nedokázala zakrýt své ohromení.

„Ano, díky Veldovi,“ přisvědčil Daverak a v okamžiku, kdy vyslovil boží jméno, zdvořile kývl na Penna, jako by tím taktně žádal o dodatečné svolení, že se mu tak trochu připletl do oboru.

Od Berendiny první snůšky tří vajec uplynuly sotva čtyři roky. Novinka a zjevné Daverakovo uspokojení vyvedly z míry dokonce i Penna, i když ten by jako pastor měl novému přírůstku do rodiny žehnat a vzdát Veldovi díky.

„Ve vašich slujích se teda bude prohánět dost dráčat, co?“ promluvila Hanera srdečným tónem, neboť si uvědomila, že konverzace uvázla na mrtvém bodě.

„V to zajisté doufáme,“ souhlasil Daverak a zamyšleně zaklonil hlavu. Berendiným sestrám nikdy příliš pozornosti nevěnoval, ale nyní byl rád, že to bude právě Hanera, která s ním odletí na Daverakov. I když to nedával najevo, Selendřiny výbuchy prostě nesnášel.

„Je Berenda zdravá?“ ptal se Avan.

„Daří se jí zatím dobře,“ odtušil Daverak. „Můžete si být naprosto jistý, že si dává pozor, aby jedla zdravě. Cítí se být mnohem zkušenější než posledně, už není tak nervózní.“

I když šlo o jejich sestru, nikdo si netroufl zeptat, zda už snesla první vejce, a Daverak se neměl k tomu, aby jim tu informaci poskytl sám od sebe. Sourozenci jej nemohli obvinit, že riskuje sestřin život, když si druhou snůšku vynutil tak záhy, ale tížilo to všechny bez výjimky.

„Nu, řekl bych, že bychom měli vyrazit, pokud máme stihnout vlak,“ vzpomněl si Penn a přerušil tak další trapné ticho. Ještě bylo času dost, ale Selendra získala příležitost dojít si pro svoje věci. Hanera ji doprovodila. Trojice dračích samců osaměla. Chvíli se jen mlčky rozhlíželi a sledovali, jak se na krajinu snáší déšť.

„Musím si promluvit s farmáři o letošní sklizni,“ prohodil Daverak, když spočinul zrakem na polích. „I o té příští,“ dodal. Byla to jeho povinnost a přání starého Bona. Oba Bonovi synové však měli pocit, že je to od Daveraka neomalenost, když myslí na úrodu právě v této chvíli.

„Nastěhujete si sem svého správce, aby vám na Agorninov dohlížel?“ otázal se Penn.

„Ano, mysleli jsme, že to tak pro začátek vyřešíme,“ přitakal Daverak. „Můj bratranec si s tím poradí. Uvažovali jsme, že bychom požádali vás, Avane, ale Berenda mi připomněla váš úspěšný vzestup v irietské kariéře, a tak jsem usoudil, že by pro vás místo správce na otcově panství znamenalo krok zpátky.“

„Ano,“ přisvědčil Avan mechanicky. Bylo sice pravda, že na své kariéře úspěšně pracoval, alespoň co se týkalo zlata a nadějných vyhlídek, ale zajištěný nebyl. Skončit mohl kdykoliv. Kdyby měl pevné zaměstnání jako správce pod švagrovou záštitou, mohlo mu to sice zarazit postup, ale stále mohl doufat, že se časem situace zlepší, pokud se mu podaří rozumně investovat za pomoci svých přátel v Irietu. Umožnilo by mu to poskytnout domov oběma sestřičkám. Musel by si s sebou vzít svoji sekretářku, což by se nějak zařídit dalo, i když by to jisté potíže způsobilo. Kdyby se mu o tom Daverak zmínil dříve, Avan by se jistě nezabýval myšlenkou podat na něho žalobu. V ochromené mysli začal horečnatě spřádat komplikovanou síť vzájemně propletených plánů. „Řekl bych, že bych to býval docela vzal. I tak vám děkuji, Daveraku.“

Daverak rozvážně zamrkal. „Je mi líto. Byli jsme si jistí, že to místo chtít nebudete. Už jsem ho nabídl bratranci Vrimidovi. Dnes by měl přiletět na Daverakov“ Naznačil křídlem politování a dupnutím dal najevo, že tu věc pokládá za vyřízenou s definitivní platností.

Selendra se vrátila a spatřila trojici: Avan toporně dřepěl, nasupeně se rozhlížel, Daverak se lhostejně rozvaloval a Penn seděl rozpačitě mezi nimi. „Jsem připravená,“ oznámila.

„Pojďme tedy,“ zareagoval Penn. „Není nutné, aby nás kdokoli z vás doprovázel. Sbohem, Daveraku, moc ode mě pozdravujte Berendu. Sbohem, Avane, hodně štěstí v Irietu a napiš nám, jak se ti povede!“

Selendra objala Avana.

„Dej na sebe pozor,“ řekl jí.

„Ty si dávej pozor v Irietu,“ opáčila. Pak se uklonila Jeho Jasnosti, což Daverak chladně opětoval. Hanera je doprovodila na stanici. Než vlak přijel, nervózně hlídala truhly se Selendřiným věnem a bedny, které si vzala Amera z kuchyně. Pak se k sobě sestřičky přitiskly, jako by se už nikdy nechtěly pustit. Penn dohlédl, aby nosiči všechny bedny naložili, poté naskočil na plošinu vagónu a Amera jej následovala. Hvizd upozorňoval opozdilce, že vlak se chystá k odjezdu. Selendra konečně sestru propustila a odplachtila na svoje místo vedle bratra. Ohlížela se tak dlouho, dokud jí Hanera na nástupišti nezmizela z dohledu a dokud už nedokázala rozlišit zlaté šupiny sestřičky od šedého dláždění. Pak se posadila a rozhodně otočila hlavu směrem k lokomotivě, vstříc novému životu na Benandi.

14. Odlétá i Hanera

K

dyž se na obzoru rozptýlil poslední obláček páry, kterou za sebou vlak zanechával, Hanera se vznesla a zamířila zpátky na Agorninov. Snažila se utěšit myšlenkou, že neodjíždí jako sestra do naprosto neznámých končin Tiamatu, kde nemá žádné přátele. Bude žít na nedalekém Daverakově, stěží hodinu letu od domova, a když se bude chtít podívat domů, kdykoliv si najde někoho, kdo s ní poletí jako doprovod. Již několikrát Berendu na Daverakově navštívila, někdy u ní strávila až deset dní a Daveraka znala dobře, zatímco Pennovu manželku vůbec ne. Nijak zvláštní útěchu však v těchto úvahách nenalezla. I když jasného lorda Daveraka znala, ráda ho neměla. V jeho sídle sice nějaký čas pobývala, ale nikdy se tam necítila jako doma – při každé návštěvě u Berendy jí činil největší potěšení návrat domů. Jenže teď už žádné domů nebude! Pokud ještě Agorninov navštíví, pak jedině jako host, a všechno tam bude jiné.

Rodinní příslušníci, kteří ji měli rádi a jimž nebyl její osud lhostejný, se domnívali, že Hanera Berendino sídlo brzy opustí, a to po boku slovutného Londavera, Daverakova přítele. Hanera sama o tom však značně pochybovala. Londavera si sice oblíbila, ale jejich známost spočívala jen v tom, že si při Daverakových oslavách konce roku dvakrát zatancovali. Od té doby Londaver Agorninov vůbec nenavštívil, i když otce prosila, aby jej pozval. Nedomnívala se, že by v ní Londaver našel takové zalíbení, aby byl ochoten pojmout ji za manželku s pouhými osmi tisíci korunami věna, ani se šestnácti, pokud nyní mohla počítat se sesterskou dohodou se Selendrou o zdvojnásobení jmění. Na rozdíl od Bona Agornina patřil Londaver do kasty slovutných lordů jen formálně, ale po otci měl automaticky zdědit titul Jeho Jasnosti. Když se Berenda vdávala, činil její příspěvek do manželství čtyřicet tisíc korun. Hanera nemohla předpokládat, že by se Londaver spokojil s menší sumou než Daverak. Kdyby zůstal otec naživu a měl dostatek času hromadit zlato, nic by jí ve štěstí nebránilo. Nyní se zdálo, že nádavkem ke všem ostatním pohromám se bude muset navždy vzdát myšlenek na milovaného draka, kterého si chtěla vzít.

Není proto divu, že když se Hanera vznesla od železniční stanice a zamířila okolo hory k místu, jež už nikdy neměla považovat za domov, nemávala křídly s nijak velkým nadšením.

Čekal na ni pouze Avan. „Daverak odletěl navštívit farmáře. Chce se ujistit, že správně pochopí jeho záměry,“ oznamoval jí bratr a drsně přitom napodoboval Daverakovo povýšené vystupování. „Jako by naši farmáři potřebovali vysvětlovat, co mají dělat.“

„Ach, drahoušku,“ posteskla si Hanera, když měkce přistála a pohodlně se vedle něho usadila, „doufám, že Daverak tady až tak moc novot nezavede a že se nebude dělat všecko úplně jinač.“

Jako nadějný mladý drak z Irietu se Avan obvykle stavěl k novinkám příznivě, ale v tomto případě se sestrou zcela souhlasil. „Tvrdil, že by si mě sem dosadil jako správce. Jen to dořekl, hned to zase zavrhl. Prý už to místo nabídl svému bratranci!“

„Dyť si povídal, že bys tady nemoh žít,“ podotkla Hanera nesměle.

„Nemohl bych převzít sídlo, nejsem slovutný lord jako soused. Ale jako správce pod Daverakovou záštitou bych na to tady mohl dohlížet a mohl bych poskytnout svým sestrám domov. Vám oběma.“

„Och, Avane, ty bys pro nás vobětoval sebe i kariéru!“ zvolala dojatě Hanera.

Avan se trochu zapýřil, ve slunečním světle se zdálo, jako by o něco povyrostl. Když to nyní vyslovila, uvědomil si, že by se kvůli sestrám obětoval, i když nezapomínal, že by se zcela nadějí nevzdal a že i bezpečnost postavení sehrála svoji roli. Posledně zmíněné důvody však v mysli potlačil a užíval si obdivu, kterým ho jeho sestra zahrnula. Zůstali sedět na římse a povídali si o Avanově šlechetnosti, o starých časech a bezstarostně se dívali, jak se k nim po cestě podél řeky přibližuje kočár.

„Musí přijíždět od Daverakova. Jede si pro tvoje věno,“ podotkl konečně Avan a ukázal na povoz.

„Strašně si přeju, abych tam nemusela,“ vzdychla si Hanera.

„Může pro tebe nastat svízelná situace, až dám Daveraka k soudu a vy dvě budete pod žalobou podepsané,“ připustil Avan.

„Svízelná? Bude to absolutně nemyslitelný! Nemůžu se pod žádnej takovej papír podepsat, dokud budu pod vochranou jasnýho Daveraka,“ namítla Hanera. „Selendra se k tobě zaručeně přidá a já sice chápu, že seš docela v právu, dyž chceš vodškodnění, ale mě z tohodle, prosím tě, vynech!“

„Mohl by být nepříjemný, ale nevyhodí tě,“ mínil Avan.

„Nemusí mě ani vyhazovat. Dyž bude tak nepříjemnej, jak naznačuješ, stejně v jeho sídle nebudu moct žít. Zdá se, že si vůbec neuvědomuješ, jak se moje situace liší vod tý tvojí. Abys ty něco dokázal, můžeš využít svýho důvtipu a pařátů, jenže já se dycky musím spolehnout jen na vochranu nějakýho dračího samce. Důvtip bych třeba nějakej měla, jenže pařáty nikdy mít nebudu. Ručičky sou dobrý na psaní a jemnou prácičku, ale bojovat se s nima nedá. Bez pařátů sem totálně závislá. Nemůžu se vobrátit proti těm, na kerý sem vodkázaná, aspoň ne bez vyhlídky na nějakou další vochranu. Dybych měla manžela, nebo dyby sis mě ty, můj bratr, vzal do svýho sídla, pak se proti Daverakovi vobrátím s radostí. Takhle si můžu přát ledacos, ale skákat budu muset tak, jak von bude pískat. Nevodvážím se přidat k tvojí žalobě.“

Avan hluboko sklonil hlavu a zvažoval jisté, pro něho značně tíživé oběti. „Nebude se nám žít snadno,“ zamumlal posléze. „Pro mě to bude také obtížné. Nepodaří se to brzy, určitě ne dnes. Pokud ale opravdu nechceš odletět na Daverakov, vezmu tě s sebou do Irietu. Nenabídnu ti život vhodný pro milostivou Agorninovou, protože takovou záštitu ti poskytnout nemohu. Budeš muset pracovat jako moje sekretářka, nebo spíše spolu s mojí sekretářkou. Ani ti nemohu slíbit naprostou bezpečnost, protože budeš stejně zabezpečená jako já, což se mění podle momentální situace ve městě i na úřadě. Musíme se připravit na strádání, my oba, ale jsem ochoten podstoupit útrapy, pokud to bude nezbytné,“ dodal a usilovně přemýšlel; co si asi o něm Penn pomyslí, až se dozví, že poté, co navrhoval, aby Selendra vstoupila do formálního manželského svazku, nabídl dnes pro změnu Haneře místo sekretářky.

„Žehnám ti za to, bratříčku, ale vono to nutný není,“ poděkovala Hanera a políbila Avana ze strany na rypáček. „Vydržím to s Berendou i s Daverakem, aspoň do tý doby, dokud mě nebudeš nutit, abych se přidala k tý žalobě a hnala Daveraka před soud.“

„Samozřejmě, nutit tě nebudu,“ ubezpečil ji Avan. „Jde jen o to, že naděje na úspěch se mnohonásobně zmenší, když my tři nebudeme stát při sobě. Pokud se ale věci mají takhle, nebudu tě o to žádat.“

Ještě chvíli vedle sebe smutně seděli, dokud se Daverak nevrátil. Vědomí vlastní důležitosti z něho čišelo na všechny strany. Haneřino věno naložili sluhové na vůz a bratr se sestrou se rozloučili.

„Až se budete moci z Irietu utrhnout, kdykoliv se zastavte u nás na Daverakově na návštěvu,“ nabídl Avanovi Daverak velkoryse, zatímco se připravovali k odletu.

Avan s potěšením pozvání přijal, ale oba sourozenci věděli, že jakmile vypukne soudní řízení, jasný lord nabídku zruší a již ji nikdy nezopakuje. Avan na okamžik zvažoval, zda podání žaloby stojí vůbec za to, když ho odloučí od sestry, a zda může mít bez její pomoci šanci na úspěch. Byl však už rozhodnut vynutit si satisfakci a nic jej od toho nemohlo odradit. Usmál se a popřál oběma šťastnou cestu. Poté se vznesl a rozletěl se proti větru směrem k Irietu, s úmyslem zastavit se na Mechové Sušince a přenocovat tam. Hanera s Daverakem vyrazili po větru na západ, k Daverakovu. Sestra se ohlédla jen jednou. Avan se ztrácel na jihu a výšina, která byla jejím domovem, již zcela zmizela v mracích na obzoru.

15. Sebeta

A

van se vrátil do své rezidence v hlavním městě na Prvoden, pozdě večer. Byl unavený, ale ne tolik, jako kdyby letěl bez zastávky celou noc. Čekala na něho spousta listů a vzkazů, mnoho soustrastných přání od irietských známých – velebná Rimalinová mu poslala velmi přátelskou kondolenci. I když Bona Agornina znalo jen pár draků, přítelova ztráta se jich skutečně dotkla, a tak některá přání byla docela upřímná. O účelu jiných se dalo poněkud pochybovat. Zdálo se spíše, že jejich autoři zvažují přehodnocení Avanovy důležitosti, někteří proto, že Avan dědil, jiní proto, že za ním už nestál Bon Agornin. Některá z posledně zmíněných přání Avana znepokojila. Odložil je proto stranou, neboť se jimi hodlal zabývat až ráno. Zbytek, tedy většinu došlé korespondence, tvořily pozvánky na různé zábavy. Začátkem barvoměny listí se Iriet netěšil z mnoha návštěvníků, ale draci, kteří zde žili trvale, si touto dobou dopřávali bujaré veselí na mejdanech. Slavilo se totiž založení města. Před mnoha tisíci let ho dal vybudovat Tomalin Veliký. Někteří tvrdí, že Tomalin město pojmenoval podle své nevěsty, jiní oponují, že jeho manželka se jmenovala jinak a že se město přejmenovalo během dobývání Jarže, zatímco ostatní jsou přesvědčeni, že ho Tomalin nazval podle duhy, které se tu občas říká irita a která se nad městem někdy objevuje během jarních měsíců. K obvyklým radovánkám, jakými jsou slavnostní večeře, plesy, hry v kostky, večírky či pikniky, se proto během barvoměny přidružují i zvláštní nabídky v podobě synchronizovaných ohňů, vodních dýchánků či chození v kruzích. A na to všechno právě mladého Agornina zvali.

Když Avan korespondenci konečně prozkoumal, rozdělil si ji na čtyři hromádky a vydělil z ní ještě tři zvláštní vzkazy. První dvě hromádky obsahovaly kondolence a lišily se podle stupně upřímnosti. Z pozvánek pak rovněž vznikly dvě hromádky. Té první se chtěl Avan zbavit tím, že nechá sepsat zdvořilé poděkování a odmítnutí z důvodu smutku. Pozvánky z druhé hromádky (mnohem méně početné) Avan rozhodně odmítnout nechtěl. Chvíli držel v pařátech zbývající tři dopisy. První přišel od jeho právního zástupce, Hathora. Nabízel mu veškerou možnou pomoc při ukládání či investování dědictví. „Vsadím farmu, že ten advokát zná celou částku s přesností na korunu,“ zabručel si Avan pro sebe a položil list na hromádku pozvánek, na něž odpoví kladně. Druhý dopis byl od Liralena, jeho bezprostředního nadřízeného na Plánovacím úřadě; vyjadřoval mu svou soustrast a zajímal se, kdy Avan konečně nastoupí do práce.

Třetí dopis obdržel od Jeho Velebnosti Rimalina. Velebný lord se o Bonu Agorninovi přímo nezmiňoval, ale nenápadně naznačoval, že pokud má Avan chuť investovat nějaké peníze, věděl by o vhodné příležitosti. Avan dopis dlouze studoval, pak vyhledal kondolenci od velebné Rimalinové. Nebylo pochyb, oba listy psala táž ruka! Když drak použije manželku jako písařku, dá se to vysvětlit dvěma způsoby. Jednak to může znamenat, že šetří, což nepřicházelo v úvahu, neboť jsme už slyšeli, co Avan řekl bratrovi Pennovi o Rimalinové ekonomické situaci. Druhou možností je, že chce sdělit přísně důvěrnou informaci. Rimalinův návrh by si Avan vždycky rád vyslechl, ale nyní mu musí věnovat mimořádně vysokou pozornost.

Přestal se zabývat hromádkami. Jeho rezidence, pohodlná kamenná budova s dvojitou klenbou, působila alespoň pevným dojmem. V podzemí se skrývala jediná spací sluj, z níž se dalo vyjít zvláštním východem přímo na ulici. Avan sice tuto budovu za bezpečné místo nepovažoval, ale vážil si toho, že mu zaručovala zdání ctihodnosti za málo peněz. Cennosti proto soustřeďoval u svého právního zástupce a bydlel tu trvale.

Když sestupoval do spací sluje, hvízdal si, jenže ne proto, že by byl v nějak zvlášť povznesené náladě. Chtěl vzbudit svoji sekretářku, Sebetu. Jemně ji tím upozorňoval na svůj návrat a na to, že by byl rád, aby ji nalezl doma samotnou. Avan sice o Sebetě tvrdil, že je jeho sekretářka, ale její postavení se stěží dalo přesně popsat. Bylo jisté, že si plnila povinnosti písařky, psala Avanovi úřední listy, odnášela jeho vzkazy na poštu a měla dostatečné vzdělání na to, aby splňovala všechny požadavky na místo vážené mladé sekretářky. Titul milostivé slečny jí však nepříslušel; dračice byla od hlavy až po konečky prstíků růžová jako vaječná skořápka. Sdílela s Avanem jeho rezidenci a většinou i lože, ale sňatek spolu neuzavřeli. Starala se mu o klobouky i o stravu, ale jako služebná u něho zaměstnaná nebyla – když byste se podívali na její křídla, zahlédli byste staré jizvy prozrazující místa, kde byla spoutaná, ale dnes křídly mávala tak svobodně jako kterákoli tiamatská velebnost. Pravdu o její minulosti znala jen ona sama a Avan.

Když Avan vstoupil, opravdu ji nalezl v ložnici samotnou. Protahovala se a zívala. „Očekávala jsem tě spíš až zítra,“ usmála se na něho. Raději se neptal, zda ji náhodou nenavštívil nějaký přítel a pak před Avanem neuprchl. Hvízdání postačovalo. Netušil ani, zda jsou ti ostatní milenci skuteční, nebo zda tvoří součást jejího světa představ. Ke štěstí mu stačilo, když se s nimi nemusel potkávat.

Sebeta jej přivítala. Všiml si, že mu již připravila zlaté lože. „Tohle tady nezůstane,“ upozornil ji. Tolik zlata neměl, aby ho mohl okázale vystavovat či na něm spát jen kvůli pohodlí. Obvykle spali na obyčejných kamenech.

„Já vím, musí se investovat a odnést,“ přisvědčila Sebeta rozmrzele, pak se zahihňala. „Můžeme si ho ale užít, dokud to jde. Podívej, není rozkošné, když se na něm můžeš rozvalovat?“ Napodobila slova činem a svůdně se usmála.

Sebeta byla, či alespoň tvrdila, že je, dcera eminentního lorda – ani Avan však neznal jeho jméno. Když uvážil jednotlivé šlechtice a jejich věk, došel k závěru, že spíše půjde o nějakého velebného či jasného lorda, ale nechtěl Sebetě kazit iluze. Měla příliš málo hezkých vzpomínek. Již v útlém věku, kdy se jí ještě plně nevyvinula křídla a neoslavila ani třicáté narozeniny, byla cestou od svého učitele do otcova sídla unesena. Únosce ji držel jako rukojmí kvůli výkupnému. Trýznil ji svojí přítomností, takže zrůžověla, ale skutečného násilí se na ní původně dopustit nechtěl. To se změnilo ve chvíli, kdy mu bylo výkupné s opovržením odepřeno. Pak jí s potěšením udělal to, za co ji mohl nazvat svojí chotí. Později ji nutil šlapat irietské chodníky se svázanými křídly; jako prostitutka nesměla odmítnout žádného cizince, který jí nabídl zlato – a to musela odevzdávat svému vězniteli. Přesvědčil ji, že mu to dluží, neboť výkupné nebylo zaplaceno. Sebeta Avanovi prozradila, že právě tenhle pocit byl pro ni ze všeho nejhorší. Otcova zrada ji mučila více než otroctví, jemuž ji rodina nechala napospas. „Řekl, že má dráčat dost a že si mě věznitel klidně může nechat,“ vysvětlovala Avanovi, když mu o tom poprvé vyprávěla. Tehdy jí v hlase nezazněl uskok, žádné šibalské pošťuchování, safírové oči se jí téměř ani nepohnuly. „Zůstala jsem se svým věznitelem, dokud jsem mu podle svých propočtů nezaplatila tolik, kolik mělo činit výkupné. Když pak usnul, zabila jsem ho.“

Avan si nebyl jistý, zda čekala, dokud nesrovná dluh, nebo zda čekala na chvíli, kdy najde přijatelnějšího ochránce. Sebetin život se totiž jen hemžil odvážnými úniky, vraždami, zhrzenými milenci a dramatickými událostmi. Nikdy nevěděl čemu věřit, protože mu ty příběhy nevyprávěla vždy zcela stejně. Byl si zcela jist, že Sebeta je urozeného původu, že byla unesena i zotročena, ale podrobnosti se měnily podle její nálady. Setkal se s ní již v prvním roce své irietské kariéry. Tehdy dělala krupiérku v kasinu a ihned ho nesmírně zaujala. Stal se jedním z mnoha milenců, které si vybírala, protože se jí líbili, nechodila s nimi kvůli zlatu. Z mileneckého svazku se postupně vyvinulo přátelství a spojenectví – Avan ji zaměstnal a poskytl jí ochranu. Nemluvil o ní jako o své choti či manželce; za úřednickou práci jí platil. Čas od času jí platil o něco více, což vyhovovalo oběma stranám. Uzavřít s ní sňatek však nemohl. Avan si byl plně vědom toho, že Sebetu už dávno nelze považovat za bezúhonnou dračici, a i když si to zpočátku nezavinila sama, zvolila si později způsob života, který slušná společnost nikdy nepromíjí. Přesto ji měl opravdu rád. Kdyby si vzal do Irietu Haneru, jak navrhoval, a Sebety se vzdal, byla by to pro něho veliká oběť.

„Stýská se ti po otci?“ zeptala se jej po chvíli.

Avan zatím neměl čas, aby o tom uvažoval. „Ano,“ odpověděl posléze. „Ale průběh pohřbu byl horší než jeho smrt. Sestřin manžel Daverak porušil všechna otcova přání a já ho za to poženu před soud. Chci, aby litoval, že se nezachoval tak, jak se má chovat urozený drak.“

„Cožpak to není významný drak, jasný baron?“ otázala se Sebeta. Zasmála se. „Stěží se dovoláš spravedlnosti, když jde o někoho takového. Uděláš líp, když budeš šetřit zlatem i hněvem, dokud se ti nenaskytne příležitost oplatit mu to jinak.“

Avan o tom chvíli přemýšlel. „Soudy jsou spravedlivé,“ odvětil váhavě. Zatím neměl se soudy příliš mnoho zkušeností, ale otec mu to vždycky říkal. „Chci odškodnění touto cestou. Kromě toho, Daverakovo postavení není o tolik vyšší než moje, vzal si moji sestru za manželku.“

„Když ho od urážlivého činu neodradil názor rodiny, co ho zastaví teď?“ zeptala se Sebeta.

„Zákon ho přinutí zaplatit,“ odtušil Avan.

„Dobrá. Když tomu věříš…,“ vzdala se Sebeta, složila hlavu na paže a podle všech vnějších známek se zdálo, že okamžitě usnula.

16. Nebezpečí sežrání

H

anera zažila po příletu na Daverakov první šok. Zjistila, že malý Lamerak byl pozřen. „Celý tenhle rok postonával,“ vysvětlovala Berenda a v očích se jí zatřpytila jen jediná slza.

„Játra mu ničím neprospěla. Chudák malý, neměl žádnou naději přežít,“ dodal Daverak a zlověstně pohodil hlavou. „Pojď na večeři.“

Lamerak se držel velmi dlouho, a tak Hanera nemohla pochopit, proč se odhodlali k jeho konzumaci. Pravda, v zájmu zušlechťování dračí rasy je lordskou povinností třídit i svoje vlastní dráčata. Zdálo se však, že v tomto případě přikročili k Lamerakovu sežrání až hrozivě náhle. Hanera začala tušit důvody, když si vyslechla jedny z Berendiných nesouvislých stížností na útrapy těhotenského stavu. Berenda potřebovala zvýšený přísun výživné stravy, a tak Daverak krmil zesláblé pískle až do chvíle, kdy bylo jasné, že může být nahrazeno novým přírůstkem. Hanera se modlila k Žuralovi, aby jí odpustil, že svoji sestru a švagra podezírá z takových ošklivých věcí. Když si však během večera vyslechla, co o tom oba říkali, zdálo se, že se její podezření spíše potvrzují.

V noci Hanera přespala v pohodlné komůrce, kterou jí sestra připravila, ale neklidně. Ráno snídala v rodinném kruhu. Dráčata seděla zaraženě a ustavičně se ohlížela přes rameno, jako by postrádala svého sourozence. Haneřino srdce zjihlo o to více, když si mladá dračice všimla, že se rodiče o zármutek potomstva příliš nestarají a vášnivě se zakusují do svých porcí. Hanera se s částečným úspěchem pokusila odvést pozornost dráčat a zabavit je. Když dosnídali, malincí se smáli a snědli téměř polovinu svého skopového.

„Jak se po ránu cítíš?“ otázal se Daverak Berendy. „Zaletím se podívat na farmu Na hrázi, jak se vede Madžovým novorozencům. Nechceš mě doprovodit?“

„Je to nedaleko,“ odpověděla Berenda a vrhla na Haněni omluvný pohled, jako by vysvětlovala, proč předešlého dne nepřiletěla na Agorninov.

„Párkrát plácneš křídly a jsi tam,“ přisvědčil Daverak. „Třeba by ses k nám chtěla přidat, Hanero, ne? Poznáš některé naše farmáře a prohlédneš si venkov, co?“

„Madžové jsou velmi starý rod,“ pravila Berenda a prosila pohledem manžela o podporu. „Žijí Na hrázi od té doby, co Daverakové založili Daverakov.“

Daverak kývl hlavou na znamení, že s výrokem manželky souhlasí.

„Dík. S potěšením, doprovodím vás,“ poděkovala Hanera zdvořile.

Poté vstoupily do jídelny chůvy a odvedly dráčata. I Daverak odešel. Hanera s Berendou setrvaly v jídelně a omyly si houbou tvář a hruď. Haneře se od jejího příchodu poprvé poštěstilo zůstat se sestrou zcela o samotě. „Už jsi snesla první vejce?“ zeptala se Hanera šeptem, neboť před Daverakem a dráčaty tu otázku položit nemohla.

„Včera ráno,“ odpověděla Berenda a přidala nepatrný, samolibý úsměv. „Vůbec žádné potíže, jen jsem od té doby strašně hladová. Ale to je normální, jak poznáš sama, až sneseš svoje první vejce.“

„Hned tak to nebude,“ ujistila ji Hanera a zapochybovala, zda někdy bude schopná vdát se.

„Je to samozřejmě báječné, že jsi tady, a chci, aby ses u nás cítila úplně jako doma a abys tu zůstala dlouho. Nicméně, nesmíme ti zapomenout najít nějakého hezkého manžílka, aby ses mohla pohodlně usadit. Mít záštitu je mnohem lepší. Jaká je celková částka tvého věna od otce?“

„Šestnáct tisíc kaček,“ pravila Hanera, pamětlivá dohody. Při vzpomínce na slib si uvědomila, jak je Selendra daleko, a slzy jí vstoupily do očí. I když se Berenda chovala docela laskavě, milovanou sestřičku Haneře nahradit nemohla.

„Obávala jsem se, že to bude horší, ale na druhou stranu je to méně, než v co jsem doufala,“ podotkla Berenda rázně a vyskočila na nohy. „Jsem si vědoma svého velikého štěstí, že jsem dostala slušné věno, a nechci, aby ses kvůli tomu vdala pod svoji úroveň. Teď buď zticha, Daverak se vrací. Promluvíme si o tom později!“

Daverak je odvedl na římsu a odtud vyletěli do chladného, čerstvého povětří slunečného rána měsíce barvoměny. Když plachtili nad ovocnými sady, stoupala k nim vůně dozrávajících jonatánů. Zamířili k jezeru tvořícímu střed Daverakova panství. Haneře se zdálo, jako by se vodní plocha zformovala do tvaru dračího oka, ale mnohem modřejšího a klidnějšího, než jaké kdy viděla. Když se přiblížili, spatřila Hanera poblíž pobřeží ostrůvek, spojený s pevninou hrází z navršených kamenů. Na ostrůvku stálo malé venkovské stavení, rovněž z navršených kamenů. Když se snášeli po spirále dolů, všimli si stáda hovězího dobytka a mezi nimi bronzově zbarveného draka.

„To je Madž,“ oznamoval Daverak. „Předpokládám, že ostatní jsou uvnitř.“

Když trojice přistávala, vyhrnula se rodina před stavení, a dokonce i ti nejmladší přitiskli staromódním gestem drápy a ocasy k zemi, aby svému pánu a paní projevili úctu. Hanera napočítala tři vzrostlá dráčata, jimž měla již brzy pučet křidélka, a dvě malá písklata. „Dobrá, v pořádku,“ zabručel Daverak vlídně.

Jako první se narovnala temně červená dračice, zjevně matka rodu. „Vítejte Na hrázi, Vaše Jas-, Jasnosti,“ zakoktala se.

„Tohle je moje sestřička, milostivá slečna Hanera Agorninová,“ pravila Berenda. „Bude u nás nějaký čas bydlet.“

„To musí být velice milé,“ přikývla farmářka. Jedno ze starších dráčat, jehož zlaté šupiny svědčily o něžném pohlaví, vzhlédlo k Haneře. Ta se na ně povzbudivě usmála, ale dráče úsměv neopětovalo, což by se mezi agorninovskými zemědělci stát nemohlo. Hanera cítila, že se ocitla sama mezi cizinci.

A právě v té chvíli se sem přiřítil bronzově zbarvený drak, kterého předtím viděli mezi hovězím dobytkem, hrbil se přitom, jako by běžel slují.

„Tak jak je? Co je nového?“ zeptal se ho Daverak.

„Všechno v naprostém pořádku, opravdu, díky za optání,“ odvětil Madž. „Už sklízíme jonatány. Dobytku se daří výtečně.“

„Jak se klubají maličcí?“

„Vyklubali se bez potíží,“ odpověděl drak a celý nesvůj pohlédl na manželku. Postavením křídel prozrazoval neklid.

„A co ti dva?“ zeptal se příkře Daverak. „Ti dva, co jsem tu ještě neviděl?“

Matka se vrhla vpřed a lehla si Daverakovi k nohám. „Ušetřete mé maličké!“ křičela a tloukla hlavou o zem. „Slitování, Vaše Jasnosti!“

„Slitování má na starosti Žural, ne já,“ odtušil Daverak a odstoupil od ní. „Buď mi ukážete všechna čtyři dráčátka, anebo mi přinesete nevyklubaná vejce. Madži, postarejte se o manželku!“

Farmář Madž chvíli Daveraka pozoroval a emotivně koulel šedýma očima. Natáhl ocas a na okamžik se zdálo, že na Daveraka zaútočí. To by se však rovnalo sebevraždě. Měřil necelé čtyři metry, zatímco Daverak více než třináct. Napětí povolilo a z farmářova postoje vyzařovala podlézavost.

„Říkal jsem ti, že to vposledku nebude dobré,“ zamumlal Madž, objal manželku paží a odtáhl ji stranou. Začala hlasitě naříkat a plakat.

Daverak přistoupil k menším dráčatům a prohlížel si je.

„Nižší společenské třídy vždycky tropí tak neslýchaný povyk,“ postěžovala si Berenda a stoupla si blíže k Haneře. „Jeden by se nad nimi až ustrnul! I když věděli, že tím ničeho nedosáhnou, přece jen ta nedochůdčata schovali. Tahle dvě jsou určitě silnější, zbylá dvě jsou nejspíš schovaná někde uvnitř.“

Daverak vešel do stavení. Dráčata, jež prozkoumal, se k sobě v tichosti přitiskla.

„Neměl by u toho bejt pastor?“ zeptala se Hanera. Byla celým tím představením otřesena, zvláště srdceryvným a neutuchajícím nářkem matky.

„Panství má příliš velkou rozlohu, než aby mohl být všude. Daverak mu pošle oči,“ vysvětlovala Berenda.

Daverak vyšel ven a v obou podpážích si nesl jedno dráčátko. Obě byla zelená a zřetelně neschopná přežití. Když je matka spatřila, dala se do křiku, hlasitějšího než kdy předtím. Maličcí se ještě hýbali a odpovídali plačtivým pípáním, když se přidružili ke zdravějším sourozencům.

Hanera se zachvěla.

„Lituji, že jsme tě toho nemohli ušetřit,“ poznamenala Berenda zdvořile.

„Je to pro dobro dračí rasy, jak učí církev,“ deklamovala Hanera mechanicky naučená slova. „Je úplně jasný,“ dodala, když sledovala maličké, „že tahle dráčata sítem nikdy nemohla projít.“

„Nikdo si v tom nelibuje, je to však nezbytné. A dobře vychovaný drak z dobré rodiny to vydrží i bez tohohle šíleného kraválu!“ křičela Berenda, aby ji bylo slyšet.

Daverakovo odříkávání modliteb téměř zanikalo ve skučení a kvílení. Tu a tam dolehl k Haneřině sluchu krátký, náhodný úryvek: „Veldovo požehnání“ a „Žuralovo milosrdenství“ a „a tak mohou ostatní vyrůst do síly“. Daverak pak dráčata odborně roztrhal. Jakmile byli maličcí mrtví, rodina zmlkla. Oči lord uschoval do vaku, nepochybně pro pastora. Poté se rozhlédl po shromážděných dracích.

„Tato nedokonalá dráčata zemřela pro dobro dračího pokolení, v souladu s učením církve,“ prohlásil přísně. Madž, v podřízené pozici, zaryl drápy do hlíny. Jeho manželka sklonila hlavu. Dvě drobné končetiny Daverak předhodil rodině. Další podal Haneře, která si ji s úžasem vzala. Zbytek rozdělil mezi sebe a svoji manželku tak, že Berenda získala téměř celé dráče.

Hanera si váhavě prohlédla darovanou končetinu a vnímala přitom, jak se na ni upírají oči celé rodiny. Pozvedla nožičku k tlamičce a všimla si, že se farmáři svého dílu ještě nedotkli. Ukousla si a cítila, jak se do ní vlévá magická síla dračího masa, jako by se rázem stala větší a odvážnější. Zadívala se do očí matky a v jejich vířících purpurových hlubinách zahlédla naprosté odmítnutí, smutek a strach.

V. Na panství Její Velebnosti z Benandi

17. Felina Agorninová

F

elina Agorninová vyšla ven, prohnula se v šíji, naklonila se dopředu, roztáhla křídla a nechala se vynést větrem do výše. Byl překrásný den. Sluníčko svítilo, stromy si dosud zachovávaly zelenou barvu, ale za časného rána již vzduch studil a připomínal, že měsíc barevného listí již nastal a že zima přijde co nevidět.

Předešlého dne ráno, o den dříve, než Penn se Selendrou odjeli z Agorninová, Felina obdržela od manžela dopis, z něhož se dozvěděla o přírůstku do řad služebnictva. Přinesli ho, když snídala, a zatímco dopis četla, vystřídaly se na její tváři v rychlém sledu nejrůznější emoce. Nejprve ji potěšilo a překvapilo, že se Penn ozval, ale sdělované novinky jí postupně více a více kazily náladu. Další služka! Další služka, navíc Pennova zkušená, sebevědomá stará chůva. Zajisté bude dávat najevo, jak je pro Penna a jeho sestru nepostradatelná. Felina se připravovala přijmout Selendru co nejpřívětivěji, ale chtěla také, aby bylo zcela jasné, komu sídlo patří. Selendra byla Pennova sestra; rodina byla ochotná poskytnout jí stravu, přístřeší i ochranu. Felina by sice nepožadovala servilní vděčnost, ale trvala by na ujasněných vztazích. Pokud si s sebou Selendra přivede vlastní služebnou, zcela to změní situaci a její postavení. Pennova poznámka, že Amera se zapojí do výchovy dráčat a do prací v kuchyni, Felinu neoklamala. Ostřílená rodinná harcovnice přijede se Selendrou, a tak bude vnímána jako služebná Selendry, ať už se zapojí do čehokoli. A nejhorší ze všeho, Penn předpokládal, že manželka tyto novinky sdělí Její Velebnosti Benandiové!

Felina svého nepřítomného manžela obžalovala před pomyslným tribunálem, vyslechla a usvědčila ze zbabělosti, mrhání penězi a z nerozumu. Jenže už ve chvíli, kdy dopis odkládala, věděla, že se nikomu s rozsudkem nesvěří, tím méně Pennovi, a že se ani nepostaví na stranu Její Velebnosti proti němu, i když jí to sám navrhoval. Kdyby chtěla, nečekala by na svolení, jenže nic takového by stejně nikdy neudělala. Věděla, čím je svému manželovi povinována, i kdyby on její povinnosti neznal. Okamžitě vyslala sluhu, aby na příští den objednal tahouny, ověřila si, zda má chůva dráčata pevně pod dohledem, a již ten nepříjemný úkol neodkládala. Neváhala ani o vteřinu déle, než bylo nutné, a vypravila se navštívit Její Velebnost Benandiovou.

Benandi zaujímalo impozantní rozlohu, mnohem větší než Dolní Tor, a patřilo Její Velebnosti Zile Benandiové. Celé panství, což představovalo několik hodin letu do všech světových stran, neslo její jméno. Centrální dominantu tvořilo horské sídlo, kde Její Velebnost nejčastěji pobývala a kde s ní žil i syn, obvykle v jarních a podzimních měsících, kdy se dařilo lovu. Sídlu se říkávalo benandský hrad.

Hrad byl vlastně jakýmsi složitým jeskynním systémem na vrcholku skalního útesu. Benandský vikariát se krčil přibližně u úpatí útesu. Pastor (ať už úřad zastával kdokoli, protože šlo o odbornost, kněžská funkce nebyla dědičná) vstupoval do svých obytných prostor pohodlně zdola; se sídlem mecenáše ho spojovala stoupající chodba. V sídle se nacházela okázalá kaple poněkud starobylého slohu, kde se konaly večerní bohoslužby, jichž se na Prvoden účastnila i Její Velebnost. Ráno dávala přednost návštěvě kostela (kostel byl sice zasvěcen svatému Gerinovi, ale občané ho znali jako benandský kostel), protože stál v údolíčku, příhodně chráněném před větry. Aby však čtenář rozuměl, mnoho příslušníků venkovské šlechty dávalo přednost sledování bohoslužeb na veřejnosti, protože chtěli být viděni, nebo že chtěli být viděni, jak plní úkoly, anebo že se jim prostě nechtělo vstávat příliš brzy, neboť obřad v kapli začínal v mnohem časnějších hodinách. Co se však týče Její Velebnosti, všichni si byli vědomi toho, že jejím hlavním záměrem je ověřit si, zda se všichni náležitě oddávají svým církevním povinnostem. Pokud si velebnost všimla, že nějaký její farmář či soused nepřišel ráno na Prvoden do kostela, považovala za nezbytné navštívit ho příští či přespříští den a požadovat od něho vysvětlení. Draci ze sousedství benandského hradu si proto zvykli chodit do kostela s obdivuhodnou pravidelností a dochvilností.

Felina mohla použít pastorskou cestu, pachtit se tunely půl míle vzhůru a okolo kaple zabočit do slují benandského hradu. Poněvadž však nebyla pastor, využila křídel. Pěšky nechodila, jen s výjimkou prvodní a při vzácných příležitostech, obvykle když ve své rezidenci pobývala Jeho Velebnost, Šer Benandi, a Felina mu přivedla na návštěvu dráčata. Šer je miloval. Vůbec mu nevadil zmatek, který drobotina způsobila. Téměř za všech ostatních okolností, dokonce i když musel stoupajícími chodbami šlapat Penn, se Felina prostě odebrala na římsu vikariátu, z ní se nechala vynést vzestupným vzdušným proudem a na útes doplachtila. Pokud měla rozumnou příležitost, létání zbožňovala, i když kvůli němu nikdy nezanedbávala vlastní povinnosti. Nic na světě v ní však nevyvolávalo takovou radost, kterou zažívala v okamžicích, kdy se jí do křídel opíral vítr. Felina se nyní mírně naklonila a vystoupala po líné spirále, aniž by se od útesu příliš vzdalovala, neboť si velmi dobře uvědomovala, co vítr dokáže. Dosedla měkce, téměř neslyšně na římsu hradu.

„Skvělý let,“ pochválil ji nečekaný hlas.

„Šere!“ vykřikla Felina a překvapeně se otočila. Na římse ležela, v plné délce osmnácti metrů, Jeho Velebnost Šer Benandi, hlavu vztyčenou, nablýskané bronzové šupiny se mu třpytily v ranním slunci. „Totiž, chtěla jsem říci: Vaše Velebnosti Benandi,“ opravila se Felina zmateně. „Nepředpokládala jsem, že jste doma!“

„Ach, přeji dobrý lov, blahoslavená Agorninová, když už tak dbáte na etiketu. Mezi námi, myslím si, že to není nutné. Říkal jsem ti přece Felino a ty mně Šere už v době, kdy jsme se plazili po čtyřech coby bezkřídlá písklata. Co se týče toho, že jsi mou přítomnost nepředpokládala, chceš snad říct, že bys tu chtěla vidět spíš mou matku?“ zeptal se Šer a v neuvěřitelně přehnaném šklebu svěsil dolní čelist.

Felina se neovládla a zahihňala se. Zdálo se, jako by s ní smích lomcoval od samotných konečků prstíků. Nepovažovala za vhodné, aby se pastorova manželka takhle hihňala, ale jak Jeho Velebnost již naznačila, znali se odmalička. „Jsem potěšena, že tě vidím, jen mě to překvapilo, toť vše. Setkala jsem se včera s tvou matkou a neřekla mi, že tě dnes čekají.“

„Zve tě snad na hodiny tanečních denně?“ otázal se Šer a nesouhlasně zavrtěl hlavou. „No,“ pokračoval, aniž by čekal na odpověď, „jsem tu jen na jedno mávnutí křídlem. Návštěva se mi zatraceně nevydařila, a tak jsem si myslel, že by bylo docela fajn, kdybych si doma trochu odpočinul.“

„Chtěl jsi říci, žes to dost přehnal a že se po flámu musíš dát trochu dohromady, viď?“ opáčila Felina, avšak už v okamžiku, kdy tu větu dořekla, přála si, aby ji mohla vzít zpět. Nezdálo se, že by Šera unavil dlouhý let, spíš jej trápily nějaké starosti.

„Matka mě vyplísnila,“ uchechtl se Šer z povinnosti.

Nevěřila mu a znovu se rozesmála, neboť moc dobře věděla, jak Šer matku nebere na vědomí a jak ji dovede šidit. „Musí být velmi ráda, že tě tu dnes vidí,“ poznamenala.

„Byla by mnohem šťastnější, kdybych jí na přípravy poskytl měsíc času,“ odtušil Šer truchlivě. „Utekl jsem před všemi těmi přípravami, jenže bác, najednou jsem zase tady! Aspoň že tu mám svoje lože, vystlané nanejvýš pohodlným zlatem, a oblíbené servírovací nádobíčko. Tak či onak, zvu tě na večeři!“

„Dnes to nepůjde, Penn se ještě nevrátil.“

„Je pryč? Vždyť Prvoden byl před třemi dny a za další dva bude zase! Jak to mohla moje matka dovolit?“

Bonovo úmrtí zasáhlo do Felinina života jako děsivý přízrak. Neuvědomovala si, že by mohl existovat drak, k němuž by se ta zpráva nedonesla, a tak ji Šerovy legrácky na okamžik vyvedly z rovnováhy. „Její Velebnost se pro jeden Prvoden musela obejít bez Penna. Můj manžel ale zajistil, aby jej při výkonu kostelní bohoslužby zastoupil blahoslavený Hape. Pennův otec umíral a zemřel, takže souhlasit musela.“

„Umřel starý Bon? Moc mne mrzí, že slyším takovou novinu,“ zamumlal Šer a v jeho velkých temných očích se znenadání objevila lítost. „Nepředpokládám, že jsi ho znala dobře, ale byl to báječný starý drak, pevný jako hora! Když jsem chodil do školy, navštívil jsem Agorninov několikrát. Co se teď se sídlem stane? Penn se tam usadit nemůže. Převezme ho snad jeho mladší bratr?“

„Ne, i když Bon doufal, že bude žít tak dlouho, aby ho po něm převzít mohl,“ objasňovala Felina. „Bratr Avan na provoz nemá, a tak sídlo převezme Jeho Jasnost Daverak, Berendin manžel. Berenda je Pennova sestřička, jsou ze stejné snůšky. Nakonec připadne jejich potomkům.“

„Na Berendu si pamatuji,“ usmál se Šer. „Čas od času jsem ji vídával v Irietu. Hrála si na důležitou, jako bych se s ní nehonil po horách, když se učila létat. Ale stejně je to s tím Agorninem smutná záležitost. Penn mi to měl říct, býval bych jeho bratru pomohl. Teď už je na to příliš pozdě!“

Felina si uvědomila, že nabídka pomoci, když už je na pomoc příliš pozdě, je Sérovým charakteristickým rysem, a proto neodpověděla. „Musím si promluvit s tvojí matkou,“ oznámila mu.

18. Na návštěvě u Její Velebnosti

P

říčinou, proč se vnitřek benandského hradu ještě nezhroutil v naprostém zmatku, což by asi čtenář podle Sérových sklonů předpokládal, byly pozoruhodné hospodářské schopnosti jeho matky. Felina, doprovázená Šerem, se právě s obvyklou obratností propletla bludištěm horních slují a zastihla Její Velebnost Benandiovou přímo v její vlastní kanceláři, poblíž kuchyní.

Za normálních okolností by Její Velebnost Felininu ranní návštěvu uvítala. Felina patřila mezi její oblíbenkyně, pokud vůbec lze to slovo v souvislosti s Její Velebností použít. O Felinu se rozhodně zajímala s upřímnou něžností a uznávala ji jako kohokoli jiného. Vlastním přičiněním pomohla Felině do společnosti a zařídila jí sňatek s Pennem. Felina nebyla s Benandiovými pokrevně spřízněna. Její otec, drak urozeného původu, ale skrovných prostředků, se na vojně přátelil s nebožtíkem manželem Její Velebnosti, velebným maršálem z Benandi. Přibližně v době, kdy se Felina klubala z vajíčka, se jako spolubojovníci zúčastnili pohraniční potyčky s Jarži, při níž oba utržili zranění. Felinin otec zraněním podlehl téměř okamžitě. Maršál se sice trochu zotavil, ale uchýlil se domů a obranu hranic přenechal mladším drakům. Přítelově rodině podal zprávu o úmrtí osobně (více jim přinést nemohl, neboť o tělo se již podělili jeho druzi, jak bylo v armádě zvykem již odnepaměti). Když viděl, jak hořce vdova a dráčata zprávu přijali, vzal si je laskavý starý maršál k sobě na Benandi a přidělil jim celou malou usedlost. Felinin bratr naneštěstí záhy onemocněl a krátce poté byl sežrán, ale matka s dcerou vytrvaly a žily pod ochranou Jeho Velebnosti maršála z Benandi až do jeho smrti.

Její Velebnost zpočátku neschvalovala manželovu laskavost k těmto cizincům, ale postupem času se její přístup měnil. Felinu si nakonec oblíbila s nefalšovanou upřímností, ale jak jsme již poznamenali, s výjimkou svého jediného syna Šera chovala Její Velebnost v oblibě každého. V určitém období, především v letech po smrti Felininy matky, se Její Velebnost chovala k Felině jako k vlastní dceři. K jistému ochlazení došlo v době, kdy syn navštěvoval Kruh. Při návratech do Benandi se totiž zdálo, že Šer projevuje své kamarádce až nepatřičnou něžnost. Její Velebnost však ono přechodné ochlazení citů vynahradila ještě větší vřelostí, když seznala, že se její schovanka snaží seč může, aby jejího syna co nejjemněji odmítla. Její Velebnost se pak rozhodla, že své schovance najde vhodného ženicha – takového, u něhož by podle jejích představ mohla šťastně zakotvit. Tyto představy nejlépe splňoval Penn, Šerův spolužák ze školy a kamarád z Kruhu, jenž složil kněžskou přísahu. Benandi si drželo svého vlastního kněze a šťastnou shodou okolností se na vikariátu právě uprázdnil pastorský úřad. Její Velebnost si promluvila se synem, a ten tedy Penna pozval na dlouhodobou návštěvu. Jakmile kamarád přijel, Její Velebnost mu poskytla dostatek času, aby se do Feliny zamiloval. Žádný div, že si Felina s Pennem padli do oka, vždyť Penn byl seriózní drak a byl už dost starý na to, aby se usadil. Ihned po zasnoubení mu šlechtična nabídla bydlení a umožnila páru okamžitý sňatek. Nepochybně by se zděsila, kdyby jí někdo naznačil, že se zachovala nevhodně, když Felinu vybavila věnem, ale výsledek by byl vposledku stejný.

Toho rána však Její Velebnost plně zaměstnávalo udržování sídla a synovo pohodlí. Vyrušení nepřicházelo vůbec v úvahu, tím méně vyrušení vlastním synem, pro něhož to vše dělala a jenž na její pohodlí dbal tak málo. „Šere, myslela jsem, že tu nějaký čas nebudeš! Dobré ráno, drahoušku,“ kývla na Felinu.

„Dobré ráno, Vaše Velebnosti. Nechci vás dlouho rušit,“ odvětila Felina a políbila ji na nastavenou líci. Její Velebnost z Benandi byla zbarvena temně růžově, zatímco Felinina barva připomínala večerní červánky, věštící dobré počasí. Když Šer viděl jejich líce u sebe, nečekaně jím projela bodavá bolest. Vzpomněl si na krátkou epizodu, kdy se stěží mohl považovat za dospělého a kdy se k Felině nechoval jako bratříček. Na vteřinu si přál, nebo téměř si přál, aby měl vlastní manželku s růžovými šupinami. Zatoužil, aby se jeho manželka pozdravila s matkou a nejspíš i s ním právě tímto způsobem. Celá léta, již od té doby, co opustil Kruh, pohrdal příležitostí i zlatem. Nyní dosáhl věku, kdy by už tak snadno nepohrdl. Zlaté jmění si ve spací sluji hromadil rád, vůbec neměl v úmyslu ho nějak lehkomyslně rozhazovat. Dnes si chtěl svůj domov a sídlo budovat, střežit a v rámci možností i rozšiřovat. Matka mu vždycky říkala, že jednoho dne se bude chtít usadit, nicméně jej překvapilo, že to postihlo i jeho; překvapí to však všechny draky, jimž se poštěstilo dožít se vysokého věku.

„Felino, ať se propadnu, musím dnes udělat přinejmenším tisíc věcí,“ vzdychla si Její Velebnost a odstrčila od sebe dopis, který právě psala.

„Přišla jsem vám říct, že Penn přijede zítra odpoledním vlakem.“

„Nechám pro něj poslat kočár,“ odvětila chvatně Její Velebnost a rychle si to poznamenala.

„Psal mi, že musím najmout tahouny navíc, protože kromě jeho sestry si ještě od nádraží povezou vlastní služebnou.“

„Ona si s sebou bere vlastní služebnou?“ vydechla Její Velebnost a mírně zakoulela očima. Takovou okázalost bych od žádné dcery Bona Agornina neočekávala!“

„Podle toho, co o ní říkal Penn, je Selendra hodná, tichá a neposkvrněná mladá dračice,“ ubezpečila ji Felina. Vyhnula se nejen vlastnímu názoru na celou záležitost s Amerou a Selendrou, ale i tomu, o co ji žádal Penn. „Služebná bude pracovat pro všechny, pro celou domácnost. Dráčata už nelze ani zdaleka považovat za drobotinu, další pomocná ruka se nám bude na usedlosti hodit. Přijmout služku, kterou Penn zná, bude mnohem výhodnější, než si ji vyškolit či si najmout někoho cizího.“

„Na Benandi jsme si zvykli, že cizí sluhy nenajímáme,“ odtušila Její Velebnost, což znamenalo, že Felininu vějičku zdárně spolkla. „Byla bych vám obstarala nějakou farmářskou dcerku; stačilo jen proškolit si ji podle svého a její rodiče by vám za to byli vděční. Zařídila bych vám to kdykoli; měli jste mi říct, že uvažujete o služebné navíc.“ Její Velebnost tedy Felině skutečně uvěřila, že si rodina chtěla pořídit další služku. Kdyby jí to tvrdil Penn, nikdy by mu na takovou historku neskočila.

„Stěží jsem dospěla dále než k pouhé úvaze. Uvědomovala jsem si těžkosti, jež jsou s tím spojené,“ odpověděla Felina a omluvně rozhodila rukama.

„Dobrá, předpokládejme, že jde o zkušenou a oddanou služebnou,“ připustila Její Velebnost. „Jakmile se mi naskytne příležitost, přezkouším si ji. Naprosto mne ale ohromuje, že blahoslavený Penn považuje za nezbytné najmout si tahouny k odvozu z nádraží. Není to daleko. Dvanáct mil, víc ne. Služka může jít pěšky a sestra letět. Zdá se mi to poněkud výstřední.“

„Není pochyb, že si starý Penn může dovolit jednoho či dva tahouny,“ poznamenal Šer a zašklebil se na Felinu. Dával jí tím na srozuměnou, že se v jejích, či spíše Pennových válečných lstech používaných na matku dobře vyzná.

„Nepochybuji, že si je dovolit může, ale je to prozíravé?“ namítla Její Velebnost. „Udělal by něco takového i v případě, kdyby si vše předem promyslel? Vždyť zlato, které ušetří dnes, může zítra spasit celou rodinu! Kdyby Felinin ubohý otec něco ze svého vojenského platu ušetřil, nemusela jeho rodina žít po celá ta léta jen z naší dobročinnosti!“

„Dráčata hlady určitě neumřou, když si Penn najme pár tahounů, nebo jo?“ zahuhlal Šer.

„Nejde jen o tohle, souvisí to úplně se vším,“ odtušila matka chladně. V duchu si přála, aby tyhle věci synovi vysvětlila srozumitelněji, dokud byl ještě malé dráče.

„Penn se nikdy marnotratně nechová, alespoň ne v pravém smyslu toho slova,“ prohlásila Felina, věrná manželovi. Opět ale musela předstírat, že neslyší vnitřní hlas. Opakoval jí slova konečného verdiktu, jímž Penna odsoudila. „Tahouny jsem objednala, jak si přál.“

„Pastor by měl jít příkladem,“ vzdychla si Její Velebnost.

„Jsem si jistý, že svezení staré služky poskytuje dobrý příklad,“ ujistil ji Šer.

„Staré? Doufám, že na práci stará nebude!“ Poznámka ji vyvedla z rovnováhy, až nadskočila.

Felina se na Šera zamračila. Vrhl na ni omluvný úsměv. „Její přesné stáří neznám, ale mladá asi nebude, když dělala Pennovi chůvu. Manžel říká, že chůva má s dráčaty bohaté zkušenosti,“ dodala Felina v naději, že odvede pozornost Její Velebnosti někam jinam.

„Sentiment!“ zafuněla Její Velebnost. „Doufám, že se z ní nevyklube břímě pro tvůj hřbet, Felino!“

„Jsem si jistá, že nám velice pomůže,“ oponovala Felina, i když v duchu s Její Velebností naprosto souhlasila.

„Zítra musíte všichni tři přijít na večeři,“ rozhodla Její Velebnost. „Nejprve mi přivedeš služku, chci se s ní seznámit. Poté ji můžeme poslat zpátky a blahoslavený Agornin mi pak v jídelně představí milostivou slečnu Agorninovou. Chceme, aby se u nás cítila jako doma. Ubohá mladá dračice! Opustila všechno, co znala. Musí to pro ni být těžké. Musíme k ní být laskaví a přesvědčit ji, že je zde vítána!“

„Přijedou odpoledním vlakem,“ opakovala Felina. „Na večeři to tedy nejspíš nestihnou, pokud nechcete, aby přišli pokrytí od hlavy až k patě železničním prachem. Pokud to půjde, navrhuji odložit návštěvu na další den. Pak vám přivedu Selendru hned ráno, což bude mnohem příjemnější, než když by ji Penn představoval u večeře. Souhlasíte?“

Její Velebnost z Benandi naklonila hlavu na stranu a chvíli zírala do stěny. „Nuže, dobrá,“ svolila, jako by právě udělala veliký ústupek. „V tom případě tu ale dnes zůstaneš na večeři ty. Od té doby, co Penn odjel, jsem tě ani jednou neviděla, a dnes to proběhne jen v rodinném kruhu.“

„Ano, přijďte, blahoslavená Agorninová, ať u večeře nesedíme sami. Alespoň se nepohádáme o maso podsvinčete a nezavraždíme pak jeden druhého!“

Felina se téměř zakuckala smíchy, ale snažila se, aby vypadala spíše pohoršené než pobaveně.

„S těmi hrubými žerty tady u nikoho nepochodíš, Šeře,“ zasyčela Její Velebnost. „Nejsou vtipné, ani co by se za pařát vešlo!“

„Teď vás nechám o samotě a večer se zase vrátím,“ omluvila se Felina. Dosáhla toho, čeho si manžel žádal. S tím záměrem sem přišla a nechtěla svou patronku obírat o další čas. Aniž tušila, co to dělá se Šerem, políbila Její Velebnost opět na líce a vzdálila se.

19. Jak se to mělo se Sérovými finančními vyhlídkami

J

ejí Velebnost z Benandi se myšlenkami na minulost příliš zabývat nechtěla. Tu dobu, kdy draci žili daleko od sebe v jeskyních na vrcholcích kopců a kdy byla civilizace jen prázdným slovem, přenechávala básníkům a pěvcům. Kdykoliv se někdo před ní zmínil o období, jež předcházelo Dobytí Jarže, zdvihala křídla na znamení, že takové téma se jí z duše protiví. Slyšela nicméně mnoho slavných, romantických a zjevně poněkud nepravdivých hrdinských eposů, neboť draka, který by je neslyšel, nikde nenajdete. Pomyslela-li přitom na svého syna, vždy ji napadala jistá souvislost. Když v dávných dobách mladým drakům dorostla křídla, odlétali za dobrodružstvím – čtenář zajisté pochopí, že to je něco, po čem mladí draci touží dodnes. Jenže Její Velebnost věděla, že účelem tehdejších dobrodružství bylo zlato získat, nikoliv ho rozhazovat.

Již od chvíle, co Šer přestal docházet do Kruhu, a to bylo před osmi či devíti lety, se synova vytrvalá marnotratnost pro ni stala neutuchajícím zdrojem soužení. Draci si zvykli přemýšlet v řádu staletí. Pokud uvažují o rodině či o panství, není jim zatěžko plánovat i tisíce let dopředu. Jenže Její Velebnost často vídala, jak za jediný večer hazardních her proteklo synovi mezi drápy zlato, jež musela shromažďovat deset let. Působilo jí to téměř fyzickou bolest. Mladí draci hledají dobrodružství a je jim jedno, zda jde o zachraňování princezen, zápolení s nepřátelskými rytíři, lov nebezpečné zvěře či o celonoční hru v kostky. Někteří draci typu Bona Agornina a jemu podobní – Její Velebnost netušila, že i Agorninův mladší syn Avan se snaží chytit štěstí za šupiny – ve svých bouřlivých letech riskují. Bylo jasné, že nejvíce mladých draků se podobá Šerovi. Prostě se seberou, někam si odletí a sotva se starají o to, kam se poděje jmění, jež rodina střádala po staletí.

Někteří rodiče se dnes snaží zabránit zdivočení svých synů tím, že je posílají do armády. Ve válce to mělo rozumné opodstatnění, ale v období míru, když syn nastoupí službu u fešáckého regimentu, tím mohou rodiče přijít na mizinu. Jiní problém řeší tím, že syna pošlou na cesty – jenže běda! Romantická dobrodružství ve vzdálených zemích jsou dnes tatam; změnila se na chrastivý zvuk hracích kostek, jaký můžete slyšet i doma, pouze s tím rozdílem, že s kostkami žonglují obratné jaržské prstíky. Její Velebnost z Benandi nezvolila ani jednu z těchto možností, spíše vsadila na synův zdravý rozum. Onoho rána na konci léta, kdy se syn vrátil domů tak neočekávaně, z ní však důvěra nezadržitelně vyprchávala.

Pohnutky jeho návratu prohlédla. Za slavných dob se takový silný, mladý dračí pán vracel domů, až když vybojoval bitvy a nahromadil jmění. Tehdy již byl připraven spustit kotvy a často si už s sebou přivedl nevěstu. I dnes se to nezřídka stávalo, neboť některé mladé slečny mají svou finanční vizi a snaží se draka přimět, aby se usadil. Každá matka sní o tom, že to bude právě její dcera, která přivábí oko té nejlepší partie, vhodného draka s titulem, jenž má bouřlivá léta za sebou. Její Velebnost děkovala bohu, že se jí nikdy nevyklubala dcera, neboť o neklidný život se jí dokázal plně postarat její jediný syn. Nechtěla, aby se Šer jen tak do některé zakoukal, ale s výjimkou přechodného pubertálního pobláznění do Feliny k tomu ani nikdy nedošlo. Po všechna ta synova bouřlivá léta snila o tom, že až na Šera přijde nutkání usadit se, vybere mu příjemnou, sympatickou manželku, která bude vyhovovat i jí, neboť to bude bohatá snacha s odpovídajícím postavením ve společnosti, a syn u ní konečně zakotví.

Záměry Její Velebnosti by v prehistorických časech byly čímsi nemyslitelným. Nikoliv z důvodu, že by draci v oněch dobách nebyli schopni přijmout radu staršího člena rodiny, ale prostě proto, že tehdy matky po vyklubání synů tak dlouho nežily. Po léta navštěvovala rodiny s mladými dračicemi v sousedních panstvích a během sezóny dokonce létala do Irietu, aby si na trhu učinila obrázek o nabízených dcerách. Šer dával okatě najevo, že je k tomu všemu naprosto lhostejný, a proto jej, alespoň do určité míry, nechala dělat, co chtěl. Nyní však na něm poznala, že změnil názor a že nadešel ten pravý čas, aby jej seznámila s výsledky svého plánování.

Její Velebnost se rozhodla pro mladou slečnu, milostivou Geleneru Telstiovou, neteř Jeho Eminence z Telstiů. Neteř se sice nijak významným titulem nepyšnila, ale pocházela z nanejvýš urozené rodiny. Její otec pracoval jako pastor, v církevní hierarchii vysoko postavený a nesmírně zámožný, a dalo se předpokládat, že v dohledné době získá titul Jeho Svatost. Kromě Gelenery měl ještě dva syny. Protože však strýc, to jest Jeho Eminence, žádné živé potomky neměl, zamýšlel jednoho z pastorových synů adoptovat do hlavní rodinné linie. Druhý pastorův syn se chystal vydat na kněžskou dráhu, neboť otec měl v církvi značný vliv. Říkalo se, že Gelenera jako jediná pastorova dcera obdrží věno v hodnotě sedmdesáti tisíc korun. Navíc to byla mladá dračice nejvybranějších způsobů. Její matka, blahoslavená z rodu Telstiů, dosud žila a patřila mezi přítelkyně Její Velebnosti. Měla eminentní zájem na tom, aby se Gelenera dobře vdala. Neteř se již dva roky poohlížela po vhodném partnerovi, ale její představy zatím žádný drak nesplňoval. Ze všeho nejvíce pomýšlela blahoslavená Telstiová na rod Její Velebnosti, neboť provdáním se do Benandi by dcera získala titul.

Onoho rána se tudíž Její Velebnost rozhodla napsat své staré přítelkyni. Pozvala ji na návštěvu, poprosila ji, aby s sebou vzala Geleneru, a kdyby se nemohla zdržet, aby na Benandi nechala na nějaký čas alespoň dceru. Felina ji vyrušila právě ve chvílí, kdy formulovala větu. Jakmile Felina a syn odešli, Její Velebnost ihned pokračovala v psaní. Kdyby jen tušila, že se Šer vrátí domů, domluvila by návštěvu předem – aby k setkání došlo jakoby náhodou. Tím by se vše usnadnilo, protože Šer nesnášel pocit, že ho někdo k něčemu nutí. Její Velebnost však došla k pevnému přesvědčení, že Šer začal vážně přemýšlet o zakotvení ve svazku manželském. V jeho rozpoložení by mu nejspíš vyhovovala jakákoli hezká mladá dračice – a Gelenera byla hezká, dokonale chladná kráska, které se dnes líbí v Irietu. Nejspíš by ho dokázala svést!

Její Velebnost z Benandi dokončila dopis a zalepila obálku. Velmi se obávala toho, že si syn přivede domů cizinku, která si zamane, že ji vystrnadí ze sídla. Jindy se děsila, že si Šer vezme dceru nějakého vznešeného, a ta že jí bude pohrdat, anebo že přijde s nějakou kabaretní umělkyní z klubu, kterou naopak bude pohrdat ona. Ať by se z těch možností stalo cokoli, Její Velebnosti by to zničilo stáří. S Gelenerou Telstiovou, s její krásou a jejími sedmdesáti tisíci věna, by však domácnost sdílet dokázala. Ona by byla ta pravá. A kdyby se stalo, že by ji Šer z nějakých sentimentálních důvodů odmítl – a Její Velebnost věděla, že mladí draci sentimentální bývají, což prokázal i Penn, když dostal nápad přivést si domů svou starou chůvu – měla matka na svém krátkém seznamu ještě půl tuctu jmen přijatelných mladých dračic.

20. Cestovatelé se vracejí

U

běhla hodina a Selendra, která cestovala vlakem poprvé, si uvědomila, že ji za jízdy zaujala a obveselila řada věcí. Jenže když ji omrzelo sledovat, jak se z parního stroje valí pára a jak se koleje kdesi v dálce legračně spojují, začala se nudit. Železnice musí už ze své podstaty vést tou nejrovinatější a nejméně malebnou částí krajiny. V Tiamatu sice mnoho rovinatého terénu není, ale mezi Dolním Torem a Benandi se Selendře zdálo, že trať prochází většinou rovin, které tu existují. Povídat si s nikým nemohla, protože vše přehlušoval hukot parního stroje a rachocení vagónů. Penn se ponořil do knih. Amera se stočila na zavazadlech se zlatem, zakryla si hlavu křídlem a usnula. Selendra zatoužila po koutku, kde by se mohla stočit vedle své chůvy. Část cesty věnovala literatuře. Vzala si s sebou román, ale jakmile ho dočetla, čtení hodnotných esejistických knih, jimiž jí zásobil Penn, ji brzy unavilo.

Všechno jí připadalo zdlouhavé. Přála si, aby mohla nad vlakem plachtit a zase přistávat, jak to činili někteří z cestujících. Pro dobře vychovanou mladou slečnu to pochopitelně nepřicházelo v úvahu, pokud by ji někdo za letu nedoprovázel. V tom jí ovšem byli Penn a Amera se svázanými křídly zhola k ničemu.

Nadšeně přivítala příjezd do zastávky v Benandi, ale zklamalo ji, když si všimla čekajícího kočáru s tahouny. Penn jí neřekl ani slovo, že zařídil odvoz. „Myslela jsem, že zbytek cesty poletím,“ vzpouzela se. „Není to daleko a křídla mám celá zdřevěnělá. Neztratím se. Budu nad kočárem kroužit!“

„V kočáře máme dost místa pro všechny“ namítl Penn a pomohl Ameře nastoupit. Amera vypadala ztuhle a vyčerpaně, stěží dokázala pokrčit nohy.

„Místa je dost, ale raději si trochu protáhnu křídla,“ žadonila Selendra. „Ach, prosím, Penne!“

„Potěšilo by mne, kdybychom náš společný život nezačínali hádkou,“ odtušil Penn a pevně sevřel pysky. Selendra se poslušně vyšplhala na kočár a nasoukala se co nejpohodlněji mezi bratra a truhlice. Amera se opět usadila na zavazadlech s věnem a vzápětí zavřela oči.

* * *

Felina věděla, kdy vlak přijíždí. Čekala a jakmile zahlédla proužek dýmu z lokomotivy, odrazila se od prahu, vyplachtila do výše a vyhlížela, zda nespatří cestovatele. Chvíli nečinně kroužila, nastavovala křídla větru, nechala se jím unášet a pátravě se rozhlížela po kočáru. Tu se k ní připojil Šer.

„Seděl jsem venku a uviděl tě na obloze,“ vysvětloval. „Zanedbáváš své maličké kvůli pouhé radosti z létání, anebo tě sem nahoru přivedlo něco vzrušujícího? Ach, ano, plazí se k nám tady ten kočár. Jsi tu tedy, abys přivítala manžela. Doprovodím tě!“

„To se už nudíš?“ zeptala se Felina.

Šer se rozesmál. „Pozdravím Penna dříve než ty,“ zvolal, složil křídla a vrhl se do hlubiny. Felina ani na okamžik nezaváhala. Využila závanu jeho křídel, prosvištěla nad ním a řítila se ke kočáru. Byla o polovinu kratší než Šer, neměřila ani deset metrů, ale při střemhlavém pádu to nebyla nevýhoda. I když Šer vyrazil jako první, ve chvíli, kdy se ocitli těsně nad zemí a nabírali výšku, dohnala jej. Přistáli vedle kočáru a nesmáli se jen proto, že sotva popadali dech.

Selendra se dosud se svou švagrovou setkala jen jednou, u příležitosti Pennova sňatku. Pamatovala si ji jen jako jemně růžovou mladou dračici, téměř pohřbenou pod nařasenými krajkami svatebního závoje. V ohnivě zbarveném zjevení, jež se na ně řítilo z oblohy, ji nepoznávala. Vzhlížela k širému nebi a srdce se jí plnilo rozkoší, když viděla tak krásné dva draky. Dováděli, jako by jim to tam nahoře všechno patřilo! Penn naneštěstí poznal manželku okamžitě a svého starého přítele rovněž. Nesouhlasně zamlaskal jazykem. To, že jej Felina přiletěla uvítat, bylo samozřejmě hezké, ale závodění se Šerem již vhodně nepůsobilo. Její Velebnost nepotěší, až se to dozví.

„Vítej doma, Penne,“ zahlaholil Šer, zatímco Felina byla ještě udýchaná. „Upřímnou soustrast, je mi moc líto tvého otce.“

„Děkuji,“ vypravil ze sebe Penn, zcela vyvedený z míry. „Netušil jsem, že tu budeš.“ Měl v úmyslu Felině vyhubovat, a to hlavně z toho důvodu, že on sám nedovolil letět Selendře. Před tolika draky se to však nehodilo a navíc byl po cestě uondaný. Před společenskými povinnostmi by raději upřednostnil odpočinek. I když byl Šer jeho nejbližší přítel, Penn si vždy plně uvědomoval společenskou propast, jež mezi nimi zela a jež se rok od roku prohlubovala.

„Vrátil jsem se včera. Ach, ano, matku jsem nevaroval. Chápu, že to je vůči rodičce neodpustitelně neuctivé. Když už mluvíme o mé hříšné duši, odpusť mi, prosím, že jsem Felinu navedl k tomuhle divokému letu. U Velda, jsem zatraceně rád, že tě zase vidím!“

Penn něco zadrmolil, nedostal však ze sebe kloudné slovo. Felina se usmívala. Tahouni se hnuli vpřed a Felina se Šerem se vydali na cestu pěšky, vedle kočáru. „Vaše Velebnosti Šere z Benandi, dovolte, abych vám představil milostivou Selendru Agorninovou,“ uchýlil se Penn ke zdvořilostní frázi.

„Těší mne, milostivá slečno Agorninová,“ pozdravil ji Šer a uklonil se podle nejpreciznějších rytířských pravidel. Selendra pouze uctivě kývla, neboť netušila, jak by měla odpovědět. „Už jsme se potkali,“ pokračoval Šer. „Když jsem naposledy navštívil Agorninov, byla jste ještě bezkřídlé pískle, na němž se nikterak nedalo poznat, že se jednou promění v tak atraktivní mladou dračici!“

Selendra nemohla promluvit. Do rozpaků ji mohl uvést již kompliment sám o sobě, ale když na Šera pohlédla, poznala, že se za jeho naučenou poklonou skrývá nepředstírány obdiv. Pro většinu mladých dračic by to nic neznamenalo, ale Selendře to připadalo nezvyklé. Doma žila v tichém ústraní a dokonce i do společnosti, kterou Agorninov nabízel, přišla jen zřídka. Zmateně sklopila hlavu. „Muselo to být hodně dávno,“ zamumlala posléze.

„Ferino, drahoušku, vzpomínáš si na moji sestru?“ zeptal se Penn chvatně, aby změnil téma.

„Zajisté,“ přisvědčila Felina a usmála se na Selendru. „Kdysi jsme se viděly jen krátce, ale jsem přesvědčena, že z nás budou dobré přítelkyně.“

„Nevěděla jsem, že tak výborně létáš,“ pravila Selendra a v jejím hlase zazněl zřetelný obdiv. „Zvlášť když uvážím horu a boční vítr. Skvostné! V životě bych něco takového nesvedla!“

„Ach, žiju zde už dlouho, byla jsem sotva starší než pískle,“ odvětila Felina polichoceně. „Znám všechny zdejší větry. Vezmu tě s sebou a seznámím tě s nimi. Brzy se tu naučíš létat.“

„Je tu jen málo míst, kde narazíte na něco podnětného,“ dodal Šer. „Nelitujte, že Penn má svázaná křídla, milostivá Agorninová. Ukážeme vám s Felinou, kam se tu dá letět. Lovíte?“

„Nikdy jsem nelovila. V Dolním Toru jen tak honitbu nenajdete. Vždycky jsem ale po lovu toužila,“ připustila.

„Ano, matně si vzpomínám, že v Dolním Toru nejsou příležitosti. Když sem Penn přišel prvně a ještě nebyl pastor, také toužil lovit. Vezmeme vás s Felinou tam, kde si zalovíte.“

„Přece víš, že nesouhlasím, aby dračice lovily,“ ozval se Penn. „Kdyby Veld chtěl, aby lovily, vybavil by je pařáty!“

„Myslíš si, že dračice před Dobytím Jarže hladověly?“ vybafl na něj Šer, protože v této záležitosti dospěl k jednoznačnému názoru. „Někteří z nejlepších lovců v Tiamatu jsou dračice. Loni jsem tam lovil po boku samotné Grevesy! Když se ukázalo, že jsou nám naše obnažené pařáty k ničemu, odrazili jsme Jarže s pomocí zbraní. Chceš snad Felinu zavírat doma? Loví od chvíle, kdy se naučila létat. Loni nelovila. Když jsem se naposledy vydal slídit po divoké zvěři, byla v očekávání, ale jsem si jist, že –“

„Nemám teď ani pomyšlení na lov, vždyť jsem vdaná a mám potomstvo,“ vmísila se Felina zdvořile do debaty. Penn na ni vrhl vděčný pohled. Šer zmlkl. Felina mu dnes vzala vítr z křídel již podruhé!

Selendra svěsila hlavu. Vždycky o lovu snila, právě však pochopila, že nejspíš nedostane příležitost. Doufala, že v novém životě nebude příliš omezovaná. Utěšila ji myšlenka na ubohou Haneru, odsouzenou k pobytu na Daverakově. Mohla dopadnout mnohem hůř.

„Myslím, že se vrátím na vikariát. Než dorazíte, připravím vám horký nápoj,“ dodala Felina, když se všichni po jejím odmítnutí zúčastnit se případného lovu na chvíli odmlčeli. „Poletíš se mnou, Selendro?“

„Ach, ráda,“ vydechla Selendra. Protáhla se okolo strnulého těla Amery vyprostila se z kočáru a vznesla se. Penn neprotestoval. Naučil se, že v rodinném životě je vždycky něco za něco.

Protože Šer zůstal s Pennem u kočáru, Felina a Selendra ve vzduchu osaměly. „Miluji létání,“ přiznala se Selendra, když nikdo z ostatních neposlouchal. „Chtěla jsem od zastávky letět, ale Penn naléhal, abych se svezla kočárem.“

„Větry mohou být někdy zrádné,“ prohodila Felina. Letěla vyrovnaným tempem, jako by se pokoušela omluvit své předchozí velkolepé přistání. „Se mnou se ti nic nestane, ale sama by ses mohla dostat do průšvihu. Jsem si jistá, že drahému Pennovi leží na srdci tvoje bezpečí, a to i co se týče toho lovu.“

Selendra pohlédla na švagrovou a zapátrala, zda se Felina neprozradí alespoň náznakem nesouhlasu s Pennovou nespravedlností, a připravila se bratra zastat. Neodhalila však nic, neboť Felina se již záhy po svatbě rozhodla dodržovat slib věrnosti a vždycky stála na manželově straně. Nerada se hádala a upřímně Penna milovala; nedomnívala se, že je nějak přehnaně panovačný. Lovila ráda, ale než aby doma vyvolávala nešváry, své záliby se vzdala.

„Pennova stará chůva spala, že?“ prohodila Felina, neboť si se Selendrou chtěla vyjasnit Ameřino postavení co nejdříve. „Chtěla jsem si s ní promluvit, zeptat se, co bude dělat, ale nevadí, určitě ještě bude času dost.“

„Amera? Co jsme vyjeli z domova, spala skoro celou cestu. Chtěla jsem říct z Agorninova,“ opravila se rychle Selendra. „Uvidíš, že to umí s dráčaty a že se dovede obracet i v kuchyni.“

„Chůvu sice máme, ale pomoc se jistě bude hodit,“ usmála se Felina. Byla ráda, že si Selendra Ameru nenárokuje jako vlastní služebnou. Obvykle byla Felina opatrná, ale měla pocit, že si Selendra svou švagrovou již oblíbila. Děkovala proto milosrdnému Žuralovi, neboť kdyby jedna k druhé nepocítily sympatie, život by byl mnohem složitější. „Když už mluvíme o dráčatech, ta moje po tobě přímo prahnou,“ zvolala Felina. „Ještě nikdy neviděla žádnou tetu a jsou strašlivě zvědavá, jaká budeš!“

„Děsně se na ně těším,“ odpověděla Selendra. Trochu jí však poklesla nálada, když Felina tak vesele přijala Ameru za svou a souhlasila s Pennovými zákazy. Prudce se zachvěla steskem po Agorninově. Nyní již Haneru postrádala velice citelně.

VI. Irietské aféry

21. Jak je důležité nosit klobouk

A

van se probudil s pocitem, že spal tvrdě, a to byla pravda, neboť tak se prostě spí na zlatém loži. Sebeta si vedle něho jemně zívla a jako dáma si přitom zakryla křídlem tlamičku. Znovu si lehla a přimhouřenýma očkama na Avana zamrkala.

I když se mu Sebeta zdála přitažlivá jako vždy, Avan se zasmál a vstal. „Dnes toho máme spoustu na práci,“ prohlásil. „Později!“

„Jenže dnes v noci budu pryč,“ namítla Sebeta, zůstala nečinně ležet a zemdleně zakoulela modrýma očima. „Kromě toho, většina té dnešní práce nepochybně nějak souvisí s tímhle příjemným zlatem.“

Avan na vějičku neskočil a nezeptal se, kam má Sebeta večer namířeno. Naklonil se a políbil ji. „Jsi rozkošná. A máš naprostou pravdu. To zlato zde není v bezpečí. Kromě toho, kdybychom ho do něčeho vložili, bude ho více.“

„Nacpat jmění do soudního procesu tomu vůbec nepomůže,“ odtušila, vzdychla si a konečně vstala. „Mám ti najít klobouk?“

Nyní bylo na Avanovi, aby si vzdychl. Klobouky nesnášel. Na venkově panovala volnost, drak mohl nosit v létě jakýkoli klobouk, anebo nemusel nosit žádný. Blahoslavení pastoři se někdy ukazovali s obnošenými starými cylindry. Milostivé mladé dámy létaly bez pokrývky hlavy, zatímco manželky vznešených lordů vzlétaly k obloze ve frivolních krajkových čepcích. Avan strávil na Agorninově dva týdny a s výjimkou návštěvy kostela si stěží našel příležitost, aby si na hlavu posadil nějaký klobouk. V Irietu se však klobouky staly povinností pro všechny draky v jakémkoli ročním období, zvláště když drak chtěl naznačit, že je urozeného původu.

Sebeta otevřela skříň na klobouky, jeden vybrala a gestem osobní pečovatelky mu ho s úklonou nabídla.

„Ten ne!“ zavrčel Avan. Zamračil se na klobouk, který Sebeta držela, jako by to byl sok, jehož se právě chystá pozřít.

„Co je na něm špatného?“ otázala se Sebeta. Obracela odmítnutý klobouk v rukou a zkoumala ho. Byl vyrobený z černé kůže, opatřený širokou krempou, úzkým dýnkem a černou stuhou. Ke smutečním příležitostem se dobře hodil a byl téměř nový. Sebeta ho Avanovi koupila, aby ho nosil na procházky v závěru sezóny, ale měl ho na hlavě jen dvakrát.

„Musím letět. Tahle věc mi odvlaje z hlavy, jakmile zafouká slabší větřík. Co si pak počnu?“

„Letět?“ opakovala Sebeta jako ozvěna. Zakryla si křídlem tlamičku, aby zamaskovala další zívnutí. „Kam letět? Musím letět také?“ Zvolila si pro sebe klobouček, hedvábnou ovocnou směs se stužkami krémových a levandulových odstínů. Zdálo se, že jí při ráznějším zatřepání hlavou musí spadnout.

„Ale jo, tuhle roztomilou nicotnůstku si vzít můžeš,“ pochválil ji Avan shovívavě. Pozoroval ji s hlavou nakloněnou na stranu a byl si jistý, že klobouček nikdy předtím neviděl. Necítil potřebu zeptat se, kde k němu přišla a čím zaplatila. Kdyby obdržel účet, zaplatil by ho bez jediného slova. Klobouky sice představovaly marnotratnost, ale nezbytnou. Starost o vkusnou pokrývku hlavy vlastní sekretářky považoval za svoji povinnost. Pokud mu nikdo účet nepošle, Avan bude vědět, že ho již zaplatil někdo jiný. Naučil se však, že pro zachování domácího štěstí je lepší, když se to nedozví. „Letět nemusíš,“ dodal. „Můžeš nakráčet do kanceláře a zabývat se čímkoli chceš. Na patře jsou čtyři hromady dopisů, roztříděné jako obvykle. Můžeš třeba začít se ‚zdvořile se omlouváme‘ a pokračovat s ‚děkujeme za laskavost‘.“ Avan se natáhl přes Sebetino rameno a uchopil temně zelenou čapku, určenou pro pozdní léto, neboť byl přesvědčen, že je nejen elegantní, ale i praktická.

„Ty se do kanceláře nechystáš?“ zamrkala Sebeta.

„Zastavím se později,“ zamumlal Avan a narazil si čapku pevně mezi uši.

„A co Liralen a Kest? Nebudou tě postrádat?“

„Řekni Liralenovi, že se dostavím kolem poledne,“ pravil Avan a zabezpečil si čepici stahovacím řemínkem. „Kest nemá nárok, neříkej mu, kdy přijdu. Klidně ho nech v nejistotě!“

„Nebylo by moudřejší zajít nejprve do kanceláře?“ zeptala se Sebeta a zakoulela poněkud horečnatě očima.

„Nebylo,“ odsekl Avan. „Musím urychleně vyřídit tu záležitost se zlatem!“

„U Hathora?“ otázala se Sebeta, otočila se a u bronzového zrcadla si pečlivě nasadila klobouček, furiantsky šikmo.

„Samozřejmě,“ odvětil Avan. O soudním procesu již nemluvil. Sebeta vyjádřila svůj nesouhlas, ale ona tu nerozhodovala.

Odvrátila se od zrcadla a pohlédla na něho zpříma. „Na úřadě jsou tací, co by chtěli ze smrti tvého otce něco vytěžit,“ řekla.

„Míníš tím Kesta?“

„Nemyslím teď konkrétně nikoho. Chci jen říct, že všichni se budou snažit přehodnotit všechna stávající místa. Došlo k určité změně, a tou se reálně mění i tvé postavení.“ Otočila se, zavřela skříň a uchopila svou úřednickou brašnu.

„Vím,“ opáčil Avan. „A to je právě důvod, proč se s veškerou nenuceností dostavím později. Uvidí draka, který byl za obchodem a který již pomýšlí na to, že se usadí. Kdybych se honil, abych se vrátil včas do města, dychtivý vyhovět jim a prokousat se vším, co mi tam zatím navršili, spatřovali by v tom slabost!“ rozesmál se Avan.

„Máš pravdu,“ souhlasila Sebeta. „Umíš v tom chodit a dobře víš, co na koho platí. Kdybych se o to pokoušela já, pozřeli by mě. Nepřežila bych do druhého dne.“

„Vyznáš se ve svých záležitostech,“ zašklebil se na ni Avan, „a já zase ve svých. To je také důvod, proč nám to spolu tak klape.“

Sebeta se zahihňala a otřela se mazlivě čumáčkem o jeho rypáček. „Uvidíme se tedy v kanceláři, až se ti podaří dorazit, drahoušku zaneprázdněný!“

„Nezapomeň na dopisy,“ připomenul jí. Zakoulela přehnaně očima. Jako obvykle si z jeho obezřetnosti a připomínek tropila posměch.

Odešel zadními dveřmi. Sebeta zůstala po jeho odchodu chvíli stát, čekala s nastraženýma ušima. Pak opět otevřela skříň na klobouky a vybrala si zcela odlišnou pokrývku hlavy. Byla ušitá z černých krajek, nařasená a sepjatá hřebínkem. Ani ten nejshovívavější pozorovatel by ji nenazval jinak než mantila. Vstrčila mantilu do brašny, a pak se teprve vydala nahoru, aby se poohlédla po hromadách dopisů.

22. Vlivné pařáty

H

athorovy kanceláře se nacházely v migantilské čtvrti. Vyhovovalo to většině klientů i městu, ale pro Avana, žijícího pár kroků od svého úřadu poblíž Báně, to znamenalo, že za ním musel letět téměř přes celý Iriet. Mohl si vybrat jiného právního zástupce, mnozí nesídlili tak daleko a byli i populárnější, jenže Hathorův otec a po něm i Hathor sám pracovali pro starého Bona. Avan se tudíž domníval, že mu může plně důvěřovat. Byl přesvědčen, že na někoho cizího by se nikdy nemohl tak spolehnout. Jakmile tedy Avan vyšel z domu, přivřel prostřední víčka, aby si chránil oči před vycházejícím sluncem, překontroloval si, zda má pevně nasazenou čapku, a vznesl se do ranního větru.

V Irietu mu létání nepůsobilo potěšení jako na venkově. Mnozí draci v hlavním městě létat odmítali. Tvrdili, že je to nebezpečné a nepříjemné, neboť budovy a teplo z velkého množství obyvatel žijících pohromadě ovlivňovaly ovzduší natolik, že se větry nedaly předvídat. Proto chodili ulicemi pěšky, nebo si najímali kočáry s tahouny. Avan je považoval za změkčilé. Když se dokázal vrátit z Agorninova do Irietu, poletí samozřejmě i za Hathorem! Rád si tajně představoval, že je samotář za časů legendárních hrdinů a že je odkázán jen na svá křídla a pařáty. Věřil, že by si vedl zdárně.

Rychle stoupal a nezastavil se, dokud nenabral dostatečnou výšku, kde byl chráněn před těmi nejnebezpečnějšími ze všech nepředvídatelných větrů. Z výšky vypadalo město pěkně. Rozeznával vzory, do nichž se na vrcholcích budov spojovaly střešní tašky. Proplachtil okolo šesti věžiček Báně, dával pozor, aby neletěl bezprostředně nad nimi, a zahlédl přitom dráčata hrající si na dvorku. Domy byly dosud tiché, ale v ulicích se již začal prosazovat čilý obchodní ruch – spatřil stánky, kde se prodávalo čerstvé ovoce z venkova, a od vlaku směrem k tržišti hnali hovězí dobytek a podsvinčata. Od mohutných oblouků nádraží u Báně vybíhala stříbrná stužka železnice a proplétala se městem. Avan sledoval trať a v té chvíli měl oblohu téměř jen sám pro sebe. Přistál až ve chvíli, kdy se pod ním objevily krčící se polokulovité kamenné budovy migantilské čtvrti.

Vnější sektor Hathorova úřadu byl prostorný. Strop, vybavený válcovitou klenbou obvyklého migantilského typu, působil příjemně jeskynním dojmem. Stěny se honosily staromódními dvoubarevnými krajinkami, znázorňujícími Migantil z pohledu chodce. V místnosti byly rozestavěny stoly a za nimi sedělo několik horlivě píšících úřednic, ctihodných mladých slečen. Byl tam i prostor, sloužící jako čekárna pro tři či čtyři draky, kde se klienti mohli podle libosti posadit. Když Avan vstoupil, čekal tam jen jediný zákazník; velikostí vydal za dva běžné Hathorovy klienty. Avana ohromilo, že zde vidí tak úspěšného draka. Jeho úžas však vzrostl, když v něm poznal svého známého, Jeho Velebnost Rimalina. Netušil a poněkud jej překvapovalo, že tento drak má obchodní styky právě s Hathorem. Po celou dobu, co diktoval své jméno Hathorově zapisovatelce, cítil Avan v zádech Rimalinův upřený pohled.

„Zdravím, milostivý Agornine,“ zahučel Rimalin, když k němu Avan došel, stočil se do klubíčka a položil si hlavu na ocas. „Nebo již mám říci slovutný lorde?“

„Ještě ne,“ usmál se Avan a ukázal přitom zuby. Považoval Rimalinovu otázku za přátelskou, i když dobře věděl, že Sebeta měla pravdu a že se ostatní budou snažit jeho postavení přehodnotit.

Rimalin zvrátil hlavu a rozchechtal se, čímž odhalil své hrdlo; považoval Avana za přítele a vyjadřoval mu tím naprostou důvěru. Rychle však zvážněl a pohlédl Avanovi přímo do očí. „Poslal vám Ketinar naši kondolenci, kde vám vyjadřujeme upřímnou soustrast?“ zeptal se.

„Jsem vám i Její Velebnosti nesmírně vděčný, že jste na mne pamatovali,“ poděkoval Avan zdvořile. „Přečetl jsem si její vzkaz včera večer, když jsem se vrátil do Metu.“

„Právě jste se vrátil?“ Rimalin se poněkud odtáhl, aby si Avana mohl náležitě změřit.

„Přiletěl jsem včera, velmi pozdě večer,“ přisvědčil Avan.

„A vaše první cesta vede sem? Nevěděl jsem, že patříte mezi Hathorovy klienty,“ pokračoval Rimalin.

„Já zase nevěděl, že mezi ně patříte vy,“ odvětil ostražitě Avan. „Anebo se pouštíte do nových dobrodružství?“

„My politici musíme rozšiřovat své obchodní styky,“ prohlásil Rimalin a máchl křídlem. „S Hathorem však spolupracuji léta.“

„Byl právní zástupce mého otce,“ vysvětloval Avan. „Jeho služeb využívám stále. Mohu se na něho naprosto spolehnout.“

„Mám s ním stejné zkušenosti. Vždycky ovšem potěší, když to slyšíte i od jiného draka,“ usmál se Rimalin.

„Advokáta nikdy nemůžete soudit podle toho, jak se jeví navenek, jako třeba podle výzdoby vnějšího sektoru úřadu,“ poznamenal Avan, když spočinul zrakem na jednom z oněch příšerných migantilských obrazů.

„Ketinar se jednou Hathora na ty obrazy zeptal přímo,“ uchechtl se opět Rimalin. „Hathor mu odpověděl, že jeho otec je koupil v Migantilu ještě jako mladík.“

Avan se znovu zaměřil na obraz, který měl před sebou. Růžová obloha a modravé obrysy budov. „Myslíte, že to opravdu malovaly ruce jaržského malíře?“

„Křídlo bych na to nevsadil, ale Hathor Ketinarovi řekl, že malovaly.“

„Nejsem si jistý, zda je to pro ty obrazy polehčující či přitěžující okolnost,“ zamumlal Avan, znechucený a fascinovaný zároveň.

„Ach, příteli, přitěžující, jednoznačně přitěžující! Pochopíte ale, proč je Hathor nechce vyměnit. S rodinnými památkami je to vždycky stejné. Nezáleží na tom, zda jsou ošklivé či krásné, cenné či bezcenné, prostě k nim přilnete. Nepatří konkrétnímu jedinci, dědí se z generace na generaci. Na Rimalinově máme takových věcí habaděj, vážně, spoustu pitomůstek, ale nedám na ně dopustit.“

„Plně vás chápu,“ zamumlal Avan a napadlo jej, že je strastiplné trávit ve městě tolik času a mít svůj dům zařízený jen podle poslední módy.

„Nechtěl byste přijít na návštěvu a strávit s námi na Rimalinově nějaký čas? Což takhle letos v zimě? Obejdou se na Plánovacím úřadě chvíli bez vás?“

Avana to natolik ohromilo, že nějakou chvíli nedokázal promluvit. Měl v Irietu mnoho přátel, zvláště od té doby, co díky svým pracovním povinnostem trochu poodhalil závoj politických kruhů. Nikdo jej však ještě nepozval za hranice hlavního města. Ketinara a Její Velebnost Rimalinovou považoval za své přátele, ale její manžel se k němu nikdy tak vstřícně nechoval. Otcova smrt tedy Avanovo společenské postavení zřetelně ovlivnila, i když dosah těchto změn ještě neuměl odhadnout. „Až se budu moci utrhnout, bude mi velkým potěšením,“ zakoktal.

„Řeknu Ketinarovi, aby vám poslal oficiální pozvání. Kdykoliv se vám to bude hodit, rádi vás uvítáme,“ ujistil jej Rimalin.

Právě v té chvíli se otevřely dveře do centrální části úřadu a vyšla z nich velmi krásná mladá dračice, následovaná svou obrovskou, majestátní, rubínově červenou matkou. „Není nádherná!?“ vydechl Avan tichounce. „Jaké asi dostane věno?“

Rimalin nepromluvil, dokud se za párem dračic nezavřely vnější dveře. „To byla půvabná milostivá slečna Gelenera z Telstiů a její o nic méně okouzlující matka, blahoslavená Telstiová,“ prozradil mu Rimalin. „Gelenera patří mezi slečny na vdávání, mezi ty, které jsou letos, ale byly i před rokem a před dvěma, na trhu nejžádanější. Nevím ale, jestli se pro ni již dohodl manželský svazek, žádný ještě oficiálně neohlásili.“

Jedna z písařek povstala a pokynula Rimalinovi, aby šel k Hathorovi. Dveře byly v té chvíli otevřené a Avan letmo zahlédl centrální kancelář i s Hathorem. Skláněl se nad papíry a knihami podobně, jako se většina draků sklání nad svým zlatem. „Musím už jít,“ loučil se Rimalin. „Ale navštivte mne brzy. A jestli chcete investovat, nedělejte to, dokud si spolu nepromluvíme. Chci vám něco navrhnout.“

„Četl jsem váš vzkaz, ale –“ začal Avan, ale Rimalin již byl na cestě.

„Zatím není kam spěchat,“ ubezpečil jej Rimalin, vešel do kanceláře a pečlivě za sebou zavřel.

23. Jak se dělá úřednická politika

A

van dorazil do Plánovacího úřadu těsně před polednem. Zlato zatím uložil jako vklad a Hathor zařídil možnost čerpání. Když si advokát vyslechl fakta, připustil, že si Avanovu kauzu vezme na starost, ale vyjádřil lítost, že se k žalobě nepřidají Hanera se Selendrou. Nechal nicméně sepsat předvolání pro Daveraka a zajistil, aby odešlo ranní poštou. Avana proběhlé jednání uspokojilo, a tak jej během letu napadlo, že by mohl příchod do kanceláře ještě pozdržet a navštívit veřejné lázně. Pak si to však rozmyslel. Nemohl si dovolit ztratit své postavení. Přál si, aby na pracoviště vstoupil suverénně, nikoliv domýšlivě. Kromě toho si ranní koupel dopřál před pouhými třemi dny, v chladné řece Nia, protékající agorninovským panstvím. Vzpomněl si, že příliš časté koupání nedělá dobře šupinám. Nasadil tedy úsměv, mírně vycenil zuby, narovnal si čapku, přestal váhat a sebejistě prošel pod vstupním obloukem.

Sebeta se právě pokoušela psát dopisy, když se přes ni naklonil Kest. Kest byl drak s pěknými, bronzově zbarvenými šupinami, téměř stejně velký jako Avan, přibližně sedm metrů dlouhý, a tedy téměř dvojnásobně větší než Sebeta. „Máte přece čas mi to přepsat, ne?“ žadonil Kest mazlivě a přisunul se ještě blíže.

„Ať vám to přepíše vaše sekretářka,“ odvětila Sebeta chladně a odtáhla se od něho co nejvíce, jak jen to žulový blok – Avanův psací stůl – dovoloval.

„Nemám žádnou sekretářku, jak dobře víte, vaše malá eminence, a otrok, který tyhle práce pro mne dělá, přijde až zítra.“

„Nevidím důvod, proč bych to měla považovat za svůj problém,“ odtušila Sebeta, srovnala si některé listy a vzhlédla ke Kestovi.

„Ach, vy tedy nevidíte důvod, proč by to měl být váš problém,“ opakoval Kest a napodobil přitom její hlas. „Je tedy načase, abys pochopila a přestala se chovat tak afektovaně, ty malá eminentní cuch–. Nuže, je to tvůj problém, protože až se Avan vrátí, pokud se vůbec vrátí, zjistí, že již ztratil místo a že veškerou jeho agendu přebírám já, a do ní patří i ta tvoje rozkošná-“

Avan zaslechl dost. Při nedořečené urážce cuch– totiž vkročil do místnosti a než Kest mohl obscénnost vyslovit, zachytil jej v podpaží Avanův pařát a odrazil jej stranou. Kest se nestačil vzpamatovat. Agornin se vrhl vpřed, dopadl plnou vahou na Kestovu hruď a zaťal mu zuby do hrdla. Avan využil výhody překvapení a snad trochu i své velikosti. Od té doby, co pozřel maso z otcova těla, povyrostl. Kest se okamžitě podřídil a nedopřál protivníkovi ani radost z boje, ani z případného zabití a pozření nepřítele. Přitiskl své pařáty a ocas naplocho k zemi a zavřel oči. Avan na okamžik zalitoval, že je civilizovaný drak, ale pak si vzpomněl na to, jak se před mnoha lety porval se sourozenci. Ubohý Merint signalizoval kapitulaci stejným způsobem.

Avan trochu nadzdvihl hlavu, připraven v případě nutnosti opět kousnout. „Vzdáváš se?“ zeptal se.

„Vzdávám,“ přiznal mdle poražený drak. Avan na něm dosud ležel a Kest se téměř dusil.

„Vzdáváš se svého místa na úřadě?“

„Vzdávám,“ přitakal Kest a pootevřel škvírečkou oči.

„Omlouváš se mé písařce a slibuješ, že ji již nikdy neurazíš?“ tázal se Avan dál, aniž by z protivníka slezl.

„Omlouvám se,“ přisvědčil Kest. Když se však Avan ani nehnul, dodal: „Omlouvám se vám, milostivá slečno Sebeto, že jsem vás urazil. Přísahám, že to už nikdy neudělám.“

Avan poněkud neochotně Kesta pustil a dovolil mu, aby se mohl svobodně nadechnout. „Pověz každému, koho znáš a kdo si dělá tajný zálusk na moje místo, že jsem se vrátil a že se bez váhání pustím do boje, bude-li to nutné,“ prohlásil Avan.

„Ano, totiž ne. Jsem si jist, že vám již nikdo nebude působit obtíže, slovutný lorde,“ ujistil jej Kest, rychle couval a trochu pokašlával. Za ústupu prošel pod klenbou vedoucí do ostatních kanceláří.

Avan zdvihl čapku, neboť mu v jisté fázi zápasu spadla z hlavy, a trpce se usmál na Sebetu, která vzrušením zrudla. „Měla jsi mě upozornit,“ poznamenal. „Vždycky se chová tak nepřístojně, když nejsem poblíž?“

„Vaše malá eminence mi říká pořád,“ vysvětlovala a nechápavě máchla rukou. „Již dříve se mne snažil využívat jako písařku, když si myslel, že je to důležité. Vždycky byl familiárnější, než by se slušelo. Zjevně se domníval, že tu zastávám nejasně definovanou práci, a chtěl z toho něco vytěžit.“ Prohlédla si své výrazně růžové rameno a vzdychla si. „Zbytek je pro mne novinkou.“

„Měl jsem ho zabít,“ zabručel Avan a zahleděl se ke vchodu, jímž zmizel Kest.

„Z té závisti, žádostivosti a intrikánství, které mu kolují v žilách, je patrně znechucený,“ dodala Sebeta.

„Jestli ti ještě někdy cokoli řekne,“ zašklebil se Avan, „cokoli, co nebude jen úřední zdvořilost, cokoli, co se ti nebude líbit, řekni mi to. Jsem připraven ochutnat, co mu v žilách koluje.“

Sebeta se chystala odpovědět, ale než mohla otevřít tlamičku, přihnal se dovnitř Liralen. Byl to starý drak s černými šupinami, téměř sedmnáctimetrový. Nesl si v podpaží fascikl, ale to nebylo nic neobvyklého, protože vždycky nějaký nesl.

„Ach, Avane. Kest mi sdělil, že ses vrátil,“ přivítal jej. „Přijmi mou upřímnou soustrast. Je mi líto tvého otce.“

„Díky. A děkuji vám i za písemnou kondolenci. Dnes ráno jsem byl zaneprázdněn jistou neodkladnou rodinnou záležitostí,“ pravil Avan.

„Och, na tom teď nezáleží, hlavně že jsi zde,“ odvětil Liralen. Na Liralena bylo spolehnutí, že nepřijde s ničím jiným než s prací. „Milostslečinka Sebeta mne informovala. Jenže zatímco jsi byl pryč, nastala poněkud spletitá situace v souvislosti se stavebními právy ve Skamblu.“ Skamble byla jedna z nejdrsnějších čtvrtí Irietu, hned za řekou. Sebeta zašustila na stole papíry a náhle na sebe upoutala pozornost obou draků.

„Je to důvěrné?“ zeptal se Avan.

„Nikoliv přísně, ale před svými úředníky o tom nemluv,“ odtušil Liralen a v jeho bledých očích se objevil jen chladný úsměv. „Ten fascikl ti tu nechám. Ještě jsem neměl čas, abych se tím zabýval, ale jsi jediný, komu mohu tu záležitost svěřit. Vím, že se jí jaksepatří ujmeš, proto jsem čekal na tvůj návrat.“

Avan postřehl skrytou výčitku, ale ani v nejmenším se necítil provinile. Byl přece odvolán k otcovu smrtelnému loži a na pracovišti scházel necelé dva týdny, pouhých devět dní.

„Obeznámím se s podrobnostmi,“ odvětil Avan a převzal složku. „Vyřídím to co nejdříve.“ Složka měla pastelově levandulovou barvu. Liralen mu ji zdráhavě odevzdal, bez ní vypadal jako nahý.

„Jedná se o choulostivou záležitost,“ pokračoval Liralen. „Až si to přečteš, uvidíš. Dej mi vědět, jaká opatření ses rozhodl učinit, ano?“

Avan poplašeně zamrkal. Obvykle prováděl šetření, promýšlel možné kroky, a pak Liralenovi nastínil několik možností. Nerozhodoval se sám. Tato odpovědnost byla pro něho čímsi novým.

„Mám to považovat za povýšení?“ odhodlal se Avan k otevřenému dotazu.

Liralen zaváhal. Sebeta zabořila hlavu do papírů a pokoušela se vypadat nenápadně. Avan klidně vyčkával.

„Snad, je to možné,“ připustil Liralen. „Dejme tomu, že ano,“ dodal, odmlčel se a vrhl na Sebetu pohled, jímž dával najevo zřetelný nesouhlas. „Stárnu a za rok či dva můžu už klidně sedět doma a pobírat penzi. Tou dobou už někdo bude chtít nastoupit na moje místo. Dával bych spíš přednost někomu, kdo umí vzít za práci, než drakovi, který neví, co je společenská slušnost.“

O odchodu do důchodu se Liralen Avanovi zmínil vůbec poprvé. Avan vzrušením divoce zakoulel očima a snažil se to zastavit. Co myslel společenskou slušností? Avan věděl, že jeho nadřízený zásadně nesouhlasí se Sebetou – byla růžová, nikoliv však vdaná, a tak neodpovídala definici milostivé slečny. Nedal se ničím oblomit. Avan mírnil rozbouřené vody tím, že Sebetu zaměstnal jako vykoupenou nešťastnici, ale Liralen se s ní neochotně smířil až tehdy, když viděl, jak dobře si plní svoje povinnosti.

„Společenská slušnost?“ otázal se statečně Avan.

„Nedávno byli ze služeb úřadu propuštěni někteří draci za předpojatost,“ odvětil Liralen. „Avšak zůstávají s námi ještě ti, jimž se zdá, že žijí v dobách před Dobytím. Myslí si, že si nejsnáze zajistí služební postup, když použijí násilí. Mohu s potěšením konstatovat, že ty k nim nepatříš.“

Avan, dosud plný válečného rozjaření z vítězství nad Kestem, se pokusil zatvářit mírumilovně.

„Těším se, jak se s tímhle případem vypořádáš, a Rada také,“ dodal Liralen. Rada se skládala z vynikajících osobností, jimž se Liralen zodpovídal. Při zmínce o nich se Avan uklonil. „Nuže dobrá,“ ukončil rozmluvu Liralen. „S chutí do práce!“

„Udělám, co bude v mých silách, abych dohonil zameškaný čas,“ ujistil jej Avan a snaživě otevřel fascikl.

24. Druhá zpověď

S

ebeta opustila Plánovací úřad těsně před západem slunce. Avan dosud pracoval, plně soustředěn na obsah složky, kterou mu předtím přinesl Liralen. Tu a tam se seznamoval s tím, co v jeho nepřítomnosti a jeho jménem vyřídila Sebeta, ale vždycky se zase vrátil k levandulovému fasciklu. Když dračice odcházela, stěží jí dal sbohem, jen něco zachrochtal. Sebeta se vydala od Báně pěšky a zamířila k řece. Nikdo se jí nezeptal, kam jde, a zdálo se, že si jí dokonce nikdo ani nevšiml. Prošla parkem a nevěnovala pozornost ani chodcům oblečeným podle poslední módy, ani továrenským dělníkům. Občas potkala nějakou známou písařku. Buď kývla na pozdrav, nebo si s dotyčnou vyměnila pár slov. I když se obvykle chovaly zdvořile, ani jedna se nestala její přítelkyní; ve většině z nich totiž vzbuzovala podezření. Všichni zaměstnanci pochybovali o bezúhonnosti jejího postavení na pracovišti, to si Sebeta uvědomovala. Proto raději potkávala cizince. Mohli ji totiž považovat za nevěstu.

Když došla na promenádu u řeky, zaváhala, rozhlédla se a propátrala cestičky, zda ji někdo nesleduje. Zůstala stát, jako by se rozhodovala, zda se má vydat podél řeky po proudu či proti němu. Cesta doprava by ji zavedla k obchodům, zábavním podnikům a velkým sídlům exkluzivní jihozápadní čtvrti a Výkonného centra. Opačným směrem by se vracela k továrnám a úřadům okrsků Báně a Toris a posléze domů.

Když se ubezpečila, že ji nikdo nevidí, sundala si klobouček, jímž zdůrazňovala postavení a počestnost, složila ho a zastrčila do brašny. Pak už promenádě nevěnovala pozornost. Rychlým a rozhodným krokem zamířila na kamenný most s mohutnými, klenutými oblouky, vedoucí přes řeku Toris. Jakmile se dostala na druhý břeh, pokračovala dál a z její chůze se vytratila nerozhodnost. Dračice směle prošla labyrintem úzkých uliček a brzy se ocitla ve čtvrti mezi řekou a železnicí, známé jako Skambl. Když Sebeta odpoledne nahlížela do obsahu levandulového fasciklu, byla překvapená. Stavební práva ve Skamblu? Vždyť tu byl zastavěn každý čtvereční dráp! Pravda, značnou část příbytků tvořily nuzné boudy chudých továrních dělníků, živořících mezi mizerně sflikovanými stěnami. Ulice byly úzké, budovy stály těsně u sebe, jako by se chtěly vzájemně zahřát. Živá duše by zde nespatřila mnoho volných prostranství, a pokud bys zde, milý čtenáři, přece jen na nějaká narazil, věz, že vznikla po nedávném požáru.

Dračice konečně dorazila ke kostelu. Slunce již téměř zapadlo. Budova byla větší, ale stěží lépe stavěná než okolní barabizny. Sebeta se na okamžik zastavila a znovu se rozhlédla. Nikoho nespatřila. Vyndala tedy z brašny mantilu a nasadila si ji na hlavu. Uvědomovala si, že dělá něco nedovoleného, a neovladatelně se roztřásla vzrušením. Dnes již sice nebyla návštěva kostela starověrců zakázaná, vlastně tam nesměli jen pastoři, ale rozhodně nebyla něčím, za co by si Sebeta vysloužila pochvalu. Ve stínu na pomezí jasného světla ilegality a pohodlného tmářství v rámci zákona se skrývalo mnoho věcí. Kdyby se o její náboženské příslušnosti dozvěděl Avan, bezpochyby by ji už jako svoji sekretářku nezaměstnal. Sebeta ze sebe setřásla vzrušení a zamumlala modlitbu, v níž poprosila Velda o jasnou mysl. Pak si drápkem otevřela dveře a odhodlaně vstoupila.

Místnost, do níž vešla, vypadala jako každý vnitřek kostela v chudinské čtvrti. Byla šerá, klenutá, zpola zapuštěná v zemi, zpola zaplněná draky. Mnozí z nich měli svázaná křídla na znamení svého otrockého údělu a všichni byli malí, stěží přesahovali dva metry. Větší byl jen kněz. Stál uprostřed chrámové předsíně a chystal se zahájit bohoslužbu. Takové podívané se čtenář může stát svědkem v kterémkoli kostele za kteréhokoli Prvodne ráno či kteréhokoli dne večer. Pouze sklánějící se mantily a dřevěné, vyřezávané postranní dveře do zpovědnice naznačovaly, že se zdejší kostel něčím liší. Ve chvíli, kdy Sebeta zagestikulovala na pozdrav a připojila se k prosebníkům, by se případný návštěvník mohl podivit – jenže podivit především proto, že by zde marně hledal hodovníky cpoucí se vařeným masem a draky vykřikující bizarní, vzrušená vyznání. Nalezl by zde jen draky, kteří se chovali jako věřící v kterémkoli jiném náboženském společenství. Odříkávali dokonce i stejné modlitby.

Čtenář by však mohl postřehnout jistou teologickou odlišnost na dveřích. Hned to vysvětlíme. Stěny byly pokryté řezbami proplétajících se a kroutících se božských forem jako ve všech kostelích. Ze všech stěn naléhavě shlížely Žuralovy temné oči. Prýštilo z nich slitování a porozumění. Veldova tvář vyjadřovala moudrost a přísnost, svět se v bezpečí choulil v jeho pařátech. Ty dva byste poznali okamžitě. Kamrana byste však na stěnách nenašli, byl zpodoben jen na dveřích. Nad jeho ztvárněním by sice většina draků jen překvapeně zamrkala, někteří by však zděšeně prchli a hlasitě by přitom varovali před kacířstvím. Na levém křídle dveří si božstvo neslo Knihu zákona, zatímco na pravém kráčelo k jeskyni Azašan. Jenže tak by mohl být Kamran vyobrazen kdekoli. Zdejší umělec jej však zpodobnil jako Jarže – jemného, bezkřídlého a neozbrojeného!

Kdyby si sem troufl vkročit pastor, patrně by příliš neužasl. Ve starých knihách totiž malíři zpodobňovali Kamrana právě tímto způsobem. Kupříkladu Penna v Kruhu učili, že jde o symbolické vyjádření Kamranovy mírumilovné povahy a pokory. Veld Mstitel mohl být ze stejného důvodu zobrazen jako pronikavé polední slunce a Žural jako ochranná záštita v podobě hory. Starověrci, a mezi ně se počítala i Sebeta, v tom však žádný symbol neviděli. Pro ně to nebyla obdoba červené šňůrky svazující pastorská či kněžská křídla. Prostě věřili, že Kamran byl Jarž.

Po bohoslužbě Sebeta čekala přede dveřmi zpovědnice a trpělivě se modlila, dokud na ni nepřišla řada. Kněz, jenž si sám říkal blahoslavený Kalien, ji vyslechl jako vždy. Zopakovali si její svazek s Avanem, neposvěcený manželskou přísahou, její touhu po partnerově zlatě i její nesouhlas s podáním žaloby a vedením soudní pře. Když byla Sebeta tázána, vyložila knězi všechny podrobnosti. Kalien jí pak poskytl rozhřešení, ale již méně spontánně než obvykle, neboť mu vyprávěla o odpolední bitce obou draků a prozradila mu, že důvodem byla ona sama a že sledovala boj s potěšením.

„Připouštím, že za to může naše přirozenost,“ poučil ji. „Kamran nás však nabádá, abychom svou přirozenost přemáhali a snažili se být lepší. Modli se k Veldovi, aby ses zachovala lépe, až budeš takovému pokušení vystavena příště. Je to všechno?“

„Ještě jednu věc mám na srdci, blahoslavený otče,“ přisvědčila. „Není to vlastně můj hřích, i když je pravda, že bych mohla zhřešit, pokud vám o té záležitosti povím, protože Liralen říkal, že je to středně důvěrné. Avan dostal jistý fascikl týkající se stavebních práv ve Skamblu. Napadlo mne, že by bylo nejlepší, kdybych vás varovala.“

„Učinila jsi správně, sestřičko,“ pochválil ji Kalien. „Když už se ti ta věc dostala do rukou, prozraď mi všechno, co jsi zjistila. Zradou svých zaměstnavatelů se dopustíš drobného hříšku, ale vykoupí tě velké dobrodiní, jež prokážeš vyživujícímu vejci církve!“

„Ano, blahoslavený otče,“ odtušila oddaně Sebeta.

Pak kněz napřáhl pařát do výše jejích očí. Sebeta přitom zůstala nehnutě sedět. „Vyslechl jsem tvou zpověď, sestro Sebeto, a poskytl jsem ti rozhřešení a odpuštění ve jménu Kamrana, ve jménu Žurala i ve jménu Velda!“

VII. Večírek

25. Její Velebnost schválí Ameru

D

ostáváme se k pátému dni měsíce barvoměny. Ten den si Její Velebnost Benandiová vybrala pro uspořádání malého posezení s večeří. Zamýšlela uvítat Penna zpátky na Benandi a zevrubně se seznámit s jeho sestrou a starou chůvou. Dle dohody přivedl Penn Ameru pastorskou chodbou do kanceláře Její Velebnosti o něco dříve, před začátkem večeře. Její Velebnost měla dobrou náladu. Od přítelkyně, blahoslavené z Telstiů, se dozvěděla, že její dcera Gelenera má přiletět za dva dny, odpoledne sedmého. Proto se usmála, když nejprve vešel Penn a Ameru nechal čekat v chodbě. I když Její Velebnost Penna pokárala za rozhazovačnost v souvislosti s objednávkou kočáru, učinila to vlídně. „Jako pastor zaujímáš ve společnosti jisté postavení,“ uzavřela svůj proslov, „ale jsi závislý na tom, co si sám vyděláš. Můžeš si udržovat pohodlné sídlo, žít v dostatku, ale na furiantství nemáš.“

„Máte pravdu, Vaše Velebnosti, příště budu mnohem opatrnější,“ ujistil ji Penn. Doma si odpočinul, Felina se mu bezvýhradně věnovala a Selendra se po celou noc i po celý den chovala mile. To vše v něm utvrzovalo skrytou touhu po dalším odpočinku.

„Co se týče úmrtí tvého otce, přijmi, prosím, mou hlubokou soustrast,“ dodala Její Velebnost a nabyla nejasného dojmu, že se s kondolencí poněkud opozdila.

„Zemřel Kamranovi v náručí,“ odpověděl Penn. Navyklá fráze mu způsobila fyzickou bolest, neboť v něm vyvolala vzpomínku na otcovu zpověď.

„Nuže, představ mě své staré chůvě,“ vybídla jej Její Velebnost. „Nemusíš tu stát, běž se poohlédnout po mládeži. Bezpochyby se šli bavit někam na římsu, nebo sedí v malé hovorně.“

Penn Ameře naznačil, aby vešla. Chůva předtím požádala Selendru, aby jí před audiencí pořádně přitáhla křídla. Svou novou nadřízenou, Felinu, o to poprosit nechtěla, protože se bála, že by si pak mohla usmyslet, že jí už provaz nikdy nepovolí. Amera netrpěla obavami ze svázaných křídel, zvykla si však na určitou míru svobody a pohodlí. Nicméně si uvědomovala, že se pro účely nadcházejícího rozhovoru musejí utáhnout co nejvíce. Z Feliny strach neměla, vždyť tu byl Penn a Selendra, a ti by ji bránili. Chůva ale věděla, že Penn se bojí skutečné vládkyně panství, Její Velebnosti. Když jí tedy Penn pokynul, Amera sklopila hlavu, zatajila dech a vstoupila.

To, co Její Velebnost spatřila, se zdálo být uspokojující po všech stránkách. Amera sice zjevně dosáhla pokročilého věku, navykla si na určité způsoby a ani zdaleka nesplňovala představu služky, kterou by Její Velebnost vybrala Felině do domácnosti. Ale zdědili ji, a tak museli vidět to dobré. Přinejmenším byla drobná, měla pěkně uvázaná křídla a zdálo se, že se chová náležitě poníženě. Zatímco ji Penn představoval, ukláněla se tak snaživě, že se hlavou dotýkala podlahy, a klopila oči dokonce i tehdy, když vzhlédla.

„Jak dlouho jsi sloužila na Agorninově?“ zeptala se Její Velebnost a netrpělivě mávla na Penna, aby už šel. Uklonil se, poněkud znervóznělý, a vzdálil se. Svou chůvu předtím upozorňoval, aby se chovala slušně a byla opatrná, ale věděl, že Amera si vždycky uměla obhájit své mínění lépe než on.

„Od té doby, co se slovutný Agornin oženil s mojí majitelkou, které se pak říkalo milostivá Fidraková, Vaše Velebnosti,“ odvětila Amera.

Než Její Velebnost nabídla Pennovi místo pastora, prostudovala si Pennova dědická práva. V tom, že mu dala přednost, jí pomohla právě zmínka o spříznění s Fidrakovými. „A jak dlouho jsi předtím sloužila u Fidrakových?“ zeptala se Její Velebnost a usmála se nyní tak blahosklonně, jak jen uměla.

„Celý život, Vaše Velebnosti. Moje matka se starala o špižírnu Jeho Velebnosti starému Fidrakovi. Můj otec dělal na panství vrátného. Před Dobytím sloužili na Fidrakově usedlosti již jeho rodiče a rodiče jeho rodičů.“

„Chvályhodní předci,“ vydechla Její Velebnost Benandiová nepředstíraným potěšením. „A jak jsi stará ty?“

„Žila jsem už tolik let, že mi může být svěřena i těžká práce,“ odpověděla Amera.

To byla dobrá odpověď, neboť Amera nevypadala jako slabá dračice, jenže Její Velebnost v tom cítila i jistou lehkovážnost a zamračila se. „Kolik let přesně?“ naléhala.

„Čtyři sta sedm let, Vaše Velebnosti,“ prohlásila chůva. Usoudila totiž, že si Její Velebnost nevšimne, že zatajila padesát let.

Zdálo se, že ji Ameřino sdělení uspokojilo, alespoň již otázku stáří hlouběji nerozebírala. „Které práce jsi zastávala ve službách u Fidraků a Agorninů?“

„Nejprve jsem pomáhala v kuchyni, poté jsem se stala komornou u milostivé slečny Fidrakové. Když se vdala a stala se slovutnou Agorninovou, zaměstnávala mne stále jako komornou, ale většinou jsem dělala chůvu jejím malým dráčatům. Když majitelka zemřela, dráčata povyrostla a slovutný Agornin zestárl, pracovala jsem zase více v kuchyni.“

„Uvědomuješ si, že vikariát na Benandi je jen malá usedlost?“ otázala se Její Velebnost a přísně se na Ameru zahleděla. „I když vedou život urozených draků, nenalezneš u nich místo na přepych či na výstřednosti. Proč jsi chtěla pracovat právě zde?“

„Sloužila jsem Agorninům příliš dlouho. Nechtěla jsem jít k jiné rodině,“ odtušila Amera a vytrvale klopila oči, jak jen byla schopná, aby v nich Její Velebnost nezahlédla ani stopu po rozmrzelosti či vzdoru.

„Byla to tedy tvoje volba? Nikoliv volba draků výše postavených?“ Její Velebnost se soustředila na chůvino doznání jako na divoké prase, jemuž je nutné zlomit vaz.

„Měla jsem zůstat s Daverakovými,“ připustila Amera.

„Daverakovi přebírali Agorninov. Měla jsi zůstat s nimi, s rodinou, které jsi sloužila tolik let. Ale rozhodla ses jinak!“

„I když si jasný lord Daverak vzal milostivou slečnu Berendu Agorninovou, je to jiná rodina,“ namítla Amera s vědomím, že se ocitá na bezpečné půdě. „Vím, že skuteční Agorninové jsou dráčata blahoslaveného Penna, a pokud budu moci, chtěla bych sloužit jim.“

„Vždycky jsem byla přesvědčena, že dráčatům nejlépe poslouží mladá chůva,“ poznamenala Její Velebnost vážně.

„Proč?“ otázala se Amera. Pochopila však, že si měla raději ukousnout jazyk už v okamžiku, kdy to slovo vypustila z tlamy.

Její Velebnost zůstala chvíli tiše sedět a uvažovala. Nikdy služebnictvu nedovolovala familiárnosti, a tohle se dalo snadno interpretovat jako porušení kázně. Jak jsme si však už řekli, Její Velebnost měla výtečnou náladu, a Amera na ni zatím učinila celkem dobrý dojem. Nakonec usoudila, že chůva nezpochybnila řád, žádala jen ujasnění. „Pro mladé je lepší, když se o ně starají mladí,“ vysvětlila Její Velebnost.

I když Amera bojovala s nutkáním ohradit se, že tento názor postrádá smysl, neučinila tak. „V tom případě,“ prohlásila, „budu ze všech sil pomáhat v kuchyni, anebo budu sloužit milostslečince Selendře.“

Nyní na ni Její Velebnost pohlédla znechuceně. „Již jsem říkala, že vikariát na Benandi je malá usedlost. Milostivá Agorninová nemůže očekávat, že si bude vydržovat osobní služku.“

„Ne, Vaše Velebnosti,“ přisvědčila Amera prkenně.

„Doufám, že to neočekává, nebo snad ano?“ tázala se Její Velebnost.

„Ne, Vaše Velebnosti,“ opakovala Amera, když si vzpomněla, jak se Selendra jejímu nápadu smála. Přála si, aby se všechno vrátilo do nedávných šťastných let, kdy spolu všichni žili svorně na Agorninově.

„Předpokládám, že to není bláznivá mladá dračice, která si chce hrát na nějakou honoraci.“

„Ne, Vaše Velebnosti,“ opakovala znovu Amera a přikrčila se, jako by se chtěla zavrtat hluboko do tvrdého kamene na podlaze.

„Jdi, hleď si svých povinností,“ vzdychla si Její Velebnost. „Poptám se, jak s vámi bude Felina spokojená, a pokud jí vyhovovat nebudete, dám vám najevo svou nemilost.“

„Ano, Vaše Velebnosti,“ souhlasila Amera a obezřetně vycouvala z místnosti. Jakmile ušla chodbou dostatečnou vzdálenost a byla si jistá, že ji Její Velebnost nemůže slyšet, vydechla úlevou a uvolnila si křídla, jak jen to uzly dovolovaly. Přemýšlela, jak by žila u Daveraka s vědomím hrozby sežrání proti své vůli. Koneckonců, na Daverakově to mohlo být i lepší!

26. Na Benandi se slaví Prvoden

P

ompézní nádhera sídla na Benandi naháněla Selendře děsivou hrůzu. První večer se zmohla jen na to, že mlčky seděla a co nejzdvořileji se věnovala jídlu. Na dotazy odpovídala tichým mumláním, stěží slyšitelným. Když Šer Selendru neslyšel, s porozuměním jí odpustil, protože si všiml, že je plachá a nešťastná. Jeho matka ji však často žádala, aby odpověď zopakovala. Přesto měla Její Velebnost Benandiová z Pennovy sestry mnohem větší radost, než doufala. Obávala se, že sem přijde namyšlená slečinka, která si bude uzurpovat více práv, než která přirozeně vyplývají z jejího postavení. Místo toho shledala, že Selendra je až nadmíru uzavřená.

Ráno příštího dne, to jest na Prvoden, se celý benandský dvůr i se služebnictvem vypravil do kostela. Její Velebnost Benandiová a Šer zabrali celou pravou polovinu kostela, Felina se Selendrou se postavily doleva, a i když vedle nich zbylo dost volného místa, nechaly služebnictvo, aby se vmísilo mezi vesničany v přední a zadní části kostela. Penn stál v chrámové předsíni a řídil bohoslužby. Přednesl pěkné kázání. Podstatnou část si sepsal již ve vlaku, velebil v něm Žuralovy výchovné mateřské vlastnosti a přitom se mu podařilo udělat dvě poklony Její Velebnosti a jednu Felině. Cestou z kostela se Její Velebnost pustila do výslechu jednoho farmáře, neboť jeho dcera se nedostavila a Felina pomáhala Pennovi vyprostit se ze slavnostní pokrývky hlavy. Šer využil příležitost a připojil se k Selendře, aby s ní prohodil pár slov.

„Právě jsem si uvědomil, že jsem vám ještě neřekl, jak velice mne mrzelo, když jsem se dozvěděl, že váš otec zemřel. Nejspíš si mě z mojí návštěvy na Agorninově vůbec nemůžete pamatovat, ale strávil jsem tam dost času na to, aby mi váš otec přirostl k srdci. Bon byl báječný, uměl skvěle vyprávět, jako pravý horský velikán! Přál bych si, abych poznal více takových draků. S jeho odchodem zůstalo na světě prázdné místo.“

Při těch slovech Selendra se znepokojením cítila, že se jí oči zalévají slzami. Od té doby, co se musela rozloučit s Hanerou, nepromluvil s ní nikdo o Bonovi jinak, než podle obvyklých zbožných konvencí. Když si vyslechla Šera, vybavila se jí vzpomínka na otce až příliš živě. „Děkuji vám,“ zašeptala a do hlasu jí prosakovaly slzy.

„Nechtěl jsem zranit vaše city,“ omluvil se Šer nesmírně něžně.

„Já vím,“ odvětila a vzchopila se k tomu, aby na něho pohlédla. „Myslíte si, že jsem moc hloupá, ale velice postrádám svého otce, a vy jste mi ho připomněl tak výstižně!“

„Pak se ovšem vůbec nemusím omlouvat. Když si Bona připomeneme při každé vhodné příležitosti, bude to zcela na místě.“

Selendře se podařilo na Šera usmát osvědčeným úsměvem mladé dračice, se zavřenou tlamičkou.

„Zdá se vám, jako by tu všechno bylo cizí?“ zeptal se jí.

„Ano,“ připustila Selendra. „Ale podle toho, co jsem viděla, musím uznat, že tu máte překrásnou krajinu.“

„Slíbili jsme vám s Felinou, že vás vezmeme s sebou, abyste se trochu proletěla. Nezapomněl jsem. Nejspíš to dnes nevyjde, ale bude to brzy!“

„Za daných okolností si myslím, že by se to dnes ani nehodilo,“ rozesmála se Selendra. Všichni odpochodovali do kostela společně a měli se také svorně a pěšky vrátit. Její Velebnost by s létáním nesouhlasila, byl přece Prvoden. „To je prima, že tu máme takový hezký kostel,“ dodala.

„Myslím, že je dost starý,“ odvětil Šer a ohlédl se. Budova kostela mu již natolik zevšedněla, že téměř přestal vnímat její podobu. „Je jedním z nejstarších kostelů v celém severozápadním Tiamatu. Chodil jsem sem už coby dráče.“

„Jaké rozkošné reliéfy,“ všimla si Selendra.

„Jako malý dráček jsem často snil o tom, jak šplhám po támhleté stěně s reliéfem a pomáhám Kamranovi proti Azašanovi,“ vzpomněl si Šer a ukazoval nahoru.

„Ach, ano,“ zpozorněla ihned Selendra. „Mohl jste se vyšplhat tam po těch slunečních paprscích!“

„To je ono, přesně tak jsem si to vždycky představoval,“ vzpomínal Šer s úsměvem.

„Azašan je zde zpodobněn dosti hrozivě,“ všimla si Selendra. „Jsem si jistá, že kdybych ho viděla coby dráčátko, trápila by mne noční můra. Anebo nejspíš ne. Zdá se, že Kamran je mnohem silnější.“

Když se k nim připojila Její Velebnost s Pennem, diskutovali nevinně o krásném ztvárnění Velda na levé stěně.

Později odpoledne se dostavila Felina. Přinesla Její Velebnosti pár džbánků nakládaných lesních bobulí, jež pro ni s Ameřinou pomocí připravila. Nepřiletěla, nýbrž vystoupala nahoru pěšky – byl přece Prvoden.

„Jak se osvědčuje?“ zeptala se Její Velebnost, když se s Felinou pozdravila a vyjasnila si účel její návštěvy.

„Rozhodně je nesmírně šikovná kuchařka. Jsem pochopitelně velice spokojená s chůvou, kterou jste mi opatřila, jen si myslím, že bych Ameru mohla využít k zavařování. Udělala by zásoby. Sama víte, jak je nepříjemné, když se během zimních měsíců musíte živit jen masem a nic jiného neseženete. Všimla jsem si, že se Amera vyzná a že jí mohu důvěřovat,“ dodala Felina. Nyní byla ráda, že Penn naléhal a Ameru přivezl s sebou.

„Žádné tendence, že by chtěla obskakovat Selendru?“ otázala se Její Velebnost podezíravě.

„Ani náznakem,“ zavrtěla hlavou Felina.

„Prostě jsi ji u toho jen nepřistihla,“ zabručela Její Velebnost. „Klidně se mi přiznala, že se sem rozhodla odejít o své vůli, v tom to vězí. Zavři ji do kuchyně a drž ji hezky zkrátka!“

„To zajisté udělám,“ přisvědčila Felina. „Nemyslím si však, že si ji Selendra bude nárokovat jako osobní služku. Musím konstatovat, že Selendra je prostě kouzelná. Dráčata ji zbožňují již teď!“

„Dráčata přilnou k jakékoli nedospělé osobě, která s nimi bude trávit čas,“ odtušila Její Velebnost.

„Navíc je i hezká,“ pokračovala Felina.

„Na krásku je příliš tichá a plachá, a také trochu bledá,“ odtušila Její Velebnost odmítavě. „Dost zranitelná. Musíme se jí poohlédnout po nějakém vhodném partnerovi s odpovídajícím společenským postavením, jemuž nebude vadit, že je tak uzavřená. Jaké dostala věno, Felino?“

„Myslím, že šestnáct tisíc,“ odpověděla Felina, neboť takovou částku jí Selendra sdělila. Čtenář dobře ví, že tak učinila po dohodě s Hanerou.

„To je lepší, než bych čekala,“ zafuněla Její Velebnost. „Domnívala jsem se, že starý Bon skoro přišel na mizinu, když starší dceru prodal Daverakovi. Ale všechno zlé je pro něco dobré. Selendra, bledá, tichá slečinka se šestnácti tisíci, se může docela dobře provdat za pastora, ba i syna nějakého slovutného lorda.“

„Je ještě příliš brzy tohle rozebírat,“ mínila Felina. „Nevzpamatovala se pořádně z šoku, který utrpěla ztrátou otce.“

„Že by mladá slečinka držela tak hluboký smutek?“

„Od smrti jejího otce neuplynul ani týden. Na žádný ples bych ji rozhodně nezvala,“ odpověděla Felina o něco ostřejším tónem, než jakým si zvykla mluvit s Její Velebností.

„Právě jsem uvažovala, že zítra uspořádám společenský večírek. Dostaví se i nějací moji přátelé,“ usmála se Její Velebnost samolibě. „S blahoslavenou z Telstiů jsi se již seznámila. Přiletí také její dcera, milostivá Gelenera Telstiová, ale s tou jsi se, pokud vím, ještě nesetkala. Přede dvěma roky skončila školu. Já sama jsem ji viděla jen jednou, když jsme v létě navštívili Iriet.“

„Moc ráda se s ní seznámím,“ prohlásila Felina a rázem pochopila, jakou past přítelkyně nastražila. Chudák Šer! Polapený jako podsvinče ve skalní soutěsce a naservírovaný té mladé dračici jako na tácku, zalitý zavařenými lesními bobulemi!

„Je hluboký smutek důvod, abychom Selendru považovali za nezpůsobilou pro večírek? Je zajisté dost velká. Nenacházím omluvu pro její chování u včerejší rodinné večeře. Aby někdy něco ve společnosti znamenala, musí aspoň trošku mluvit!“

Felina o tom přemýšlela. Selendra byla obvykle zamlklá i v její společnosti, i když se zdálo, že s dráčaty si hraje ráda. „Myslím, že jí prospěje, když z vikariátu tu a tam vytáhne paty. Nebude se tak utápět v tom svém smutku,“ dodala Felina.

„Nejde mi o to, aby jí něco prospělo,“ zamračila se Její Velebnost a trochu se odtáhla. „Chci jen, aby ta osoba dodržovala společenská pravidla.“

„Dobrá, máte tedy v úmyslu pozvat Penna?“

„Ach, samozřejmě. Je to druhý a poslední drak, kterého tady mám. V každém případě nemáme draků nazbyt. Kromě toho, moje přítelkyně je z kněžské rodiny a velice by se podivila, kdyby tam chyběl.“ Mezi běžné povinnosti benandského pastora patřilo i večeřet s Její Velebností, kdykoliv potřebovala v jídelně obsadit volné místo.

„Nu, Bon byl i Pennův otec, takže důvod ke smutku budou mít oba stejný. A když se večírku může zúčastnit Penn jako pastor, může se ho zúčastnit i Selendra,“ připustila Felina.

„Výborně,“ pochválila ji Její Velebnost a vyhnula se otázce, zda je vhodné, aby se Penn účastnil večírku týden po otcově smrti. „Telstiové dorazí zítra odpoledne. Uvidím se tedy s vámi se všemi zde u večeře!“

27. Šer navštíví Selendru

K

dyž se Selendra dozvěděla, že je zvána do sídla na večírek, zděsila se.

„Mnohem raději zůstanu doma, budu si číst,“ bránila se. „Je nutné, abych tam šla?“

„Její Velebnost je laskavá, že tě zve,“ vysvětlovala Felina popuzeně. „Měla bys jí být vděčná a zachovat se alespoň podle těch společenských zvyklostí, které ti byly vštípeny!“

Selendra si zase přisedla na zlaté lože a polkla slzičky. Nevěděla, zda se opožděně trápí otcovou smrtí či odloučením od Hanery, nebo zda se jen špatně cítí v cizím prostředí, ale zdálo se, že se rozhodla rozpustit se v slzách. „Určitě je velmi laskavá,“ souhlasila mechanicky. „Nikdy jsem se ale takového večírku nezúčastnila a nechci to zkazit ani tobě, ani Pennovi.“

„Tak se prostě chovej jako posledně,“ vzdychla Felina. „Nikdo tě nebude sledovat. Večírek se koná na počest přátel, co přiletí na návštěvu. Pozornost se tedy soustředí na ně. Přivedou si dceru, Geleneru, považovanou za neobyčejně krásnou. Kvůli Šerovi.“

„Šerovi?“ opakovala přihlouple Selendra.

„Chtějí, aby se spolu vzali,“ objasnila jí to Felina netrpělivě. „Mám pocit, že se ti vším tím čtením unavil mozek. Měla by ses jít trochu projít na vzduch!“

„Kdyby dnes nebyl Prvoden, mohla bych letět,“ hlesla Selendra.

„Kdyby dnes nebyl Prvoden, letěli bychom všichni,“ vyštěkla Felina, ale vzápětí se omluvila. „Promiň, Selendro, jsem také nějaká unavená. Pokud mě Penn nebude potřebovat, půjdeš se mnou zítra po snídani a proletíme se.“

„Děkuji ti,“ usmála se Selendra, vstala a sestersky objala Felinu křídlem. „Můžu ti s něčím pomoci? Nepotřebuji se procházet. Mohla bych se věnovat dráčatům?“

Felina nabídku vděčně přijala a rozešly se v dobrém.

Příštího dne se rodina sešla zrána u snídaně. Zdrženlivě uždibovali z půlky hovězího, rozděleného mezi trojici dospělých a dvojici dráčátek. Selendra jedla společně s drobotinou a byla poněkud vyvedená z rovnováhy, protože písklata trousila kousky krvavého masa všude okolo sebe. „Amera dá zbytek hovězího usušit ještě dnes ráno,“ poznamenala Felina. „Potřebuješ mě dnes, drahoušku?“

„Cože?“ Penn vzhlédl od své porce. „Ano. Myslel jsem, že bychom mohli navštívit jižní brány. Jedno z dráčat jim tam postonávalo, takže buď se z toho teď dostane, anebo se mu bude muset pomoci ze světa.“

„Ano, drahý,“ souhlasila Felina a na znamení, že se jejich let odkládá na jiný den, udělala na Selendru grimasu. Selendra to přijala s mírným povzdechem. Když však bratr s manželkou odešli a Selendra se pokoušela zvládnout drobotinu, překvapila ji Amera, která k ní přivedla Šera.

„Jeho Velebnost z Benandi,“ uvedla jej.

Selendře právě seděl na hřbetě Gerin a mladá dračice se bála, že když se pohne, shodí malého dráčka na zem. Jakmile však písklata zahlédla Šera, pádila k němu, loudila zavařené ovoce a žádala jej, aby se jim věnoval a vyprávěl příběhy. „Nepřišel jsem dnes za vámi, vy malé nestvůrky, ale za vaší tetou,“ zahlaholil Šer a odrážel jejich útoky. Byla to jejich obvyklá hra, ve které je nechával zvítězit, takže když se omluvně obrátil k Selendře, měl na každém rameni usazené jedno dráče. Když to Selendra viděla, nemohla si pomoci a musela se smát. Šer byl o tolik větší, že drobotina vypadala jako ozdobné nárameníky.

„Dobré jitro, Vaše Velebnosti z Benandi,“ pozdravila a uklonila se.

„Říkejte mi Šer, jestli můžu poprosit,“ rozesmál se. „Penn a Felina mi tak říkají, bylo by absurdní, kdybyste se mnou mluvila jinak.“

Pozorovala Šera a viděla, jak jsou na něm maličcí přilepení, přičemž Wonta máchal vítězně párátkem. Nebylo možné se jej bát. Oblíbila si ho. Měl příšernou matku, s níž musel svádět tvrdé boje, ale on sám byl jemný a pozorný. Vážil si jejího otce. Ze slov Feliny také vyrozuměla, že vstoupí do svazku manželského. „Tak dobrá,“ souhlasila. „Přeji vám tedy dobré ráno, Vaše Velebnosti Šere. S politováním vám musím oznámit, že Felina odletěla s mým bratrem na návštěvu nemocné farmářské rodiny.“

„Matka by řekla, že mojí povinností bylo odletět s nimi,“ zabručel Šer, „ale k čertu s tím! Slíbil jsem vám přece, že vás dnes ráno vezmu ven, abyste se proletěla, a dnes ráno je krásný, čerstvý vzduch a jasno.“ Natáhl pařát a pošimral Gerina na bříšku. Gerin se rozhihňal a přestal do Šera zatínat drápky.

U snídaně na ni padly chmury, ale nyní si Selendra všimla, jak je krásné ráno. Srdce jí opět toužebně poskočilo. „Jste si jist, že můžeme letět?“ zeptala se.

„Samozřejmě,“ odpověděl Šer a v téže chvíli se rozhodl před matkou zamlčet, že s nimi Felina nepoletí. „Sežeňte chůvu, aby si vzala na starost tyhle malé ďáblíky, a jdeme!“

„Vezměte nás s sebou,“ žadonila pípavě dráčátka.

„Až vám narostou křidélka, tak vás s sebou vezmeme,“ sliboval Šer. „Jak byste teď chtěli letět?“

Dosud ne zcela přesvědčená, ale připravená podlehnout pokušení, Selendra zavolala chůvu. Maličcí byli odvlečeni a za hlasitého nářku volali strýčka Šera a tetičku Selendru.

„Proč vám říkají strýčku?“ zeptala se, když se zastavili na římse a víčky si chránili oči před prudkým světlem.

„Abyste rozuměla, patřím skoro do rodiny,“ vysvětloval. „Chodil jsem s Pennem do školy a později i do Kruhu. Moje matka zase vychovala Felinu, takže jsme si všichni velice blízcí. Jen se k nám klidně a směle připojte!“

Selendra vůbec netušila, že Šer strávil většinu života mimo sídlo, a tak jí to všechno připadalo zcela přirozené. Plaše se na něho usmála, potěšená, že získala druhého, docela přijatelného bratra. Vznesli se a ve spirálách se rozletěli do dálky.

„Teď mi povězte,“ ozval se Šer, „jestli chcete vidět farmy a železnici, nebo raději divočinu a hory?“

„Ach, divočinu, prosím!“ odpověděla Selendra pohotově. „To proto,“ dodala, když zaslechla Šerův smích, „že všechny farmy jsou si všude tak podobné, zatímco divočina má pokaždé svou osobitou krásu.“

„Máte pravdu,“ přisvědčil Šer. „Uděláme z vás lovce, ať si váš bratr říká, co chce! V tom případě však musíme vystoupat výše, chceme-li někam doletět. Je toho spousta, co byste měla vidět, a za den se to nestihne. Mohu vám to ukázat příště.“

Do té doby k ní byl Šer laskavý jako k Felininým dráčatům, s nimiž po návratu domů vždycky dováděl a na něž zapomínal, kdykoliv byl pryč. Velmi se snažil ze Selendry vymámit úsměv. Zpočátku cítil rozčarování, že s nimi nemohla letět Felina. Když však nyní shlédl na Selendřinu elegantní zlatou postavu stoupající za ním nahoru, uvědomil si, že se mu líbí, i když ji nemohl považovat za krásku podle irietských módních měřítek. Obdivoval ji od chvíle, co ji prvně uviděl. A setkal se u ní s tak zábavně nezvyklým pohledem na svět! Pomyslel na její zálibu v reliéfech, jak o nich přemýšlela a jak si představovala, že by po nich mohl šplhat. Bylo skvělé, že dala přednost divočině před jednotvárnými starými farmami. Šer také dával přednost divočině, ať už měl jakékoli povinnosti. Proto také doma trávil tak málo času. Pokud se měl usadit, byla pro něho Selendra stejně vhodnou partií jako kterákoli jiná. Byla zde, přímo na dosah, byla sestra jeho starého přítele a měla ráda dráčata. Některé mladé irietské slečinky vypadaly na omdlení, když po nich začalo šplhat dráče, ale tahle měla Gerina na hřbetě, když vstoupil. Šer si slíbil, že o tom bude přemýšlet, a tato vyhlídka mu již sama o sobě činila potěšení.

Selendra, stoupající v závěsu za ním, myslela pouze na to, jakou jí působí radost, že může v čistém a ostrém větru plachtit do výše.

28. Co se stalo na večírku

G

elenera ji zklamala. Selendra si pro Šera představovala lepší nastávající. Na první pohled na ni zapůsobila. Gelenera byla tak krásná, jak jen mladá dračice z hlavního města může být, vyparáděná od kloboučníků a leštičů. Nablýskané zlaté šupiny jí téměř svítily. Pyšnila se nesmírně propracovanou pokrývkou hlavy, posetou flitry, korálky, drahokamy, mašličkami a titěrnými zrcátky na stopičkách. Amera svou svěřenkyni naproti tomu jen narychlo přeleštila a upevnila jí čepeček z propletených šedých a černých stuh, který vyráběla Hanera, a tak se Selendra cítila ve srovnání s Gelenerou poněkud staromódně. Dokonce i Její Velebnost, oslňující svou temně zelenou sametovou mašlí, ozdobenou jediným mohutným smaragdem, impozantně kontrastujícím s její rubínovou kůží, vyhlížela vedle Gelenery ošuměle. Geleneřina matka se vystrojila, že ji mohli považovat za sestru Její Velebnosti. Pyšnila se mašlí ze zlaté látky, ozdobenou diamantem.

Benandská hovorna byla prostorná, s půvabnými výklenky, více než dostatečně velká na to, aby pojmula sedmičlennou skupinu čekající uvnitř. Dekorace stěn tvořily světlé kameny zasazené do tmavého skalního podkladu, do něhož byla místnost vytesána. Kameny před rokem vkusně rozmístil výtvarník, jenž byl pro tyto účely povolán z Irietu. Ještě dnes odpovídaly poslední módě. V mnohých domech hlavního města žili občané, považující se za draky jdoucí s poslední módou. Ignorovali odvěký zákaz výzdoby veřejných částí sídel drahými předměty a zdobení hovoren drobnými kousky drahokamů. To se však zatím prosadilo jen v Irietu. Na venkově by to působilo zcela nepřiměřeně, a proto hovorna Její Velebnosti vypadala přesně tak, jak vypadat měla.

Pod mohutným obloukem bylo možné projít do jídelny, která byla ještě větší. Pokud by čtenář odhadoval, že zde již mohlo hodovat i dvacet plně vzrostlých, urozených draků, nemýlil by se. I dnes, dříve než nastaly hlavní přípravy k večeři, se musela dokonale vyčistit odpadní korýtka. Nenašli byste tu ani stopu po nějaké moderní výzdobě, účel místnosti hovořil sám za sebe. Jídelnou začaly proudit zástupy služebnictva. Přinášeli tácy s hovězím, vepřovým a skopovým z čerstvě poraženého skotu, prasat a ovcí, pro každého hosta nejméně dvě zvířata, všechna zbavená kůže a zalitá krví. Mnohá byla ještě ozdobena přílohou, čerstvým či nakládaným ovocem.

Prvním důvodem Selendřina zklamání bylo již to, že Gelenera jí byla představena jako ‚milostivá slečna Telstiová‘. Felina jí předešlého dne nesdělila plné znění Geleneřina rodného jména. Selendra ho však již důvěrně znala, a tak byla překvapená.

„Můj otec se s vaší rodinou znal,“ vyhrkla, když zaslechla jméno. „Už velmi dávno. Vlastně, nejspíš s vaším dědečkem!“ Gelenera nepatrně, téměř neznatelně naklonila hlavu doprava, zrcátka a flitry si přitom tanečním krokem zahrály na honěnou, a čekala. Když se na dlouhou dobu rozhostilo ticho, pochopila Selendra, že jde o zvláštní zdvořilostní zvyk, jímž slečna klade otázky. „Můj otec začínal jako leník na usedlosti Telstiů,“ dodala tedy. „Často mi vyprávěl o Jeho i Její Velebnosti z Telstiů, jen v dobrém.“

„S největší pravděpodobností se jednalo o mé prarodiče,“ odvětila Gelenera s afektovaným úsměvem. „Anebo to mohl být můj strýc, jenž přijal titul Jeho Velebnosti jako poslední. Dožil se sice pokročilého věku, ale váš otec se zřejmě musel povznést do ctihodného postavení dříve.“

„Můj otec, slovutný lord Bon Agornin,“ odvětila Selendra a zdůraznila otcův titul s patřičnou hrdostí v hlase, „právě nedávno zemřel. Dovršil plných pět set let. Dětství na usedlosti Telstiů si prožil jíž velmi dávno.“

„Pak to bezpochyby museli být moji prarodiče, koho znal,“ odtušila Gelenera a poodstoupila.

Její Velebnost kroužila jako ostříž nedaleko. Když viděla, že se Gelenera otočila k Šerovi, přistoupila k Selendře.

„Drahoušku,“ oslovila ji, „nebude ti, doufám, vadit pár slov od zkušenější osoby, která toho na světě již hodně zažila, že ne?“ Selendra se pokusila napodobit Geleneřino elegantní gesto, naklonila hlavu, ale uvědomila si, že zůstalo jen u pokusu. „Nuže tedy,“ pokračovala Její Velebnost, „teď nemám na mysli Geleneru, která toho nezneužije, protože je to rozkošná mladá slečna, znamenitě vychovaná. Její matka je mojí blízkou přítelkyní a v jejích očích také neklesneš, ať už vyžbleptneš cokoli. Když se však chceš pohybovat ve společnosti, neradím ti, aby ses zmiňovala o otcově nízkém původu. Nechci po tobě, abys lhala – koneckonců, není problém si to zjistit. Chci jen, aby ses o jeho původu nezmiňovala tak velkodušně. Tvoje matka přece byla ze šlechtické krve Fidraků. Nikdo jiný tak urozenou krev nemá. Fidrakové patří mezi deset nejvlivnějších rodů v zemi. Máš strýčka, nebo alespoň do určité míry příbuzného, jenž získal titul vznešeného lorda. Když už musíš zmiňovat příbuzné, vyprávěj tedy o vznešeném Fidrakovi!“

Selendra civěla na Její Velebnost. Její důvody chápala jen stěží. „Svého strýčka neznám, nevím tedy, co bych o něm mohla vyprávět,“ namítla Selendra. „Kromě toho, fidrakovská linie mojí matky je současnému majiteli titulu příbuzná jen značně vzdáleně.“

„Je možné, že jej neznáš, ale na pokrevní příbuznost svojí rodiny s jeho můžeš být právem hrdá,“ poučila ji Její Velebnost.

„Nestydím se za svého otce,“ odpověděla Selendra až příliš nahlas. Všichni se k nim otočili. Penn, jenž doposud hovořil s blahoslavenou Telstiovou na opačném konci místnosti, nyní zamířil k nim.

„Netvrdila jsem, že se máš za otce stydět,“ konejšila ji Její Velebnost.

„Až na to, že se o něm ve slušné společnosti nemám zmiňovat!“ odsekla Selendra. Fialkové oči jí přitom zaplály a divoce zavířily. „Já mám svého otce ráda a jsem na něho hrdá!“

„Selendro-“ varoval ji Penn. Blahoslavená z Telstiů vypadala zmateně. Felina vycenila zděšením zuby. Služebnictvo ve druhé místnosti ustalo s přípravami hodů a sledovalo neobvyklé drama s nepředstíraným zájmem.

Gelenera hledala Šerovy oči a pokusila se vyjádřit pohledem své politování, jenže jeho oči již metaly blesky. „Ona má naprostou pravdu, matko,“ zavrčel Šer.

Selendra se k němu obrátila, vděčná za neočekávanou pomoc.

„Bon byl skvělý drak,“ pokračoval Šer.

„Nikdo netvrdí, že nebyl,“ odtušila Její Velebnost ledově. „Selendra jen nepochopila, co jsem měla na mysli.“

Selendra si uvědomila, že se na ni všichni dívají. Byla si nyní plně vědoma, že pokud chce večírek zachránit, musí se Její Velebnosti omluvit, ale nedokázala úplně ovládnout hlas. Nikdy za takové situace nelhala a dobře věděla, že slova Její Velebnosti pochopila správně. Chtělo se jí z místnosti prchnout a někde se v klidu vyplakat. „Lituji, jestli jsem vám špatně porozuměla,“ pravila prkenně, když už ticho začalo být neúnosné.

„Nic se nestalo, drahoušku,“ odvětila Její Velebnost a než se vydala prohodit pár slov s blahoslavenou Telstiovou na druhém konci místnosti, stiskla Selendře paži.

Šer se odpoutal od Gelenery, učinil dva nezbytné kroky a stanul Selendře po boku. Penn a Felina na sebe pohlédli. Penn poté vykročil k osamocené Geleneře a Felina zamířila k Šerovi a Selendře.

„Neplačte,“ zašeptal Šer. „Nevím sice, co moje matka řekla, ale vím, jak hrozný snob dokáže být. Vůbec si toho nevšímejte. Kdokoliv Bona Agornina znal, oceňoval na něm skutečné kvality a kvůli nim jej považoval za urozeného. To je cennější než prázdné tituly nějakých vzdálených předků.“

Felina se k nim připojila právě včas, aby zaslechla Sérová poslední slova. „Jsem si jistá, že Její Velebnost nikterak nemínila Bona urazit,“ dodala. „Uklidni se, Selendro. Jinak tě budu muset odvést domů, aby sis odpočinula.“

„Můj otec si svůj titul zasloužil,“ vyhrkla Selendra. Stěží mluvila a polykala slzy.

„Zasloužil,“ přisvědčil vážně Šer. „Nikdo nebyl lepší. Leda by se vrátili dávní velikáni a naučili dračí rasu cti!“

Když to Felina slyšela, zakoulela očima. Znala Šera už dávno. Pokud mu to nedělalo těžkosti, byl k ubožákům, co si zlomili křídlo, až lehkomyslně laskavý. Nechtěla, aby se takovým opečovávaným objektem stala i Selendra. Šer nikdy nevydržel, vždycky mu něco vposledku způsobilo potíže. Felina musela převzít odpovědnost a postarat se buď o jehňátko, které ztratilo matku, nebo o koťátko se zlomenou nohou, či o farmářskou rodinu, jíž Šer slíbil, že se blíže podívá na jejich smlouvu o pronájmu. V poslední době musela znovu a znovu utěšovat dráčata, když Šer zmizel a nedal jim ani sbohem. „Chceš už tedy jít, Selendro?“ opakovala Felina. „Povím Její Velebnosti, že opustíš společnost o něco dříve. Pochopí to.“

„Asi bych měla,“ podvolila se Selendra vděčně.

„Ne,“ vložil se do toho Šer a napřáhl proti Felině pařát. Díval se vážně a v hlubinách jeho temných očí to zvolna zavířilo. „Když teď uteče, přenechá vítězství mojí matce. Kromě toho, každý by pak Selendru litoval a mluvil by o ní za jejími zády. Pokud zůstane, brzy se na vše zapomene!“

„Vůbec mě nenapadlo, že bys mohl být tak zběhlý ve společenské taktice,“ žasla Felina.

„Věřím, že tě to nenapadlo,“ souhlasil Šer a spokojeně se rozesmál. „Nuže, Selendro?“

I Felina překvapením zakoulela svýma šedýma očima. Netušila, že si začali říkat jménem.

„Zůstanu,“ prohlásila Selendra, tentokrát již pevným hlasem. „Nejsem zbabělec a za otce se nestydím. Nikdy se za něj stydět nebudu!“

„Když zůstanete,“ ubezpečil ji Šer, „mraky se prostě přeženou a pršet z nich nebude!“

Felina se rozhlédla. Její Velebnost k ní byla otočena svým impozantním hřbetem a povídala si s blahoslavenou Telstiovou. Penn byl zabraný do rozhovoru s Gelenerou. Felina dospěla k přesvědčení, že incident by mohl být s největší pravděpodobností zapomenut, kdyby se Její Velebnosti poskytla možnost, aby se přes všechno nějak přenesla. Felina by se později vynasnažila, aby vztahy zase pěkně urovnala. Šer však nyní prodléval v takovém duševním rozpoložení, že se s ním vůbec nedalo diskutovat, a se Selendrou zjevně také ne. Felina si v duchu povzdechla a vzdala se. Její Velebnost by se rozzuřila, kdyby Gelenera poděšeně zamávala křídly a zmizela. Felina sama by však byla mnohem šťastnější, kdyby Šer získal partnerku se smyslem pro humor, na výši věna by nezáleželo. Ať už to mělo dopadnout jakkoli, při pomyšlení na nadcházející katastrofy se Felině poněkud roztřásla křídla, když s ostatními draky vcházela do jídelny.

VlIl. Daverak obdrží předvolání k soudu

29. Jak pohodlně se žije na Daverakově

H

aneřin pobyt na Daverakově byl v mnoha směrech nádherný. Měla svou vlastní komornou, Lamitu. Šedivějící dračice sloužila jen jí, leštila jí šupiny a podle okamžité potřeby jí upravovala pokrývku hlavy; žádné jiné povinnosti neměla. Rodinní příslušníci snídali ve svých pokojích, odpoledne se bavili podle vlastního přání a večer se scházeli u večeře, na kterou si často zvali hosty. Poté se dlouho do noci oddávali tanci a veselí.

Hanera tedy měla možnost přivyknout společnosti a cítit se mnohem volněji.

Za den či za dva si všimla, že se její komorná pohybuje značně toporně. „Pod sem, Lamito,“ zavolala na ni. Osahala jí prstíky hřbet a záhy zjistila, že Lamita má křídla přivázaná příliš pevně. Kůže se rozedřela do živého a zranění působilo při chůzi bolesti.

„Ukaž,“ navrhla Hanera. „Uvolním ti je a namažu hojivou mastí.“

„Děkuji vám, milostslečinko,“ odpověděla služka a nervózně uhnula pohledem, „ale to se nesmí. Náš představený nesnáší nedotažená křídla.“

„Jen na minutku,“ naléhala Hanera. „jen co ránu vošetřím. Pak ti zas křídla přitáhnu, ale trošku volnějc. S Berendou a s Jeho Jasností Daverakem to ráda vyřídím vosobně. Vysvětlím jim, že se nejedná vo nějaký porušení kázně z tvý strany, ale že mám prostě starost vo tvý zdraví.“

„Prosím, neříkejte mu, že stonám, milostslečinko!“ zvolala Lamita zoufale a zděšeně se před Hanerou přikrčila. Hanera sice nebyla veliká, necelých sedm metrů, ale Lamita dosahovala sotva dvou metrů délky. Když se schoulila, vypadala stěží větší než dráče. „Je to jen drobná ranka. Už jsem to měla kolikrát,“ dodala.

„Neřeknu to teda nikomu, dyž nechceš,“ chlácholila ji ohromeně Hanera. „Dyž ti to tak ale nechám, bude tě to bolet. Kus křídla ti zeslábne tak, že už nikdy nikam nevodletíš!“

„Neodletím?“ žasla Lamita. „Vždyť tak jako tak nikdy létat nebudu. Budu tady pracovat, dokud nezeslábnu. A to bude konec.“

„Může se stát spousta věcí,“ povzbuzovala ji Hanera. „Jsou služky, který létají, i dyž nikdy nezměnily svý společenský postavení. Některý usedlosti zaměstnávaj sluhy, co lítaj na stanici pro poštu. Amera, naše chůva z Agorninova, co teď přešla na Benandi, lítala pravidelně sbírat bylinky. Dělala z nich medicínu.“

„Ano, a bezpochyby jste jí věřili, že se vrátí,“ přisvědčila Lamita. „Takhle to tady nechodí, milostslečinko. Tady nikdo nikomu nevěří, ani jedna strana. Víme ale, že jsme spoutáni pro své dobro.“

„Na to teda nejsem zvyklá,“ pravila Hanera a v jejích vlídných stříbrných očích se objevil smutek.

„To nevadí, milostslečinko. Mohlo by být hůř. Dobře nás tu krmí a my víme, že z nás mají naše rodiny užitek.“

„Myslíš tím poplatek za spoutání?“ otázala se Hanera.

„Ten na Daverakově není vysoký. Všechny rodiny, jejichž příslušník slouží v sídle, však získávají větší naději, že jim ostatní dráčata dospějí. Koneckonců, ani my nejsme mrtví a snědení!“

„Tím chceš naznačit,“ vydechla zděšeně Hanera, „že Daverak žere i zdravá dráčata?“

„Když řekne, že jich rodina tolik neuživí, sežere je,“ potvrdila Lamita. „Nemluvte, prosím, o ničem, co jsem vám teď řekla. Když zastonáme, sežerou nás. A v těchto dnech, kdy je Její Jasnost v očekávání a pořád hladová, to opravdu nestojí za to. Říkám vám to jen proto, abych vám zabránila o něčem mluvit z pouhé dobroty srdce. Bylo by to o to horší!“

„Nemůžu věřit, že by Berenda mohla něco podobnýho schvalovat,“ prohlásila rozhodně Hanera. „Daverak snad, ale Berenda je moje sestra. Ví, jak to chodilo na Agorninově.“

„Když sem zkraje přišla,“ přikývla Lamita, „každou chvilku byla něčím otřesena. Jenže pak ji jasný lord napomenul, aby se nechovala jako zaostalá venkovanka. Proto vím, kolik potíží může způsobit laskavé slovo. Teď mu jen hlasitě aplauduje a je jasnější než on sám. Je mi líto, že to takhle musím říct, milostslečinko, ale je to pravda, a dozvědět se ji musíte.“

„Dám ti teď na křídlo hojivou mast,“ přerušila ji Hanera. Vyjmula lék z krabičky, kterou jí před odletem z domova připravila Amera. „Pak ti zas křídlo uvážu, pořádně pevně, dyž jinak nedáš. Nechci ale, aby mě vobsluhovala dračice s takhle zapálenou ránou. Vyléčíš se raz dva, ale musím tě zbavit tvejch povinností. To taky řeknu, dyby se někdo ptal, ale nemyslím, že bude. Nevšimnou si.“

„Pravděpodobně nevšimnou,“ přitakala Lamita, hezky se posadila a odevzdala se do Haneřiny péče. „Už to tak nebolí,“ poděkovala, když jí Hanera zase křídlo uvázala. „Nyní mi, milostslečinko, dovolte, abych vám pro dnešní večer upravila klobouček!“

Tu noc nemohla Hanera dlouho usnout, převalovala se na pohodlném zlatém loži, jako by to byl slin. Vždycky si uvědomovala, že postavení otroků je tvrdé. Plně ho však nepochopila, dokud se před ní Lamita nepřikrčila, když jí nabízela hojivou mast. Vzpomínala na Ameru a ostatní služebnictvo na Agorninově. Své postavení sluhové dědili a zdálo se, že je jim stejně příjemné jako jejich majitelům. Uvažovala, do jaké míry šlo jen o zdání. Lamitina bolest však byla skutečná a její strach rovněž. Hanera četla o údělu továrních dělníků se svázanými křídly. Při tom pomyšlení se jí úzkostí zkroutila křídla. Rozhodla se, že musí něco podniknout, ale neměla nejmenší představu, s čím by měla začít a čeho by měla vposledku dosáhnout. S výjimkou Selendry, která byla příliš daleko, dokonce ani nevěděla o nikom, s kým by si o tom všem mohla pohovořit. Mohla by ale napsat dopis. Zítra ráno Selendře napíše! S tímto předsevzetím posléze upadla do neklidného spánku.

30. Obsílka právě dorazila

P

říštího dne večeřela rodina kupodivu sama, bez hostů. Celý den pršelo a dokonce ani Daverak se z domova nadlouho nevzdálil. Hanera ven vůbec nešla. Berenda se každým okamžikem chystala snést další vejce, takže byla nedůtklivá a nestála o společnost. Všichni tři, včetně obou přeživších dráčat, se shromáždili v hovorně. Hornina skalního podkladu byla vykládaná módními mramorovými a vápencovými oblázky. Berenda nebyla schopná sedět, a tak přecházela sem a tam.

Obě dráčata, jedno zlaté a druhé černé, měla velké růžové Daverakovy oči. Tiše seděla vedle Hanery, bok po boku. Od té doby, co ztratila Lameraka, byla nesmírně zamlklá. Možná jim bratříček scházel, nebo se spíš bála, že jej mohou kdykoli následovat. Hanera je chvíli něžně hladila křídlem. Dráčata k ní vzhlédla, ale stěží se usmála.

„Takhle je to tu pochmurné,“ prohlásila Berenda a zastavila se.

„Bylo to tvoje rozhodnutí,“ odtušil Daverak a máchl pařátem, aby zakryl zívnutí, při němž ukázal mohutné, silné zuby.

„Vím. A ráno to vypadalo jako dobré rozhodnutí, nechtěla jsem nikoho ani vidět. Teď je to ale strašně smutné,“ posteskla si Berenda.

„Sedět pro jednou jen v rodinným kruhu je příjemný,“ namítla mírumilovně Hanera.

„Příjemné je jeden způsob, jak to vyjádřit,“ odsekla Berenda a stiskla čelisti, jako by chtěla sestřinu poznámku zakousnout. „Smutné, to je můj způsob vyjádření, mnohem přiléhavější. Han, cožpak bys nebyla ráda, kdyby přišel Londaver?“

Slovutný lord Londaver bydlel nedaleko a, podobně jako jeho rodiče, často přicházel na návštěvu. Nyní se však nezdálo, že by měl zájem věnovat Haneře více pozornosti. Berenda si toho všimla, takže zmiňovat se o něm Haneře bylo kruté.

„Myslím, že by dnes večer uvítala jakoukoli společnost, ovšem až na tu tvoji,“ podotkl Daverak.

Než se Berenda zmohla na pádnou odpověď, nebo než si Hanera promyslela nějakou uklidňující poznámku, vstoupil sluha a přinesl v pařátech svazek papírů.

„Přišla pošta,“ zjistil Daverak. Měl ošklivý zvyk upozorňovat na naprosto zřejmé skutečnosti.

„Něco pro mě?“ zeptala se Berenda.

„Téměř všechno, nepochybně,“ odvětil Daverak, zběžně se prohraboval došlou korespondencí a pak Berendě podal velký svazek. „Dva jsou pro mne, jeden od mého makléře, jeden od advokáta. A tady je jeden pro tebe, Hanero,“ dodal a předal jí složený a zapečetěný dopis.

„Ten je vod Selendry,“ zaradovala se Hanera, když si prohlédla pečeť.

„To ho ani neotevřeš?“ otázala se Berenda.

„No, řekla bych, že si ho budu šetřit. Kouknu na něj až po večeři,“ odpověděla Hanera pokorně. „Máš tam pro sebe něco zajímavýho?“

„Jenom pozvánky. Stěží se někam mohu dostavit dříve, než budu hotová se snůškou,“ odvětila Berenda a náhodně se přehrabovala ve své hromádce dopisů. Najednou Daverak zavrčel. V důsledku toho se dráčata zděšeně přitiskla k sobě a obě dospělé dračice obrátily pozornost k Jeho Jasnosti. Berenda dokonce upustila některé pozvánky.

„Stalo se něco, drahý?“ zeptala se Berenda a zaznělo to opravdu znepokojeně. Daverak byl za všech okolností černý, ale nyní téměř zfialověl.

„Nemohu uvěřit, že má tu troufalost,“ vrčel Daverak.

„Kdo?“ tázala se Berenda.

Hanera vzápětí pochopila. Doufala, že si to Avan rozmyslel. Také si nepředstavovala, že obsílka může dojít tak rychle.

„Tvůj odporný bratr a sestra mě žalují ve věci těla tvého otce!“

„Ty, Hanero?“ otočila se k ní Berenda.

„Ne, ne!“ zvolala Hanera, neboť měla pocit, že ji na místě spořádají, pokud by spojila své jméno s Avanovým dobrodružstvím.

„Ne, Hanera přece ví, koho hovězí jí k snídani,“ odtušil Daverak a divoce mrštil předvoláním na zem. „Někdy zapomínáš, že máš dvě sestry. Co o tom víš, Hanero?“

„Vo čem?“ vykoktala Hanera, upřímně poděšená.

„O tomhle pokusu dostat mě před soudní tribunál kvůli refundaci masa, které jsem ujedl z těla tvého otce. Pokud si pamatuješ, blahoslavený Frelt tehdy rozhodl, že jsem jednal správně a v duchu přání tvého otce!“

Daverakovy čelisti se ocitly stěží na šířku pařátu od jejího hrdla a Hanera se hrůzou přikrčila. Ještě nikdy neviděla Daveraka tak zuřit. „Avan vonehdy něco ve vzteku říkal,“ přiznala Hanera. „Netušila jsem, že by v tom vopravdu moh něco udělat.“ To byla pravda, i když věděla, že Avan by mohl.

„Také ho zažaluji! Zažádám, aby ti vrátili tvůj podíl zlata, co si ti dva vzali, a Berendě také!“ Daverak běsnil a pobíhal po místnosti. Dráčata se připlazila k Haneře, aby je schovala pod ochranná křídla.

„Nepotřebujeme zlato, miláčku,“ promluvila velice klidným hlasem Berenda.

„Tak ho všechno přidáme k Haneřinu věnu! Tuhle jsi říkala, že bysme jí měli něco přidat, aby se dobře vdala.“ Hanera o tom nevěděla nic, a když to nyní slyšela, téměř se zajíkla překvapením. „Moc dobře!“ pokračoval Daverak divoce. „Přidáme to k věnu. Dvacet čtyři tisíc korun i všechno to, co si tvůj bratr Avan našetřil z úřednického platu. Hned bude vypadat atraktivněji, co říkáš? Připojí se ale na naši stranu, ne na stranu těch intrikujících dobrodruhů, o nichž jsem si, já blbec, myslel, že patří do rodiny! Připojíš se k nám, viď, Hanero?“

„Ale jo,“ zašeptala Hanera a cítila přitom, jak se na ni neteř a synovec tisknou. Věděla, že v daném okamžiku nemá na vybranou.

„Nikdy jsem tě neviděla tak navztekaného, miláčku,“ poznamenala Berenda a pohladila Daveraka chlácholivě po paži. „Nemohl by ses trochu zklidnit? Vypadáš, jako bys měl každou chvíli explodovat!“

„Ráno se vydám do Metu za svým právníkem,“ zaburácel Daverak a setřásl Berendinu ruku. „Nedopustím, aby jim to prošlo. Taková nestydatost! Ožebračím je, dotáhnu to do konce! Donutím Penna, aby přišel k soudu a potvrdil, že Bon nic takového na smrtelném loži neřekl. Tak, jak to přiznal i tehdy. Já je naučím, že takhle ze mě nikdo nedostane ani vindru! Jsem ke svojí rodině hodný a byl jsem připraven zachovat se stejně i k té tvojí, Berendo. Cožpak jsem nesouhlasil, že Hanera bude u nás?“

„Já vím, miláčku,“ konejšila jej mazlivě Berenda. „Já vím. A nikdy mě nenapadlo, že by mohli být tak strašlivě nevděční. Vždycky jsem věděla, že máš pravdu ty a že oni se mýlí.“

„Je to ukázka nepokrytého cynismu. Něco takového mě nenapadlo ani v tom nejdivočejším snu!“ Když to dořekl, shlédl na předvolání a zdvihl je. Poté se mu náhle vyvalil z nozder dým, vzápětí mu z tlamy vyšlehl plamen a obsílku zapálil. Daverak ji rychle pustil a na chvilku si dřepl, pařáty napřažené před sebe.

„Ty máš oheň, miláčku,“ konstatovala Berenda a hasila plápolající papír ocasem. „Musím to uklidit, aby nám to tu nesmrdělo.“

„Oheň,“ zasupěl Daverak. Zdálo se, že je se sebou náležitě spokojený. „Netušil jsem, že se ten okamžik blíží,“ dodal a na zkoušku vydechl další proud ohně.

„Než zvládneš techniku, měl by sis to nejspíš cvičit venku,“ navrhovala z praktických důvodů Berenda.

„Ráno se tomu budu věnovat,“ připustil Daverak. „Oheň! A to mi ještě není tři sta!“

„Zaslechla jsem signál, že večeře je konečně hotová,“ upozorňovala Berenda.

Daverak se na manželku zamračil.

„Říkaj, že časnej voheň je znamením velikosti,“ odvážila se podotknout Hanera a vynechala druhou část přísloví, v níž se obvykle dodávalo, že časný oheň věští předčasnou smrt. S určitostí však oheň znamenal zátěž pro dračí vnitřnosti. Haneřin otec ho proto využíval zřídka a s rozmyslem.

„Díky za důvěru,“ řekl Daverak a usmál se na Haneru. Ukázal přitom zuby, po zášlezích plamenů začernalé. Pokoušel se vrátit svému hlasu jeho tradiční lenivý tón, ale ještě byl příliš rozrušený. „Teď se v každém případě najezme. Jinak by se mohlo stát, že nám tady někdo ze samého vzrušení umře hlady!“

31. Druhý večírek

N

ež rodina došla ke stolu, vše bylo připraveno. Večeřeli sami, a tak se servírovalo šest ovcí. Kůži a vlnu odstranil farmář specialista, neboť vlna i celá ovčí rouna se vysoce cenila v kloboučnictví. Rouna se posílala do měst, kde se obratně přetvářela do podoby precizních, důmyslných hlavových pokrývek.

Daverak ihned popadl největší ovci a jal se ji porcovat a trhat. Berenda si vzala druhou. Hanera s oběma dráčaty, stále se na ni lepícími, se ujala třetí. Drobotina se brzy osmělila a pustila se do jídla, ale opět se přikrčila, když z Daveraka vyšlehl plamen. Skopová kýta, kterou svíral v pařátech, se ocitla v jednom ohni a celou místnost provoněl pach spáleného masa.

„Řekla bych, že to byl dobrej nápad cvičit si to venku,“ vyjekla Hanera. Nescházelo mnoho a málem se jí připálil ocas.

„Nesmysl, je to naprosto bezpečné,“ zahuhlal Daverak, vybral si další ovci a udělal to znovu.

„Napadlo mě, proč je vlastně požívání pečeného masa zakázané,“ uvažovala Berenda konverzačním tónem, zatímco do sebe nasoukala obrovské sousto z tučného skopového podbřišku. „Docela příjemně voní.“

„Ožehnout neznamená upéci,“ opravil ji Daverak, ale vypadal poněkud provinile.

„Ach, rozumím. Jsem tak hloupá!“ pochopila Berenda a krátce zachrochtala. Snad se zasmála vlastní hlouposti, snad se ozvala její trávicí soustava, neboť Berenda hltala maso přímo zběsile.

„Prohibice se uzákonila, protože to dělali ti špinaví Jaržové,“ zahuhlal Daverak a obracel v pařátech připálené maso, jako by přemítal, zda se jeho požitím nestane společenským vyvržencem. „Tak mi to aspoň říkali ve škole. Během bojů vedoucích k Dobytí po nás chtěli, abychom to také tak dělali, a tak jsme se vzepřeli. Pečené maso není dobré a tlačí v žaludku. Alespoň jsem to tak slyšel. Sám jsem to nikdy nezkusil.“

„Ta ožehnutá kýta ti nechutná?“ zeptala se jej Berenda.

„Už jsem říkal, že ožehnutí není pečení,“ opakoval Daverak a zamračil se.

„Ale jak to chutná?“ naléhala Berenda. „Jíst upečené maso je přece proti zákonu. Tohle maso se mu blíží ze všeho nejvíc, co jsem kdy viděla. A voní příjemně, přinejmenším zajímavě. Jak chutná?“

„Stejně jako vždycky, je jen o něco teplejší,“ odvětil Daverak a váhavě si ukousl. „Kromě toho, pokud chceš vědět, jak pečené maso chutná, v Irietu najdeš místa, kde ho dostaneš. Někteří draci vyhledávají vzrušení a tohle k tomu patří. Sám jsem po pečeném nikdy netoužil, ale o pár let dříve, než jsem si tě vzal, se rozvinula záliba pořádat lety do migantilské čtvrti, ochutnávala se tam pečené. Nemyslím, že to někdo zkusil více než jedenkrát.“

Rozhovor se pak soustředil na Iriet, vzpomínalo se na koníčky, jež se tam pěstovaly v uplynulých sezónách. Hanera se sice těchto reminiscencí příliš zúčastnit nemohla, ale věnovala se jídlu a občas utrousila nějakou poznámku, s jejíž pomocí udržovala téma konverzace na neutrální půdě. Dbala také na to, aby dráčata spořádala celou svou porci, či aby snědla o něco více, než původně dostala. Hanera hlad neměla. Když se služebnictvo vrátilo, aby odklidilo kosti a otřelo všem ze šupin kapky krve, žádné skopové nezbylo. Daverak sežral tři ovce, Berenda dvě a Hanera i s dráčaty jednu.

Po večeři Daverak prohlásil, že se trochu proletí a vyzkouší si, jak fouká vítr. Všem ovšem došlo, že si půjde vyzkoušet chrlení ohně. Vrátila se chůva a převzala starost o dráčata. Berenda si lehla jako sfinga se vztyčenou hlavou před krb a pokynula Haneře, aby zůstala u ní. Hanera by se mnohem raději vzdálila do své komůrky, jenže s ubohou Berendou cítila, litovala, že ji manžel nechává samotnou v okamžiku očekávání, a tak si přidřepla vedle sestry.

„Nechápu, co to Avana popadlo, že se chová jako idiot,“ promluvila Berenda.

„Dyť víš,“ odpověděla Hanera. „S tím masem počítal. Musí se teď ve světě vohánět. Pracuje na Plánovacím a zušlechťovacím úřadě, kde maj tvrdou konkurenci. Sou tam draci, co sou schopný nejdřív ho sežrat, a pak se smát vyšetřovatelům, protože Avan už nebude, aby jim moh bránit v podplácení soudce. Musí se na svým fleku udržet. K tomu potřeboval otcovo maso mnohem víc než Daverak.“

„Ach, ano, tomu všemu přece rozumím. Sama jsem si ukousla jen jednou.“

„Ale pořádně,“ doplnila Hanera, neboť sestře její velké kousnutí dosud nepřestala zazlívat.

„Ty sis také vzala svůj díl, ne? Jsi teď o takových třicet či šedesát centimetrů delší,“ bránila se Berenda a přeměřila si Haneru pohledem. „Bez obav. Teď už ti manžela najdeme,“ dodala mnohem vlídnějším hlasem.

„Nechci ale, abyste mi ho našli kvůli tomu, že vožebračíte Avana,“ namítla Hanera.

„Daverak je hrozně naštvaný,“ vysvětlovala Berenda. „Sama jsi to viděla. Obvykle ho zvládám a přiměju jej, že udělá to, co chci. V tomhle se ale nechá obměkčit jen stěží. Proto jsem řekla, že se Avan zachoval jako idiot. Kdyby to bratr nechal být, po nějaké době bych Daveraka přesvědčila, aby ho po skončení snůšky a započetí třídění pozval k nám. Avan by si nakonec přišel na své. Už jsem ho měla načatého, aby ti k podílu přidal nějaké zlato. Má tě rád.“

„To má divný způsoby, jak to dávat najevo. Hrozně na mě řval,“ podotkla Hanera.

„Kdyby tě neměl rád, nezůstalo by jen u křiku,“ ujistila ji Berenda nevzrušeně.

„Co tím jako chceš říct?“ zeptala se Hanera a upřeně se na sestru zadívala. Berenda jen trochu potřásla hlavou.

„Chci jen říci, že tě má rád. A buď vděčná, že si tě oblíbil. Avan teď pozná jeho špatnou stránku; Daverak po něm půjde. Pokud bude moci, opravdu ho zničí. Nemyslím, že v tom něco zmůžeme. Avana neubráníme, ani já, ani ty. A varuji tě, nepokoušej se o to!“

„Avan byl totálně přesvědčenej, že při vyhraje,“ vzpomněla si Hanera.

„Avan? On sám, jen s otcovým advokátem a proti přesile, kterou si najme Daverak? Sama jsi říkala, že se soudci dají koupit. Pokud se mu to bude hodit, Daverak bezpochyby nezaváhá. Domnívám se, že Avana musíme považovat za vyřízeného, a to díky jeho vlastní pitomosti, že se do tohohle vůbec pouštěl. Je mi líto. V tomto měsíci jsem ztratila otce a syna. Nyní musím počítat i s tím, že ztratím bratra.“

To bylo poprvé, co se Berenda zmínila o Lamerakovi. Hanera roztáhla křídlo a pohladila soucitně sestru po rameni. „A co bude se Selendrou?“ otázala se šeptem.

„Dokážu Daverakovi namluvit, alespoň si to myslím, že Avan získal sestřičku na svou stranu zastrašováním. Musím ovšem chytit příležitost za šupiny a promluvit si s ním po svém a v pravý čas. Zvládnu ho, ale nesmí být ještě rozzuřený. Moje nová snůška jej docela potěšila. Mimochodem, tuhle snůšku jsem si načasovala já sama, zcela záměrně!“

„Riskuješ svoje zdraví,“ odvážila se upozornit ji Hanera.

„Dokud budu dobře jíst, neriskuji nic,“ odtušila Berenda. „A tím pochopitelně myslím i dračí maso, neboť potřebuji i duchovní stravu, nejen tělesnou.“

„Daverak nemorduje jenom nedochůdčata,“ ztišila hlas Hanera.

„Mám dost starostí se sebou a se svojí rodinou, Hanero. Nemohu se zabývat všemi těmi farmáři a otroky. O to mne opravdu nemůžeš žádat. To je jeho věc a my se mu do toho vměšovat nesmíme.“ Berenda setřásla sestřino křídlo a příkře se k ní otočila. „Nepleť se do toho! Nech Daveraka na pokoji a dej mi možnost, abych zachránila tebe, Selendru a dráčata. Udělám, co bude v mých silách!“

„Vynasnažím se,“ slíbila Hanera.

32. Dopisy

K

dyž nastala noc, poslala Hanera Lamitu na lože. Konečně za sebou zavřela dveře a ocitla se v bezpečí své komůrky. Tehdy otevřela dopis, který večer obdržela. Selendřina slova jí poskytla hodně útěchy. I když bylo zřejmé, že ji sestra velice postrádá, zdálo se, že se na Benandi zabydluje šťastně.

„Všichni jsou zde moc vlídní,“ psala Selendra, „zvláště Felina, je na mne opravdu hodná. Pochybuji, že by Penn našel druhou takovou manželku, i kdyby hledal sto let. Je velice krásná, mnohem krásnější, než byla v době svatby. Její šupiny nyní připomínají barvu červánků v záři zapadajícího slunce, což je dost nezvyklé a značně působivé. Kdybych nevěděla, že po většinu dní jí zbývá čas jen na zběžné očištění po večeři, podezírala bych ji, že se leštění šupin věnuje celé hodiny. Spoustu času tráví se svými dráčaty. Často také doprovází Penna, když jde navštívit jarníky. Zásobuje je potravinami a léky. Občas s nimi chodím i já a poznávám okolí sídla.“

Selendra pokračovala popisem leteckých výletů do hor se Sérem. „Šer, anebo když jinak nedáš. Jeho Velebnost Šer z Benandi, není ani trošičku nafoukaný či samolibý. Jeho stará matka, Její Velebnost, však taková opravdu je. Tuším, že se do mě teď nejspíš pustu, když mluvím o urozeném lordu, ale neměj vůbec strach. Šer je zasnoubený, přinejmenším téměř zasnoubený, a to s nesmírně elegantní mladou dračicí, milostivou Gelenerou z Telstiů, která sem též přiletěla na návštěvu. Z toho vidíš, jakou tu máme početnou společnost! (Je zřejmé, že je vnučkou otcových dávných patronů, ale Její Velebnost mí nedoporučuje, abych se o těch věcech zmiňovala.)“

Selendra se snažila ze všech sil, aby její slova vyzněla co možná nejradostněji. Hanera byla laděním dopisu takřka okouzlena. Pomyšlení, že alespoň její sestra je naprosto šťastná, ji nesmírně utěšovalo. Dopis končil vášnivým vyznáním sesterské lásky a pod Selendřiným jménem bylo připsáno: „Amera si výslovně přála, abych tě ubezpečila, že na tebe myslí!“ Drahoušek Amera! Hanera nyní hluboce chápala její touhu nežít na Daverakově. Nemohla se o ovšem o svých problémech rozepisovat, protože by tím Selendru znepokojila. Nechtěla ji polekat, což byl také důvod, proč jí nenapsala již dříve. Kdyby sestře sdělila, jak je nešťastná, nikomu by tím neprospěla. Jenže napsat jí, že je šťastná, to by zase lhala.

Popadla pero a papír, rozhodnutá okamžitě odpovědět, ale pak zaváhala. Nebyla si zcela jistá, co jí může sdělit. Pečlivě napsala jméno a adresu příjemce: „Milostivá slečna Selendra Agorninová, Benandský vikariát, Benandi.“ Chvíli na papír civěla a koulela svýma stříbrnýma očima. Tolik Selendru postrádala, že pociťovala až bolestné nutkání zamávat křídly a odletět za ní.

„Moje nejdražší Selendro,“ oslovila ji Hanera. „Dyž teď píšu tvoje měno, mám pocit, že vocaď nejsi tak daleko. Ráda sem si přečetla, že se ti daří dobře a žes po většinu dní šťastná. Co se mě týče, sem totálně přesvědčená, že ta samice z Telstiů si u Jeho Velebnosti ani neškrtne, dyť ty ji normálně zazdíš! Všimla sem si, že si říkáte křestníma ménama – anebo je to jenom na tom papíře? Mám se dobře, je vo mě dobře postaráno. Berenda je ve vočekávání, žádnejma zvláštníma potížema netrpí, docela prosperuje a těší se na snůšku dalších třech vajec.“ Když dopsala úvod, Hanera ve zkratce načrtla Daverakovu reakci na Avanovu žalobu a doprovodila popis kresbičkou, znázorňující Daverakův výraz, když zjistil, že umí plivat oheň, protože si mohla být jistá, že tím sestřičku rozesměje. „Berenda mně slíbila, že se za tebe přimluví, ale Avana přej musíme považovat za vyřízenýho, poněvadž Daverak proti němu tvrdě vyrukuje. Rozuměj mi,“ psala Hanera, „Avana se nikdy nezřeknu, ale nemůžu si dělat žádný naděje, že ho někdy během toho soudu uvidím. Udělala bys líp, kdybys vod tý žaloby upustila. Pokud tam budeš podepsaná a já budu tady, nemůžeme se spolu vidět. Z celýho srdce si přeju setkat se s tebou při nejbližší možný příležitosti!“

To všechno, včetně kresbičky, zaplnilo téměř celý arch. Zbývalo jí jen místo na dvě řádky textu.

„Nejdražší sestřičko, uvažovala si někdy vo postavení votroků? Že se z morálního hlediska nedá vobhájit a že je nedůstojný pro majitele zrovna tak jako pro votroka? Je určitě špatný, dyž jeden drak vobětuje celej život jen pro vrtošivý rozmary toho druhýho,“ připsala a již jí žádné místo nezbylo. Neměla, kde by Selendře oplatila její vyznání, kde by co nejsrdečněji projevila sesterskou lásku a slíbila, že nikdy nezapomene. Podepsala se prostě „H“ a papír složila. Pod místo, kam měla přijít pečeť, nakreslila drobounkou dračici s roztaženými křídly, chystající se obejmout druhou dračici. Pak dopis opatrně zapečetila. Při pohledu na své vlastní pečetidlo, jež si přinesla z Agorninova, posmutněla. Bylo skvostné, ulité ze zlata a posázené pyrity, a tvořilo protějšek Selendřinu pečetidlu, jež bylo vykládané ametysty. V minulém roce jim je ke dni snůšky věnoval Bon. Hanera si povzdychla, odložila pečetidlo na hromadu zlata a vydala se s dopisem na římsu, odkud dopisy vyzvedávalo služebnictvo a odnášelo je na poštu.

Když se vrátila do komůrky, uvědomila si, že by měla na poštovní stanici zaletět ráno sama. Již se nemohla spolehnout, že tam sluha dopis zanese. Nikdy dříve ji nenapadlo, že by jí Daverak mohl číst korespondenci. Nikdy dříve si však také nepomyslela, že by Daverak mohl tak špatně zacházet s otroky a že nescházelo mnoho a mohla být sežrána zaživa sama! Když jej nyní Hanera viděla tak rozzuřeného, usoudila, že by se mohl s velkou pravděpodobností zmocnit dopisu pro Selendru. Na textu by nejspíš neshledal nic závadného, ale kresbička by mu patrně příliš nezalichotila. Hanera se opět vyplížila ven a zamyšleně vzala dopis k sobě.

IX. Piknik

33. Její Velebnost si promluví se Šerem

J

ejí Velebnost pohlédla na svého syna ohromeně. „Můj drahý, měsíc barvoměny již pokročil. Už jsme tu zažili sněhovou přeháňku. Pro piknik již není vhodná doba.“

„Ale je vhodná doba, matko,“ namítl Šer. „Je přímo ideální! Máš pravdu, léto je v tahu, listí zlátne a začíná opadávat. Využijme poslední příležitost uspořádat piknik, než se přižene zima a uvězní nás tady na hradě ve svém ledovém krunýři.“

„Sám víš, že půl zimy trávíš na lovu,“ opáčila Její Velebnost, ale v jejím hlase zazněla něha. Věděla, že pokud mu pobyt na Benandi nezpříjemní, zmizí Šer stejně náhle, jako se objevil. Chce-li opravdu piknik v měsíci barvoměny, bude mu muset vyhovět. Bála se dne, kdy se jí Šer vymaní z područí, a neuvědomovala si, že jej v područí vůbec nemá. Ve skutečnosti ho měla ráda.

„Vzpomínáš na ty nádherné pikniky, co jsme pořádali, když jsem se vracel ze školy?“ vemlouval se Šer.

„Vzpomínám,“ připustila. „Jenže jsme je pořádali během zeleného léta, nikoliv těsně před příchodem zimy.“

„Bylo by skvělé, kdybychom si vyrazili na celý den do hor, dřív než napadne sníh, nemyslíš? Ukážeme hory těm, co je ještě neviděli!“

„Gelenera pravděpodobně viděla spoustu hor,“ podotkla Její Velebnost tónem hraničícím téměř s hořkostí. Události se nevyvíjely tak, jak si představovala. Blahoslavená Telstiová se vrátila do Irietu a nechala jí tu Geleneru na „delší příjemné návštěvě“ – všichni se alespoň shodli, že tak tomu budou říkat. Šer se sice choval dostatečně zdvořile a přátelsky, ale vůbec nic nenaznačovalo, že by jej mladá Telstiová přitahovala. Gelenera to bystře zpozorovala a jak plynul čas, chovala se k celému svému okolí stále chladněji a chladněji. Od Geleneřina příchodu a prvního večírku si Její Velebnost zvala Agorniny do sídla jen zřídka, jenže Šer pak trávil spoustu času dole na vikariátu.

„Nebude stát o naše hory, matko,“ odtušil Šer. „A Penn mi prozradil, že jeho dráčata neviděla hory vůbec. Kdysi jsme mívali takové udělátko na přenášení dráčat, viď? Nebyl to košík? Máme ho ještě?“

„Máme ho, ale Šere –“

„Vyrazíme si všichni ke Kalanijským vodopádům,“ pokračoval Šer nadšeně, nedbaje matčiných námitek. „Dokonce bychom mohli trochu prozkoumat i tamní sluj. Coby dráče jsem to miloval. Pamatuješ? Vždycky jsme se tam vypravili, když se otci udělalo o něco lépe!“

„Šere,“ přerušila jej, „mě jen tak neobalamutíš. Musím se tě na něco zeptat.“ Šer rozpřáhl pařáty a čekal. Podobal se obrazu zosobněné upřímnosti a ochoty. Pokud ze sebe může nějaký dvacetimetrový drak s bronzovými šupinami udělat malé dráče, Šer ovládal toto umění nejlépe. „Nejsi –“ zaváhala. Musela to formulovat opatrně. „Nejsi poněkud zamilovaný do malé Selendry Agorninové?“

Sérovou bezprostřední reakcí bylo vyvléci se z toho. Na jazyk se mu dralo kategorické popření, ale rozmyslel si to. Věděl, že tu bitvu bude muset se svojí matkou stejně vybojovat, netušil jen, že k tomu dojde právě teď. Uvědomoval si, že matku musí zpracovávat zvolna, aby poznal, jak velký bude její odpor a co bude kritizovat. „Myslím, že bych se do ní zamilovat mohl,“ odvětil pomalu a pokoušel se neztratit kontakt s matčinýma očima. Snažil se, aby mu hlas zněl tak nefalšovaně, jak jen svedl. „Ještě si nejsem zcela jistý. Nic jsem jí ovšem neřekl. Jak víš, pokud bych o nějaké dračici vážně uvažoval, nejdříve bych si o ní promluvil s tebou. Ale ano, mám Selendru rád. Je okouzlující a dá se s ní povídat o zajímavých věcech.“

„Ach, drahý,“ vydechla Její Velebnost a mírně zamrkala. „Víš přece, že je téměř bez haléře!“

„Její věno činí šestnáct tisíc korun,“ opravil ji Šer. „Na naše poměry to nejspíš mnoho není, ale neznamená to, že je bez haléře. A ta naše měřítka neznamenají, či by alespoň neměla znamenat, že hledáme dědičku. Benandi je bohaté. Já jsem bohatý. A moje nevěsta bohatá být nemusí.“

„Ne, nikoliv nutně, i když by to pomohlo,“ připustila Její Velebnost a pomyslela na Šerovy dlužní úpisy v Irietu i jinde, které podepsal v několika posledních letech. „Jenže Selendra nepatří do naší společenské vrstvy. Svým způsobem je hezká, ale její otec se ke svému postavení musel propracovat a stal se pouze slovutným lordem. To by nemuselo vadit, protože její matka byla vskutku urozené krve. Jenže Selendra se chová neuváženě. Penn se nikdy nezmiňoval o tom, jak jeho otec začínal. Selendra to vytroubila do světa hned na svém prvním večírku. Chceš, aby se tvoje manželka chovala takhle? Nemá jistotu a vyrovnanost, jakou by tvoje manželka měla mít. Pomysli na svoje postavení. Dosáhl jsi ho velmi záhy, ale musíš dělat to, co se od příslušníka tvé vrstvy žádá. Povím ti, co by ti řekl otec, kdyby byl naživu. Tvoje manželka se stane Její Velebností z Benandi. Selendra nikdy neviděla Iriet, nikdy neřídila velké sídlo, nikdy v žádném takovém nežila. Může se vdát jen za někoho sobě rovného, a ty také. Mohlo by se zdát, že sňatky mezi příslušníky vzdálených společenských vrstev jsou vzrušující, jenže sňatek se uzavře ze dne na den. V manželství jde o to, abyste se ve světě protloukali ve dvou a napořád. Rozdílnosti tohoto charakteru vadí každodennímu soužití jako štěrk na zlatém loži!“

Během matčina proslovu Šer netrpělivě přešlapoval. „O tom všem jsem již přemýšlel,“ odpověděl, když skončila. „Mezi námi ale není tak veliký rozdíl, o kterém jsi mluvila. Bon zemřel jako slovutný lord, což je jen o dva stupínky za velebností. Kromě toho, Fidrakovi v něm spatřovali vhodného partnera pro svoji dceru.“

„Šlo o dceru z vedlejší rodové linie,“ upřesnila Její Velebnost.

„Jsou jen dvě základní společenské vrstvy,“ pokračoval Šer a poznámku ignoroval, „urození a ti ostatní. Nelze pochybovat, že Selendra patří mezi urozené. Jsem si jistý, že o tohle se přít nebudeš.“

„Ne, samozřejmě že ne,“ přitakala Její Velebnost, „ale miláčku –“

„V tom případě pocházíme ze stejné kasty,“ odtušil Šer. „Kdybych si chtěl vzít dceru eminence, neobávala by ses ničeho, že?“

„Vyčkej, za nějaký čas ji poznáš lépe,“ poradila mu Její Velebnost.

„To jsem ovšem zamýšlel. Ještě jsem se zdaleka nerozhodl, že si ji vezmu,“ zalhal Šer. Nechtěl nyní matku rozzlobit, měl v úmyslu přesvědčovat ji zvolna. „Po tomto rozhovoru se spíše přikláním ke sňatku. Nevzít si ji kvůli zastaralým třídním konvencím mi připadá stejně hloupé, jako si ji kvůli konvencím vzít,“ dodal a potřásl hlavou. „Ptala ses, zda do ní nejsem poněkud zamilovaný. Myslím, že jsem ti odpověděl. Řekl bych, že bych být mohl.“

„Ano, odpověděl jsi mi,“ vzdychla Její Velebnost. „Chtěl jsi uspořádat piknik proto, abys jí ukázal vodopády?“

„Částečně ano,“ připustil Šer s odzbrojujícím úsměvem. „Ale dráčata tam nahoře opravdu nikdy nebyla. Sluj se jim určitě zalíbí. Když jsem dostal tenhle nápad, uvědomil jsem si, že tuhle příležitost musím využít dříve, než voda zamrzne. Jestli chceš, vezmeme s sebou velkou společnost, všechny hezké dračice ze širokého okolí, a ještě naposledy se poveselíme, než nám na dveře zaklepe zima!“

„Ach, tedy dobrá,“ vzdala se Její Velebnost. „Dej ale na mne, uzavřít s ní sňatek, to by mohla být katastrofa. Porozhlédni se i jinde, než se začneš věnovat Selendře.“

„Porozhlédnu,“ slíbil Šer. „Děkuji ti za ten piknik. To je něco, co mě opravdu baví. Pozvi tolik dračic, kolik budeš chtít.“

„Určitě nějaké mladé dračice pozvu. Chci tě ale poprosit, abys jim věnoval alespoň trochu pozornosti a nelítal pořád jen se Selendrou.“

„Budu zdvořilý ke všem a pečlivě si je prohlédnu. Ty budeš první, komu se svěřím s tajemstvím, která dračice si navždy získá moje srdce,“ ubezpečil ji Šer a opět se rozesmál. „Snaž se ale nezvat ty, co jsou studené jako rampouch. Nevím, co tě přimělo, abys mi vybrala Geleneru Telstiovou, ale kdykoliv se ocitnu v jejím dosahu, zamrazí mě!“

„Ach, Šere, jsi nemožný!“ zvolala Její Velebnost se smíchem a pokynula mu, aby šel.

34. Výlet k vodopádům

J

ejí Velebnost splnila slib a uspořádala velkou výpravu. Z benandského hradu vyletělo šestnáct mladých, veselých a rozesmátých výletníků a vydalo se vstříc paprskům vycházejícího slunce. Vzduch byl syrový, nad vysokými štíty plulo jen několik mráčků, ale obloha zářila krásně modrou barvou. Nebýt chladu, čtenář by si mohl docela dobře myslet, že je vrcholné léto. Pod Šerem se kýval košík s Gerinem a Wontou. Koš byl starý, pocházející z dob, kdy železniční síť ještě nebyla tak hustá. Felina se původně obávala, že by koš nemusel dráčata udržet. Vybavovala si, jak v něm sama byla přenášena, když se stěhovala na Benandi. Opatrně ho tedy vyzkoušeli. Šer se vztyčil na zadních, přidržel koš a dráčata se v něm klátila necelý metr nad zemí. Konečně se Felina uklidnila a pro let dráčata pečlivě zajistila řemínky.

Jiní draci nesli koše s ovocem. Šer slíbil, že dračí samci si budou moci trochu zalovit a dozásobit výletníky masem, a to pouze za použití pařátů, nikoliv zbraní (Penn vyšel s Její Velebností ven, aby skupině zamával, a když nabyl dojmu, že Šer ta slova adresoval jemu, zachmuřil se). Ve skupině panovala rozjařená nálada. Zdálo se, že Šer se nemýlil. Před příchodem zimy toužil po vzrušení každý. Všichni si nasadili letně laděné hlavové pokrývky jasných barev; některé mladé dračice měly kloboučky s vlajícími pentlemi. Gelenera učinila větru ústupek a pro tuto příležitost si z kloboučku sundala flitry i tančící zrcátka.

Ke Kalanijským vodopádům je to plné dvě hodiny letu. Z toho důvodu se tam také Selendra odmítla vypravit ve všední den a podpořila Šera v jeho myšlence uspořádat piknik. Z krajiny se vypínaly vápencové vyvýšeniny, modelované druhotnými zářezy v nichž mizely ponorné řeky. Půda pokrývala povrch v tenké vrstvě, takže z ní na četných místech vyčníval skalní podklad. Jeřáby se uchytily na každém příhodném místě, zatímco porosty borovic se soustřeďovaly do vyšších poloh. Prostor mezi stromy vyplňoval vadnoucí vřes a hlodaše. Selendra zakoušela pocit ponuré krásy; uvědomila si, že by Hanera takovou krajinu s nadšením nakreslila.

Když dosáhli vodopádů, slunce ještě zářilo. Také se výrazněji ochladilo a zdálo se, že mraky se přiblížily. Zamířili k vodopádům od jihu, letěli k padající vodě a útesové stěně, a pak se stočili směrem k tůni a nedaleké louce. Byla to hluboká tůň. Vodopád čeřil jen jeden její cíp; zbytek hladiny byl hladký a zrcadlilo se v něm nebe i plachtící draci, snášející se nyní ve spirále k zemi.

„Máš pravdu, je tu velmi krásně,“ řekla Selendra Felině, když jako první, hned za Šerem, dosedly na zem. „Nezdá se ti ale, že je výlet s tak velkou skupinou méně zábavný, než kdyby nás bylo méně?“

„Určitě je méně příležitostí popovídat si. Tady jsme ale vždycky pořádali piknik,“ odvětila Felina a zamračeně sledovala Šera, jenž opodál opatrně vykládal dráčata. „Ani ve snu mě ovšem nenapadlo, že se tak daleko vypravíme i letos.“

„Zdá se, že kvůli dráčatům by Šer udělal všechno,“ podotkla Selendra, když si všimla, kam se její švagrová dívá.

„Jen když mu to nedělá příliš velké potíže. Selendro,-“ odvětila Felina, ale nedořekla, protože Gerin a Wonta se osvobodili z koše a řítili se za maminkou a tetičkou. Šer přicházel dlouhými kroky za nimi a prázdný košík nechal ležet v trávě.

„Letěli jsme!“ volal Gerin. „Vidělas nás, mami? Viděla jsi nás, tetičko Sel?“

„Viděli jsme pod sebou všechno rozprostřené jako na obrázku,“ svěřoval se Wonta.

Ostatní draci přistáli za lomozu křídel a po letu se protahovali. Gelenera se rozhlédla a mírně se otřásla. „Je to tu dost pusté,“ poznamenala.

„Krása nespočívá jen v tom, co je, ale i v tom, co chybí,“ odtušil Šer. „Ještě jste neviděli jeskyni. Je za vodopádem. Pojďme se na ni podívat!“

„Jeskyni?“ zeptal se Wonta.

„Přirozenou sluj, nikoliv obydlí. Je nádherná, primitivní a divoká, táhne se skálou na míle daleko a skrývají se v ní jezírka,“ popisoval ji Šer. „Pochází ještě z dob, kdy draci vyhrabávali jeskyně vlastními pařáty. Jejich manželky na ně čekaly doma, aby mohly vyleštit ukořistěné zlato a drahé kameny.“

Gelenera na něho pohlédla úkosem, zpoza rypáčku a znechuceně.

„Milostivá slečna Telstiová by patrně začala nějakým ovocem, že ano?“ navrhla Felina ohleduplně. „A neříkal jsi, že k tomu dostaneme i nějaké maso?“

„Hned nějaké seženu,“ rozesmál se Šer a odkvačil, zatímco dráčata za ním závistivě hleděla. Záhy se zase všichni dračí samci vznesli do povětří.

„Co myslíš, že najdou?“ zeptala se Selendra a civěla nahoru. Šer byl ze všech draků největší, s nejlépe naleštěnými šupinami. Za letu se od něho odrážely sluneční paprsky.

„Možná divoké prase,“ odpověděla Felina, „a když budeme mít veliké štěstí, přinesou i nějaké srnčí či jelení.“

„S největší pravděpodobností nepřinesou nic,“ usoudila Gelenera. „Během letu jsem neviděla vůbec žádnou zvěř. Ale musím říct, že spodní partie stromů jsou pro skutečný lov téměř dostatečně holé.“

„Lovíte?“ otázala se Selendra.

„Lovím od té doby, co mi narostla křídla, samozřejmě s kopím. Ale až se vdám, vezmu si pušku a budu se věnovat nočnímu lovu s pochodněmi. Můj otec si nemyslí, že se to pro mladou dračici sluší, ale nemohu si pomoci, toužím po tom.“

Selendra seznala s ulehčením, že Gelenera a Šer mají přece jen něco společného.

„Letos plánuji,“ pokračovala Gelenera, „že si zalovím v okolí Vysokého sídla Telstiů. Na sezónu si strýc pozval společnost přátel. Budete lovit tady, Felino, nebo se vypravíte do skutečných hor?“

„Jsem už stará na tyhle věci,“ vymluvila se Felina a pustila se do vybalování ovoce.

Gelenera poněkud překvapeně zakoulela očima. Selendru náhle rozhovor unavil.

„Vezmu dráčata a půjdeme se podívat k tůňce,“ oznámila.

„Dnes žádné koupání,“ varovala Felina dráčata a zamávala jim.

„Zmrzli bysme,“ dodal rádoby vážně Wonta.

Na okraji vodní nádrže narazili na stopy vysoké. Tráva tu byla udupaná a na jednom nenápadném místě v blátě nalezla Selendra otisky kopýtek. Ukázala je dráčatům, a ta se okamžitě rozhodla kořist vystopovat a přivléci k večeři. „Zvěř tu mohla zanechat stopy již před mnoha dny,“ poučila je Selendra. „Strýček Šer nějakou chytí ve skalách.“ Zdejší skaliska a strže většinou porůstal borový les. Terén mohl sloužit jako dokonalé loviště, neboť hlodašových keřů ubylo; záleželo jen na tom, zda se zde nějaká srnčí a jelení zvěr vůbec vyskytovala. Nyní Selendra objevila stopy, a protože věděla, že dosud nenastala oficiální lovná sezóna, domyslela si, že draci mohou mít úspěch.

A právě v té chvíli Selendra zaslechla výkřiky, vzhlédla k nebi a viděla, že lovci se vracejí a že si vítězně nesou těla zabitých zvířat. „Tam, podívej se!“ zvolal Gerin se zakloněnou hlavou.

Selendra se vrátila ke skupině. Většinou ji tvořily mladé dračice, takže v celkovém dojmu vynikly zlaté šupiny, od nichž se odrážely sluneční paprsky; tu a tam trochu růžové naznačovalo, že jsou zastoupeny i nevěsty. Felina, stojící uprostřed skupiny a rozdávající ovoce, vynikala výrazně červenější barvou. Za letu to ještě tak nápadné nebylo, neboť tyto barvy trochu zanikaly v bronzu a černi bratrů a manželů. Selendru něco napadlo. Nenabízela Její Velebnost Šerovi jinou možnost volby? Gelenera sice byla krásná, ale studená. Anebo Šer hledal únikovou cestu sám?

Šer přistál se srncem v pařátech.

„Také jsme mu tak viseli z pařátů,“ pochlubil se Wonta a šťouchl do Gerina.

„Letěli jsme!“ informoval Gerin Geleneru.

„Já vím, také jsem letěla,“ přikývla. „Zakrátko vám narostou vlastní křídla. Pak budete moci letět kamkoli.“

„Teď se chci podívat na jeskyni,“ rozhodl se Wonta.

„Po večeři,“ ujistila je Selendra.

Lovcům se podařilo ukořistit dva srnce a jednoho plně vzrostlého divokého kance. Jenže skupinka šestnácti draků letěla příliš daleko, maso pro ni představovalo jen chudý předkrm. Všichni se však shodli na tom, že pod širým nebem chutná lépe a že Šer měl s uspořádáním pikniku v měsíci barvoměny skvělý nápad. Někteří z nich si pomysleli, ale jen Gelenera to řekla nahlas, že kdyby počet zvířat stoupl na čtyři, mohl by každý z nich dostat čtvrtku. Museli si ale vystačit s tím, co měli, a shledali, že hlad je nejlepší kuchař.

Během jídla se nad nimi začaly stahovat mraky. „Obávám se,“ poznamenala Felina lítostivě, „že začne sněžit.“

Někteří účastníci pikniku se rozhodli, že vyrazí na zpáteční cestu ihned po večeři. Čekal na ně totiž návrat na Benandi a odtud dlouhý let domů. Stejně se rozhodli i ti, co se mohli vrátit rychleji, pokud by od vodopádů neodbočovali na Benandi, ale letěli by domů přímo. Přidávali se k nim další a další draci, takže u vodopádů nakonec zbyla jen skupinka z Benandi: Šer, Felina, Gelenera, Selendra a dráčata.

„Myslím, že bychom také měli odletět domů,“ usoudila Felina. „Ty mraky jsou stále hrozivější. Budeme-li déle váhat, dráčata nám později v koši nastydnou.“

„Máš pravdu,“ přitakal nešťastně Šer. „Jaká škoda, že nezbyl čas na prohlídku jeskyně! Někdy jindy. Vezmeme vás sem v měsíci zeleného léta, Selendro. Pak uvidíte všechno.“

„Je mi líto, že jsem o to přišla,“ prohlásila Gelenera, ale tón hlasu prozrazoval opak. „Dobrá, když už jsme se tedy rozhodli vrátit, neměli bychom vyrazit?“

A právě v té chvíli zjistili, že se ztratil Wonta. „Určitě se vypravil do té jeskyně,“ vypískl Gerin a vytřeštil oči.

„Viděl jsi ho odejít?“ zeptala se Felina.

„Ne,“ odpověděl Gerin, ale uhnul pohledem.

„Kdy odešel?“ obořil se na něho Šer. Gerin se však tlaku vzepřel a prohlásil, že Wonta byl stále s nimi, stejně jako všichni ostatní.

Zjevně se nedalo dělat nic jiného, než se podívat do jeskyně a najít ho. Felina se omluvila Geleneře za špatné chování dráčat a Selendra prosila za odpuštění, že na pískle nedávala pozor.

„Strašně se ochladilo, ale je samozřejmé, že ho musíme najít,“ pravila Gelenera a nápadně dávala najevo, že kvůli dráčatům je pevně odhodlaná útrapy podstoupit. Selendra ji nikdy ráda neměla, ale v této chvíli ji začala nenávidět.

Došli ke vchodu do jeskyně. Felina a Šer již věděli, že ústí sluje vytváří rozsáhlou prostoru, z níž se větví několik chodeb. Clonou vodopádu vnikalo dovnitř světlo. Sluj opravdu vypadala primitivně, ale za daných okolností na tom nebylo nic vzrušujícího. Po Wontovi ani stopa. Ani na volání neodpovídal.

„Hrozně nešťastný způsob, jak přijít o dráče,“ podotkla Gelenera a připravovala se k odchodu.

Gerin zavyl a přitiskl se Felině k noze. Felina sklonila hlavu, konejšila jej rypáčkem; přitom se zvolna sesouvala a nakonec zůstala ležet na dně sluje.

„Musíme Wontu hledat pořádně,“ vybafl Šer nedůtklivě. „Pokud dáváte přednost návratu domů, Gelenero, nikdo vám nebrání.“

„Neznám cestu,“ zanaříkala Gelenera. „Musíte mě doprovodit!“

„Zůstanu tady, protože až seženu dráčata, ponesu je,“ odpověděl Šer s obdivuhodnou trpělivostí.

„Nejspíš mi tedy ukáže cestu milostivá slečna Agorninová, ano?“

Šer pohlédl na Selendru, ale ta se pokoušela utěšovat Felinu. „Pamatujete si cestu?“ zeptal se jí.

„Řekla bych, že ano,“ přisvědčila Selendra váhavě a vzhlédla od své zhroucené švagrové.

„Nepoletím s nikým, kdo nezná cestu dokonale,“ odtušila Gelenera zvýšeným hlasem a nebezpečně přitom zakoulela očima. „Budete se mnou muset letět vy, Vaše benandská Velebnosti. Vrátíte se později!“

„Nechápete, že je to příliš daleko?“ vyštěkl Šer. „Musíte počkat!“ Otočil se a znovu zavolal Wontovo jméno.

„Pak tedy blahoslavená Agorninová?“ zkoušela to Gelenera.

„Myslím, že by to mohl být dobrý nápad,“ vmísila se Selendra a zarazila Šera dříve, než mohl nějak odseknout. „Felino, jsi příliš rozrušená. Měla bys letět domů. Gelenera potřebuje někoho, kdo by ji doprovodil. Šer zná jeskyně. Wontu najde.“

„Musí se ale také postarat o Gerina,“ odvětila Felina, když přišla k sobě a vzhlédla k Selendře. „A jsou tu prostory, do nichž se Šer nevejde, zatímco Wonta jimi mohl snadno odejít. A když ho Šer najde, bude potřebovat mě, abych upevnila řemínky na košík, ve kterém je ponese!“

„Jsem menší než ty, takže zůstanu já a pomohu mu. Postarám se i o Gerina. Zastanu tě ve všem, Felino. S největší pravděpodobností budou dráčata chtít tebe, jenže já s milostivou Telstiovou domů netrefím.“

„Přece nemůžeš zůstat sama s drakem, který nevstoupil do manželského svazku,“ namítla Felina.

„Nezůstanu sama. Zůstanou tu s námi dráčata. Koneckonců, vždyť jde jen o Šera! Přece víš, že on se na mne tisknout nebude. Nechovej se pošetile, Felino, tohle je mimořádná situace a milostivá slečna Telstiová trvá na návratu.“

Felina si všimla, že Gelenera si zcela zakryla oči vnějšími víčky, jako by nestála v šeré sluji, ale chránila se před prudkým slunečním svitem. Felina se pomalu vyštrachala na nohy a opět sklonila hlavu k jedinému dráčeti, které jí zbylo. „Gerine, zůstaneš s tetičkou Selendrou a uděláš všechno, co ti strýček Šer nařídí. A pomůžeš jim najít Wontu!“

„Ano, mami,“ přitakal Gerin, nyní přemožený strachem.

35. Pátrání v jeskyní

J

akmile Gelenera s Felinou odletěly, obrátil se Šer ke Gerinovi. „Maminka tu teď není, ale jistě si uvědomuješ, jak se věci mají. Je to zlé, protože Wonta se zde mohl ztratit. Může se stát, že jej nikdy nenajdeme. Není to příliš dávno, co jsem byl také malé pískle, a tak docela chápu, jak je pro tebe důležité ctít sourozencovo tajemství. Tohle je ale mnohem důležitější! Kdy Wonta odešel?“

„Když maminka řekla, že se musíme vrátit domů, protože bude sněžit, a že tedy jeskyni neuvidíme. Nesnesl pomyšlení, že se do ní nepodívá. Tiše se vytratil,“ přiznal Gerin se svěšenou hlavou a zadržoval slzy. „Chtěl najít poklad Jeho Veličenstva Tomalina. Šel bych s ním také, jenže jsem byl mamince přímo na očích. Všimla by si.“

„Poklad Jeho Veličenstva Tomalina? Jak ho napadlo, že ho tu najde?“ otázal se Šer překvapeně.

„Říkal jsi, že sluj pochází z těch dob,“ obvinil jej Gerin.

„Ztrácíme čas,“ vmísila se Selendra. Usoudila, že by se měli přestat hašteřit, jako by je oba považovala za dráčata. „Jestli odešel, když Felina mluvila o návratu, není to dlouho.“

„Každopádně neodešel o hodně dříve, než jsme se jej vydali hledat,“ přisvědčil Šer. „Dobře. Máte někdo představu, kde začít hledat?“

„Třeba tudy dolů?“ navrhoval nejistě Gerin.

„Dobrá, zkusíme to,“ souhlasil Šer. „Stěží může být z doslechu, i kdyby běžel. Pokus se jej zavolat, Gerine!“

Gerin zavolal, po něm Selendra, ale úspěšnější než Felina či Šer nebyli.

„Bez obav,“ promluvil Šer stísněně. „Znám tu všechny chodby. Přinejmenším jsem je znal, když jsem byl menší. Najdeme ho.“

Šer se otočil a vyrazil jednou z klesajících chodeb. I když byl veliký, uměl v jeskynních chodbách utíkat stejně rychle jako kdokoli jiný. Selendra a Gerin si museli velice pospíšit, aby mu stačili.

Zpočátku pátrali bezvýsledně. Spatřili množství jezírek i slují ježících se krápníky, stalaktity i stalagmity, jež by je za jiných okolností nadchly, ale zdálo se, že po Wontovi se slehla zem.

„Proč tady nikdo nežije?“ zeptala se Selendra, když se vrátili do vstupní sluje, aby zkusili druhou sestupnou chodbu.

„Jednak je tu příliš vlhko, jednak je sem odevšad příliš daleko,“ odvětil Šer. „Patří k benandskému panství. Kdysi tu někteří moji předci žili a zavdali příčinu pro vznik pověstí, které zaslechla písklata. Jak vidíte, bylo to dávno. Ale ano, Gerine, je možné, že to bylo ještě před Dobytím, v bájných časech ctihodného Ketara a Jeho Veličenstva Tomalina. Jsem si však jistý, že Jaržové je během svých nájezdů nevyhnali. Předkové to tu nejspíš vzdali kvůli vlhku a průvanu. Je to tady sice děsně romantické, ale naprosto je chápu, že dali přednost pohodlnému životu na benandském hradě.“

Chodba propojovala tři síně. Ta mramorová připomínala dračí víčko. „Máme s Felinou pocit, že by na nás mohlo mrknout oko,“ vysvětloval Šer. Gerin vzhlédl s posvátnou hrůzou. Protože byl ještě malý, Selendra se ho neptala, zda si pod víčkem představil oko, nebo zda si vzpomněl na matku.

Když Selendra vešla do další krápníkové síně, náhle se zastavila. „Co to bylo?“ otázala se.

Všichni tři zůstali stát a zaposlouchali se. Do příští sluje vedl široký koridor, ale všimli si i mnohem užší chodbičky, spíše pukliny ve skále. Vanul z ní větřík.

„Nejspíš meluzína,“ soudil Šer. Pak však zřetelně zaslechli, jak dráčátko pláče.

„Wonta si asi ublížil!“ zaječel Gerin.

„Toho jsem se obával,“ zamručel Šer. „Nejsem si jistý, že se tam dolů protáhnu. Léta jsem tu nebyl. Celou tuhle oblast vyhloubila krasová voda, po cestě narazíme na závrty. Do jednoho z nich musel spadnout.“

„Wonto!“ zavolala Selendra. Z dálky se k nim donesla plačtivá odpověď.

Šer přistoupil k puklině a začal se do ní soukat.

„Jestli se vám to nepodaří, myslím, že já se tam vejdu,“ ozvala se Selendra.

„Jsem dlouhý, ale nikdy jsem neměl široká ramena. Neřekl bych, že tloustnu,“ zahuhlal Šer, pevně přitiskl křídla ke hřbetu a plazil se vpřed spíše jako had než drak. Selendra také pevně složila křídla, následovala jej do rozsedliny. Gerin šel jako poslední a jako jediný z nich se mohl pohybovat bez potíží. Šer se nezastavoval. Selendra pociťovala nepříjemnou blízkost stěn a slyšela, jak se Sérový šupiny otírají o skálu.

U každého výmolu Šer zabrzdil a upozornil na něj. On i Selendra dokázali tyhle jámy překročit, ale Gerin je musel přeskakovat. U čtvrtého, zatím nejširšího výmolu, se ozval z hlubin Wontův hlas. „Jsem na nějaké římse!“ zakřičel na ně.

„Nikdy jsem dole nebyl,“ zabědoval Šer a nahlížel přes okraj. „Spadl příliš hluboko, než abych se pro něho mohl natáhnout. K létání tu není dost místa. Asi se vrátím pro košík. Sestoupit se tam dá, jenže bych mohl po cestě uvolnit nějaké kameny. Srazily by ho z římsy.“

„Když se tam vejdete vy, zjevně se tam dostanu i já. Půjdu-li já, nebezpečí, že by se mohly uvolnit nějaké kameny, bude menší,“ soudila Selendra.

„Jenže, no – zkuste to, když myslíte, že to dokážete,“ souhlasil Šer.

Překročil zející otvor, posadil se na vzdálenějším konci a shlédl do propasti. Selendra se posunula na Šerovo místo. Ústí výmolu bylo přibližně deset metrů široké a zdálo se, že směrem dolů se závrt trychtýřovitě zužuje. Neviděla, kde končí, a to v ní vzbudilo nepříjemný dojem, že je bezedný. Šer by pravděpodobně neměl jinou možnost, než se po svažující se stěně sklouznout, ale Selendra byla dostatečně malá, aby se mohla pokusit o normální, sestupný let.

„Drž se, Wonto! Zkusím to,“ zavolala na dráče.

Kdyby měla dostatek místa a pod sebou poctivý vzduch, poskytl by jí vztlak – vznesla by se a pak by zase přistála. Za těchto okolností však musela klesat nohama napřed a doufat, že na něco dosedne, ať už tam dole narazí na cokoli. Nebyl to let, spíše kontrolovaný pád, během něhož udržovala křídly rovnováhu a zpomalovala. Snažila se přitom nemyslet na problém, jak se dostane zpátky. Klesala a závrt se zužoval až na šířku necelých sedmi metrů. Selendra opatrně přitáhla k tělu ruce i drápy na nohou, aby snížila riziko nárazu do svažujících se stěn. Poměrně záhy zahlédla Wontu tisknoucího se k římse. Měl zavřené oči a držel se třemi párátky. Bylo zřejmé, že čtvrtou končetinu, jednu z předních, měl zlomenou.

Římsa byla příliš úzká. Selendra na ní přistát nemohla. Dodala si tedy odvahy a s pomocí rukou a drápů na zadních nohou se vzepřela o stěny těsně nad Wontou. „Jsem tady,“ zavolala.

„Poranil jsem si párátek,“ zanaříkal Wonta a polykal slzičky.

„Zahojí se ti,“ ubezpečila jej Selendra. Vzpomněla si, že Amera řekla totéž Avanovi, když si před lety zlomil nohu.

„Ach, tetičko Sel, tetičko Sel,“ zapištěl Wonta, „podívala ses dolů?“

Od začátku sestupu se Selendra dolů nepodívala, protože se především soustředila na svažující se stěny. „Musím tě teď nějak popadnout a vrátit se zase nahoru,“ vysvětlovala.

„Podívej se dolů,“ naléhal Wonta. „Musíme sestoupit dolů!“

Odvážila se letmého pohledu. V nevelké hloubce se závrt rozšiřoval a přecházel v obrovskou síň. Zdálo se, jako by se na dně zatřpytilo zlato. Selendra zalapala po dechu.

„Viděla jsi poklad? Musíme dolů!“ opakoval Wonta.

„Možná půjdeme, ale nejdříve musíme nahoru,“ odpověděla Selendra.

„Je tam ale poklad,“ namítal Wonta.

„S největší pravděpodobností jde o nějaké krystaly v hornině či o něco podobného,“ prohlásila Selendra. „Je tu málo světla. Není tam kloudně vidět.“

„Není tam vůbec žádné světlo,“ upřesnil Wonta. „Je to nejtemnější sluj, jakou jsem kdy viděl. Ale je tam poklad, tím jsem si jistý. Proto jsem šel dolů!“

„Dobrá, teď by ses měl vrátit nahoru,“ opáčila Selendra a téměř pocítila úlevu, když si uvědomila, že nemá vlastní dráčata, s nimiž by se mohla dohadovat. „Teď se pusť!“ Popadla Wontu, pevně si jej přitiskla k hrudi, snažila se vzlétnout, ale neúspěšně. Znovu se vzepřela. Opět se pokusila vzlétnout, ale neměla dostatek prostoru, aby mohla roztáhnout křídla a získat vztlak.

„Šere!“ zakřičela. „Pokusíme se dostat dolů. Bezpečně Wontu držím, ale touhle cestou se nahoru nedostaneme!“

„Nevím, co tam dole je!“ zahlaholil Šer. Když zaslechla jeho hlas, úplně se uklidnila.

„Myslím, že vidím dno. Je na něm místo pro přistání,“ odpověděla. Opět zvolna klesala dolů a komín se přitom rozšiřoval do tvaru obrácené nálevky. Konečně dosedla na dno, velice pohodlně. Nebylo pochyb. Ucítila pod sebou zlato.

„Poklad!“ zaječel nahoru Wonta.

„Poklad?“ ptal se překvapeně Šer a Gerin nahoře vypískl.

„Zlato, broušené ametysty a diamanty,“ upřesňovala Selendra ohromeně, když se začala předměty probírat. „Nějaké pradávné jmění. Řekla bych, že jste nejspíš jeho dědicem, Šere.“

„Je to poklad Jeho Veličenstva Tomalina. A je můj, protože jsem ho našel!“ zavřískal Wonta.

„Rád ti přenechám tvůj podíl,“ zavolal Šer. „Ale nikomu z nás neprospěje, když poklad zůstane tam dole. Můžete se zase vrátit nahoru, Selendro?“

Selendra se upřeně zahleděla vzhůru. Kdyby se vznesla kolmo, mohla by to dokázat i s Wontou v náruči. Ze země se však nedalo vzlétnout a zamířit přímo do nálevky, protože se příliš brzy zužovala. Sem dolů pronikalo jen málo vzduchu, navíc byl vlhký a zatuchlý. Rozhlédla se. „Nemůžu. Vede odtud ale nějaká široká chodba. Kdybych se vydala na západ, mohla bych se odtud dostat.“

„Tak byste se ale dostala bůhvíkam,“ varoval ji Šer. „Západ teď může být kdekoli. To není dobrý nápad. Nenechám vás přece odejít někam doprostřed hory, aby vás už nikdy nikdo nenašel!“

„Někde to musí ústit na povrch. Pak jen musím najít zpáteční cestu nahoru,“ usoudila Selendra a v hlase jí zazněla odvaha, kterou nepociťovala. Zvykla si žít v žulových skalách a vápencům nedůvěřovala. Nebyla si jistá ani tím, že se dostane ven z hory.

„Jdu dolů!“ zavolal Šer.

„K čemu to bude dobré?“ ptala se Selendra. „Místo dvou se ztratíme čtyři!“ Chtěli jsme zachránit dráčata, ale zahyneme všichni, pomyslela si. Nahlas to však nevyslovila. Napadlo ji, že Její Velebnost bude zuřit, pokud Šer zemře.

„Když se dostanu dolů, poznám, kde se závrt napojuje na prostory, v nichž jsem si kdysi hrával,“ prohlásil Šer sebejistě. „Vy to nepoznáte. Kromě toho chci vidět ten objevený poklad Jeho Veličenstva, nemůžete si ho nechat celý pro sebe! Odstupte teď do chodby, aby vás nezranily padající kameny. Jdeme s Gerinem dolů!“

36. Poklad Jeho Veličenstva

Z

chodby to znělo, jako by Šer s sebou při sestupu strhl půl hory.

„Neublížil jste si?“ zeptala se Selendra, když se lomoz utišil.

„Nejspíš jsem si trochu poškrábal šupiny,“ odtušil Šer ledabyle. „Jenže draci nemají pancíř jen tak pro legraci – a přistání na zlatě se nikdy nedá považovat za nepovedené!“

Selendra se rozesmála a nahlédla do síně. Šer opatrně postavil Gerina na zem a dráče okamžitě pelášilo k Selendře, svírající v náručí zraněného Wontu.

„To zlato vypadá na jaržskou práci,“ zamumlal Šer, když si prohlížel řetěz, posázený drahými kameny.

„Takže by to asi nemohlo pocházet z období před Dobytím?“ otázala se poněkud zklamaně Selendra.

„Ach, tak staré to docela dobře může být. Ve skutečnosti je to pravděpodobnější. Vzpomeňte na rytíře a princezny z pověstí, na jaržská města, jež dávní draci vždycky vyplenili, než se karta obrátila a Jaržové přešli do protiútoku! Řekl bych, že tohle je nejspíš lup z nějakého takového drancování. Tak jemná práce nevypadá na dračí kovotepce, o velikosti ani nemluvě. Je to příliš malé!“ S velkou námahou si navlékl řetěz na pařát.

„Má to asi velkou cenu, viď?“ zašeptal Gerin a obracel v párátcích zlatou skříňku.

„Zlato samotné bych odhadoval na dobrých pár tisíc korun,“ odpověděl Šer. „Jako starožitnost je to ovšem mnohem cennější. Řekl bych, že z vás budou bohatá malá dráčátka, pokud přijdete na to, jak odtud to zlato vyneseme ven.“

„Což znamená, že nejprve musíme vynést ven sami sebe,“ upřesnila Selendra. „Umřít hlady a zanechat u pokladu svoje kosti může působit romanticky –“

„Netušil jsem, že jste přečetla tolik legend,“ přerušil ji Šer s úsměvem.

„Mám pro ně slabost,“ přiznala se Selendra.

„Tetička Sel nám je bude vyprávět,“ doplnil samolibě Wonta.

„Dobrá, uděláme to, co draci za těchto okolností dělají vždycky. Každý si vezme nějaký díl. Můžeš chodit, Wonto?“

„Myslím, že to svedu,“ přikývl Wonta.

„Zlomil sis přední nohu. Kdybys byl malá dračice, už by sis na ni nikdy nesměl stoupnout,“ povzbudila jej Selendra a postavila ho na zem. Dráče se odbelhalo do síně pokladů.

„Ty na ty svoje přední došlapuješ,“ ohradil se Wonta vyčítavě.

„Jen v podzemí a na Prvoden,“ vysvětlovala Selendra. Ukázala mu, jak slabé má ochranné mozoly na kotnících, a dráče se jich jemně dotklo párátkem. „A některé zjemnělé slečinky se jimi nedotýkají země nikdy. Jsem přesvědčená, že kdyby ses podíval na ruce Její Velebnosti nebo milostivé Telstiové, nenašel bys na nich vůbec žádné mozoly. Teď se trochu snaž chodit. Až se vrátíme, Amera ti dá nožičku do pořádku.“

„Moje matka mozoly má,“ oponoval Šer, „a má je i každý příslušník dračího plemene, pokud se rozhodne žít život přidělený mu Veldem. Gelenera Telstiová patří mezi křehotinky, co si zakládají na jemných rukou a na těch zbytečnostech, co s nimi dělají.“

„Myslela jsem, že jste s ní zasnoubený,“ prohodila Selendra a překvapeně na něho pohlédla.

„Dokonce i moje matka se vzdala pokusů přimět mne vstoupit do manželského svazku se střechýlem,“ odtušil Šer. „Gelenera odtud odletí tak, jak přiletěla – jako neposkvrněné zlato. Ani zdaleka to není dračice, která by mě nějak přitahovala.“

„Je hezká,“ namítl Gerin a vzhlédl od pokladu.

„Ne tak hezká jako tvoje tetička Selendra.“

Cítila, že jí rozpaky začaly vířit oči. Nedokázala odpovědět. S Gelenerou se tedy nezasnoubil! Vždycky však každé skládal poklony, to si uvědomovala.

„Pokusím se jít. A chci nést kus pokladu!“ prohlásil Wonta.

„Jen jeden malý kousek,“ rozhodl Šer. „Což takhle tenhle řetěz?“ Zdvihl řetěz, který si prohlížel hned na začátku, pověsil si ho na pařát a zakýval s ním. I když do sluje nepronikalo žádné světlo, zdálo se, jako by se drahokamy zatřpytily – šarlatově, purpurově, zářivě fialově jako šeřík a jako červánky na večerní hladině.

„Brak!“ zafuněl Wonta. Stačil mu jediný pohled, aby řetěz zavrhl, a začal se v pokladu přehrabovat. „Chci opravdickou vladařskou korunu, anebo meč!“

Gerin si vybral pohár a otáčel s ním ve svých párátcích ze strany na stranu. „Když si pomyslím, že z něj pilo Jeho Veličenstvo Tomalin,“ vydechl s posvátnou úctou.

„A vy, Selendro?“ oslovil ji Šer, přistoupil a nabídl jí řetěz.

Vzala si ho, protahovala si ho skrze prsty a stále nedokázala promluvit. V kamenech byly provrtány otvůrky, jimiž byly prostrčeny zlaté články s očky vzájemně na sebe navazujícími. Řetěz byl zauzlovaný a Selendra se ho jala rozplétat. Práce jí vrátila patřičný klid. Pochopila, že byla bláhová, když se nechala vyvést z rovnováhy. Vnímala Šera téměř jako bratra a jeho poklony jako jistou formu škádlení.

„Máte pravdu, musí to být jaržský výrobek,“ odpověděla a vracela mu ho. „Je to nejkrásnější věc, kterou jsem kdy viděla.“

„Tak si ho vezměte,“ rozesmál se Šer. „Krásné slečny by měly nosit krásné věci!“

Pohlédla na něho a jejich oči se setkaly. Zdálo se, že srdce jí bije o poznání rychleji, stěží se jí dařilo popadnout dech. Téměř se obávala, že se zardívá, i když se jí Šer nedotkl a nedělal nic jiného, než že jí skládal jednu ze svých poklon. Patřilo to k jeho způsobu vyjadřování. Měla bych si na to již zvyknout, nařídila si přísně. „Co bych dělala s řetězem?“ zeptala se. „Není to klobouček či čepec, abych ho nosila.“

„Nejde o konvenci, ale o módu,“ objasňoval jí Šer a přistoupil blíže. „S vašimi šupinami bude překrásně ladit. Selendro –“

„Kromě toho, je váš. Tohle všechno je vaše. Je to vaše panství, a tak vám to popravu náleží,“ pokračovala Selendra, couvla o krok a téměř narazila do stěny.

„Je-li můj, tedy ho mohu podle libosti někomu darovat,“ naléhal Šer.

„Ale on je můj, našel jsem ho!“ protestoval Wonta.

„Rozdělíme se rovným dílem,“ opravil jej Šer. „Našel sis něco, co si vezmeš s sebou? Jednu věc, která se ti snadno ponese?“

„Našel jsem vladařskou korunu Jeho Veličenstva Tomalina,“ odvětil Wonta a nemotorně si nasadil na hlavičku zlatou čelenku.

„Padne ti jako ulitá, ty požírači ovoce,“ soudil Gerin.

„Tak co?“ ptal se Wonta.

„Povím ti co. Jeho Veličenstvo Tomalin byl dospělý drak. Tobě koruna sedí dobře, takže jemu by byla malá!“

„Je tedy možné, že patřila jeho dráčeti. Tetičko Sel, jaký titul bys použila pro dráčata Jeho Veličenstva?“

„Milostivá,“ odvětila neochvějně Selendra a Šer se rozchechtal.

„Ne, tak to nebude,“ nedal se Wonta. „Dráčata Jeho Velebnosti jsou slovutná, není-liž pravda? Dráčata Jeho Veličenstva tedy musejí být něco lepšího než milostivá. Milostiví jsme my!“

„Následník Jeho Velebnosti je Jeho Jasnost. Následník Jeho Jasnosti je slovutný,“ vysvětloval Šer, jenž měl před smrtí svého otce titul Jeho Jasnost. „Následník Jeho Veličenstva by měl být Jeho Výsost, další pak Jeho Ctihodnost a další Jeho Eminence.“

„Jeho Eminence Wonta,“ uvažoval vážně Wonta. „V dračí rase se dosud titul Jeho Eminence používá.“

„Zůstaneme v téhle sluji až do jara?“ zeptal se vznešeně Gerin. V párátku svíral zlatou skříňku.

„Obtočte si řetěz okolo zápěstí,“ poradil Šer Selendře a uchopil zlatou hůl, hojně vykládanou diamanty. „Nevím, k čemu to sloužilo, ale vezmu si tohle. Promluvíme si později.“

Selendra si řetěz pečlivě navlékla na paži. Uvědomila si, že ho tak nosit nemůže, i když vypadal skvostně. Napadlo ji, že by ho mohla použít jako ozdobu večerního kloboučku, na způsob Geleneřiných flitrů. Snad by na něm mohla jen spát, začlenit si ho prostě do zlatého lože. Snažila se nepřemýšlet, o čem asi s ní chce Šer mluvit. Nejprve se musejí dostat ven z jeskyní. Až poté si může lámat hlavu, zda si celou situaci nevyložila špatně.

Šer je vedl chodbou a varoval je před jámami. Wonta kulhal a Gerin vlekl těžkou skříňku, a tak Selendra zvolila jediný způsob, jak je dostat přes závrty v tomto novém, prostorném tunelu – s dráčaty v podpaží těch pár kroků pokaždé přeletěla.

„Poznáváte tu již něco?“ zeptala se Selendra ve chvíli, kdy za ní maličcí trošičku zaostávali. Ocitli se v místě, kde se chodba větvila, a Šer s jistotou zvolil spodní trasu.

„Zatím vůbec nic. Až dojdu na konec, poznám to,“ odtušil. „Jsem si jistý, že cestu ven najdeme. Stále jdu ve směru průvanu!“

Delší dobu nenarazili na nic zajímavého. Pochodovali bludištěm chodeb. Občas se objevovaly dutiny, dostatečně široké, aby pojaly dva či tři draky. V jedné z nich si všimli podlahy s mělkými rýhami. Mohlo jít o někdejší jídelnu, vybavenou primitivními kanálky k odvádění krve. V jiné dutině spatřili na jedné stěně zčernalé stopy po ožehnutí. Žádná z nich však neskrývala poklad. Teprve když uplynul delší čas, který se tady dal jen stěží odhadovat, vkročili do další síně s pokladem. Zde však poklad pevně svíraly krápníkové zuby a nedovolily, aby jim ho někdo vyrval. „Skála si vzala poklad zpátky,“ šeptla Selendra a dotkla se rukou svého řetězu. Bez dohadování, zaraženě a po špičkách, dutinu opustili.

„Jak dlouho asi rostou?“ zeptal se Gerin o několik chodeb později, ale všichni pochopili, že ještě myslel na krápníky.

„Léta,“ odpověděl Šer. „Desítky let. Staletí. Když jsi mluvil o Jeho Veličenstvu Tomalinovi, neuvažoval jsi, kdy tu vlastně žil?“

„Před tisíci lety,“ prohlásil Wonta. „Tisíci tisíců. Tetičko Sel, myslíš, že magie je skutečná?“

„Samozřejmě, že je,“ odvětila Selendra, překvapená otázkou. „Uvážíme-li svoji velikost, jak bychom mohli létat, kdyby nebyla magie skutečná? Jak bychom mohli růst jen po požití dračího masa, a nikoliv hovězího či srnčího, kdyby nebyla magie skutečná?“

„Nemyslím tenhle druh magie,“ zaúpěl Wonta. „Myslím jiný druh. Magii z legend. Zaklínadla, čaroděje, hory požírající dračí zlato a oživlé, tancující skály!“

„Nic takového jsem nikdy neviděla,“ přiznala se Selendra. „Církev ale říká, že Kamran všechny čaroděje vyhnal. Takže nějací čarodějové kdysi existovali.“

„Byli to Jaržové nebo draci?“ vyzvídal Gerin.

„Myslím, že je to absurdní rozhovor,“ posteskla si Selendra. „Jsme ztraceni v horském podzemí!“

„Nejsme,“ opravil ji Šer. „Podívejte!“

Kdesi v dálce se v temnotě pod nimi objevil matný přísvit. Musel znamenat jedině to, že nalezli východ do světa pod širou oblohou.

X. Volba spojenců

37. Třetí večírek

A

vanovy přátele, stejně jako Avana samotného, by čtenář mohl potkat v Irietu během sezóny, ale i mimo ni. Od svého návratu si náš vítěz užíval města. Protože Kesta porazil v čestném souboji, stalo se od té chvíle jeho postavení na Plánovacím úřadě neotřesitelné. Aby Avan mohl zaujmout nějaké stanovisko a zvolit příslušné kroky, jeho úkol – záležitost s přestavbou Skamblu, kterou mu Liralen po návratu na pracoviště podstrčil – si vyžadoval provést řadu šetření. Liralen si to uvědomoval, a tak jej zbavil mnoha obvyklých úředních povinností. Avan si často vybíral pravidelnou dávku zadostiučinění a žádal od Kesta, aby si bral na starost některé otravné, rutinní práce. Kest je přijímal a uznával tak Avanovu nadřazenost. Společenský život vedl Avan i nadále dostatečně bohatý a zajímavý, jen musel dbát na to, aby mezi draky nevzbuzoval pohoršení; otec byl přece jen mrtev necelé dva měsíce. Některá pozvání proto odmítal a jiná přijímal; dával si přitom pozor, aby oželel setkání význačná, nudná, a tudíž hojně navštěvovaná, a raději se účastnil zábavnějších podniků v užším kruhu. Netancoval, pouze s nejkrásnějšími mladými slečnami. Vcelku se dalo říct, že mohl žít tak šťastně, jak jen bylo myslitelné, nebýt dvou zádrhelů.

Realizace soudní pře, do níž se pustil s tak okázalou neohrožeností, se protahovala a značně se prodražila. Hathor vrtěl hlavou nad každou nově složenou částkou. Selendra písemně zažádala o vyškrtnutí svého jména ze žaloby, neboť se nedokázala vyrovnat s odloučením od Hanery. Penn mu zase v prudkém hnutí mysli, jež Avan vůbec nedokázal pochopit, napsal, že od něho nesmí očekávat žádné svědectví. „Naše největší naděje spočívala v tom, že všichni budete tahat za jeden provaz,“ posteskl si Hathor a rypáček mu zbrázdily vrásky. Avan přirozeně Penna ubezpečil, že když nechce, nemusí k soudu chodit, ale neuměl si vysvětlit, jaké „náboženské zásady“ mu v tom bránily.

Druhým přídělem štěrku, který Avana začal tlačit na zimním zlatém loži, se stala Sebeta. Byla sice stejně krásná a úchvatná jako vždy a denně s Avanem sdílela pracovní stůl a téměř každou noc i lože. Od chvíle, kdy ji Kest urazil, však posmutněla a zdálo se, že ji nic na světě nemůže potěšit. Pracovala s větším zápalem než obvykle, ale již Avana neškádlívala jako dřív. Když se jí Avan dotazoval, odpovídala, že je šťastná a že je všechno v pořádku. Nepotěšily ji ani čepečky podle poslední módy, ani večírky na zamrzlé řece se skupinkou přítelkyň, z nichž žádná si nemohla troufnout před svoje jméno předsunout titul milostivá. Avana napadlo, že ji mohl opustit nějaký milenec, na němž jí skutečně záleželo, ale nezeptal se. Snažil se k ní chovat něžně a pozorně. Doufal, že alespoň tím jí poskytne určitou podporu.

Jejich velebnosti, manželé Rimalinovi, opustili během barvoměny a novozimy na nějakou dobu město. Avan od nich nicméně obdržel pozvání na Rimalinov. Byl však tak zaneprázdněn, že neměl na návštěvu ani pomyšlení, a tak zdvořile a s politováním odmítl. Později od nich dostal vzkaz z Irietu: vrátili se a zvali jej na večeři. Avan poprosil Sebetu, aby je stručně informovala, že pozvání přijímá, a s veselou, bezstarostnou myslí se rozletěl k jejich letnímu domu ve městě. Zajímalo jej, jaké novinky z oblasti investičních příležitostí Jeho Velebnost přinesla. Na setkání s Ketinarou, Její Velebností Rimalinovou, se těšil vždycky.

Do domu jej vpustili sluhové a přes moderní halu, vykládanou oblázky a polodrahokamy, jej uvedli do hovorny, kde jej přivítala tmavě červená Ketinara. Přežila již tři snůšky v dlouhých intervalech za sebou, a i když se její hlavová pokrývka honosila nejmódnějšími, zářivě třpytivými žlutými citriny a granáty, nikdo by ji nenazval krásnou. Kdyby však čtenář viděl její oduševnělou tvář, uvědomil by si, že pojem krásy u ní ztrácel svůj význam. Oči měla sice posazené příliš blízko rypáčku, ale tak jiskrné, že drahokamy visící jí z ozdobných šňůrek na čele vypadaly matně.

„Už jsem tě neviděla celé věky,“ poznamenala na uvítanou.

„Naposledy jsem tu byl před otcovou smrtí,“ přisvědčil Avan. „A děkuji vám,“ pokračoval chvatně, než mohla promluvit znovu, „za kondolenci, kterou jste mi poslala. V onom chmurném čase mi poskytla útěchu.“

„Je dobře, že ses dnes večer mohl zastavit. Obzvlášť Rimalin tě chce vidět. Poslední dobou míváme tady v Irietu hosty jen poskrovnu. Odletěli z města. Každý se téměř donekonečna věnuje pronásledování vysoké zvěře, draci napřahují pařáty, dračice mávají ocelovými zbraněmi.“

„Co vás tedy přimělo, abyste zanechali tak rozkošné zábavy?“ otázal se Avan.

„Abych řekla pravdu,“ zasmála se Ketinara, „neshledávám ji rozkošnou. Za den či dva je stejně vzrušující jako česání ostružin. Do města jsme se však vrátili kvůli jistým obchodním záležitostem. Týkají se Rimalina a také tebe!“

Bylo zřejmé, že čeká otázky, ale Avan je zatím nepoložil. „Vidím, že jsem přišel jako první,“ podotkl, když se rozhlédl po prázdné místnosti. Ve všech ročních obdobích ji vídával přeplněnou návštěvníky.

„Pro dnešní večer jsi naším jediným hostem,“ vysvětlovala Ketinara. „Jakmile dorazí Rimalin, můžeme začít večeřet. Bude se servírovat zaručeně čerstvé srnčí, přímo z venkova. Ujišťuji tě, že si pochutnáš. Rimalin ulovil všechna zvířata sám!“

Rimalin se k nim nyní připojil, a tak se ihned a s nadšením pustili do jídla. Po večeři nastal čas pro tradiční omývání houbou a Rimalin Avanovi navrhl, že je může doprovodit a použít jejich lázeň.

„Netušil jsem, že máte vlastní lázeň,“ poděkoval Avan. „Bude mi velkým potěšením.“

„Pojme jen tři, a tak o ní před hosty obvykle nemluvíme,“ dodala Ketinara.

Kráčela v čele a vedla je do obytných prostor sídla. Cestu do podzemí strážil sluha, v pařátech třímal kopí, ale s úsměvem je propustil, když mu Ketinara pokynula, aby ustoupil. Spodní části sluje zdobily nádherné mramorové sochy a zlaté a stříbrné ornamenty. Z vanové koupele stoupalo trochu páry a linula se z ní jemná vůně cedru a šalvěje.

„Jak příjemná vůně,“ vydechl Avan a přemýšlel, kolik za ni museli zaplatit. Sebetě by se líbila. Kdyby jí nějakou koupil, mohl by snad zase z jejích očí vykřesat jiskru.

„Patří mezi Ketinařiny marnotratné libůstky,“ vysvětloval láskyplně Rimalin. Všichni tři odložili klobouky a ponořili se do vody.

„Řekl bych, že je hanba hovořit o obchodních záležitostech za tak příjemných okolností,“ prohodil Rimalin, když se chvíli vyhříval.

Avan civěl do mramorového stropu, vykládaného jaspisy a ametysty vytvářejícími šupinovitý vzor. Byl to přepych na takové úrovni, že mohl jen tiše závidět. „Je to tu velice příjemné, ale jsem připraven poslouchat,“ ujistil jej. Ve skutečnosti umíral zvědavostí.

„Stará eminence Telstie umírá,“ oznámil mu Rimalin. Avan zdvihl překvapeně hlavu. Něco takového vůbec nečekal. „Ach, ano,“ pokračoval, „není na eminenci tak starý, ale oheň se dostavil brzy a spaluje jej zevnitř. Nepředpokládá se, že se dožije léta. Nepřežili jej žádní z jeho potomků. Předpokládalo se, že následníkem se stane jeho starší synovec, ale slyšel jsem, že se spolu hádali. Mladší synovec to po něm vzít nemůže, protože zastává úřad pastora. Starší synovec zatím také ne, dokud se nevyjasní poslední vůle. Je mladý. Víš, jak to u eminencí chodí. Jeho otec je také pastor. Synovec nebyl vychován, jak by se na dědice slušelo – starý Telstie nepředpokládal, že by to bylo nutné, protože potomků měl spoustu. Všichni ale tím či oním způsobem tento svět opustili. Je tu však i neteř – tehdy jsme ji potkali u Hathora. Hezká slečinka, pamatuješ? Má stejný nárok na panství Telstiů jako bratři, nebo by měla, kdyby se vdala za nějakého nadějného draka, někoho jako ty!“

„Ale proč by měla?“ zalapal po dechu Avan, neboť směr, jímž se rozhovor ubíral, neodpovídal očekávání a zcela jej vyvedl z rovnováhy. „Sňatek si nemohu dovolit. A musel bych se utkat s jejím bratrem!“

„Není větší než ty,“ vmísila se Ketinara. „A když uzavřeš sňatek s Gelenerou Telstiovou, kandidátkou na eminenci, její bratr tě pravděpodobně ani nevyzve.“

„A i kdyby v téhle hře nezabodovala, ještě stále jí zůstane vlastních sedmdesát tisíc korun,“ doplnil Rimalin.

Avan, ukolébán teplou lázní a bohatstvím vůní, o tom téměř začal uvažovat. Stát se eminencí přesahovalo veškeré jeho sny. Otec se narodil na panství Telstiů a Avan slyšel, že bylo veliké. Brzy by tam vyrostl tak, aby si své postavení uhájil. Pak si však vzpomněl na Kesta a urážlivé jméno, jímž oslovil Sebetu: „malá eminence“ – a jako by mu šupiny promáčela sprška studené vody. Pouhý sen, nic, na co by mohl dosáhnout, a i kdyby dosáhl, musel by uzavřít sňatek s cizinkou a vzdát se Sebety. Dokázal by se jí vzdát, kdyby tím zachránil někoho velmi drahého, Haneru či Selendru, ale ne kvůli přeludu. „Ani tu dračici neznám,“ namítl. „Je možné, že by o mě nezavadila ani pohledem.“

„Představíme tě,“ naléhala Ketinara. „Vždycky jsme pro tebe chtěli to nejlepší, Avane. Promluvili bychom i s její matkou a otcem. Vysvětlili bychom jim, jak moc si tě vážíme a jak vhodný partner pro ni budeš.“

„V čem je háček?“ zeptal se Avan bez obalu.

„Někdo si ji vzít musí a někdo se musí stát Jeho Eminencí z Telstiů. Proč ne náš přítel?“ podivil se Rimalin.

„A co za to budete chtít?“ tázal se Avan.

„Až z tebe bude Jeho Eminence a usedneš do Vznešeného shromáždění v Báni, bude se nám hodit tvůj politický vliv. To by nemělo být nic těžkého, když uvážíme, že máme na leccos stejné názory. Kromě toho bychom si vzali na starost hospodaření s částí tvého kapitálu. Ty víš, jak umím se svým jměním hospodařit. Naskytnou se obchody, jež si vyžádají značné investice, ale později se mnohonásobně vyplatí. Můžeme si vzájemně vypomáhat. Geleneře tě bezodkladně představíme, protože se právě chystá k návratu do Metu, a tak bych tě poprosil o jistou nepatrnou službičku, kterou bys pro mne mohl udělat hned teď. Myslím, že právě provádíš šetření ohledně stavebních práv ve Skamblu, že?“ zeptal se Rimalin a ponořil se do vody tak, že mu nad hladinu vykukovaly pouze oči a nozdry.

„Ano, provádím…,“ odpověděl Avan a čekal.

„Nuže, já a moji přátelé bychom považovali za docela užitečné, kdybychom se dozvěděli, jak se v té věci rozhodneš. Zda se třeba celá ta oblast nebude bourat, což by bylo asi nejpravděpodobnější, protože z demolice a následné přestavby se dá vytřískat pěkný majetek. Teď jsou to brlohy, chudinská čtvrť, ale když se přeřadí do jiné kategorie, dají místo nich postavit obchodní sklady a může se z nich stát zlatý důl. Doporučuji ti, abys svoje rodinné jmění investoval do nich, pokud se chceš srovnávat s bohatstvím, které ti přinese Gelenera.“

Avan nebyl schopen promluvit. „Je to důvěrné?“ zeptal se tehdy Liralena a starý úředník mu odpověděl: „Nikoliv přísně, ale před svými úředníky o tom nemluv.“ Avan nebyl na Plánovacím úřadě ani týden a čtyři draci mu nabídli úplatek přímo na ulici. Pohrdal jimi, ale tento postoj se ani zdaleka nedal přirovnat k hlubokému opovržení, jež choval vůči těm, co se zkorumpovat nechali. Práci ve státních úřadech takoví draci nevykonávali. A Avan věděl, že dokonce i Kest, jehož nenáviděl, by ani na okamžik nezaváhal a úplatek by odmítl.

Čas ubíhal a ubíhal. Avan se nemohl prostě sebrat a odejít, vždyť si užíval teplé lázně i Rimalinovy pohostinnosti. Dokonce by narazil na stráž s kopím, která by mu v odchodu zabránila. Měl to však chápat jako pokus o úplatek? Nabízeli mu účast na velkém podniku, ale měl se pouze seznámit s mladou dračicí s neobyčejnými vyhlídkami, nic víc. Rimalin jej koneckonců nežádal, aby své rozhodnutí změnil, chtěl jen vědět, jaké bude. Avan se dosud nerozhodl, ale s největší pravděpodobností by se jeho postup nelišil od toho, co si Rimalin představoval, tedy strhnout brlohy a přeměnit Skambl na obchodní centrum, jež by sloužilo továrnám a říční a železniční dopravě. Zatím váhal jedině kvůli Sebetinu přesvědčení, že je třeba dbát i na sociální zabezpečení pracujících, pro něž Skambl znamená domov, a tak ve svých plánech bral v úvahu i výstavbu solidních domů, jež by si dělníci mohli dovolit. To všechno mohl Rimalinovi prozradit, přijmout nabídku seznámení, chopit se nadějné příležitosti – a nic přitom neztratit. Sebeta mu nikdy doopravdy nepatřila a ani patřit nemůže. Kdyby se stal eminencí, mohl by jí kousíček jmění přenechat, aby se mohla odstěhovat do jiného města a předstírat, že je vdova.

Otevřel tlamu a již se chystal Rimalinovi povědět všechno, co o Skamblu věděl, ale tu si opět vybavil slova starého úředníka a okamžik, kdy jako nováček nastoupil do Úřadu pro plánování a zkrášlování Irietu. Ihned poté, co složil služební přísahu, mu Liralen řekl: „Pokud někdy přijmeš úplatek, nemysli si, že to tím skončí. I kdyby se na to nikdy nepřišlo, což je velmi nepravděpodobné, bude o úplatku vědět osoba, která tě zkorumpovala. A bude žádat víc. Bude tě vydírat, bude chtít víc, protože ses dal zkorumpovat. A každé ráno se probudíš s vědomím, že jsi spal na úplatku, a budeš se vyrovnávat se svým svědomím, protože si vzpomeneš, jak jsi k těm penězům přišel.“

„Nemohu vám to prozradit,“ odpověděl Avan a když to říkal, skřípal zuby. „Složil jsem přísahu a nic takového neudělám. Kromě toho, nijak netoužím vstupovat do manželského svazku jen kvůli postupu.“

„Ale to je přesně to, co bys udělat měl,“ namítla Ketinara. „Ve svém postavení si morální ohledy nemůžeš dovolit.“

„Morální ohledy si mohou dovolit pastoři, protože mají imunitu,“ zachrochtal Rimalin.

Avan povstal a kapala z něj voda. Ulevilo se mu, když Ketinara přivolala sluhu, aby mu osušil šupiny. „Myslím, že bych měl raději jít,“ hlesl Avan.

Ketinara jej doprovodila ke dveřím. Rimalin zůstal ponořený v lázni. „Je to škoda,“ posteskla si, když se s Avanem loučila. „Předpokládám, že někde máš nějakou slečnu, do níž jsi zamilovaný, a i když se s ní na veřejnosti nechlubíš, věřím, že svazek s ní nebude o nic méně trvalý.“

Avan jí byl vděčný, že se s jeho postojem vyrovnala tak snadno. Když však letěl domů, uvědomil si, že příště mu Rimalinovi žádnou pozvánku nepošlou. Ketinaru dnes viděl naposledy!

38. Daverak se poradí se svým právníkem

J

eho Jasnost Daverak dával přednost životu na venkově. Dříve sice Iriet navštěvoval mimo sezónu také, ale jen příležitostně a nikdy tam nebyl nucen trávit více dní. Nyní, onoho chladného rána v měsíci příchodu zimy, které by bylo jako stvořené pro lov, však musel čekat se zkrouceným ocasem v přetopené kanceláři svého právníka s vyhlídkou, že se bude zabývat iritujícími podrobnostmi! Záležitost s předvoláním mu působila více starostí a ujídala mu více času, než si původně představoval. Jeho právní zástupce Mustan sice věřil, že při vyhrají, jenže ne tak hladce, jak Daverak doufal. Zdálo se, že se soudnímu jednání a konečnému rozsudku nevyhnou. Advokát napsal současně všem Bonovým potomkům a požádal je o vyjádření a svědectví.

„Není to tak jednoznačné, jak si myslíte,“ vysvětloval Mustan a posunul si brýle blíže k očím, když si pročítal vlastnoruční poznámky. Byl to mladý drak, sotva sedm metrů dlouhý, ale s nadějnou kariérou. Daverak kdysi využíval služeb dobře zavedené firmy Talerin a Fidrak, stejně jako jeho otec a před ním i dědeček. S Mustanem se setkal před lety na jednom letním večírku v Irietu a zcela jej nadchla Mustanova energie a znalosti. Během následujících několika málo let mu postupně svěřil veškerý svůj obchod, nejprve investice, později téměř všechno, takže firmě Talerin a Fidrak zbyla pouze rutinní správa Daverakova majetku. I když začal s Mustanem spolupracovat ani ne před třiceti lety, získal v něj naprostou důvěru. Dokonce ani nyní nezapochyboval o Mustanově kompetentnosti a čestnosti. Právník jej však v souvislosti s nadcházející aférou podrobně vyzpovídal, a tak Daverak o Mustanově absolutní důvěryhodnosti poprvé zapochyboval. Nebyl si jistý, že Mustan správně chápe souvislosti. Napadlo ho, zda by přece jen nebylo lepší zadat tak choulostivý rodinný případ nějaké dobře zavedené firmě, například Talerinovi a Fidrakovi. Musel však uznat, že když Mustanovi svěřil věc s urovnáním manželského sporu, nemusel ani hnout pařátem.

„Případ by byl jasnější,“ pokračoval Mustan a vzhlédl od papírů, „kdyby pastor u smrtelného lože nebyl syn zemřelého.“

„Byl tam ještě jeden pastor, ten Freld, nebo Frelt? Moje manželka ho zná, jistě si vzpomene na jméno. On tehdy při rozhodl.“

Daverak advokátovi vyložil, co a jak. Mustan si vzdychl a přiložil trochu uhlí na oheň, jako by ani nevnímal, že Daverakovi je ve stísněné prostoře již nesnesitelné horko. „To pomůže osvětlit, že v okamžiku činu stálo právo na vaší straně. Když se tedy ten Freld, či jak se vlastně jmenuje, dostaví k soudu, pomůže nám to. Využijte příležitost a promluvte si s ním. Pozvěte ho třeba na večeři, pokud vás to nebude příliš obtěžovat. Potřebujeme, aby byl ochotný.“

„Promluvím s ním,“ slíbil Daverak, i když Frelta považoval za společensky podřadnou osobu.

„Je však užitečný jako svědek, nikoliv jako pastor. Bonovo přání může pomoci objasnit pouze pastor, který stál u umírajícího, a tím duchovním byl Penn. Z toho, co jste říkal, vyplývá, že bude svědčit proti vám!“

„Docela jasně tehdy připustil, že Bon se o té věci nezmínil. A již se k obvinění vracet nebude, pokud mu dojde, co je pro něho dobré,“ prohlásil Daverak a v hrdle se mu na okamžik rozhořel malý plamínek.

„Je to pastor a požívá výsadu imunity,“ upozornil jej Mustan a zatvářil se trochu poděšeně.

„Nemyslel jsem nic nepatřičného,“ ubezpečoval jej Daverak. „Jen to, že jeho jmenování do vyšší funkce závisí na politickém vlivu rodiny.“

„Domníval jsem se, že je spíš závislé na té –,“ Mustan nahlédl do poznámek, „na té rodině z Benandi, s níž se spojil z vlastní vůle, ne?“

„Neviděli by rádi, kdyby se postavil proti vlastní rodině,“ odtušil Daverak, jehož podobné chytání za slovíčka popuzovalo.

„Dobrá, ať už řekne cokoli, zařídím, aby mu před soudem kladl otázky jeden velice zkušený obhájce. Uvažoval jsem, že požádáme o pomoc slovutného Džamaneje.“

Daverak na něho nechápavě zíral a advokát si opět vzdychl.

„Slovutný Džamanej je jedním z nejlepších obhájců v Irietu,“ vysvětloval. „Dokáže přinutit vznešeného maršála, aby plakal jako pískle! Dokáže přimět i pyšného velebného lorda, aby přiznal, že udělal chybu. Je sice drahý, ale získáme-li jej na svou stranu, máme podstatně větší šanci na vítězství.“

„Jsem si jistý, že se k takové taktice uchylovat nemusíme,“ odtušil Daverak znechuceně. „Je to slibná kauza. Převedeme problém na zlatý poklad, o těle mluvit nebudeme. Odpůrcům naprosto schází logika!“

„To ovšem zcela závisí na mínění poroty,“ namítl Mustan, opřel se vzadu a složil si pařáty na břiše. „V této kauze nepůjde o mínění soudců, ale o mínění poroty. Předmětem sporu je Bonův záměr. Chápejte, nesejde na tom, jak se na věc díváte vy, pokud se porotě bude zdát, že Bon zamýšlel totéž, co synové. Bon si sice vydobyl titul slovutného lorda, vlastnil půdu a stal se vaším tchánem, přesto se zdá, že to byl nevzdělanec. Pokud se prokáže, že pojem jmění chápal jako nevzdělanec a že do něj tudíž zahrnoval i tělo, pak vynesou rozsudek ve váš neprospěch.“

„To je absurdní,“ zavrčel Daverak a již byl napůl rozhodnutý, že případ svěří dobře zavedené firmě.

„Nezáleží na tom, zda je to absurdní, ale na tom, zda takovou hrozbu dokážeme odvrátit. Pomůže nám, když rozeštveme rodinu. Pokud vaše manželka a její sestra, která je vaší schovankou…,“ znovu zdvihl poznámky.

„Hanera,“ připomněl mu Daverak. „Milostivá slečna Hanera Agorninová. Bude rozumná.“

„Ano. Dobře. Pokud ty dvě a zvláště ta další sestra, která žije na Benandi, podpoří vás, pak má Avan jen nepatrnou šanci. Pokud se však všichni potomci shodnou na Bonově poslední vůli, pak nevím, nevím. Mezi obyčejnými draky panuje pevné přesvědčení, že těla jejich rodičů představují jediné dračí maso, které jim spolehlivě náleží. Tím se liší od otroků, kteří nikdy dračí maso neokusí a za celý život jen stěží přesáhnou dva metry délky. Kdyby se soudní proces konal na Daverakově, žádné potíže nenastanou, protože celá porota bude sestávat z vašich farmářů. Jenže žaloba byla podána tady v Irietu, problémy rozhodně budou. Porota se tady vybírá ze svobodných občanů města. Když uvážíme svobodné obyvatelstvo Irietu, můžete mezi nimi získat některého úředníka, ale stěží někoho s titulem milostivý. Většinu sedmičlenné poroty budou tvořit obyčejní dělníci. Postaví se proti vám už z principu!“

Daverak se pokusil posadit a narazil rameny o stěnu. Nenáviděl tuhle mrňavou kancelář, v níž se musel stočit, aby si mohl sednout, nenáviděl zákony, protože tak málo dbaly na pocity jasných lordů. Také Mustana nenáviděl, neboť se vyznal lépe v právu, a Avana nenáviděl proto, že se tím vším nyní musel zabývat osobně. „Najměte tedy slovutného Džamaneje,“ zachroptěl. „Udělejte to, co považujete za nejlepší. Dávám vám volné pařáty. Utraťte, kolik potřebujete. Ale Avana musím úplně zničit, musím ho naučit, že takhle nesmí jednat s Jeho Jasností Daverakem nikdo na světě!“

Mustan si uvědomoval, že rána zasazená hrdosti je stejně bolestivá jako každá jiná. „Musím si promluvit s blahoslaveným Pennem Agorninem,“ poznamenal klidně. „Požádám jej, zda by mne nepřišel navštívit. S Avanovým právním zástupcem, Hathorem, si popovídám také a pokusím se dopídit, o co mu vlastně jde.“

„Udělejte to,“ hlesl Daverak. V nevětrané místnosti se mu špatně dýchalo. Měl pocit, že brzy omdlí.

„Zdržíte se ještě pár dní ve městě? Až získám nějaké nové informace, zase bych si s vámi rád pohovořil.“

„Ne, musím se vrátit na Daverakov,“ odpověděl Daverak, neboť věděl, že pobyt ve městě již nesnese. „Moje manželka je v jistém delikátním stavu.“

„Tak vám napíšu,“ pokrčil Mustan rameny, vstal a otevřel dveře. „Ihned vás vyrozumím, jakmile se dozvím datum prvního stání. Pravděpodobně se budou v rozmezí několika málo týdnů konat dvě.“

„A chci, abyste vznesl žalobu proti Avanovi,“ zasyčel Daverak.

„A to proč?“ otázal se Mustan a sundal si brýle.

„Za způsobené útrapy. Za zneklidňování mojí manželky, která je v očekávání. Za úmyslné obtěžování mojí osoby!“

„Bude moudřejší, když nejprve vyhrajeme tuto při. S podobným obviněním můžeme vyrukovat až později,“ poučil jej Mustan. „Kromě toho, pokud Avan neuspěje v této kauze, ztratí všechen majetek; jakýkoli protitah bude zbytečný. Zažádáme prostě o peněžitou náhradu, nejspíš hodně vysokou. Je velice pravděpodobné, že ztratí i svoje zaměstnání – kdeže pracuje, na Zemském úřadě? Plánovacím úřadě? Na takových místech nemají rádi skandály. Ocitne se na dlažbě; nikomu nebude stát za námahu, aby se s ním soudil.“

„Dobrá,“ zasupěl Daverak. „Prozatím to tak necháme. Ale pohněte s tím případem! Písemně mne informujte, jak se věci vyvíjejí. Až budu muset, zase do Irietu přiletím.“

„Do prvního stání to pravděpodobně nebude nutné,“ ujistil jej Mustan, a když se Jeho Jasnost protlačila dveřmi ven, pokynul právník svému patronovi na pozdrav. Když Mustan osaměl, posadil se k listinám a kroutil nad nimi hlavou. „Těžko říct, jak se ten případ vyvrbí,“ mumlal si pro sebe.

Když Daverak vyšel na ulici, dýchalo se mu mnohem volněji. Mustanova kancelář stála v bohaté čtvrti Toris, nedaleko Avanova pracoviště. Daverak však o tom nevěděl. Vyrazil dlouhými kroky po Promenádě směrem ke svému klubu. Musel jim oznámit, že opouští město a odlétá domů již dnes večer. Znovu zauvažoval o návratu k firmě Talerin a Fidrak. Nebyl si jistý, zda s ním Mustan sympatizuje. Svěřil případ Mustanovi právě proto, že se s ním doposud vždycky názorově shodl. Nyní, když na tom záleželo ze všeho nejvíc, se zdálo, jako by si Mustan nemyslel, že Avan provedl něco strašného, když Jeho Jasnost pohnal před soud! Tu záležitost nicméně svěřil právě Mustanovým pařátům, a kdyby se právník vzepřel, mohlo by být obtížné mu ji odebrat. Přinejmenším by si to vyžádalo čas a bylo jisté, že by pak celou tu zatracenou věc musel vysvětlovat ještě jednou! Ne, nechá to Mustana dodělat. Obnoví ztracené síly, povečeří v klubu o samotě – žádný z jeho přátel nyní v Irietu nebyl – pohodlně tam přenocuje a ráno odletí z města, jak nejrychleji mu křídla dovolí.

39. Druhá nabídka sňatku

B

erenda v Daverakově nepřítomnosti vytrvale pořádala večírky. Pokud se vůbec něco změnilo, pak jedině to, že si s ještě větším nadšením zvala hosty. Hanera jí domlouvala, že by měla šetřit síly na snůšku, ale Berenda její varování buď odmítala, anebo se jim dokonce vysmívala. Byla to přece její druhá snůška, takže nyní o těchto věcech věděla všechno. Berenda zatím snesla dvě vejce, která trůnila ve zlatem obložené líhni, zabalená do ovčích roun. Dračice však dosud setrvávala v delikátním očekávání třetího vejce. Když ztratila Lameraka, přestala se holedbat svojí schopností snášet tři vejce během jediné snůšky. Jednou v noci se Haneře dokonce přiznala, že by tentokrát docela uvítala, kdyby snůšku uzavřela při dvou vejcích.

Jednoho večera vklouzla Hanera do hovorny ještě před večeří. Zastihla Berendu hluboce zabranou do rozhovoru se slovutným Londaverem a spatřila tam i jeho rodiče a pár sousedů. Scházeli mnozí z těch, jež si Berenda oblíbila nejvíc, neboť se sdružovali do skupin a oddávali se lovu v odlehlých oblastech panství. Hanera sice věnovala pozornost staré dračici, Její Velebnosti Londaverové, ale nemohla si nepovšimnout, že se za ní Berenda a mladý Londaver neustále ohlížejí.

Když skončila večeře a odbyl se obřad omývání houbou, navrhl slovutný Londaver Haneře, aby se spolu šli podívat na hvězdy. Starší hosté se rozesmáli, a tak Hanera pojala podezření. Účel takového pozvání se dal předvídat. V té chvíli by nedokázala popsat své pocity. Kdysi ji Londaverova přízeň vzrušovala, ale když s pozornostmi jednoho dne přestal, původní pocity už v sobě probudit nedokázala. Následovala jej nicméně na nejvyšší římsu a rozhlédla se po velkolepém zimním nebi. Hvězdy se třpytily v duhových barvách na černém pozadí, jako by na obloze někdo rozsypal truhlu s drahokamy. Právě vycházelo souhvězdí Velké krávy, jejíhož ohonu se držela Malá čírka, zatímco Zimní princezna vztahovala ruce a udělovala požehnání.

„Nejsou překrásné?“ zeptal se Londaver.

„Hm, jo, zajisté,“ souhlasila Hanera.

„A pomyslete na naše předky! Rozeznávali v nich tytéž obrazce jako my. Myslím na to od té doby, co jste mi o nich vyprávěla, vzpomínáte? Tehdy, když jsme tu spolu stáli,“ připomněl jí Londaver, jako by Haneru od oné návštěvy Daverakova, kdy spolu tancovali a vzhlíželi ke hvězdám, vůbec neviděl. Jako by k oněm zdvořilostním, pouze formálním setkáním z pozdější doby nikdy nedošlo! Hanera proto žádnou romantiku okamžiku nevnímala. Lomcoval s ní vztek.

„Co vás sem teda přivedlo, dyž je dneska tak krásná obloha, slovutný lorde?“ otázala se tak chladně, jak jen uměla.

„Krása vašich očí hvězdnou oblohu zastínila,“ odvětil neohrabaně.

Hanera dostala chuť ho za tu větu pokousat. „Nezdá se vám to trošku divný, dyž ste mě po celej ten čas ignoroval?“ zeptala se ho.

„Vás že jsem ignoroval?“ vydechl zmateně. „Neignoroval jsem vás. Vždycky jsem vás miloval!“

„Vážila bych si vás mnohem víc, dybyste mluvil pravdu,“ odtušila Hanera. „Mám takovej dojem, že se teď vrátím do hovorny. Tady nahoře je dost chladný vovzduší.“

„Jen z vaší strany,“ upřesnil Londaver. „Čestné slovo, vždycky jsem vás miloval. Vy ale víte, že jsem jen nemajetný drak. Mohu jen to, co mi rodiče povolí, jenže oni nejsou nijak bohatí. Není možné, abych vstoupil do manželského svazku, pokud do něho nevěsta nepřispěje drobným věnem. Tím by se všechno ulehčilo. Když váš otec zemřel, udržoval jsem si od vás odstup. Jednak jsem nic neslíbil, jednak jsem nechtěl slibovat něco, co bych pak nedodržel. Snažil jsem se na vás zapomenout, ale nikdy jste mi nebyla lhostejná. Nyní jsem se od Berendy dozvěděl, že se opět změnila situace. Řekla mi, že se k vám Daverak chová jako k dceři a že pro vás vyštrachal nějaké zlato, které chce přidat k tomu, co jste zdědila po otci, a s kterým byste mohla nakládat jako s vlastním. To je od Daveraka nezvykle laskavé a znamená to, že na vás mohu opět myslet.“

Byl slovutným lordem a měl se stát Jeho Jasností. Selendra by souhlasila, aby se za něho Hanera provdala. Stane-li se jeho manželkou, unikne strašlivým praktikám, jež se na Daverakově přehlížejí. Srdce se jí však nerozbušilo rychleji, nelapala po dechu. A když k ní Londaver přistoupil blíže, necítila mezi šupinami příval růžového zardívání, jemuž podléhají mladé dračice v románech.

„Jak zacházíte se svým služebnictvem?“ otázala se náhle.

„Služebnictvem?“ opakoval a zůstal zamračeně stát na místě. „Jak to myslíte? Dbám na to, aby mělo uvázaná křídla a aby vědělo, kdy rád večeřím. To myslíte?“

„Co se s nima stane, dyž zestárnou?“

„Ach,“ pravil Londaver a v hlase mu zazněla úleva, neboť dostal otázku, které lépe porozuměl, „obvykle jim uvolníme křídla a necháme je žít na nějaké farmě poblíž. Na to obvykle dohlíží moje matka. Tu a tam jim posílá hovězí maso a nějaké zásoby.“

„To samý sme dělali na Agorninově,“ přikývla Hanera. „Tady má veškerý služebnictvo strach. Celej systém je chybnej. Žádnýmu příslušníkovi dračího plemene by se nemělo znemožňovat lítání.“

„I pastorům?“ namítl Londaver pohotově.

„U nich de vo svobodnou volbu,“ vysvětlovala Hanera. „To je pak něco jinýho. Jen to vypadá hloupě.“

„Jste volnomyšlenkářka?“ vykoktal Londaver, vyvedený z rovnováhy. „Radikálka?“

„Nevím. Jaký maj názory radikálové?“ otázala se Hanera.

„Nuže, domnívají se, že otroky je nutné osvobodit, že vyznání by se mělo omezit jen na Prvoden, že by se měli tolerovat starověrci, že všichni bychom si měli být před zákonem rovni, a takové věci.“

„Myslím teda, že asi radikál sem,“ prohlásila posléze Hanera, překvapená sama sebou.

„Uděláte lépe, když si to necháte pro sebe,“ poradil jí Londaver.

„Stále se vo mě ucházíte?“ zeptala se Hanera.

„Ano, zajisté, proč by se tím mělo něco měnit?“ otázal se Londaver s nelíčeným překvapením. „Nechcete odvázat křídla veškerému služebnictvu na Londaverově či něco podobného, že ne?“

„Ne hned,“ odtušila Hanera. Nebyla si jistá, zda učinila, co opravdu cítila, když se ke svému přesvědčení zachovala tak shovívavě. Jako by šlo o nějakou výstřednost! Ale bylo to mnohem lepší, než kdyby shovívavá nebyla. Otřásla se totiž hrůzou, když si představila, jak by na její volnomyšlenkářské názory zareagoval Daverak či její vlastní otec.

„Co tedy uděláte, když vás požádám, abyste mne obejmula?“ zeptal se Londaver nejistě.

Hanera zaváhala. Kdyby jej objala, zrůžověla by a pak by to již bylo závazné. „Než se definitivně rozhodnete,“ odpověděla, „nemyslíte si, že byste si měl vověřit, zda to jasnej Daverak myslí s tím věnem vážně?“

„Jste tak praktická, Hanero,“ nadchl se Londaver. „Tak chytrá, tak praktická a tak dokonale hezká! Ze všech mladých dračic, které jsem kdy potkal, jsem si nejvíc oblíbil právě vás. Domníváte se, že by nás Daverak chtěl napálit? Přiznávám, že bych měl lepší pozici pro vyjednávání, kdybyste ještě nevypadala jako nevěsta. Velmi dobře! Dokud tedy s Daverakem nepromluvím, budeme se držet jen slovního ujednání. Mám však v úmyslu vzít si vás, ať už se vám šupiny zbarví jakkoli. A upřímně se těším na okamžik, až zrůžovějí a budou červenější a červenější!“

Nebyl to chrabrý drak divoké povahy a pevných zásad, o nichž se píše v legendách. Byl však pozorný a nebyl krutý. Mohl jí poskytnout domov, v němž by mohla žít i Selendra. „Hned jak vyřídíte tu věc s věnem, tak si vás vezmu. Kdykoli budete chtít,“ svolila Hanera a uvědomila si, že musí okamžitě napsat Selendře.

40. Druhé smrtelné lože

K

dyž se Hanera s Londaverem vrátili, zjistili, že sídlo je vzhůru nohama. „Velebné Daverakové se udělalo špatně,“ sdělila Haneře Její Velebnost z Londaveru ohleduplně. „My vás teď opustíme. Čekala jsem jen na vás, až se vrátíte. Jistě budete chtít být se sestrou o samotě, drahoušku Hanero.“ Usmála se na Haneru, jako by tím naznačovala, že ví, co se nahoře pod hvězdami dělo. Hanera si toho téměř nevšimla.

„Jak je to vážný?“ otázala se Hanera starší dračice. „Mám poslat pro doktora?“

„Už jsme pro jednoho poslali,“ ujistila ji Její Velebnost z Londaveru něžně. „Můj manžel odletěl, aby nějakého sehnal. Měla byste jít za sestrou hned teď, tím jí prospějete nejvíc.“

Hanera dala bez váhání sbohem svému nastávajícímu a pospíšila si do Berendiny spací sluje. Byla prázdná. Zastavila běžící služebnou a zeptala se jí, kde má Berendu hledat.

„V líhní, milostslečinko,“ odpověděla služebná a se sklopenou hlavou chvátala dál.

Hanera zamířila do líhně s chmurnou myslí.

Ještě sestru ani neviděla, a už ji slyšela. Berenda hrůzostrašně sténala, popadala dech a zase sténala. Hanera si pospíšila. Berenda seděla stočená okolo svých bezpečně snesených vajec. Ztrácela červenou barvu, značně zezelenala a padaly z ní šupiny. Vedle marnotratného víru duhových barev na perleťových skořápkách vajec připomínala zkažené maso. Když Hanera vešla, Berenda vzhlédla. Bylo vidět, jak divoce koulí očima.

„Jeho Jasnost z Londaveru vodletěl pro doktora,“ oznámila Hanera, ale v půli věty znejistěla.

„Udělal by lépe, kdyby přivedl pastora,“ vysoukala ze sebe Berenda mezi úpěním. „Cítím, že vejce prasklo. Zabíjí mě. Tak zemřela i moje matka. Tehdy jsi byla ještě vejce, ale já si to pamatuji.“

„Doktor by ti možná pomoh,“ hlesla Hanera, ale přílišné naděje si nedělala. „Přála bych si, aby tady byla Amera. Vona by věděla, co dělat.“

„Kdyby tu byla, Daverak by ji už dávno sežral, protože je stará, pomalá a ošklivá,“ zachrčela Berenda, pohodila hlavou a opět zasténala.

Hanera nebyla schopná promluvit.

„Stalo se to v tu nejnevhodnější dobu,“ pokračovala Berenda jakoby konverzačním tónem. „Nemám tušení, co Daverak podnikne, ale nic dobrého to nebude. Doufala jsem, že budeš s Londaverem v naprostém bezpečí, ale vidím, že nejsi.“

„Žádnej strach. My se vezmeme,“ odpověděla Hanera konejšivě.

„Proč tedy nejsi růžová?“ naléhala Berenda. „Ne, i když měl opravdový zájem, nevezme si tě. Jakmile zjistí, že Daverak nepodpoří má ujištění, Londaver prostě zamává křídly.“

„Budu v pořádku,“ ujistila ji Hanera. „Neboj se vo mě.“

Berenda zakoulela očima a vyloudila další, značně hlasité zaúpění. „Postarej se o moje dráčata,“ prosila. „O všechna čtyři!“

„Udělám pro ně všecko, co svedu,“ slíbila Hanera.

„Milují tě,“ sípala Berenda.

Hanera o tom věděla. „A já zas je,“ odpověděla mdle.

„Myslíš, že bys mohla to vejce nějak posunout?“ otázala se náhle Berenda a trochu se zadýchala. „Je rozhodně prasklé, není pochyb. Ubližuje mi!“

„Můžu se vo to pokusit, ale nejsem doktor,“ souhlasila Hanera. Obešla sestru a nadzdvihla jí ocas. Téměř ho zase upustila. Ještě nikdy neviděla tolik krve a zpod ocasu se řinula další. Zdálo se, že se Berendiny intimní oblasti zvětšily a roztrhly. Vejce vidět nebylo. Hanera přejela po ocase dlaní, šupiny z něj odpadávaly při pouhém dotyku. „Můžeš zůstat na místě?“ požádala Hanera. „Dyž sebou budeš házet, rozbiješ i ty dvě snesený vejce!“

„Zničila bych to poslední pouto, které mě ještě svazuje s Daverakem,“ doplnila Berenda a ztěžka se vyštrachala na nohy. „Přišla jsem sem, protože jsem se domnívala, že se mi tu podaří snést vejce. A tady to také má skončit. Začala jsem krvácet v jídelně. Byla to docela legrace. Hosté nevěděli, zda mi mají pomoci, anebo zda mě mají sežrat!“

„Ach, Berendo!“ vyprskla Hanera smíchy, ale do očí jí vhrkly i slzy. „Můžu ti pomoct do ložnice?“

„Nemyslím, že to půjde, pokud ze mě nedostaneš zbytky skořápky.“

„Žádný nevidím,“ přiznala se Hanera.

„To je zlé,“ posteskla si Berenda, znovu zanaříkala a začala se namáhavými kroky sunout chodbou směrem ke spací sluji. Při pohybu z ní odpadávaly šupiny.

Zanedlouho potkaly v chodbě Haneřinu komornou. „Doktor tu ještě není, milostslečinko,“ oznámila jí Lamita. „Mám poslat pro pastora?“

„Ano,“ odpověděla Berenda místo Hanery. „Pošli někoho, kdo může létat, protože pastora budu potřebovat brzy.“ Od dveří líhně se chodbou klikatila obrovská krvavá kaluž.

„Jsou tu jen ti, co mají křídla svázaná,“ konstatovala Lamita věcně a v jejím hlase nebyla ani stopa trpkosti.

„Můžu letět sama,“ navrhla Hanera opatrně. „Nebo může letět velebnej Londaver, až se vrátí s doktorem.“

„Tak nevím, kolik času tohle l-----ání zabere,“ vzdychla si Berenda. Haneru ta nepokrytá obscénnost situace šokovala. „Myslím, že bys měla letět, sestřičko. Nechci, aby se příliš zpozdil.“

„Dyž bysme se teda už neviděly, hodně štěstí, Berendo, drahá sestřičko!“

„Vrať se s knězem a přijď ke mně také,“ prosila Berenda. „Až budu umírat, chci tu mít někoho blízkého!“

„Neměla by Lamita přivíst dráčata?“ ptala se Hanera.

„Pro lásku Žuralovu! Měj s nimi slitování,“ vybuchla Berenda. „Sama jsem se musela dívat, jak moje matka umírá. Není nutné, aby tím byla postižena i moje dráčata!“

Hanera vyběhla na nejbližší volnou římsu, vznesla se a zamířila ke kostelu a vikariátu. Noc byla stále jasná, na nebi krásně zářily hvězdy, ovzduší bylo chladné, ale čisté, a větřík k ní odkudsi přinášel vůni jedlí. Hanera si nemohla pomoci, ale když se ocitla venku, daleko od krve a bolesti, pocítila hlubokou úlevu.

Na vikariátě se nesvítilo. Musela vzbudit pastora i jeho manželku, aby jim vysvětlila, kdo je a co po nich chce. „Pokud Její Velebnost umírá,“ prohlásil konečně pastor, „znamená to mimořádnou okolnost. Poletím,“ prohlásil a obtočil si červené šňůrky okolo pařátu, aby si zase mohl křídla svázat, až přistane na Daverakově. Hanera měla chuť se jej zeptat, zda by přišel i k úmrtnímu loži farmáře, nebo zda by to počkalo do rána. „Byla informována Jeho Jasnost Daverak?“ zeptal se kněz během letu. „Někdo by pro něho měl okamžitě poslat do Irietu!“

„Tady není nikdo, kdo by tam moh letět,“ odtušila Hanera a ihned poté si uvědomila, jak nesmyslně mu odpověděla. Na panství byla spousta farmářů. „Seženu někoho,“ dodala.

„Je možné, že Její Velebnost do té doby nepřežije,“ varoval pastor, „když říkáte, že je to s ní tak zlé. Iriet je daleko. Žural je vsak milosrdný, tak třeba přežije.“

Když přistáli na římse, byla již hluboká noc. V usedlosti panovalo nezvyklé ticho. Hanera okamžitě ucítila krev, i když už služebnictvo podlahu vyčistilo. Když došli ke dveřím Haneřiny ložnice, vysel z nich doktor.

„Je mrtvá,“ sdělil jim stroze.

„Todle není její ložnice,“ namítla Hanera. „Je moje. Musíte chodbou vo kousek dál, abyste našel tu její.“

„Nejspíš to sem měla blíž,“ vysvětlil doktor a podivně na ni pohlédl. Uvědomila si, že sestra to sem opravdu měla mnohem blíže. Hanera se však bránila pomyšlení, že Berenda zemřela v její komůrce, na jejím zlatě a že s ní přitom nikdo nebyl.

Pastor zamířil dovnitř sám a Haneře pokynul pařátem, aby nevstupovala. Zůstala tedy otupěle stát na chodbě a čekala.

„Kde je Jeho Jasnost Daverak?“ zeptal se doktor.

„Je vobchodně v Irietu,“ odvětila Hanera.

„Velmi nešťastná věc, že se to stalo za jeho nepřítomnosti,“ zamumlal doktor.

„Vona na sebe dávala úzkostlivě pozor,“ ubezpečila jej Hanera. „Chtěla s ním mít tyhle dráčata. Těšila se na třetí vejce. Dodržovala správnou výživu!“

„Hrozná tragédie,“ přisvědčil doktor. „Ke konci už nebyla při smyslech.“

Hanera uvažovala, co mu asi Berenda řekla, ale neodvážila se zeptat.

Ve dveřích se objevil pastor a olizoval si pysky. Hanera nemohla ulevit svému zármutku ani tím, že by začala hodovat na své sestře, neboť věděla, že musí počkat na Daveraka. Teprve teď si uvědomovala, jak je zde opuštěná. Daverak si ji přivedl jako Berendinu sestru, jenže Berenda zemřela. Bude ji tedy Daverak ochoten i nadále vydržovat? Berenda sice tvrdila, že ji má Daverak rád, ale říkala také, že se o její věno již nepostará, aby si mohla vzít Londavera. Bylo zbytečné vyčítat Daverakovi, že je arogantní a sobecký, nebo Londaverovi, že je chudý a slabý, či vlastním rukám, že nemají drápy. Život však měla ve svých rukách, ať už byly jakékoli. A tak se před místností, v níž zemřela Berenda, konečně rozplakala. Pastor s doktorem to považovali za dostatečně chvályhodné. Netušili totiž, že Hanera nepláče ani tak nad svou zesnulou sestrou, ale mnohem spíš nad vlastním osudem.

XI. Jak se mladá dračice zamilovala

41. Třetí nabídka sňatku

N

yní však obraťme list a věnujme pozornost tomu, co se odehrálo před dvěma týdny, o šedesát hodin letu dále na západ. Pečlivý čtenář, i když se ponořil do víru vzrušujících příhod v Irietu a dramatického vývoje událostí na Daverakově, zajisté nezapomněl, kdy jsme se naposledy viděli se Selendrou, Šerem a oběma Pennovými dráčaty. Ano, ztratili se v hlubokých slujích pod Benandskými horami u Kalanijských vodopádů.

Přidružme se zase k nim, vnímejme s nimi onu ponurou vlhkost chladných vápenců a pospěšme s nimi směrem k dennímu světlu, jež zahlédl Šer. Je možné, že spěchali až příliš rychle, protože téměř spadli do dalšího závrtu. Šer zabrzdil až u samotného okraje, a to tak prudce, že mu dráčata, co jej následovala v těsném závěsu, šlápla na ocas.

Šer civěl do hlubiny. „To světlo jde zezdola,“ ohlašoval. „Vypadá to na pěkně velikou dutinu. Řekl bych, že musíme dolů.“

„Je moudré,“ otázala se znepokojeně Selendra, „sestupovat pořád hlouběji a hlouběji?“

„Zdá se, že ten průvan přichází odtamtud,“ zjistil vítězně Šer, aniž by bezprostředně odpověděl na otázku. „Půjdu první a vezmu s sebou Wontu. Je tam náramné světlo, takže od vnějšího světa nemůžeme být daleko. Ta záře je ale oslepující, uvidíme hůř. Počkejte nahoře, dokud nezavolám!“

Šer bez dalších průtahů popadl Wontu a vrhl se přes okraj. Selendra se posunula na uvolněné místo a Gerin se skrčil vedle ní. Dívali se dolů a Selendra ihned pochopila, co se jí Šer pokoušel říci o světle. Za sebou nyní měla důvěrně známou jeskynní temnotu. Když se však nahnula přes kluzký okraj, spatřila tak jasné světlo, že musela zavřít vnitřní víčka. Okolí se jí nyní jevilo temněji, než kdyby byla naprostá tma.

Selendra toho tedy příliš neviděla, ale čekala a postupně nabyla dojmu, že čeká dlouho. Cítila, jak jí po šíji skapává krasová voda s rozpuštěným uhličitanem vápenatým, a pomyslela si, že pokud se čekání protáhne, mohl by jí na šupinách vyrůst krápník. Vzpomněla si na poklad pohlcený skálou a představila si krápníkové zuby prorůstající šupinami a kostmi. Když Gerin promluvil, umlčela jej, protože nechtěla přeslechnout nic z toho, co Šer zavolá. Když nakonec dospěla k přesvědčení, že se Šer v té hloubce zabil, zaslechla slabě jeho hlas i s ozvěnou.

„Je to trošičku komplikované, ale jsme venku. Slyšíte mě, Selendro?“

„Slyším,“ zakřičela s hlubokou úlevou.

„Je tam obrovská dutina a v polovině stěny najdete štěrbinu, kterou se dostanete ven. Není tam ani římsa, ani chodba, jen štěrbina. Proletět přímo ven je poněkud obtížné. Pak poletíte dál a přistanete dole. Wontu jsem nechal právě dole, u potůčku. Zhruba tuším, kde jsme, ale abych měl jistotu, musím se podívat seshora. Jedna věc je jistá: díváme se přímo do zapadajícího slunce, a proto jsme oslepeni.“

„A kde jste teď?“ zeptala se Selendra a snažila se uklidnit.

„Jsem venku a kroužím v povětří. Není si kam sednout, je to tu příliš strmé. Útes to přímo není, ale je to tu velmi příkré!“

„Kde je štěrbina z mého pohledu?“

„Přesně na západ, díváte se na ni. Pod vámi!“

„Dejte si tedy pozor, abyste nám nebyl v cestě. Letíme dolů!“ zvolala Selendra, chvíli počkala, nabírala dech a napjala svaly ke skoku do nejistého světla.

Nikdy nepochopila, jak to Šer dokázal. I když o štěrbině věděla a i když věděla, že venku nemůže bezprostředně na ničem přistát, zmohla se jedině na to, že pevně sevřela Gerina a nechala se křídly unášet dolů a dopředu. Mířila do středu dutiny. Když se ocitla v přímém světle, téměř oslepla. Trhlina či štěrbina, jak ji nazýval Šer, nebyla nijak velká. Selendra plachtila k ní, bojovala s vlhkým vzduchem i s pocitem, že se ji sluj snaží nasát a spolknout.

Jakmile vyletěla ven, oslepení pominulo. Pod křídly se jí rozprostřela obyčejná stráň, pokrytá kamenitou sutí, balvany a travou, na níž se nevzrušeně popásalo několik ovcí. Podél úpatí pádil uspěchaný potůček, od něhož se zdvihal protější svah, ne tak příkrý, a za ním se tyčily další hřbety. Dračice se začala spouštět k potůčku, vychutnávala si teplo a radovala se z vánku pod širou oblohou. Když klesla hlouběji, slunce se schovalo za kopec a ochladilo se; náhle bylo chladněji než v jeskyni. Zahlédla Wontu, jak nešikovně chlemtá vodu a zlomený párátek si přitom tiskne k hrudi.

Selendra přistála co nejblíže dráčeti, a pak se začala shánět po Šerovi. Kroužil ve spirálách vysoko nad její hlavou.

„Šer říkal, že musí nahoru, aby našel místo, kde jsme nechali košík,“ sděloval Wonta. Vzhlížel k ní a z tlamičky mu kapala voda.

Selendra si protáhla křídla, protože je měla po dlouhém pobytu ve stísněných prostorách zmrtvělá. Složila je, pak opět zcela roztáhla a prohnula se ve hřbetu. Teprve pak byla schopna ohnout krk, aby se mohla napít. Voda byla tak ledová, že Selendru rozbolely zuby.

„Pohnul se ten kámen?“ zeptal se náhle Gerin. Selendra sledovala Gerinův pohled a soustředila se na protější svah. Pokrývaly ho nejrůznější kameny, nejmenší dosahovaly velikosti hlavy čerstvě vyklubaného písklete, největší balvany však mohutností soupeřily se Selendrou. Žádný z nich se nehýbal, a tak se dračice tázavě obrátila ke Gerinovi.

„Zdá se, že se hýbají, když se na ně zrovna nedívám,“ vysvětloval. Selendra opět pohlédla na kameny. Byly tiché, velmi tiché a nehybné, ale nepřipomínaly obyčejné kameny, jež zůstanou ležet na místě, kam se skutálely. Zdálo se, jako by se v jejich nehybnosti skrývalo nějaké očekávání.

V té chvíli se prudce snesl z oblohy Šer. „Tady v tom stínu je ale zima,“ poznamenal a s hlasitým plácnutím složil křídla. „Poznal jsem, kudy se vrátit k vodopádům. Je to hodina letu. Museli jsme pod těmi horami překonat neuvěřitelnou vzdálenost.“

„Slunce je už skoro za obzorem,“ přisvědčila Selendra. „Museli jsme v podzemí strávit celé hodiny. Leťte co nejrychleji a přineste koš.“

Šer si vzal Selendru kousek stranou, aby je dráčata, která teď svorně pila z potoka, neslyšela. „Nemohla byste jednoho z nich nést?“

„Mohla, jenže ne hodinu. A už vůbec ne bezpečně,“ odpověděla šeptem. „Proč?“

„Nejde o nic, o Čem byste nevěděla. Je zima a Wonta je zraněný,“ zamračil se Šer. „Snažte se je zahřívat, ano?“

„Udělám, co bude v mých silách,“ přikývla Selendra. Ještě nikdy neviděla Šera tak vážného.

„A Selendro,“ pokračoval a přistoupil blíže. Zachvěla se, ale neustoupila, „chtěl jsem vám ještě říct, že jste se s celou touhle šlamastikou vypořádala úžasně.“

„Vy ale také,“ odpověděla a myslela to vážně. „Nechápu, jak jste to dokázal proletět, když jste nevěděl, co tam bude.“

„Se štěstím,“ usmál se Šer a přistoupil k ní ještě o krok. Nyní u ní stál tak blízko, že se jí téměř dotýkal. Nepohnula se. Věděla, co Šer zamýšlí, ale vzpomněla si na Frelta, na Ameřin lektvar a na její slova o počtu. „Byla jste skvělá, dodávala jste dráčatům kuráž a na nic jste si přitom nestěžovala. Těžko si představím, co bych si počal s jinou dračicí, kdybych se zase ztratil v podzemí, vážně. A také si neumím představit jinou dračici, se kterou bych chtěl strávit zbytek života. Co vy na to?“

Selendra sklopila hlavu a prohlédla si šupiny. Zůstaly zlaté, zřetelně a nekompromisně. Když pohlédla na Šera, tak silného, hezkého a sebejistého, připadalo jí nyní její vlastní prohlášení, že se nechce vdávat, poněkud prostoduché. Téměř cítila teplo jeho těla. Srdce se jí rozbušilo, téměř omdlévala, ale když vrhla další zoufalý pohled na šupiny, musela konstatovat, že jsou stále zlaté, tvrdohlavě a neposkvrněně bledé!

„Selendro?“ promluvil tázavě Šer, protože neodpovídala.

„A co vaše postavení, moje, vaší matky, mého bratra?“ vyhrkla poněkud přespříliš vzrušeně. „Mohl byste vědět, že se k sobě nehodíme!“

„Jenže se svou matkou se mohu dohodnout. Brzy si vás zamiluje jako dceru. Co se týče toho ostatního, jsou to nesmysly. Jste urozeného původu a vaši synovci vám právě přinesli štěstí,“ odpověděl Šer něžně a natáhl k ní pařát. „Miluji vás. Pokud byste –“

„Dám vám požadovanou odpověď,“ odsekla hrubě a s rozvahou od něho odstoupila. „Doufám, že mi nechcete ničit život a nebudete mne tisknout na horský svah ve chvíli, kdy záleží na nás obou, zda se vrátíme pod ochranná křídla našich rodin?“

„To zajisté ne,“ vykoktal, „ale Selendro…“ Šera pronásledovaly mladé slečny i jejich matky od chvíle, kdy mu narostla křídla, a tak jej ani nenapadlo, že by jej mohla odmítnout dračice, kterou si jednou vybere.

„Nenaléhejte na mne, prosím,“ žádala jej a v odměřenosti nalezla útočiště. Snažila se nedat najevo, že jí puká srdce a že má pláč na krajíčku. „Leťte pro ten koš, Šere. Prosím!“

Drak se vznesl do výše, nabral do křídel vítr a během stoupání udělal otočku. Selendra za ním hleděla, dokud jí nezmizel z očí, a ani pak se nerozplakala. Nemohla, protože měla na starosti dráčata a musela jim odpovědět na dotazy. Ještě jednou se podívala na svoje zrádné šupiny, zda náhodou neuposlechly hlas srdce a nezrůžověly jako červánek nad protějším hřebenem. Kameny na svahu zůstaly i nadále nepřirozeně tiché, jakoby neschopné pohybu. I když se začala zabývat dráčaty, nespouštěla kameny z očí a snažila se alespoň jeden z nich přistihnout při pohybu. Koulela očima stále rychleji a rychleji. Šupiny však zůstaly zlaté a kameny setrvaly na svých místech po celou tu miniaturní věčnost, než se Šer vrátil s košem.

42. Rozhovory na benandském hradě

T

ři dny po dramatické záchraně Wonty poslala Její Velebnost z Benandi vzkaz po sluhovi, v němž Felinu vyzývala, aby se dostavila k audienci a sama. Felina chodila na hrad pravidelně. Stěží se stalo, že by za celý den nebyla k Její Velebnosti pozvána, ať už v dobrém či ve zlém, na nějakou oficiální či přátelskou návštěvu. Neobvyklé bylo jen to, že Její Velebnost neoznámila důvod slyšení. Felina vzkaz obdržela u snídaně a nijak zvlášť ho nekomentovala, pouze oznámila Pennovi, že s ní Její Velebnost potřebuje mluvit. Pro Penna to nepředstavovalo nic neobyčejného, a tak ani neprojevil zájem. Vůbec nevzhlédl od své korespondence. Felina na něho zamyšleně pohlédla, a pak obrátila pozornost na švagrovou. Selendra si četla dopis, ukusovala ze skopového, a zdálo se, že každou chvilkou propukne v pláč. Bylo tedy mnohem pravděpodobnější, že důvodem výzvy není Penn, ale Selendra. Bylo také jasné, že slovíčkem „sama“ si Její Velebnost zabezpečovala, aby se druhá osoba, nepochybně Selendra, slyšení nezúčastnila. Felina si nevybavovala nic, čím by si Penn mohl v poslední době vysloužit nepřízeň svojí patronky. Selendra však mohla vzbudit nelibost snadno. Od katastrofálního zakončení pikniku trávila Felina většinu času ošetřováním Wonty. Zdálo se, že se zotavuje, i když nemluvil o ničem jiném než o pokladu. Když uvažovala o švagrové, uvědomila si, že se vrátila po zatěžkávací zkoušce otřesená, mnohem více ustrašená a plačtivá, než by se dalo předpokládat po prodělaných událostech.

„Než zaletím nahoru, budu se muset nejdřív podívat na dráčata,“ oznamovala Felina. „Půjdeš dnes ven, Penne?“

„Musím tady na to odpovědět,“ odvětil Penn a zamračil se na dopis. „Budu ve své pracovně.“

„Nechceš, abych ti to napsala?“ nabídla se.

„Ne, napíšu to sám, anebo mi to napíše Selendra, když toho budu mít moc,“ zavrtěl hlavou. Pokusil se o úsměv, ale jeho oči vířily příliš rychle, než aby manželku přesvědčil, že je klidný. Felina usoudila, že udělá lépe, když jej nechá, aby si problémy vyřešil sám. Řekl by jí, kdyby potřeboval pomoc.

„Pokud tě tedy Penn nebude potřebovat, Selendro, nepomohla bys zatím Ameře s dráčaty?“ zeptala se Felina. Selendra zdvihla zasněně hlavu. Zjevně nevěnovala rozhovoru sebemenší pozornost. Felina jí trpělivě všechno zopakovala a počkala si, až jí Selendra přislíbí pomoc. Pak si na hlavu nasadila malý zelený cylindr, vznesla se podél útesu a zamířila na hrad.

Toho rána Šer na zasněžené římse neseděl. Sníh z valné části nikdo neodklidil, a tak Felina bezpečně poznala, že se tam drak neposadil již nejméně den či dva. Když kráčela po římse a zanechávala za sebou zřetelné stopy, zamračeně přemítala, co jí asi Její Velebnost chce.

Její Velebnost ji neočekávala v kanceláři, ale v malé hovorně. Ležela pohodlně u stěny, hlavu vztyčenou jako sfinga. „Felino, drahoušku,“ přivítala ji. „Je báječné, že tě zase vidím!“

„Co pro vás mohu udělat, Vaše Velebnosti?“ otázala se Felina.

„Jen jsem s tebou chtěla prohodit pár slov,“ vysvětlovala Její Velebnost a pokynula jí zdvořile, aby se posadila. „Mohu ti nabídnout něco k zakousnutí?“

„Právě jsme snídali,“ poděkovala Felina. Čekala, až Její Velebnost prozradí, co ji vlastně trápí.

„Rozhodla jsem se, že letos odletím do Metu dříve,“ řekla.

Felina poněkud zakroužila očima. Její Velebnost Iriet nenáviděla, jen stěží tam zavítala den před začátkem letní sezóny. „Myslíte v měsíci tání?“ zeptala se.

„Ne, dříve,“ odvětila Její Velebnost a vyhnula se Felininým očím. „Během ledozimy, případně už před koncem měsíce příchodu zimy.“

„Máte tedy v úmyslu ve městě strávit skoro celou zimu?“ optala se Felina s neskrývaným úžasem.

„Ano, vím,“ vzdychla si Její Velebnost a bezradně rozhodila rukama, jako by odpovídala spíše Felininým myšlenkám, nikoliv vyřčenému dotazu. „Iriet nenávidím a v zimě nikdy neopouštím domov. Je to kvůli Šerovi.“

„Šerovi?“ opakovala zmateně Felina. Šer trávil větší část zimy na Benandi jen zřídka. Proč to však matku zajímalo? „Chce Šer letět do Irietu?“

„Ne, chce zůstat tady,“ odvětila starší dračice a složila si na okamžik svou velkou, rubínově červenou hlavu na ruce, jako by její tíhu již nemohla unést. Pak znovu vzhlédla k Felině. „Proto musím letět do Irietu. Protože beze mne tu Šer nejspíš nezůstane.“

„Nerozumím,“ prohlásila Felina, i když již začínala tušit.

„Je to velice složité, má drahá,“ pravila Její Velebnost Benandiová. „Aniž bych měla něco proti tobě, tvému manželovi či jeho sestře, to ani v nejmenším, ale musím tě požádat, abys nepouštěla Selendru do našeho sídla do té doby, dokud Šera nedostanu pryč. Vzal si do hlavy, že je do ní zamilovaný, a já vím, že jsi neučinila nic, čím bys jej v tom povzbuzovala. Ani Penn. Polovinu viny dávám Šerovi.“

„Polovinu?“ rozzlobila se Felina a posadila se zpříma. „Nemyslím, že by jej Selendra nějak zvlášť povzbuzovala!“

„Nu, je přece přirozené,“ uklidňovala ji Její Velebnost, „že mladé slečny pokukují po partnerovi s velebným titulem. Jsem si tím jistá. A jsem si jistá i tím, že víš, jak je to nevhodné.“

„Nic takového nevím,“ dopálila se Felina i za Selendru. „Švagrová je z dobré rodiny, je to Pennova sestra, má odpovídající věno –“

„Nemůžeš tvrdit, že šestnáct tisíc korun představuje částku, která by odpovídala Šerovu postavení,“ zasyčela Její Velebnost. Felina však velmi dobře věděla, že neexistuje důvod, proč by Šer musel vstupovat do manželského svazku kvůli penězům.

„Je možné, že to není závratná částka, ale je odpovídající,“ trvala na svém Felina. „Je možné, že byste si představovala jinou nevěstu, ale nespatřuji v tom žádnou katastrofu, když ji Šer miluje. Pokud se mají rádi, proč by se nemohli vzít?“

„Šer je mladý, snadno ovlivnitelný. Sama to víš,“ namítla prudce Její Velebnost a vzrušeně zakoulela modrýma očima. Rukou však naznačila, že se Sérovým vkusem nehodlá zabývat.

Felina věděla, že je Šer snadno ovlivnitelný. Pamatovala si na jeho krátké vzplanutí. Po bezprostředním poblouznění si uvědomila, že ho za manžela považovat nemůže, spíše za bratra. Šerova matka by jim stejně nikdy nedala požehnání. A Šer by se nikdy nechtěl a ani nemohl matce vzepřít. Její Velebnost jej nenápadně odrazovala a při prvním náznaku odporu se Šer vzdal a přijal od ní nabídku loveckého výletu do hor. Když mu však Selendra stála za to, aby svedl bitvu s matkou, musel ji milovat opravdu vážně.

„Kromě toho,“ pokračovala Její Velebnost upjatě, neboť Felina neodpověděla, „až bude Šer v Irietu a uvidí jiné slečny, brzy na ni zapomene.“

„Nemyslíte Geleneru, že ne?“ otázala se Felina.

„Nebuď krutá, Felino. To mi už také došlo. Když mu ale přijde do cesty množství hezkých mladých dračic s pěkně tvarovanými ocasy a nablýskanými šupinami, zapomene na Selendru.“

„A co Selendra?“

„Také na něho zapomene. Bude muset! Bude se muset poohlédnout po partnerovi z vlastních společenských vrstev. Tak to na světě chodí. Víš to ty a vím to i já!“

„Pokud vím –“ začala Felina, ale zarazila se. Uvědomila si totiž, že s Její Velebností se nesmí v žádném případě hádat. Pokračovala mnohem jemnějším tónem. „Šer je již dost starý. Nemůžete mu nic nařizovat.“

„Ne, ale mohu přesměrovat jeho pozornost jinam,“ opáčila Její Velebnost. „Zdá se, že zatím jsme měli štěstí. Pokoušel se o Selendru už v horách, ale ona jeho city neopětovala.“

„Pro Žuralovo milosrdenství!“ zvolala ohromeně Felina.

„Ano, poslala jsem Žuralovi děkovnou oběť osobně,“ přisvědčila Její Velebnost a náhle se jí v očích objevil pichlavý výraz. Velkoryse se rozhodla považovat Felinin výbuch za modlitbu, nikoliv za rouhání. „Neopětovala je?“ opakovala Její Velebnost svá poslední slova, nyní jako otázku.

„Ne,“ odpověděla Felina, „zůstala neposkvrněná a zlatá, stejná jako v době, kdy k nám přijela. Nelze o tom pochybovat.“

„Pak nám obtíže nevyvstanou. Musíme jen ty dva udržet od sebe, abychom jim tu jejich vzájemnou náklonnost zatrhli už v zárodku,“ usoudila Její Velebnost. „To znamená, že když tě s Pennem pozvu na hrad v době, kdy tu ještě bude Šer, před naším odletem, nech, prosím tě, Selendru doma s dráčaty.“

„To nemohu,“ odvětila Felina. Netušila, že to řekne, až když byla ta slova venku. „Je to hrozně nefér, Vaše Velebnosti, a vy to zajisté víte! Selendra neudělala nic špatného. Trestáte ji a žádáte nás, abychom ji trestali i my, jako by spáchala něco strašného!“

„Jen tě žádám, abys ji nechala doma. A také, abys prozatím nevpouštěla do svého domu Šera, i když pochybuji, že by Selendru hledal na vikariátu.“

„Jak by ji mohl nehledat,“ namítla Felina, „pokud se Selendra nedostaví k vám, až ji bude čekat? Nemíním jej k nám zvát, ale stěží mu mohu bránit k nám přijít. Zapomněla jste, že Jeho Velebnost z Benandi požívá plné právo vstoupit kamkoli?“

„Nemyslím, že by zašel tak daleko,“ pravila suše Její Velebnost. „Myslíš si, že by přišel sníst dráče, pro jehož záchranu riskoval vlastní život?“

„To je jen další důvod, proč mu nemohu zavřít dveře před rypákem,“ odsekla Felina. „Za záchranu Wonty jsem mu nesmírně zavázaná. Je jen na vás, zda budete svého syna kontrolovat, pokud si myslíte, že na to máte právo. Ale za daných okolností to nemůžete chtít po mně!“

„Povím Šerovi, že podle mého názoru není rozumné, aby se s ní sešel,“ zamumlala Její Velebnost a nakrčila rypáček, jako by zvětřila rozkládající se zvěřinu. Již celá léta nemohla Šera kontrolovat.

„Pak vám tedy mohu slíbit,“ připustila Felina, „že kdyby se Šer rozhodl navštívit náš vikariát, nenechám jej tam se Selendrou o samotě.“

„To by stačilo,“ souhlasila Její Velebnost a zatvářila se, jako by se najedla zkažených zásob. „A nech ji doma, až k nám půjdete na večeři.“

„To udělat nemohu,“ odmítla Felina. „Nemohu ji nechat zavřenou doma. Vypadalo by to, jako by upadla v nemilost!“

„Nepotřebuji, aby se mu tady motala před rypákem jako nějaké něžné soustíčko, které Šer dychtí spolknout!“

„Dokud nás nepozvete všechny, my tři zůstaneme prozatím doma,“ konstatovala Felina.

Její Velebnost ji probodla temným pohledem, ale Felina se rozhodla, že neustoupí. Hleděly si upřeně do očí. I když měla Felina svou patronku ráda, cítila, že musí vytrvat, neboť něco dlužila zachráncům svého dráčete, Selendře i Šerovi. Vydržela pohled starší dračice tak dlouho, dokud Její Velebnost nepotřásla hlavou. „Moc dobře,“ zasyčela Žila Benandiová. „Zklamala jsi mne, Felino, ale nevadí. Čím dříve odletíme do Irietu, tím lépe.“

„Doufám, že se tam budete cítit příjemně,“ popřála jí Felina, mírně se uklonila, otočila se a opustila místnost. Zanechala Její Velebnost o samotě, ponořenou do úvah o svém synovi, jež neustávaly od chvíle, kdy ležel stočený ve vejci.

Šer čekal venku. „Zakázala ti sem Selendru vodit, viď?“ otázal se. Když viděla, jak zbědované Šer vypadá, Felina zcela roztála. Dokonce mu ani neřekla, že je blázen.

„Řekla jsem jí, že dokud nás nepozve všechny tři, tak její pozvání odmítáme,“ informovala jej. „Také jsem jí sdělila, že ti nikdy nezavřu dveře domu před rypákem. Musela jsem jí jen slíbit, že tě u nás nenechám se Selendrou o samotě.“

„Nenapadlo mě, že by mohla dělat takové potíže,“ zamumlal Šer.

„Dej jí trochu času. Dopřej i sobě trochu času na rozmyšlenou. Víš přece, jak nestálou máš povahu,“ připomněla mu Felina.

„Nejsem nestálý,“ zavrčel Šer. Felina se na něho pouze zadívala a v jejích šedých očích si přečetl vzpomínku. „Ach, Felino. Máš pravdu. Myslím, že jsem nestálý. Nechtěl jsem být k tobě krutý. Ty jsi mne ale nijak nepovzbuzovala!“

„Šťastně jsem se vdala za Penna,“ ujistila jej. „Prospěje ti však, když uvážíš, jak dlouho chceš vytrvat a jak dalece se chceš matce vzepřít.“

„Myslíš, že bych se neměl se Selendrou setkat?“

„Zůstaň tady. Čekej. Pokud k ní budeš cítit totéž i za dva měsíce, což by spadalo na Velkou noc třeskuté zimy budu tě brát vážně. A zařídím ti, abys mohl strávit nějaký čas se Selendrou – mimo vikariát. Nic neslibuji. Můžete si někam vyletět. Ujisti se však předem, zda jsi připraven svést bitvu se svou matkou.“

„Počkám,“ souhlasil Šer s úsměvem. „Vím, že to dokážu. Díky, Felino!“

Když se Felina vyšplhala na římsu, kroutila hlavou. Už léta Šerovi ustupovala, jenže oba už léta ustupovali jeho matce. Zvyky se jen těžko mění.

43. Rozhovory na vikariátu

J

akmile Felina odletěla na hrad, Penn odložil dopis a pohlédl na Selendru.

„Pomátl se Avan, že dal Daveraka k soudu? A co popadlo tebe, že ses pod žalobu podepsala?“ zeptal se jí dost podrážděně, dokonce i poněkud polekaně.

„Vždyť ses domníval, že Daverak neměl právo sníst takový díl otcova těla,“ odpověděla Selendra, nepříjemně překvapená. „Byl jsi vzteky bez sebe!“

„To je něco jiného. Jen rozdílné názory v rámci rodiny. Osobně zajisté souhlasím. Daverak na to právo neměl. Tehdy jsem na to také upozorňoval. Jenže, Selendro,“ hořekoval Penn a bezradně na ni zíral, „vířit tu věc mimo rámec rodiny a upozorňovat na ni tímto způsobem, to je nanejvýš znepokojivé! Dá se Avan přesvědčit, aby žalobu stáhl?“

„Můžeš se ho samozřejmě zeptat, ale vypadal neoblomně. Chtěl do toho jít,“ odvětila Selendra. „Uvědom si, že Avan byl Daverakovým jednáním poškozen nejvíc.“

„Okamžitě odepíšu. Odmítnu se na tom podílet,“ pokračoval Penn. „Musíš udělat totéž. Požádej, ať tvoje jméno vyškrtnou!“

Selendra sklopila hlavu. „Hanera mě k tomu také nutí,“ přiznala se a ukázala na dopis, který právě obdržela. „Zdůrazňuje, že již nebudeme moci udržovat přátelské styky, když to neudělám.“

„To je pochopitelné, ano,“ přikývl Penn.

Selendra cítila, že se jí oči plní slzami a stékají po rypáčku. „Neunesla bych, kdybych nemohla vidět Haneru,“ vysoukala ze sebe a slova se jí zadrhla v hrdle.

„Tak napiš, ať tvoje jméno vyškrtnou,“ naléhal Penn.

„Asi to udělám. Jenže chudák Avan!“

„Chudák? Avan to všechno začal! Neohlížel se, jestli někomu způsobí potíže. Teď ode mne chtějí, abych vyzradil všechno, co otec říkal na smrtelném loži!“ zvolal Penn a bušil si přitom dopisem do kolena. „Groteskní! To přesahuje všechny meze! Nemožné!“

„Proč?“ zeptala se Selendra.

„Proč?!“ opakoval Penn a znepokojeně přejížděl očima ze strany na stranu. „Jde přece o zachování jeho soukromého tajemství. A o moje postavení! Nemyslitelné!“

„Chápu,“ hlesla Selendra. Okolnosti otcovy zpovědi však neznala, a tak ani v nejmenším nechápala, proč jim Penn prostě neřekne všechno, co vědět potřebují.

„Napíšu jim sám, okamžitě,“ rozhodl se Penn. Vyhrnul se z místnosti a při představě pera se mu svíraly pařáty.

Selendra zase obrátila pozornost ke skopovému, které se před ní vytrvale povalovalo. Neměla chuť. Stěží byla schopná jíst od chvíle, kdy Šer – kdy zachránili Wontu. Od té doby, co se vrátili, Šera nespatřila. Penn a Felina se k ní chovali velmi hezky a domnívali se, že je vyčerpaná po zatěžkávací zkoušce ve sluji. Oba jí vyjádřili své díky a Felina přiměla Wontu, aby jí poděkoval také. Nikdo ji nenutil, aby dělala něco, do čeho by se jí nechtělo. Předešlého dne byl sice Prvoden, ale nemusela jít dokonce ani na bohoslužby do kostela. Penn ji však alespoň navštívil v ložnici a pomodlil se s ní. Nevadilo jí to. Nepřála si zavrhovat božstva, to rozhodně ne. Dokonce chtěla úpěnlivě prosit Žurala o milosrdenství. Nechtěla však do kostela, protože tam mohla potkat Šera.

Jeden sluha nahlédl do vchodu a zjišťoval, zda nastal čas odnést kosti. „Dojedla jsem,“ prohlásila Selendra. Sluha potěšené vysekl poklonu, nepochybně rád, že na něho něco zbylo. Selendra se vztyčila, vzala s sebou Haneřin dopis a vydala se za dráčaty.

Chůva právě Wontovi převazovala párátek a Gerin vypomáhal tím, že přitom sourozence zabavoval. Selendra zlomeninu očichala, usoudila, že se hojí čistě, a nechala je pokračovat v započaté činnosti.

Ameru zastihla v kuchyni samotnou, připravovala jakýsi odporně páchnoucí lektvar. Ostatní služebnictvo se věnovalo čištění jídelny.

„To je pro Wontu?“ zeptala se Selendra.

„Ano, po tomhle se mu zlomenina nezanítí,“ vysvětlovala Amera. Pak se zastavila a zamračila. „Co se děje, Selendra?“

„Nic,“ odpověděla Selendra a snažila se, aby ze svých fialkových očí neronila slzy. „Dostala jsem od Hanery dopis.“

„Co se jí stalo?“

„Nezdá se mi šťastná. Avan pohnal Daveraka před soud a ji to rozrušilo. Daverak plive oheň, podívej!“ Amera neuměla číst, a tak jí Selendra mohla bez obav ukázat obrázek.

Amera se rozesmála a přistrčila jí papír zpátky. „Přečtěte mi to!“ poručila si.

Selendra jí dopis přečetla. Vynechala jen Haneřino škádlení ohledně Šera. Sestra to sice myslela v dobrém, ale zapůsobilo to jako rána kopím do něžné hrudi. Když skončila, Amera potřásla hlavou. „Nepozdravovala mě? Do svého dopisu jste přece připsala i pozdrav ode mne. Hm, místo toho tam Hanera připsala tu poznámku, že otroctví je špatné, že ano?“

„Je to tak,“ přisvědčila Selendra. „Myslím, že má pravdu. Není to fér, jenže tak to na světě chodí. Je moc věcí, které jsou nespravedlivé,“ vzdychla si Selendra.

Amera trochu zahýbala svými svázanými křídly. „A jakou nespravedlnost přinesl život vám?“ otázala se s notnou dávkou velkomyslnosti. Měla Selendru ráda.

Selendra se ohlédla a přesvědčila se, že nikdo ze služebnictva do místnosti nemůže nepozorovaně vstoupit. „Zdá se, že se mi ty dávky a počty medicíny nějak vymstily,“ odpověděla a ztišila přitom hlas.

„Jste si tím jistá?“ ptala se Amera.

Selendra ukázala na své vzdorovité zlaté šupiny.

„Kdo to byl? Dotkl se vás?“

„Šer,“ připustila Selendra šeptem.

„Jeho Velebnost z Benandi?“ žasla Amera. „Máte namířeno pěkně vysoko, vy moje dráčátko!“

„Tak to vůbec nebylo,“ namítla Selendra. „Dokud se jasně nevyjádřil, nijak jsem na něho nepomýšlela. Domnívala jsem se, že je zasnoubený s Gelenerou Telstiovou.“

„Bezpochyby si ji pro něho vysnila jeho matka,“ ušklíbla se Amera. „Takže jste to nepředvídala? Zaskočil vás? To by mohl být postačující důvod k tomu, abyste nezrůžověla.“

„Ani Frelta jsem nepředvídala,“ zašeptala nazlobeně Selendra.

„Ne, ale Frelt na vás nalehl. A myslel na to. Nalehl na vás Šer?“

„Ne. Přistoupil docela blízko, téměř se mne dotýkal, doopravdy se ale o mne neopřel,“ odpověděla Selendra a zakoulela při té vzpomínce snivě očima.

„Dotkl se vás vůbec?“

„Vztáhl ke mně pařát, ale nedotkl se mě. Stál u mě mnohem blíže, než je bezpečné, Amero! Stál přímo u mne, ani ne třicet centimetrů ode mne!“

„Nechte ho příště přijít blíž,“ poradila jí Amera. „Může to vězet v tom lektvaru, ale nemusí. Přitiskněte se k němu, jako když objímáte svoji sestřičku. Uvidíme, jestli zrůžovíte!“

„Nepředpokládám, že se ještě naskytne příležitost,“ vzdychla Selendra. „Řekla jsem mu, aby odešel. A jak jsi právě poznamenala, je to Jeho Velebnost, zatímco já jsem jen pastorova sestra. Bude o tom přemýšlet a bude rád, že jsem ho poslala pryč.“ Nyní se konečně rozplakala.

„No jo, když nebrečíte, že jste růžová, tak zase brečíte, že jste zlatá,“ škádlila ji Amera.

Selendra se zarazila. „To není žádná legrace,“ zahuhlala, ale nakonec si nemohla pomoci a rozesmála se.

„Když mu na tom bude záležet, pokusí se znovu,“ konejšila ji Amera. „Dejte mu příležitost a běžte k němu blízko. Dotkněte se ho. Tím nic neztratíte, ani když nezrůžovíte!“

„A co moje důstojnost?“ namítla Selendra.

„Jakou má důstojnost cenu na trhu?“ otázala se Amera.

„Když ale nezrůžovím, nebudu mu moci snášet vejce. To by byl špatný sňatek, kdybych mu nedala dráčata.“

„Ještě nikdy nikdo neslyšel o slečně, která se vdala a zůstala neposkvrněná,“ prohlásila docela hlasitě Amera, když se do kuchyně vrátil sluha. Vyčistil jídelnu a přinesl hromadu ohlodaných kostí. „Když budete tak hodná, vezměte tenhle lektvar milostivému Wontovi. Už je hotový, milostslečinko Selendro. A až budete psát milostslečince Haneře, sdělte jí, že bych o těch věcech chtěla vědět víc.“

Selendra převzala džbán s lektvarem a odešla.

44. Rozhovor v kloboučnictví

F

elina zamířila domů a za letu uvažovala, co z rozhovoru s Její Velebností prozradí manželovi a švagrové. I když Selendru bránila vehementně a odvážnější již být nemohla, nevěděla, jak s ní o tom promluvit. Co se týkalo Penna, absolutně netušila, jak manžel zareaguje. Úřad benandského pastora závisel na Její Velebnosti a z Pennova postavení vyplývalo ubytování na vikariátu i pravidelný příjem. Penn se mohl na sestru rozzlobit, že mu působí potíže, a na Felinu, že se nepodrobila všemu, co si Její Velebnost přála. Jednodušší by bylo vůbec s nimi o tom nemluvit. Jenže oba si časem všimnou, že z hradu nepřicházejí žádné pozvánky, a požádají ji o vysvětlení.

Když Felina dorazila domů, viděla, že si Selendra hraje s dráčaty. Neřekla švagrové, co je nového, a Selendra si svoje novinky také nechala pro sebe.

Chvíli trvalo, než se Penn vynořil z pracovny a stíral si z pařátů inkoust, a tak si Felina stihla promyslet strategii. Uchvátila manžela a zavřela se s ním v hovorně. „Její Velebnost si přeje, aby se Šer a Selendra nestýkali,“ sdělila mu.

„Cože? Proč?“ otázal se Penn. V myšlenkách dosud dlel u problémů s Avanovým komplotem a případných rizik pro úřad pastora.

„Zřejmě si myslí, že Šer se nějak příliš zakoukal do Selendry,“ objasnila mu.

„Šer? Nesmysl. Všechny neprovdané krásky Tiamatu se za ním můžou ulítat, tak proč by měl koukat po nějaké bledé, nanicovaté slečince, jakou je Selendra?“ zeptal se Penn neomaleně.

Felina předvídala, že Penn by mohl reagovat i tak, a proto jen rozhodila rukama. „Kdo může tušit, kam na tyhle nápady Její Velebnost chodí?“ pravila. „Nějakou dobu ale nemůžeme chodit na hrad všichni najednou. Přirozeně, ty sám tam chodit můžeš jako obvykle, stejně tak i já, ale nemůžeme tam jít jako rodina na večeři či za nějakým podobným účelem, dokud odtamtud neodletí Šer.“

„Když si to Její Velebnost přeje, budiž,“ zabručel Penn a zamračil se. „Ona tomu nesmyslu o Selendře opravdu věří?“

„Myslíš, že Selendra ještě není dost dospělá?“ ušklíbla se Felina.

Penn nechtěl před Felinou rozebírat incident s Freltem, a tak jen zachrochtal. Manželé se pak u večeře připojili k Selendře. Spojovala je naprostá vzájemná důvěra, kterou dokáže zajistit u tolika draků jen dlouhodobý manželský svazek.

A tak uběhlo několik týdnů. Pastorova rodina se setkávala s hradní rodinou jen u bohoslužeb, na Prvoden. Její Velebnost při těchto příležitostech dbala na to, aby Šer stál po jejím boku. Selendra již žádnou návštěvu kostela nevynechala, seděla však s hlavou skloněnou, neboť si uvědomovala, že se na ni Šer dívá, ale neodvažovala se pohled opětovat. Šer se nepokusil vetřít na vikariát a Selendra se neptala, z jakého šťastného důvodu ji nikdo nenutí, aby navštívila hrad. Měsíc příchodu zimy uplynul a nastala ledozima. Šer a Její Velebnost však stále trčeli na Benandi. A ledozima si se svým pojmenováním nezadala – obdařila je sněhovou nadílkou. Druhý týden měsíce se na Benandi donesla zpráva o Berendině skonu. Penna a Selendru obestřely chmury, i když od Berendina sňatku ani jeden z nich neudržoval se sestrou příliš srdečné vztahy.

Čtenář si může představit týden jako pomyslné kolo s pěti loukotěmi, z nichž každá představuje jeden den. Pootočme s ním o dva dílky a máme tu opět Prvoden, a tudíž další návštěvu kostela. A nyní, poprvé od osudného pikniku, se Selendra odhodlala, zvedla hlavu a setkala se s upřeným Sérovým pohledem. Nic víc neučinila, jen se na něho podívala. Protože život byl krátký a smrt číhala všude, Selendra dospěla k přesvědčení, že si ten pohled nebude zakazovat, když je Žural milosrdný a Šer stojí na protější straně kostela.

Příštího dne ráno se rodina sešla u snídaně a Felina oznámila, že se vypraví se Selendrou do kloboučnictví.

„Ještě stále držíme smutek kvůli otci,“ namítl Penn. „Selendra nepotřebuje nový klobouček.“

„Nemyslím, že by měla porušit smutek, to ne, ale ty nepočetné Selendřiny kloboučky jsou už katastrofálně obnošené. Za dva týdny tu máme třeskutou zimu. Až nadejde Velká noc třeskuté zimy, bude potřebovat na hlavu něco lepšího než tady ten klobouček. Vždyť ho nosí od vrcholného léta, téměř denně! Dnes není takový mráz a letí se tam necelé dvě hodiny.“

„To není nutné, Felino,“ zamumlala Selendra. Její švagrová však všechny námitky rezolutně odmítla a záhy se obě dračice vypravily na cestu.

Když se Selendra ocitla ve vzduchu, ulevilo se jí, neboť od pikniku stěží opustila vikariát. Výjimku představovala jedině cesta do kostela, ale tam se samozřejmě chodilo pěšky. Téměř zapomněla, jaké to je, když se jí vítr opírá do křídel, nebo jak svět vypadá ve slunečním světle. Z výšky vypadala krajina jako vířící bílá plocha, přerušovaná pouze temnými porosty jedlí a příležitostnými přímkami železnic.

„Je sice zima, ale létat je nádherné!“ zvolala po chvíli Felina. Selendru potěšilo, že s ní může z celého srdce souhlasit. Po mnoha týdnech se cítila lépe.

„Jak daleko poletíme?“ otázala se.

„Naneštěstí to není daleko,“ odpověděla Felina. „Nevím proč, ale létání v zimě zbožňuji. Moje matka ho nenáviděla. Často říkala, že její rodina žila v dobách před Dobytím v teplejším podnebním pásu. Dnes jsou tam jaržská území. Její srdce bylo pro zdejší nadmořské výšky slabé.“

Selendra se rozesmála. „Musíš být po svém otci,“ zvolala. O Felinině statečném otci již slyšela, většinou jí o něm vyprávěl Wonta, který dostal jméno po něm.

Městečku s kloboučnictvím se říkalo Tři jedle. Kloboučnice Hepsie nebyla ani elegantní, ani tak uhlazená jako jí podobné v Irietu. Byla vdova po drakovi, jehož ambice nedosahovaly jeho velké chrabrosti. Když byl poražen, manželka ze zoufalství převzala živnost. Doufala, že uživí dráčata a že nebude muset sloužit nějaké význačné rodině. K jejímu vlastnímu překvapení se jí podařilo celkem slušně prosperovat. Všichni draci z okolí rádi využívali jejích šikovných prstíků a rozumných cen. Felina od Hepsie kupovala klobouky již léta, dokonce i Její Velebnost si od ní ráčila tu a tam koupit nějaký ten venkovský čepec.

Selendřiny kloboučky byly vyrobené většinou doma; jen příležitostně jí bratři kupovali i konfekci. Selendra nikdy žádné kloboučnictví neviděla. Nedovedla si představit ani rozsah nabídky prodávaných klobouků, ani výrobní postup. Kloboučnická firma pro ni představovala hotový zázrak. Nejprve musely počkat, než se pro jednu mladou slečnu upraví slušivý červeno-zlatý čepec pro třeskutou zimu. Ukázalo se, že zákaznice patřila mezi účastníky pikniku, neboť je zdravila jako dávno ztracené přátele. Felina se s ní dala do řeči a Selendra si zatím prohlížela klobouky vystavené ve výklencích vytesaných do každého volného místečka stěn malé sluje. Doposud si takové bohatství tvarů, barev a látek, z nichž byly vyrobeny, neuměla představit. Žasla nad barety, třírohými klobouky, malými tokami pro slečny, zvonovitými klobouky pro dámy, čepci proti slunci i jinými typy, jež ani nedovedla pojmenovat.

Když na Felinu se Selendrou přišla řada, Hepsie se k nim přiřítila. „Blahoslavená Agorninová! To je báječné, že vás vidím! Co pro vás dnes mohu udělat?“

„Obávám se, že potřebuji něco černějšího,“ odpověděla Felina. „Vy víte, co se mi líbí. A pro začátek něco z husté černé vlny tady pro milostslečinku Agorninovou, manželovu sestru.“

Selendra byla všemi těmi klobouky přímo unesena a stěží si všimla, že ji Felina představuje. „Je to skoro jako poklad,“ zamumlala, když si vzpomněla na jeskyni v horách. Řetěz měla doma, bezpečně uschovaný ve svém loži.

Hepsie a Felina se s pochopením rozesmály, a pak Hepsie odkvačila sehnat materiál a vzorkovník. Nakonec čepeček upravila z několika vrstev či karnýrů ovčího rouna. „Když truchlíte pro zemřelého, bude vám slušet tohle. Pokud byste ještě chtěla nějaké flitry či drahokamy, přidaly bychom je sem,“ ukázala Hepsie a ihned zastrkala za vnitřní stranu karnýru jasně modré flitry.

„Vypadá rozkošně,“ ubezpečila ji Felina a Hepsie jí podala zrcadlo v bronzovém rámu. Selendra se nadchla, když se v zrcadle spatřila.

„Děkuji ti,“ zašeptala a plaše Felinu objala.

„Můžete klobouky poslat na vikariát?“ zeptala se Felina, když zaplatila.

„Pokud vám to nebude vadit,“ odvětila Hepsie, „počkejte si půl hodinky a budete si je moci vzít ihned. Milostslečinka Agorninová ho už má prakticky hotový.“

Hepsie se dala do díla ve vnitřní sluji. Felina se Selendrou mezi klobouky osaměly, a tak se pohodlně usadily. Na tuhle příležitost Felina čekala. „V tom klobouku vypadáš krásně,“ začala.

„Opravdu se mi líbí,“ odvětila Selendra.

„Jsem si jistá, že Šera oslníš,“ dodala Felina a Selendra na ni upřela provinilý pohled. „Ano,“ pokračovala, „vím to. Její Velebnost mi něco prozradila.“

„Její Velebnost? Co o tom může vědět?“

„To, co jí řekl Šer. Přiznal se, že tě miluje.“

Selendra zakoulela očima tak rychle, až se zdálo, že by jí mohly vypadnout na zem. Na žádnou odpověď se však nezmohla.

„Miluješ ho?“ tázala se Felina. „Nezkusila ses do něho zamilovat?“

„Zcela zjevně jsem to nezkusila,“ pravila Selendra a znechuceně pozorovala křivku svého boku, na němž se blýskaly zlaté šupiny.

„Proč ne?“ nedala se Felina.

Cožpak se o tom dalo něco vykládat? Uvědomovala si, že se do Šera zamilovala a že to na ní nebylo vidět. Svěsila hlavu.

„Máš ráda někoho jiného?“ naléhala Felina.

„Ne,“ zavrtěla Selendra hlavou.

„Tak proč ne? Šer tě tak miluje, že kvůli tobě vzdoruje vlastní matce, což zatím kvůli žádné jiné neudělal –“ Kvůli mně to neudělal, vzpomněla si Felina, a i když nyní byla Pennovi oddaná, v duchu si povzdychla. „Pak si tedy myslím, že je tvojí povinností pokusit se jej milovat.“

„Nechce mi Její Velebnost ublížit?“ zeptala se Selendra a do očí jí vstoupila hrůza.

„Ne, právě naopak. Ona tě nechce vůbec,“ rozesmála se Felina a letmo ukázala ostré bílé zuby. „Kdyby se ale jednalo o Šerovo obvyklé poblouznění, už dávno by ho zaujalo něco jiného. Stále je zde a stále po tobě v kostele kouká. Drahoušku, cožpak nechápeš, že jsi k němu krutá? To ho nemiluješ ani trošičku?“

Selendra uvažovala o tom, co jí řekla Amera. Co kdyby se jí dotkl? Ale byl tak blízko! Srdcem mu odpověděla, ale zbarvení zůstalo stejné. A kdyby se postavil tak blízko, že by se jejího srdce přímo dotkl, zrůžověly by jí šupiny, kdyby tu schopnost měly? „Mám jej dostatečně ráda, ale je to nemožné,“ zamumlala téměř neslyšně. „Je mi líto, Felino. Chtěla bych, kdybych mohla, ale nemohu.“

„Většina mladých slečen by byla nesmírně šťastná, kdyby jim nadbíhal drak s velebným titulem, když už pomineme skutečnost, že Šer je hezký a zábavný,“ vzdychla si Felina, hluboce zklamaná.

„My dračice disponujeme tak nepatrnou silou,“ posteskla si Selendra. „Můžeme nápadníka jen přijmout či odmítnout. A dokonce i tehdy musíme čekat, než se vyjádří. Říkáš, abych myslela na bohatství a postavení, ale nehledíš na to, co cítím.“

„Ne. Nic takového. Vím dobře, že profesionální schopnosti jsou pro štěstí dostačující. To všechno je zcela irelevantní pro to, co jsem ti řekla. A řekla jsem, že pokud jsi schopná Šera milovat, je tvojí povinností vdát se za něho a udělat z něho šťastného draka,“ opakovala Felina.

„Kdybych jej dokázala milovat, vrátila bych se z pikniku s růžovými šupinami,“ odtušila Selendra drsným tónem.

„Promluvíš si s ním alespoň?“ otázala se Felina.

„On se ale nepokusil se mnou promluvit,“ namítla Selendra.

„Chce si s tebou vyletět ráno, za třeskuté zimy,“ pověděla jí Felina. „Poletíš s ním?“

Selendra vzhlédla a v levandulových očích se jí třpytily slzy. „Samozřejmě, že poletím,“ přikývla.

Felina dostala chuť Selendru obejmout, ale zarazila se. Neměla naprostou jistotu. Ze Selendry vyzařovala jakási rezervovanost a působila jí obtíže, aby ji mohla milovat jako vlastní sestru. Snad to byla stejná příčina, která Selendře bránila milovat Šera. Každá jiná rozumná dračice by si jej přece zamilovala!

Selendra seděla, zadržovala slzy a snažila se obrátit pozornost k novému klobouku. Nechtěla myslet na ráno třeskuté zimy, na Šera, na Ameřiny počty či na svoje umíněně zlaté šupiny.

XII. Vyšší společnost

45. Třetí zpověď

S

ebetu bychom ve třetím týdnu ledozimy našli znovu ve zpovědnici starého kostelíčku ve Skamblu. Večer po bohoslužbách se opět vyzpovídala a obdržela rozhřešení.

„Je něco nového?“ zeptal se blahoslavený Kalien, když snímal pařáty z jejích očí.

„Dobré zprávy, blahoslavený otče,“ odpověděla. „Avan zcela změnil názor. Donedávna mě stěží poslouchal, když jsem ho prosila, aby pár domů zachoval. Nyní se definitivně rozhodl, že zachová polovinu Skamblu, včetně téhle ulice!“

„Co jej přimělo změnit názor?“ zeptal se kněz a ohromením zamrkal.

„Nevím, blahoslavený otče. Stalo se to přes noc, den poté, co jsem vás viděla naposledy. Dělala jsem si takové starosti! Vypadalo to, že ho vůbec nezajímá, co mu říkám. Pak si náhle a se zájmem vyslechl vše, oč jsem ho dle vašeho přání měla poprosit, a většinu z těch návrhů převzal do svých plánů!“

„Jsi si tím jistá?“ Kalienovy temné oči zavířily rychleji.

„Sepisovala jsem mu to dvojmo,“ konstatovala Sebeta a při té vzpomínce se jí bezděčně sevřely prstíky. „Horní část Skamblu, přiléhající k železnici a seřadišti nákladních vlaků, se celá zbourá a přemění na obchodní sklady.“

„Ani jsem nedoufal, že to tam zachráníme. Jsou tam jen brlohy,“ prohlásil kněz. „Kromě toho, žijí tam sice někteří z nejchudších obyvatel města, to je pravda, ale nikdo by neměl být vystaven trvalému lomozu lokomotiv, posunujících náklady po vedlejších kolejích. Mému plánu to vyhovuje.“

„Avan říká, že domy v horní části Skamblu nemají kloudné základy. Draci tam sedí přímo na povrchové vrstvě půdy či hlíny,“ dodala Sebeta a trochu se při tom pomyšlení otřásla.

„Nesmíš se štítit těch ubožáků za to, co musejí vytrpět,“ napomenul ji Kalien svatouškovsky. „Neopovrhuj otroky, neboť oni sami si křídla nesvazují!“

„Nebudu, blahoslavený otče,“ souhlasila Sebeta poslušně.

„A co zbytek Skamblu?“

„Je zachráněn!“ zvolala Sebeta a oči jí zaplály jako dvě modré hvězdy. „Jak víte, Avan pracuje na Úřadu pro plánování a zkrášlování. Chystá se část příjmů, jež poplynou z obchodních skladů a domů, využít ke zvelebení toho, co zůstane. Srovnají se zemí jen ty nejhorší budovy. Na jejich místě vyrostou lepší domy a u řeky se založí malé ovocné sady. Avan doufá, že to prospěje celé oblasti. Ti, kteří jsou připraveni na svých domech pracovat, budou dotováni!“

„A co budova kostela?“

„Tahle ulice je v bezpečí,“ prohlásila Sebeta hrdě. „Přesvědčila jsem Avana, aby vedl hranici obchodních objektů o něco více na sever!“

„Udělala jsi dobře,“ pochválil ji kněz. „Buď požehnán Kamran, neboť to musel být on, kdo učinil zázrak a změnil Avanovy úmysly tak náhle. Cítil jsem, jak se okolo nás stahuje temnota a téměř jsem se již vzdal veškerých nadějí. Buď požehnána, sestřičko, odvedla jsi dobrou práci,“ pochválil ji. Sebeta marně přemýšlela, proč se kněz vzápětí zamračil.

„Mohu děkovat Kamranovi,“ řekla Sebeta a sklonila hlavu.

„Jsi si jistá, že má Avan i výkonnou pravomoc? Nemůže se stát, že rozhodnutí Plánovacího úřadu zvrátí nějaký jiný úřad?“

„Dvakrát jsem opisovala dokumenty, co to zaručují. Některé z nich sahají hluboko do minulosti, k Dobytí Jarže a založení Irietu. Avan si je jistý, já též!“

„Dozvěděla ses něco o založení Irietu?“ otázal se otec.

„Jen to, co už víme. Byl založen po Dobytí, v době, kdy jsme od Jaržů utrpěli nejtěžší porážku. Chtěli nás nahnat za hraniční čáru, jako když farmář odděluje prasata od ovcí,“ odpověděla Sebeta a z jejího hlasu se dala vytušit hořkost.

„Někteří říkají, že Iriet byl předtím městem,“ pravil Kalien nepatrně káravým tónem.

„Jedna stará listina se zmiňuje o Jeho veličenstvu Tomalinovi,“ připustila Sebeta.

„Jak zjistit pravdu, když je to tak dávno?“ posteskl si kněz. „Jaržové nás nepobili jen ze Žuralova milosrdenství, přestože to mohli udělat. Znali bohy a přinesli nám je.“

„Ano, blahoslavený otče,“ přikývla Sebeta.

Chvíli seděli mlčky a přemítali o náboženské konverzi. To, že Jaržové obrátili dračí rasu na víru, chápali jako skutečnost, přestože by je za to většina správně smýšlejících draků odsoudila jako nejhorší bludaře. Pak se Kalien opět vrátil ke svým obavám. „Nemohl by Avanovo rozhodnutí zvrátit někdo na Plánovacím úřadu?“ zeptal se.

„Ale jistě, mohl, ale myslím, že se to tentokrát nestane,“ odpověděla Sebeta.

„Proč?“

„Projekt mu svěřil sám Liralen. Je v zájmu Liralenova kreditu, aby Avan případ dotáhl do konce. Liralen projekt doporučí Radě, a ta mu zatím vždycky všechno schválila. Obvykle se na úřadě nějaká rivalita vyskytne, ale Avanovo vítězství nad Kestem je v povědomí zaměstnanců příliš živé. Avan nyní všechny výrazně převyšuje.“

„Dobře…“ Kalien zaváhal, dosud neupokojen. „Kest již potíže nedělá?“

„Kest dělá problémy s takovou samozřejmostí, s jakou ostatní draci létají, ale v téhle chvíli je to jen pouhá pomluva. Chápete, blahoslavený otče?“ Sebeta napodobila Kestovo kňourání. „I když mě Avan napadl zezadu a bez varování, nemíním se své přísaze nikdy zpronevěřit. Za všech okolností jej budu podporovat!“

„Získal si tím Kest příznivce?“ rozesmál se kněz.

„Právě naopak,“ ubezpečila jej Sebeta.

„Dej mi tedy vědět, až projekt schválí Rada,“ poprosil kněz. „Vzdáme pak díky bohům za svou záchranu.“

„Děkuji, blahoslavený otče, dám vám vědět,“ pravila Sebeta a posadila se vzpřímeně, připravená k odchodu.

„Počkej,“ zadržel ji Kalien. „Ještě tu mám pro tebe nějaké novinky.“

Sebeta sklopila hlavu a poslušně čekala.

„Tvůj otec těžce onemocněl,“ řekl Kalien.

Sebeta vzhlédla. Z jejích očí sršely modré blesky. „Nemám otce,“ opravila jej, „a vy to víte! Víte dobře, že se mne zřekl ve chvíli, kdy jsem ho nejvíce potřebovala. Víte, co se mi přihodilo, jaký život jsem vedla. Pak jste mi pomohl vy, s pomocí ostatních blahoslavených otců. Nemám otce kromě Velda, a ten je otcem nás všech. To také víte!“

„Pozemského otce máš,“ pravil Kalien tiše, „ať už jej uznáváš, či nikoliv. A je velmi nemocný. Církev učí, že hříchy je nutné odpouštět, jakékoli!“

„Jakékoli hříchy, k nimž se dotyčný přizná a jichž lituje,“ nedala se Sebeta. „Nic takového otec nikdy neudělá. Nemusím mu tedy odpouštět.“

„Jsi snad Veld? Víš, co tvůj otec skrývá v srdci?“

„Nejsem, blahoslavený otče,“ připustila Sebeta, ale nesklonila hlavu na znamení pokory. „Snad zalitoval, ale tolik mi ublížil, že mu již odpustit nemohu.“

„To je hřích, k němuž by ses měla doznat u zpovědi,“ namítl stroze kněz.

„Ano, blahoslavený otče. Jenže když jsem otce potřebovala nejvíc, řekl, že má dráčat dostatek, a opustil mne.“ V Sebetině hlase nezazněla ani stopa po kajícnosti. „Je možné, že by mu Kamran i Žural odpustili, neboť jsou nesmírně moudří, ale myslím si, že i oni by s tím měli potíže, kdyby jim otec provedl to, co udělal mně!“

„Ať je to jakkoli, je nemocný. A povídá se, že tě hledá.“

„Mě?“ zamrkala Sebeta. „Prohlásil, že –“

„A já zase řekl, že tvůj otec možná lituje toho, co prohlásil,“ přerušil ji kněz jemně.

„Jak to můžete vědět?“

„Donese se mi spousta věcí. Slyšel jsem, že jeho život se chýlí ke konci a že tě shání. Oznamuji ti to. Musíš se zachovat tak, jak nejlépe umíš. Provinil se na tobě. Pokud mu nemůžeš odpustit, mohla bys jej alespoň přimět, aby se nakonec vyzpovídal.“

„Myslíte, že bych za ním měla jít a vzít vás s sebou?“ otázala se Sebeta.

„Pokud půjdeš, měla bys jít sama, ale požádej jej, aby mne navštívil. Anebo jej popros, aby zašel za nějakým jiným knězem. Je možné, že otec uposlechne. Kamran učinil zázrak. Není vyloučeno, že učiní další. Každá zachráněná duše je požehnání. V tak vysokém postavení pak může jít příkladem ostatním.“

„Nikdy se nenechá veřejně obrátit na víru,“ odtušila Sebeta s jistotou. „Ach, blahoslavený otče, nechci ho vidět. Vím, že bych mu měla odpustit, ale nemůžu. Kdybych ho navštívila s pocity, které vůči němu chovám v této chvíli, způsobila bych pouze bolest nám oběma. Pokud hledá on mě, záleží na mně, zda mu odpustím, a já připravena nejsem.“

„Věz, že na přípravu nemusíš mít mnoho času,“ varoval ji Kalien. „Teď jdi a přemýšlej, jak se chceš zachovat.“

Sebeta se poněkud vzchopila, sebrala mantilu a vyšla do ulic Skamblu. Do kostela téměř přitančila, nadšená, že zachránila celou čtvrť, z kostela se vyplížila a mračila se tak, až se jí ouška napínala kupředu.

46. Čtvrtá nabídka sňatku

D

averak nesplnil Hanere ani nejčernější obavy, ani nejrůžovější vyhlídky. Nevinil ji z Berendiny smrti, ani ji zdvořile nevyprovodil na nejbližší římsu a neřekl, aby se odtud klidila. Nepozřel ji při nejmenší zámince, ani ji nepožádal, aby se za něho vdala, což byla noční můra, která Haneru tížila během noci po Berendině skonu. Dokonce na ni nenaléhal, aby stále spala v komůrce, v níž sestra zemřela. Jakmile se mu zmínila, že se ve staré ložnici cítí nesvá, přidělil jí ke spaní jinou sluj. Na druhou stranu však k jejímu věnu nic nepřidal, i když to Berenda slovutnému Londaverovi slíbila. Pouze se zmínil, že se tou záležitostí nezačne zabývat, dokud nezničí jejího bratra.

Hanera obdržela spravedlivý díl Berendina těla. Když ji později Lamita změřila, dosahovala již Hanera osmimetrové délky. Největší část samozřejmě získal Daverak s dráčaty. Povyrostl ještě více; měřil již téměř sedmnáct metrů.

Hanera zůstala na Daverakově, pomáhala vést domácnost, dohlížet na dráčata, pečovat o Berendina vejce, a nenápadně se snažila vylepšovat postavení služebnictva a ostatních draků na panství, aniž by vzbudila Daverakovu pozornost. Dráčata nedokázala matčinu smrt pochopit, a tak měla tendenci přilnout k Haneře, kterou považovala za určitou náhražku. Den po Daverakově návratu je navštívil slovutný Londaver, strávil chvilku v důvěrném rozhovoru s jejím švagrem, ale nepromluvil s ní. O týden později, prvního jasného dne po několikadenním sněžení, však Haneru překvapil, neboť k nim opět přiletěl a ptal se po ní.

Hanera jej šla přivítat do elegantně zařízené hovorny, do níž jej jako hosta uvedla Lamita. Londaver neklidně postával u krbu a předstíral, že obdivuje achátovou mozaiku. Byl plných dvanáct metrů dlouhý, s černými, velmi pěkně nablýskanými šupinami. V podpaží držel knihu. V hovorně by se zajisté vyjímal majestátně, kdyby ovšem nevypadal tak rozpačitě.

Hanera se ve dveřích zastavila, jako by se nechtěla zdržovat. „Jasnej Daverak vodletěl vobchodně na Agorninov,“ informovala jej.

„Chtěl jsem se setkat s vámi, Hanero,“ vykoktal.

Hanera mu to však ulehčovat nechtěla. „Chcete mi snad něco říct, slovutný Londavere?“

Spatřila jeho zelené oči a poprvé od jeho váhavého úvodu si uvědomila, že je rozrušený.

„Hanero, vy víte, že vás miluji,“ pravil. „Pověděl jsem vám to naposledy tam nahoře. Jsem přesvědčen, že jsem k vám vázán přísahou, ať už jste mi na to řekla cokoli. Jenže Daverak –“

„Vím,“ přerušila jej Hanera a postoupila o krok do místnosti. „Von mi ale vodmít přidat něco k věnu, dyž je teď Berenda mrtvá. Řek mi to.“

„Chci si vás vzít, jen si to teď nemohu dovolit. Už jsem vám to vysvětloval,“ hlesl Londaver a z hlasu mu zazněla nervozita a zoufalství. „Musíme počkat.“

„Čekat? Čekat na co?“ zeptala se.

„Až zemře některý z mých strýců a odkáže mi nějaké zlato, anebo až totéž učiní některý z vašich příbuzných,“ odpověděl, ale nezdálo se, že by svému plánu nějak zvlášť důvěřoval. „Anebo bych mohl zkusit štěstí v Irietu či v nějakém jiném městě – i když je to poněkud nedůstojné, když uvážíte, že jsem slovutný lord,“ pokračoval a nejistě přešlápl.

„Na rozdíl vod Avana si vás nedovedu představit jako vobchodníka či jako státního úředníka. Jediným štěstím, v který můžete doufat, je najít si bohatou nevěstu,“ odtušila Hanera.

„Kromě vás jsem nepotkal dračici, kterou bych si tak zamiloval,“ namítl Londaver a čišela z něho naprostá upřímnost. „Jste tak bystrá! Já sám nijak zvlášť bystrý nejsem. Jste ta, kterou potřebuji. Budete chytrá za nás za oba. Přemýšlel jsem o všem, co jste mi říkala, o hvězdách i o zacházení se služebnictvem. Čím déle o tom přemýšlím, stále více s vámi souhlasím. Rád bych si poslechl všechno, co si myslíte. Nechci uzavřít sňatek s nějakou jinou!“

„Ach, Londavere,“ vydechla Hanera a její srdce se náhle obměkčilo. Bezděčně postoupila o další krok.

„Musíme ale počkat,“ zadržel ji gestem napřaženého pařátu.

„Počkám,“ přisvědčila a již se nepohnula. „Je ale moc vobtížný čekat neurčitou dobu, nemít při tom čekání žádnej pevnej bod, na kterej by se dalo zaměřit.“

„Můžete kdykoliv a naprosto svobodně změnit své rozhodnutí,“ ubezpečil ji chvatně, „když vám učiní nabídku někdo jiný. Napadlo mne něco. Chtěl jsem vám v tom případě slíbit, že si nikdy nevezmu žádnou jinou, neboť tak to cítím, i když bych se zachoval jako hrdina z legend. Jak však tušíte, nemohu to udělat kvůli rodině. Jako dědic musím dodržovat závazky, ať už osobně cítím cokoli. Vždy toho ale budu litovat!“

„Povíme teda všem, že si na sebe navzájem počkáme?“ zeptala se Hanera.

Londaver chvíli uvažoval a oči mu přitom vířily. „Nemyslím,“ vzdychl. „Všechno by se tím zkomplikovalo. Jaká škoda, že nemohu prostě odletět, sebrat v nějakém jaržském městě zlato, vrátit se a vzít si vás. Tehdy byl život mnohem prostší! Někdy se mi protiví už samotné pomyšlení na zlato. Když se ale vezmeme teď, brzy prošustrujeme celé lože. Jak víte, Londaverov není bohaté sídlo, ale jsme zvyklí chovat se k farmářům a sluhům slušně.“

„To u vás vobdivuju,“ přikývla Hanera.

„Jste tak báječná,“ usmál se Londaver. „Přinesl jsem vám něco ke čtení,“ dodal, podal jí plaše knihu a Hanera si ji váhavě vzala.

„Zotročení služebnictva, napsal Kalien Afelan,“ přečetla nahlas z titulní stránky.

„Je to kniha mé matky,“ vysvětloval Londaver. „Myslel jsem, že byste si ji ráda přečetla, protože vám potvrdí vaše názory a ukáže vám, jak dál.“

„Dík,“ zašeptala Hanera s hlubokou vděčností.

„Čekání bude velice těžké,“ povzdychl si Londaver.

Když odešel, cítila, že jej miluje více než po jeho první nabídce, ale uvědomovala si také, že vyhlídky sňatku jsou nyní mnohem méně pravděpodobné.

„Co říkal, milostslečinko?“ zeptala se Lamita, když se vrátila do Haneřiny nové komůrky. Několik měsíců služby u Hanery a týden bez Berendy Lamitě pomohly uvolnit se, takže když se ocitla s Hanerou o samotě, chovala se téměř nenucené.

„Řek mi, že mě miluje a že musíme počkat, dokud si nebudem moct sňatek dovolit,“ odpověděla Hanera s povzdechem a praštila sebou na své zlaté lože.

Lamitiny důvěrnosti nezasahovaly tak daleko, aby prozradila, co si o takových prohlášeních myslí. Spokojila se pouze s udiveným zamlaskáním, uchopila ovčí rouno a jala se své patronce leštit zlaté šupiny. Snažila se ze všech sil, aby se leskly co nejvíce.

47. Jak proběhlo první stání

H

athor spolu s Avanem procházeli toriskou čtvrtí a mířili k irietskému soudnímu dvoru. Hathor kráčel sebejistě, působil majestátním dojmem, i když nebyl nijak velký. Avan pochodoval jako drak, jenž se snaží zvládat vlastní ocas, aby okolo sebe mimovolně nešvihal.

„K nervozitě není důvod,“ uklidňoval jej Hathor. „Jde jen o předběžné slyšení, jehož cílem je rozhodnout, zda je kauza opodstatněná.“

Avan se pokusil o úsměv, ale uvědomil si, že očima prozrazuje vnitřní vzrušení. „To jste mi říkal už šestkrát,“ upozornil advokáta.

„Proč ty obavy?“ povzbuzoval jej Hathor. „Nerozumím vám. Je na Daverakovi a jeho drahých právních zástupcích, aby byli nervózní! Všechno nám hraje do pařátů!“

„Vypadá to skutečně dobře,“ připustil Avan rádoby ležérním tónem. „Zažil jste přece už tolik soudních procesů. Já jsem však venkovský drak, tohle všechno je pro mne nové. Ta nefalšovaná moc!“

„Moc? Zajisté. Jenže svázaná rituály. Mnohem větší nebezpečí vám hrozí od vlastních kolegů, kteří touží po vašem postavení na Plánovacím úřadě. Jeho Jasnost Daverak se patrně dnes ani neukáže,“ ubezpečoval jej Hathor.

„Daveraka se nebojím,“ zafrkal Avan. „Je to otázka nervů. Jako v příbězích, co mi vyprávěla chůva.“

„Až tam dorazíme, vyprchá to z vás,“ snažil se jej uklidňovat advokát, ale z jeho hlasu bylo znát naprosté nepochopení.

Cesta je vedla okolo Malnasimenského pivovaru. Z budovy se linul tak silný pach kvásku, že se vzduch dal téměř krájet.

„Slyšel jsem, že založili hnutí, které se chce zasadit o zákaz výroby piva ve městech,“ pravil Hathor jiným tónem.

„Skvělý nápad,“ zachraptěl Avan, neboť se téměř dusil. „Pivo nám seslal Žural jako požehnání, ale vaření piva je dost nechutný proces.“

„Neslyšel jste o tom teď něco na Plánovacím úřadě?“

„Loni tam kolovala petice, ale neslyšel jsem, že by v tom někdo něco udělal,“ odpověděl Avan. Sebedůvěra mu stoupla, přestal tak koulet očima, utišil záškuby v ocasu a zrychlil krok. Advokát měl kratší nohy, a tak musel přidat, aby mu stačil. „Není to sice můj obor,“ poznamenal Hathor, „ale domnívám se, že Malnasimenští vlastní listinu, která jim propůjčuje privilegium vařit z vody řeky Toris. Brání se také tím, že pivo je těžké a komplikovaně se přepravuje. Pokud tedy nechceme pít horší pivo za vyšší cenu, měli bychom je nechat na pokoji. Ostatní pivovary tvrdí to samé, jen nemávají výsadní listinou, protože žádnou nemají.“

Právník se na okamžik odmlčel a zamyšleně svého klienta pozoroval. „Zůstanou tedy zde?“ zeptal se konečně.

„Řekl bych, že tu zůstanou a budou vařit i nadále,“ přisvědčil Avan, „a až se z našich vnoučat stanou otcové, stále se proti nim budou podepisovat petice. To je ale jen můj názor, nikoliv oficiální stanovisko Plánovacího úřadu.“

„Vaše názory mohou mít pro některé občany cenu zlata,“ pravil Hathor.

„Přál bych si, abych žádné takové občany nepoznal,“ prohlásil Avan.

Hathor Avana opět zamyšleně pozoroval, ale neřekl již nic. V té chvíli zabočili za roh, když tu se před nimi náhle objevil vchod do Velké soudní síně. Podobal se prostorné jeskyni, jejíž stěny hustě pokrývala srdce, květiny a jiné reliéfy symbolizující spravedlnost. Avan se zastavil.

„Dovolte mi nyní, abych vám něco poradil,“ promluvil Hathor a zacvakal zuby, aby si vynutil pozornost. Avan se prudce otočil a zahleděl se svému právnímu zástupci do očí. „Zůstaňte klidný. Neztrácejte sebedůvěru. Mluvíte-li o své práci, působíte velice sebejistě, takže nechápu, proč by vás mělo rozházet, když…“

„Protože se ocitám na neznámé půdě. Už jsem vám to vysvětloval,“ přerušil jej Avan, zamrkal a udržoval ocas v klidu jen silou vůle. „Uvědomuji si, že soudci nevydají rozsudek o mém sežrání, ale tu moc mají. Zákon sice umožňuje mně podobným drakům, aby se postavili silnějšímu, jenže soudci mohou kdykoli rozhodnout a kdokoli pak musí bojovat proti komukoli!“

„Narážíte na Daverakův dopis? Pokud ano, mohu vás ujistit, že právě ten nám pomůže prokázat zastrašovací taktiku obžalovaného. Pohrozil vám, že vás ožebračí, že vás připraví o všechno. Tím však také ukázal, že stejnou hrozbu použil i vůči vašim sestrám, a přiměl je tak odstoupit od žaloby. Nebojte se ničeho,“ zafuněl Hathor. Jeho hlas prozradil usilovně skrývanou netrpělivost.

„O tom nemluvím, vážně ne,“ ohradil se Avan a ukázal na vchod. „Pohleďte však na tuhle bránu. Je koncipována tak, aby zastrašovala. A já jsem se také zastrašit dal!“

„Je koncipována tak, aby zastrašila darebáky a ty, co berou zákon na lehkou váhu,“ upřesnil Hathor. „Nepatříte ani mezi ty první, ani mezi ty druhé. Je však nezbytné, abyste na soudce dobře zapůsobil. Chovejte se proto klidně. Nevzbuzujte hlavně dojem, jako byste se cítil vinen. Nesmíte dát najevo strach. Myslete na problémy irietských ulic a na důležitost pivovarů, protože když mluvíte o nich, nikdo na světě nemůže pochybovat o tom, že jste ten pravý drak na pravém místě!“

Avan se rozesmál a Hathor mezitím pokynul zaměstnanci u brány. Strážný jej poznal, uctivě zdvihl závoru a Hathor s Avanem vykročili chodbou dolů.

Soudní dvůr představoval v Irietu cosi výjimečného. Byl zbudován v hlubokém podzemí rozšířením přirozené jeskyně. Hathor vedl Avana okolo tesaných výjevů ze soudního řízení; na jednom z nich soudce pozdvihoval dosud krvácející srdce, na jiném rozmlouval nějaký Jarž se dvěma vznešenými draky nad květinou. Avan si uvědomoval směšnost svého chovám, když sebou při každém pohledu na reliéfy škubl. Zatím procházel soudním řízením jako neoblomný žalobce. Bylo by absurdní, kdyby teď stáhl ocas a couvl.

Hathor posadil Avana do výklenku před majestátní kruhovou soudní síní a pospíšil si něco projednat s písařem a ostatními advokáty. Avan se zatím dle Hathorova doporučení pokoušel myslet na svoji práci, ale očima bloudil po soudní síni. Imponovala mu. Liralen živě souhlasil s jeho plány ve Skamblu, brzy mělo v Radě proběhnout schvalovací řízení. Nepřicházel nyní jeden ze soudců? Ne, jen další písař. Avan sice seděl nepokojně, ale také se dosti nudil. Trošičku se uklidnil.

Než se pro něho Hathor vrátil, uplynula téměř věčnost. Přes čtvrtinu síně, okolo dalších strážných, jej pak advokát zavedl ke kamennému stupni. „Nedělejte nic,“ připomněl mu šeptem, „jen jim odpovězte, že jste zde. Soudce oslovujte výhradně Vaše Ctihodnosti, jako by to byli hrdinové z legend. “

Stáli před žulovým schodištěm, zakončeným třemi mohutnými stupni, s hrozivými reliéfy srdcí obklopených květinami. Na horní ploše stupňů ležela sbalená ovčí rouna. Na opačné straně síně stál ve stejné vzdálenosti jiný kamenný stupeň, u něhož stáli tři další právní zástupci. Avan neznal žádného z nich. Před stupni postával a trpělivě čekal písař v dlouhé paruce z jemné ovčí vlny. Jeden vchod byl za schodištěm, vstupní chodbu s ostrahou měli za zády. Strop Avan zahlédl ve značné výšce, dost vysoko na to, aby začal pochybovat, zda se skutečně jedná o přirozenou sluj. Hathor mu uštědřil štulec. Avan se rychle vzpamatoval a opět věnoval pozornost soudní síni.

Do místnosti konečně vpochodovali tři soudci, jeden po druhém, a zaujali místa na vrcholcích tří nejvyšších stupňů. Jeden ze soudců měl šupiny černé, druhý bronzové, šupiny třetího soudce se podobaly korodovanému bronzu s téměř zeleným odstínem. Hlavu jim pokrývaly proslulé soudcovské paruky, vlnité, velké a bílé. Když je Avan spatřil, na okamžik se zachvěl, neboť z nich nepokrytě čišela síla tvrdého pařátu zákona, disponující pravomocí nechat jej roztrhat a sežrat. Hathorovi se snadno řeklo, že na Avana číhá větší nebezpečí na úřadě, ale tam mohl alespoň upotřebit svoje zuby a drápy. Před těmito soudci a strážnými, vykonavateli rozsudků, mu byly k ničemu.

Hathor si před sebe na kamenný stupeň položil tři paruky. Ostatní advokáti si chvatně nasadili pokrývky hlavy. Zdálo se, že každá paruka je jiného typu. Avan se v právu nijak zvlášť nevyznal, a tak rozdíly nepostřehl.

„Milostivý Avan Agornin ve věci občanského práva proti Jeho Jasnosti Daverakovi z Daverakova, v souvislosti s otázkou vůle zesnulého slovutného lorda Bona Agornina,“ ozval se náhle zpěvavým hlasem jeden z písařů. V pařátech svíral nějakou listinu.

„Jsou přítomni?“ otázal se prostřední, bronzově zbarvený soudce.

Hathor si nasadil na hlavu nejmenší z paruk, tu s nejhustšími vlnkami, a povstal. „Milostivý Avan Agornin je přítomen,“ vyhlásil, ukázal na Avana a opět se posadil.

„Jste milostivý Avan Agornin?“ otázal se prostřední soudce Avana.

Avan se vztyčil a uklonil se. „Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl slabým hlasem, což neměl v úmyslu. Hathor jej pařátem přiměl, aby se zase posadil.

Na protější straně síně povstal mladý drak se stejným typem paruky, jakou měl na hlavě Hathor. „Jeho Jasnost Daverak z Daverakova není přítomen,“ vyhlásil. „Nařčení odmítá. Pokud se však shledají důvody, aby jednání pokračovala, je připraven zúčastnit se dalšího stání.“

Hathor si bleskově vyměnil pokrývku hlavy, nasadil si nyní prostřední, hustou vlnitou paruku, a opět povstal. „Návrh, Vaše Ctihodnosti,“ zvolal.

„Jaký?“ otázal se otráveným hlasem černě zbarvený soudce na levé straně.

„Pokud Jeho Jasnost Daverak projevuje o řízení tak nepatrný zájem, domnívám se, že je možné rozhodnout kauzu ihned, a to ve prospěch mého klienta,“ prohlásil Hathor. Avan na něho jen ohromeně zíral.

Povstal však drak na druhé straně síně. Jeho paruka si vlnitostí s Hathorovou pokrývkou hlavy nijak nezadala. „Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ zvolal.

„Jak zní vaše námitka?“ otázal se soudce. Na způsobu, jímž otázku položil, však bylo něco zvláštního.

„Na základě procesu Salak versus Kletsim se stanovilo, že draci, na něž byla podána občanská žaloba, se nemusejí stání zúčastnit, dokud se neprokáže, že je případ nutné řešit. Někteří méně významní draci totiž tráví spoustu času podáváním neopodstatněných žalob!“

„Někteří z nich pak nicméně zjistí, že jsou tráveni sami,“ zažertoval soudce s černými šupinami a všichni přítomní se z povinnosti zasmáli. Avana vtip nerozesmál. Pochopil, co je na hlase soudců tak zvláštní. Mluvili tak, jak se mluví při bohoslužebných obřadech v kostele. „Námitka se přijímá,“ pravil zpěvavě soudce. „Můžeme pokračovat?“

Hathor vyskočil na nohy, uklonil se a opět si sedl.

„Můžete nyní předložit písemné podklady?“ zeptal se bronzově zbarvený soudce.

Hathor si zase nasadil svou první, malou paruku a odkráčel ke stupňům se stohem papírů v podpaží. Mladý drak z protější strany síně učinil totéž. Poté se Hathor vrátil a posadil se vedle Avana.

„Co se děje?“ zeptal se Avan šeptem.

„Tohle je důležitá fáze. Podklady již četli. Nyní je proberou společně, rozhodnou, zda mají kauzu, a určí datum příštího slyšení.“

„A co znamenalo to vaše vystoupení, když jste protestoval, že tu Daverak není? Vzpomínám si, že jste jeho nepřítomnost předpokládal.“

„Čistě ceremoniální záležitost. Na to jsme poukázat museli, ale věděl jsem, jak to dopadne. Nemějte obavy,“ ubezpečil jej Hathor.

„Řekněte mi,“ pokračoval Avan, neboť byl zvědavý, nikoliv postrašený, „proč máte tři paruky?“

„Tohle,“ řekl Hathor a ukázal na malou paruku, kterou doposud nesundal, „je paruka právního zástupce. Když si ji nasadím, informuji soud o prostých faktech, potvrzuji například vaši totožnost, nebo v ní soudu předkládám písemné podklady. Ve druhé paruce podávám návrhy a vznáším námitky. A tuhle,“ ukázal na třetí, největší paruku, jež precizností připomínala soudcovskou a na niž museli výrobci spotřebovat vlnu z celé ovce, „používám při přelíčení. Vyslýchám v ní svědky, shrnuji a hodnotím celý případ.“

„Proč žalovaného zastupují tři draci a každý z nich má jen jeden typ paruky?“ dotazoval se Avan.

„Již jsem vám říkal, že si Daverak najal drahé a talentované právníky,“ připomněl mu Hathor. „Tím však jen prozrazuje svoje obavy. Jeden z nich zastupuje obhajobu, druhý podává návrhy a vznáší námitky, zatímco třetí má na starosti vlastní přelíčení. A právě ten třetí je slovutný Džamanej, jeden z nejlepších irietských specialistů na přelíčení. Advokát v navrhovatelské paruce je Mustan, docela šikovný, ale mladý a vznětlivý. Toho třetího, co má paruku obhájce, neznám, pravděpodobně půjde o nějakého Mustanova spolupracovníka či asistenta.“

„Získávají tím proti nám výhodu?“ zeptal se Avan a upřeně nepřátelské právníky pozoroval. „Třeba tím, že si nemusejí měnit paruky? Neměli bychom si raději najmout nějaké pomocníky?“

„Ne. Rozhodně ne. Uvažoval jsem o tom, ale bez nich se nám povede lépe. Daverak se mýlí, pokud si myslí, že s nimi získal výhodu. V některých kauzách by mu to pomohlo, ale ne v této. Jak jsem už řekl, tím jen dokazuje strach. Přinejmenším se bojí jeho právní zástupce. Uvědomuje si, že všechny pařáty jsou na naší straně, a tak se pokouší učinit dojem parukami. Při druhém stání je nejdůležitější to, co si myslí porota. Jsme ve městě, a tak můžeme počítat s polovinou poroty už na začátku. Musíme jim jisté věci ozřejmit. Za prvé, jedná se o záměr vašeho otce. Za druhé, Daverak je bohatý tyran a vy těžce pracující občan, podvodně připravený o právoplatné dědictví. Budu střídat paruky a bít se za vás jako legendární hrdina! A jeho tři advokáti si tam zatím budou pohodlně sedět. Už chápete, jak to na porotu zapůsobí?“

„To zní, jako bychom nestáli před soudem, ale spíše na divadelním jevišti,“ podotkl téměř zklamaně Avan.

„Ale tak to je,“ šeptal zaníceně Hathor. „Tohle divadlo opravdu je! Pozorujte mne, jak budu manipulovat s parukami. Pokud o nic nejde, umím si paruku vyměnit tak rychle, že to ani nepostřehnete. Pokud však půjde o zdůraznění, že máte jen jednoho právního zástupce, anebo o vyžádání krátkého přerušení, neboť porotě během přestávky dojde, co bylo právě řečeno, uvidíte, jak budu s parukami zápolit! To nám poskytne výhodu.“

„Začínám chápat, proč jste mě považoval za ovci, když jsem měl z tohohle strach,“ zafuněl Avan.

„Ne,“ zamračil se Hathor. „Je správné, když neobeznámení draci chovají k soudu určitou úctu. Ta k divadlu také patří. Teď ale mlčte. Soudce se chystá vynést rozhodnutí!“

Vzhlédli ke starému soudci se šupinami barvy zašlého bronzu. Doposud tam seděl nehnutě a podobal se dračí soše na podstavci. Nyní si pařátem překontroloval paruku a vztyčil se.

„Pro soudní řízení jsme shledali oprávněné důvody,“ vyhlásil jakýmsi rozechvělým šepotem a zase se zhroutil do sedu.

„Návrh,“ zvolal vzápětí Daverakův specialista pro vznášení návrhů a námitek a současně vyskočil na nohy.

„Jaký?“ otázal se opět černý soudce.

„Hodláme zaslat nucené předvolání svědkovi, blahoslavenému Pennu Agorninovi.“

„Proč?“ zeptal se soudce a v jeho tradičně znuděném hlase zazněl nepatrný náznak zvědavosti.

„Odmítl se vyjádřit a podat svědeckou výpověď. Můj klient je však přesvědčen, že jeho svědectví je klíčového charakteru.“

„Nějaké námitky?“ otázal se soudce a pohlédl na Hathora s Avanem.

Hathor povstal, s navrhovatelskou parukou pevně nasazenou na hlavě. „Žádné námitky. Chceme však zaslat podobné nucené předvolání milostivým slečnám Haneře a Selendře Agorninovým. Obáváme se totiž, že byly zastrašovány a přinuceny upustit od připojení se k žalobě podané mým klientem, aby nemohly svědčit.“

Černý soudce zřetelně zamrkal. Bronzový soudce se mírně předklonil. Zašlý soudce se ani nepohnul. „Zastrašovány kým?“ otázal se konečně černý soudce.

„To vyjde najevo až během přelíčení,“ odvětil Hathor se sebedůvěrou. „Kdybychom tuto informaci poskytli v této chvíli, jednalo by se o nepodložené tvrzení, jímž bychom znehodnotili důkazy, jež hodláme předložit.“

Černý soudce si vyměnil pohled s oběma svými kolegy. „Velmi dobře,“ prohlásil po chvíli. „Předvolání se sepíší. Všechna tři nucená předvolání se připouštějí. Všichni čtyři přeživší Agorninovi potomci se zde shromáždí a budou svědčit. V opačném případě to bude soudní dvůr považovat za výraz opovržení soudem a stihne je nejtěžší trest. Požádejte písaře, aby vyhotovil potřebné dokumenty.“

„Další stání se koná dvanáctého dne měsíce třeskuté zimy,“ dodal bronzový soudce.

Pohlédl na Hathora, pak na Daverakova advokáta, a když nikdo proti datu nic nenamítal, pokynul písaři.

„První stání je u konce,“ zvolal písař. Soudci odešli dveřmi, jimiž vstoupili. Hathor i ostatní právníci si pospíšili za písařem. Avan nyní znuděně čekal. Lesk vrcholné soudní moci v něm již vůbec žádnou hrůzu nevzbuzoval.

XIII. Benandi za třeskuté zimy

48. Čtvrtá zpověď

Z

ávěrečného dne ledozimy obdrželi na benandském vikariátě poštu jako obvykle – během snídaně. Mezi korespondencí se objevily i dvě obálky se zlatým okrajem – předvolání pro Penna a Selendru, nabádající je zúčastnit se soudního jednání v Irietu, a to dvanáctého dne třeskuté zimy.

Když si Penn četl předvolání, roztřásly se mu pařáty tak, že je jen stěží ovládal. Okázalost jazyka na něho učinila nesmírně silný dojem, podobně jako na bratra, na něhož zapůsobila představa soudního ceremoniálu. Penn četl: „…kde budete mluvit pravdu a nic než pravdu,“ a dále: „ Ukáže-li se, že opovrhujete soudem, stihne vás nejtěžší trest…“ a „…ponesete všechny zákonné důsledky.“

Nějakou dobu na předvolání civěl, snažil se uklidnit, ale než dokázal zklidnit vířící oči, ozvala se Selendra.

„Musím letět do Irietu!“ prohlásila.

Penn pohlédl na sestru zpoza svého předvolání. Fialkově zbarvené oči jí zářily. Vypadala mnohem šťastněji než v posledních dnech.

„Do Irietu?“ řekla Felina. Nikdy v Irietu nebyla. „Proč?“

„Nepomyslel jsem, že si Daverak vyžádá tvoje svědectví,“ pravil Penn a opatrně listinu odložil.

„Daverak? Vyžádal si mě Avan,“ opravila jej Selendra.

„O čem se to bavíte?“ vmísila se dotčeně Felina.

Penn jí to chtěl vysvětlit, ale shledal, že není schopen promluvit.

„Můj bratr Avan dal Daveraka, toho, co si vzal Berendu, k soudu,“ zabublala vesele Selendra, plná mladistvého vzrušení. „Jde o tu záležitost s otcovým tělem.“

Felina vrhla tázavý pohled na Penna. Její oči nabyly strašlivého výrazu, neboť v nich scházela jakákoli výčitka. Samozřejmě pochopila, že Penn o tom musel vědět již dříve. „Je to tak,“ hlesl manžel.

„Kdy máš být v Irietu?“ pravila Felina a tón jejího hlasu vyjadřoval jen prostou, ničím nezkalenou otázku. „Bude nutné, abys tam setrval i přes Prvoden?“

„Dvanáctého dne třeskuté zimy,“ podařilo se Pennovi odpovědět. „Zmeškám tedy nejméně jeden Prvoden.“

„To je již velice brzy,“ zjistila Felina. Hovořila konverzačním, neutrálním tónem. „Napíšu blahoslavenému Hapeovi a poprosím jej, zda by nepřevzal bohoslužby.“

„Potřebuji si o tom s tebou promluvit,“ zakoktal Penn a uvědomil si, že to řekl popravdě. Již nemohl nechat Felinu v nevědomosti.

„Budeš muset vyrazit desátého,“ pokračovala dosud klidně Felina. „Kde se ubytuješ?“

„Mohli bychom přespávat u Avana,“ navrhovala Selendra. „Vždycky jsem chtěla vidět hlavní město. Bratr nám všechno ukáže, Báň i divadlo. Myslíš, že stihneme nějaké představení?“

„Nemyslím, že bychom se měli ubytovat u Avana,“ namítl Penn. „Moc místa tam nemá.“ Téměř dodal něco o tom, že si Avan vydržuje lehkou dračici, ale včas se zarazil.

„Tak kde?“ otázala se Selendra. „Kromě Avana v Irietu nikoho neznáme.“

Problém s řešením ubytování se tak vrátil k Pennovi. Kdyby záleželo na něm samotném, přenocoval by ve svém klubu, jenže se Selendrou to bylo nemožné. „Ubytujeme se v nějakém slušném hotelu,“ rozhodl Penn po krátké úvaze.

Felina sebou trhla, když si představila, kolik zaplatí za dvě noci v drahém irietském hotelu. „Musíš tam jít?“ zeptala se.

„Nemohu to žádným způsobem odvrátit,“ vzdychl Penn a přisunul předvolání své manželce.

„Všechny zákonné důsledky,“ opakovala si Selendra, jako by si ta slova vychutnávala. Ach, dračice! Nebylo to poprvé, co si Penn uvědomil, že dračice nikdy patřičně nepochopí, co znamenají neustálé obavy a boj o holé živobytí. Na kněžskou dráhu se přece nedal ze zbabělosti, ale spíše proto, aby za sebe převzal zodpovědnost! Červené šňůrky mu zabezpečovaly imunitu, ale překvapovalo jej, jak ovlivnily jeho vlastní názory. Několik kázání proto věnoval životním nejistotám.

„Zeptám se Šera, který hotel by doporučil,“ pravila Felina.

„Proč ne Její Velebnosti?“ zeptal se překvapeně Penn.

„Šer bude mít mnohem aktuálnější informace,“ konstatovala Felina.

„Vezmu si svůj nový klobouk,“ nadchla se Selendra.

„Ach, Selendro! Vážně se musíš chovat tak světsky?“ zeptal se Penn pobouřeně. K jeho úžasu však sestřičce vytryskly slzy a Felina na něho vrhla pohled, v němž si přečetl jasnou výčitku. Nebyl schopen dračice pochopit, i kdyby s nimi žil tisíc let. Felina zadrmolila něco o odpočinku a spěšně vystrkala Selendru z jídelny.

Penn čekal, chuť k jídlu jej už docela přešla. Felina se záhy vrátila a stanula ve dveřích jako pevná, temně růžová pružina, připravená ke spuštění.

„Je Selendře dobře?“ hlesl.

„Je trochu přecitlivělá, ale dá se dopořádku,“ přisvědčila Felina, vkročila do místnosti a posadila se. „Neutrhuj se na ni takhle, vždyť ona se tak snaží!“

„Nevím,“ zamračil se Penn, „že bych jí řekl něco špatného.“

„Na tom teď nezáleží,“ odbočila Felina. „Řekni mi, čím tě pomyšlení na svědectví v Avanově případě tak vyvádí z rovnováhy?“

Penna nečestně napadlo, že by se mohl nějak vykroutit, povídat o tom, jak jej tíží, když má rodina problémy. Felina však byla nejen jeho manželka, ale i věrná družka, jíž se mohl svěřovat se svými těžkostmi, mohl hledat pomoc u ní i u dráčat. „Odpusť mi,“ zašeptal. „Udělal jsem něco strašného. Myslel jsem to dobře a domníval jsem se, že ta věc zůstane jen mezi mnou a bohy. Tak či onak, měl jsem ti to říct, protože v sázce je všechno.“

„Všechno?“ opakovala Felina a její šedé oči zmateně zavířily. „Co tím chceš říct?“

„Když můj otec umíral, vyzpovídal se mi. Zpověď, rozumíš? Církevní obřad!“

Po chvíli spatřil ve Felininých očích záblesk pochopení. „Musíš o tom svědčit u soudu?“ zeptala se.

„Jsou povinni se mne zeptat, o čem jsme mluvili a co přesně mi otec řekl. Samozřejmě, posvátnost zpovědního tajemství respektovat budou, ale vyjde najevo, že jsem si jeho zpověď vyslechl a poskytl mu rozhřešení.“

„Může tě za to soud potrestat?“ naléhala Felina.

„Soud? Ne. Slyšení však bude zcela veřejné. Dozví se o tom církev a vyhodí mne. Její Velebnost udělá totéž. Přijdeme o vikariát a o všechen majetek!“

„Ale proč jsi to udělal?“

„Otec umíral a požádal mne o to,“ odpověděl prkenně Penn. Poté zaúpěl. „Znovu a znovu jsem se ptal sám sebe, proč jsem takový hlupák. Chtěl jsem mu to břímě ulehčit. Kniha zpovědní obřad obsahuje. Jde jen o zvyklost, že se to nedělá. Předpokládal jsem, že to zůstane utajeno. Bohové mne trestají tímto soudem!“

„Je možné, že se tě na to nezeptají,“ napadlo Felinu.

Penn se pochmurně zasmál a ukázal přitom zuby. „To je jediná naděje, co nám ještě zbývá, ale velice slabá. Proč by mne jinak předvolávali, kdyby se mě nechtěli zeptat, co otec řekl na smrtelném loži?“

„I když přijdeš o šňůrky, zůstanu při tobě,“ ubezpečila jej Felina a vstala. „Je možné, že ti bratr Avan najde místo na úřadě. Šer by ti mohl dát doporučení.“

„Když mne zbaví šňůrek, Šer mne nebude chtít znát. Nikdo se mnou nebude chtít mít nic společného. Nemáš tušení, jaká to bude hanba,“ šeptal Penn. „Ty i dráčata byste na tom byli lépe, kdybych umřel. Aspoň Její Velebnost by se o vás postarala.“

„Nějaké zlato jsme našetřili,“ vzpomněla si Felina, vrhla se k Pennovi a objala jej. „Odletíme někam, kde nás nikdo nezná, a začneme znovu. Chci, abys zůstal naživu a bojoval, Penne. Bojuj za sebe, za mne a za dráčata! Nevzdávej se!“

Penn opět zasténal a skryl hlavu pod Felinino křídlo. „Jsi lepší, než si zasluhuji,“ zavzlykal.

„Je možné, že jim to nebude vadit, když jde o zvyklost, nikoliv o dogma či doktrínu,“ napadlo Felinu.

„Nazvou mne starověrcem,“ vzdychl Penn. „Nelze pochybovat. Vyloučí mne!“

„Domnívám se, že by bylo velmi nespravedlivé, kdyby tě vyloučili. Ulehčoval jsi přece otci odchod,“ pokračovala Felina a opět se rozhodně usadila manželovi po boku.

„Je to můj přestupek, ne jejich,“ připomněl jí Penn, ale Felinina bezmezná podpora jej těšila.

„Ne, udělal jsi to, o čem jsi byl přesvědčen, že je správné,“ opravila jej. V duchu již balila všechny oblíbené předměty z vikariátu a připravovala se na nový život někde jinde, bez příjmu a bez titulu. Vydržela ránu osudu, i když velice tvrdou, a byla připravena pokračovat. „Její Velebnost si vezme většinu služebnictva. Vystačíme si s jednou chůvou.“

„A co Selendra?“ vzpomněl si Penn.

Felina si s výčitkou uvědomila, že mu o Selendře a Šerovi neprozradila všechno, ani to, že se mají příští den setkat. „Myslím, že bychom jí to měli říct, až skončí soud. Je možné, že z toho nakonec nic nebude a že se z toho všichni dostaneme bez úhony. Pokud ne, mohli bychom se nějak dohodnout s Avanem. Když vyhraje, mohl by si vzít Selendru do opatrování.“

„Její nadšení tedy nepoleví,“ pravil zoufale Penn.

„Je to mladá dračice. Nech ji, ještě nějaký čas může být lehkomyslná a užívat si lákadla hlavního města. Ještě něco málo pro ni teď udělat můžeme. Dáme jí trochu času.“

„Všechno jsem zničil,“ zabědoval Penn. „Naplánoval jsem si život, řídil jsem ho jako vlak a najednou zjišťuji, že celá souprava vykolejila. I kdyby se na to nezeptali, čemuž nevěřím, musel bych všechno přiznat Jeho Svatosti, očistit se z hříchů.“

Felina se nad jeho absurdní úvahou zamyslela po svém. „Opravdu věříš, že ses dopustil hříchu, když jsi vyslechl otcovu zpověď?“ zeptala se.

Penn zaváhal. „Jen jsem mu chtěl poskytnout útěchu,“ konstatoval. „Věděl jsem, že je to proti stávajícím církevním zvyklostem, ale nemyslel jsem si, že jednám proti vůli bohů.“

„Pokud by to tedy bohové považovali za chybu, vyšlo by to u soudu najevo. Pokud ne, není nutné, abys pro sebe žádal trest,“ usoudila Felina s troufalou jistotou.

„Máš pravdu,“ přikývl Penn a pevně ji objal.

49. Jak se žije ve společenském světě

P

ozději odpoledne odletěla Felina se Selendrou na nádraží. Musely na poště odevzdat potvrzení, že se Penn se Selendrou zúčastní soudu.

Felinu potěšilo, že si od vikariátu odpočine. Ze samých obav ji už rozbolela hlava a unavovalo ji udržovat Selendru a služebnictvo v přesvědčení, že se nic hrozného neděje. Když v křídlech ucítila chladný vzduch, udělalo se jí jako obvykle lépe, ale starosti jí tím neubyly.

„Nezeptala ses na hotel?“ otázala se plaše Selendra, když se vracely domů.

„Říkala jsem si, že by ses na to mohla zeptat zítra ty,“ odpověděla Felina. Ve skutečnosti již na hotel zapomněla.

„Alespoň o tom se dá hovořit lehce,“ zamumlala Selendra, neboť si náhle vzpomněla, co bude zítra. „Ach, Felino, mám Šera strašně ráda, ale nemohu si jej vzít.“

„Když nemůžeš, tak nemůžeš,“ vzdychla Felina a zvažovala, zda by jí přece jen neměla všechno povědět, protože pak by Selendra mohla Šera odmítnout či přijmout podle reálné situace. Ne, Šer jí byl bližší než Selendra. Byl Felině bratrem téměř po celý život, zatímco Selendra jí byla sestrou jen po několik málo posledních měsíců. Felině především záleželo na tom, aby Šer dostal manželku, která by jej milovala.

Když míjely ve výšce kostel, Felina si všimla, že se na střeše navršila mocná vrstva sněhu. „Musím trochu sněhu seškrábat, aby později nezpůsobil nějaké škody,“ oznámila Selendře a spustila se střemhlav dolů.

„Pomůžu ti,“ nabídla se Selendra. Sklouzly dolů a křídly vyvolaly mírný sesuv sněhové pokrývky. Sesypala se k zemi.

Obratně na kostele přistály a pustily se do úklidu. Obě dračice si vybraly svůj díl střechy a micky se věnovaly práci. Felina sice chtěla Selendře nějak zvednout náladu, ale nedokázala to, neboť ji zcela pohltily její vlastní chmurné myšlenky.

Když dílo dokončovaly, přehnal se nad nimi stín. Selendra vzhlédla. „To je Její Velebnost,“ zvolala překvapeně. „Nikdy jsem ji létat neviděla. Skoro jsem si myslela, že létat ani neumí!“

„Tiše,“ napomenula ji Felina káravě.

Žila Benandiová se snesla dolů a těžce přistála před průčelím kostela. Na hlavě jí trčel klobouček s kokardou z černé a bílé ovčí vlny, patrně velmi drahý, dělal ji však starší a vypadala v něm poněkud dojemně. „Stála jsem na římse a viděla jsem, jak tvrdě pracujete,“ pozdravila je laskavě. „Napadlo mne, že přiložím ruku k dílu, abych přispěla ke slávě kostela, ale vidím, že jste již všechno smetly samy.“

„Jsme vám za vaši nabídku vděčné,“ poděkovala Felina.

„Už týdny jsem žádnou z vás neviděla. Jak se máte?“ pokračovala Její Velebnost. Felina se uklonila a Selendra sklopila oči. „Je něco nového?“

Než ji mohla Felina zadržet, Selendra se rozpovídala o soudním řízení. Felina si uvědomovala, že ať už se šustlo cokoli, Její Velebnost o tom měla být informována. Měla vědět, že se Penn nezúčastní prvodenních bohoslužeb a že je nutné sehnat náhradního kněze. V každém případě měla Felina v úmyslu informovat Její Velebnost sama a po svém.

„Nanejvýš neslýchané,“ zafuněla Její Velebnost. „To nechápu. Jak jste se do toho mohli s Pennem zaplést?“

„Nechtěli s tím mít vůbec nic společného. Z rozhodnutí irietského soudního dvora obdrželi předvoláni“ objasňovala Felina spěšně, než mohla Selendra všechno pokazit prohlášením, že Avan je v právu.

„To není vhodná doba pro návštěvu Irietu,“ zabručela Žila. Její pozornost se zaměřila jinam, přesně jak Felina předpokládala. „Kde se vlastně v hlavním městě ubytujete?“

„Ve váženém hotelu,“ odpověděla Selendra rychle.

„Ne u svého bratra?“ zeptala se Její Velebnost.

„Mysleli jsme, že by to nebylo nejlepší řešení,“ vysvětlovala Felina mírně.

„Ovšem, to by nejspíš nebylo, když uvážíme tu žalobu,“ souhlasila Její Velebnost. „V migantilské čtvrti najdete hotel Hlava Jeho Veličenstva; nabízejí ubytování za rozumné ceny. Je to hned vedle kostela Svatého Vouivera. Řekla bych, že si ho budete moci dovolit. Jsou tam šikovné pokojíky, vhodné pro pastora se sestrou.“

Felina se Její Velebnosti na hotel ptát nechtěla, neboť věděla, že Šer dává přednost pohodlí a nízkým cenám a na vhodnosti mu nezáleží. Když už však Její Velebnost hotel navrhla, nemohla odmítnout. „Ach, děkuji vám, Vaše Velebnosti. To je báječné, že o nějakém víte,“ usmála se a pomyslela si, že osvobodit se od blahosklonné záštity Její Velebnosti a žít někde jinde by mohlo být úlevné, a to i kdyby rodina klesla pod společensky přijatelnou úroveň. „Potřebujeme ale pokoje pro tři,“ dodala.

„Také tam musíš, Felino?“ tázala se Její Velebnost. „Snad tě také nepředvolali?“

„To ne, ale musím dohlédnout na Penna a Selendru,“ odvětila Felina.

„Ale to je senzace!“ vykřikla nadšeně Selendra. „Zažijeme o tolik více legrace, než kdybych tam jela jen s Pennem.“

„Ani mne nenapadlo,“ pravila Její Velebnost káravě a zamračila se, až se jí zkrabatil rypáček, „že bys byla schopná opustit dráčata. Když umíral Pennův otec, neodvážila ses toho!“

„Dráčata už poněkud vyrostla. Může se o ně postarat Amera a chůva,“ odtušila Felina a zlobila se, že se nechala zatlačit do defenzívy I když teď opravdu nemínila opustit potomky, aby se pobavila v hlavním městě, tehdy se jí dráčata hodila jako záminka, aby nemusela ke smrtelnému loži svého tchána. Protože však nemohla Její Velebnosti prozrazovat podrobnosti, nevyhnutelně takový dojem vzbudila.

„Amera to s nimi moc umí,“ přidala se Selendra. „A v Irietu se tak pobavíme! Jsem si jistá, že nás Avan vezme do divadla, i přes Pennovu úzkoprsost. Vždycky jsem si přála zhlédnout nějaké představení!“

Felina se na Selendru zamračila. Na rozdíl od Feliny naštěstí Její Velebnost nevěděla, jak špatnou pověst si získala irietská mimosezonní představení. Selendra to také nevěděla. „Doufám, že jich zhlédnete hodně. Penn bude zajisté spěchat zpátky, ale vy dvě byste patrně v Irietu mohly po skončení procesu nějakou dobu zůstat a užít si to tam. Mě osobně radovánky velkoměsta znudily již dávno, ale vy jste tam nejspíš ještě nikdy nebyla, že?“

„Ne,“ přisvědčila Selendra. „Nikdy. Nejprve jsem byla příliš mladá, později byl zase otec příliš starý.“

Felina sklopila oči do sněhu, aby se z nich nedaly vyčíst stopy rozmrzelosti. Když ještě byla mladá slečna, Její Velebnost jí slíbila letní návštěvu Irietu, částečně i proto, aby ji utěšila kvůli Šerovi. Návštěva se z toho či onoho důvodu odkládala z roku na rok, pak přišel Penn, Felina se vdala a nikdy již hlavní město nespatřila.

„Řekla bych, že návštěva hlavního města pro vás může být to pravé, Selendro,“ prohlásila Její Velebnost. „Už párkrát jsem o tom s vámi chtěla mluvit. Všimla jsem si, že jste rozumná mladá slečna. Nedávno jste odmítla tu bláznivou nabídku mého syna a já jsem ráda, že jste pochopila, jak by to bylo nemyslitelné. V Irietu můžete potkat někoho mnohem vhodnějšího, někoho ze své společenské vrstvy. Když mi slíbíte, že se i nadále budete chovat tak rozumně, zařídím, abyste nejen během přelíčení, ale i měsíc či dva po něm, mohly s Felinou zůstat na benandském letním sídle v Irietu.“

Felina si uvědomovala, že je to nemožné, a tak tento plán ihned odmítla. „Nemohu dráčata opustit na tak dlouho,“ namítla spěšně.

Pohlédla na Její Velebnost a viděla, jak na ni zpod nevhodného kloboučku zírají její obvyklé, sebejisté oči. Pozorovala změnu výrazu její tváře, a teprve když mlčení trvalo příliš dlouho, obrátila se ke své švagrové.

Selendra téměř dýmala vzteky. Fialkové oči jí vířily tak rychle, jako by se je chystala katapultovat z hlavy. „Už jste mi jednou řekla, že můj otec není dost dobrý, abych o něm směla mluvit ve slušné společnosti. Chcete říci,“ otázala se, „že pro vašeho syna nejsem dost dobrá?“

Felina zamrkala. Před chvílí, jen co by se dvakrát máchlo křídlem, ji Selendra ujišťovala, že si Šera vzít nemůže.

„Chci říci,“ pravila Její Velebnost velice zvolna, „že nežijeme na světě sami, ale ve společnosti. Je to společenský svět. A i když mám ráda tebe, tvého bratra i tvoji švagrovou, musíš chápat, že slečna s tvým vychováním nemůže představovat přijatelnou manželku pro velebného lorda, jakým je můj syn. Kdo jsi, abys pomýšlela stát se Její Velebností z Benandi a řídit veliké panství?“

„Vy –,“ vyhrkla Selendra, ale zarazila se. „Je mi vás líto,“ prohlásila důstojně.

„Odmítáš tedy nechat mého syna na pokoji?“ zeptala se Její Velebnost.

„Nemáte právo ode mne něco takového žádat. Ani od něho,“ odtušila Selendra a obnažila přitom zuby.

„Selendro –,“ začala Felina smířlivě, aniž by tušila, jak pokračovat.

„Letím domů,“ vyhlásila náhle Selendra, vznesla se a zamířila k vikariátu jako zlatý blesk nad bílou pokrývkou. Obě starší dračice civěly, jak se vzdaluje.

„Lituji,“ pravila Felina po chvíli. „Snadno se teď rozruší, ztratila otce a hned po něm sestru, přišlo to tak náhle!“

„Nikdy nebudu mít lepší snachu, než bys byla ty Felino,“ posteskla si Její Velebnost a ještě zírala za Selendrou. „Byla jsem blázen, že jsem se s tebou nespokojila, když jsem tě mohla získat.“

Felina by s rozkoší Její Velebnost pokousala, ale zdařil se jí úsměv. „Loňské sněhy podruhé neroztají,“ uchýlila se k dračímu přísloví.

Její Velebnost jen potřásla hlavou.

50. Pátá nabídka

S

elendra se uchýlila do ložnice a nechtěla nikoho vidět. Když se vrátila švagrová a zašla za ní, Selendra ji poprosila, aby ji nechala chvíli o samotě. Penn nijak nenaléhal, a tak jej Selendra odbyla vysvětlením, že má potíže, jaké mívají dračice, a že si musí odpočinout na zlatém loži. Felina si dělala starosti. Poslala za ní Ameru s lákavými dobrotami, zavařeným ovocem a pivem. Ameře Selendra vysvětlila, že není nemocná, ale rozzlobená, a požádala ji o okamžité a důkladné vyleštění šupin.

Ráno se slečna vynořila u snídaně ve své nejlepší formě. Každou šupinu měla tak nablýskanou, že zářila a svítila jako zlato. Na hlavě měla nanejvýš slušivě nasazený nový klobouček a v něm vpletený řetěz se třpytícími se drahokamy, který nalezla ve sluji. Oči jí potemněly, pod krempou klobouku získaly ametystový nádech. Penn, ponořený do vlastních chmurných myšlenek, si nevšiml ničeho. Felina si samozřejmě všimla, ale v Pennově přítomnosti si to vůbec netroufala komentovat. Selendra snědla jen pár svraskalých zlatých renet, protože si nechtěla potřísnit šupiny krví. Po snídani se usadila a čekala, až si pro ni přijde Šer.

Popravdě řečeno, ještě nikdy v životě nebyla tak rozzuřená. Dlouhé hodiny přemítání v temnotě jí na klidu nijak nepřidaly. Přemýšlela o všem, co jí kdy Její Velebnost řekla, první urážkou otce počínaje. Dospěla k závěru, že od ní neslyšela jediné laskavé slovo, všechno bylo sobecké. Uvažovala i o větách, jež Její Velebnost řekla Felině, neuvěřitelně a zbytečně krutých. Jak mohla mít taková dračice syna Šerova typu, laskavého, ohleduplného a cenícího si druhých jen pro jejich skutečné hodnoty? Selendra byla příliš nezkušená, než aby pochopila, jako Felina, že se Šer prostě vyvíjel jako protiklad své matky a že trpí sobectvím jiného druhu. Selendra věřila, že si Její Velebnost Šera nezaslouží. Zamyslela se nad jejím výrokem: „Kdo jsi, abys pomýšlela stát se Její Velebností z Benandi?“ Selendra si uvědomila, že právě o to Její Velebnosti jde, nikoliv o dobro syna či panství, ale o vlastní jméno a společenskou kastu. Synova manželka by ji mohla vystrnadit. I když byla manželka pro zachování genealogické linie na Benandi nezbytná, Její Velebnost ji potřebovala ovládat. Docela by si zasloužila, kdyby Šerova manželka neměla žádné potomky!

Selendra se rozhodla, že Její Velebnosti uštědří lekci, ale nechtěla tím Šerovi způsobit velkou bolest. Většinu noci strávila promýšlením strategie. Bohužel, i když velice toužila jeho matku potrestat, vdát se za Šera nemohla – pokud jí v tom tedy opravdu bránila nevhodně odměřená dávka Ameřina lektvaru. Za úsvitu měla plán.

Šer se dostavil přesně. Z jeho pohledu vyzařovala taková láska a touha, že Selendřino srdce roztálo.

Vyletěli z vikariátu do překrásně průzračného rána třeskuté zimy. Nebe bylo jasné, pastelově modré, vypadalo to, jako by se rozkládalo desítky mil nad jejich hlavami. Sníh odrážel zlaté sluneční paprsky a zdálo se, že laská křivky stromů bílým přívalem. Panoval citelný mráz. Oba zcela upřímně uvěřili, že toho rána vyšlo ledové slunce, jež žádné teplo nevysílalo, ale byli rádi, že nastal měsíc třeskuté zimy a že se tu noc slunce opět rozehřeje.

Selendra se neptala, kam Šer míří. Kromě pozvání, aby s ním letěla, na ni stěží promluvil. Následovala jej do větru a do hor. Vzduch byl suchý, nemilosrdně ledový, a bodal mrazivými jehličkami Selendru do šíje. Konečně Šer přistál na náhorní louce, kde se v létě popásaly ovce. Letěla za ním a opatrně se snesla k zemi, neboť pod sněhem se mohlo skrývat cokoli. Na rozdíl od údolí zde byla sněhová pokrývka silnější, sahala mladé dračici téměř k břichu.

Šerovi se stále nechtělo mluvit, jen na ni hleděl, a to tak dlouho, dokud ji tím nezneklidnil. Selendra si vzpomněla na Ameru. Chůva jí říkala, že slova pronesená pod ledovým sluncem znějí v uších rovněž ledově.

„Je nádherně,“ konstatovala posléze.

„Vy jste nádherná,“ prohlásil poněkud chraptivě. „Je nádherně, protože jste tu vy. Ach, Selendro, bez vás bylo všechno tak bezútěšné! Felina mi vždycky byla skoro sestrou. Poradila mi, abych čekal, a tak jsem čekal, ale mé srdce se nezměnilo. Tehdy jsem se vás ptal, zda si mne vezmete. Odpovíte mi dnes jinak?“

„Než vám budu moci říci své ano, je nutné vyřešit dvě věci,“ odvětila podle plánu, „pokud jste si tedy absolutně jistý, že mne chcete.“

„Bez nejmenších pochybností,“ přitakal, silně ovlivněn týdny čekání. Zdál se být starší a mnohem pevnější. Učinil k ní sněhem neohrabaný krok, ale Selendra mu gestem ruky naznačila, aby zůstal stát.

„Jednou z těch věcí je přísaha, kterou jsem složila.“

„Přísaha?“ zeptal se zaraženě.

„Když jsme opouštěly Agorninov, přísahaly jsme si s Hanerou, mojí sestřičkou ze stejné snůšky, že se žádná z nás nevdá, pokud jí manžela neschválí sestra.“

„Myslel jsem, že řeknete –,“ zakoktal Šer s úlevou. „To je od vás obou neuvěřitelně hezké. Až se vezmeme, musí nás Hanera často navštěvovat. Rád se s vaší sestrou seznámím. Jak brzy ji tady uvidím?“

„Nevím. Je tu ta žaloba, kterou podal můj bratr Avan na Jeho Jasnost Daveraka, což je její poručník. Dvanáctého dne třeskuté zimy musím do Irietu. Ona také. Patrně ji uvidíte po skončení soudu.“

„Musí s vámi do Irietu i Penn?“ zamračil se Šer.

„Penn i Felina tam budou se mnou.“

„Tak se do Irietu vypravíme všichni. Nechám otevřít benandský letní dům, ubytujeme se v něm. Poznám vaši sestru. Jsem si jistý, že zanedlouho bude s naším sňatkem souhlasit!“

Selendra si v duchu oddechla. Plánovala totiž, že jakmile bude Její Velebnost dostatečně trpět, přiměje Haneru, aby sňatek zamítla. Šer učinil další krok vpřed. Selendra couvla. „Až bude sestra souhlasit. A mám ještě další podmínku.“

„Další? Selendro, jste překrásně zlatá. Toužím, abyste zrůžověla!“

„Vaše matka,“ pravila ostrým tónem.

„Vyřídím to s ní,“ odtušil Šer.

„Nevezmu si vás, pokud vaše matka nedá souhlas. Musí se ke mně chovat tak, jako bych vám byla rovnocennou partnerkou. Včera se mne velice bolestně dotkla. Mám vás tak ráda! Přemýšlela jsem o vás, když jsme se zachránili ze sluje. Byl jste tak duchapřítomný, tak odvážný, a povídal jste tak milé a zábavné historky!“ Říkala to zcela upřímně a usmívala se přitom. Šerovi poskočilo srdce. Kdyby byl mladá slečna, jistě by zrůžověl jen po těch slovech. „Budeme ale muset žít na Benandi, přinejmenším nějaký čas. Nemohu žít vedle vaší matky, která mne svým způsobem neuznává, neustále do mne ryje a dělá, jako bych byla srnčí, celé pokryté mouchami, které jste si odněkud přivlekl domů. Máme-li být spolu šťastní, musí mne přijmout do rodiny!“

Šer zamrkal. „Ale Selendro – s mojí matkou žít nemusíme. Můžeme ji tu a tam navštívit, na den či dva, ale můžeme žít kdekoli jinde. Kromě hradu vlastním ještě čtyři sídla. A i kdyby se vám žádné z nich nelíbilo, můžeme si koupit jiné. Na léto obvykle létám do Irietu, můžeme přebývat tam. Nebo také nemusíme, jak se vám zlíbí. Moje matka se v našem životě vůbec nemusí vyskytovat!“

„Ale bude, i kdybychom ji ignorovali. Až se vylíhnou dráčata, musejí poznat Benandi. Vaše matka mi udělá ze života peklo, kdykoliv bude moci, a jim také. Povíjím, že pro vás nejsem dost dobrá manželka a pro ně dost dobrá matka. Pamatujete, co řekla o mém otci, že? Nemohu se za vás provdat, dokud budete chovat pochybnosti o mé rodině, anebo dokud to vaše matka nepřestane naznačovat.“

„Musí vás tedy oficiálně přijmout,“ vyhlásil Šer. Jeho sevřené čelisti vyjadřovaly zřetelné odhodlání, jež by překvapilo jeho přátele i matku. „V Irietu. A tam také přijme vaše sestra mne!“

„Ach, Šere!“ Selendra to nyní zašeptala zamilovaně, vůbec nic nepředstírala. Zůstal stát na místě, hleděl na ni a mírně se usmíval. Mráz štípal jako obvykle, ale Selendra nabyla dojmu, jako by se zažehly ohně třeskuté zimy, a srdce ji přesvědčovalo, že slunce se opět rozehřálo. Šer nevyužil příležitosti a více na ni nenaléhal, i když si v této chvíli už nepřála vzdorovat a nebránila se mu.

„Musím si promluvit s tvým bratrem,“ pravil Šer. „Poletíme, Selendro, má nejdražší!“ Vznesli se do vzduchu a zamířili společně domů.

51. Pátá zpověď

B

ěhem vyprávění jsme se okrajově zmínili o tom, že se Penn se Šerem přátelili, ve škole a později i v Kruhu. Pokud patříte mezi mírumilovné čtenáře, nejste ti krutí a hladoví, co navštěvují nakladatelské kanceláře s úmyslem roztrhat a sežrat autory, kteří se jim znelíbili, pak jste to prostě vzali v rámci oboustranné důvěry na vědomí, neboť nejspíše patříte mezi ty, co se s námi jen vydali na zábavný výlet. Popravdě řečeno, když kamarádi dospěli, začalo se jejich mladistvé přátelství během času vytrácet. Jejich radosti i starosti se nyní značně lišily, sdílená tajemství i legrácky z jejich života vymizely, spíše se staly součástí světa vzpomínek.

Důvodem, jak Její Velebnost s oblibou zdůrazňovala, bylo především jejich rozdílné společenské postavení. Šer stál vysoko, disponoval vážeností a penězi, zatímco Penn se těšil z úřadu venkovského pastora. Dokonce i za své kněžské postavení vděčil Penn Šerovi, přesněji Její Velebnosti, a vyrovnat se s dobročinným darem vyžaduje v přátelství značnou míru pružnosti. Často to není dárce, který to má tomu druhému za zlé. Dárce může být ztracen na světských stezkách, ale mívá zálibu v nebesích, je šťastný, když někomu může něco dát. Zlobí se tedy obdarovaný, ten, co má málo a přijímá více, než může splatit. Pokud se splátka očekává a je zaručena, jako v případě Penna a Její Velebnosti, mezi nimiž docházelo ke směně duchovních a pastýřských povinností za světské pohodlí, bývá vše v pořádku. V případě jejího syna však Penn cítil, že od Šera dostává mnoho, ale neposkytuje mu za to vůbec nic. Bylo tedy přirozené, že se Penn zlobil. Snažil se sice, aby to neměl Šerovi za zlé, ale rozčilovala jej nutnost vyvíjet takovou snahu. Stejně přirozené bylo i to, že se Šer rovněž zlobil i snažil, a tak se do původně nenuceného vztahu vkrádaly rozpaky. Aby to nebylo málo, Šerův život se soustřeďoval čistě na světské záležitosti a radovánky, zatímco Penn se stále více a více oddával církvi a své farnosti. Penn se Šerem vyrostli a jejich cesty se rozdělily, ale oba draci toho nesmírně litovali, neboť bývaly časy, kdy všechno dělali společně.

Nu, naši zamilovaní se konečně vrátili z výletu, i když Selendru ještě žádná růžová barva neprozrazovala. Pro Šera nastala obtížná chvíle. Musel vyhledat Penna. Nebyla by tak obtížná, kdyby si kdysi nebyli tak blízcí. Selendra jej chtěla doprovodit, spíše jen z toho důvodu, že nechtěla zůstat s Felinou, ale Šer ji jemně odradil. „Musím si s tvým bratrem promluvit sám. Jsou věci, o nichž bychom před tebou nemohli mluvit.“

Felinu však na vikariátě nenašli, neboť odletěla navštívit farníky, a tak si Selendra vybrala knížku a s úlevou si odpočinula od společnosti.

Do Pennovy studovny vedly prosté, obyčejné dveře. Ty staré vyřezávané byly vyměněny již před několika generacemi. Šer opatrně zaklepal pařátem. „Vstupte!“ zvolal Penn smutným hlasem. Šer vstoupil a rozpačitě se rozhlédl. Místnost náležela Pennovi, obsahovala knihy a psací náčiní, o němž Šer věděl, že je Pennovo, jenže v jistém smyslu patřilo i Šerovi, stejně jako celý vikariát. Dalo by se předpokládat, že Penn bude sepisovat kázání ke slunovratu třeskuté zimy, jež po zažehnutí ohně přednese před kongregací, ale ve skutečnosti ležel nečinně na zádech, civěl na předvolání k irietskému soudu a zvažoval, jaký hřích představuje sebevražda.

„Šere!“ vyhrkl Penn, pracně se posadil a pokusil se vykouzlit úsměv. „Rád tě vidím!“

„Také tě rád vidím,“ pozdravil Šer, s obtížemi se nasoukal do studovny a zavřel za sebou.

„Netrápí tě něco?“ zeptal se Penn, ale srdečnost dotazu zazněla falešně i jeho vlastním uším.

„Doufám, že netrápí,“ zavrtěl hlavou Šer a neohrabaně se usmál. „Vlastně naopak. Požádal jsem tvoji sestru Selendru, aby se za mne vdala. Souhlasila, ale nejdříve musíme vyřídit nějaké drobnosti.“

„Ach, díky Žurale!“ zvolal Penn a rozplakal se.

„Snad nebude tak zle,“ zamumlal Šer, jehož Pennova reakce ohromila. „Dobře se o ni postarám,“ dodal ještě, ale Penn jej nevnímal. „Co se děje?“ zeptal se konečně Šer, když pláč neustával.

Penn mu přisunul předvolání. Šer ho sebral a četl. „Selendra mi o tom už říkala,“ pravil. „Pověděla mi, že musíte všichni do Irietu. Nabídl jsem jí ubytování v benandském letním domě.“

„Je možné, že ho už nebudeš nabízet,“ hlesl Penn, když se začal trochu ovládat. „Když se vše dozvíš, je možné, že si ani nebudeš přát vstoupit se Selendrou do stavu manželského.“

„Co se mám dozvědět?“ zabručel Šer. „Stěží si dovedu představit, že by mi něco mohlo zabránit chtít Selendru za manželku.“

„Díky, to mi tedy spadl jeden kámen ze srdce,“ ulevilo se Pennovi. „Nejhorší hanbou by pro mne bylo, kdybych s sebou stáhl i jiné.“

„Hanbou?“ opakoval rychle Šer.

„Ach, ano, jedna věc je uzavřít sňatek se sestrou váženého pastora, jiná věc je uzavřít ho se sestrou pastora, jenž upadl v nemilost,“ vysvětloval Penn.

V tomto bodě Penn svému starému příteli křivdil. Šer by nikdy nebral v potaz, zda uzavře sňatek s nějakou abstraktní sestrou pastora, jenž upadl v nemilost, ba ani s nějakou dračicí, zatíženou nějakým strašným sociálním břemenem. Kdyby se například zamiloval do Sebety, nepřemýšlel by o tom. Když se nyní zamiloval až po uši do Selendry, žádné rodinné neštěstí by jej nerozkolísalo. „Řekni mi, v čem je problém,“ poprosil Šer s chvályhodným klidem.

„U smrtelného lože jsem vyslechl otcovu zpověď. Během procesu to vyjde najevo. Zničí mne to. Vyloučí mne z církve,“ objasnil Penn stručnými slovy.

Šer několikrát zamrkal. Napadlo jej více odpovědí, ale všechny je zavrhl. Ve skutečnosti jej nepohoršilo, že k něčemu takovému došlo. Proslýchalo se, jak se starému náboženství v tichosti a dobře daří. Ohromilo jej však, že se takového činu dopustil Penn. Tajně si o něm totiž myslel, že od té doby, co se stal pastorem, zkostnatěl a papouškuje jen obecně uznávané názory. „Můžeš přimět bratra, aby žalobu stáhl?“

„Po prvním slyšení už ne,“ odtušil Penn. „Kdyby ji teď stáhl, byl by obviněn z pohrdání soudem a stihl by jej trest.“

„Nemůžeš jej tedy poprosit, aby nepožadoval tvoje předvolání?“ otázal se Šer.

„Avan ale moje předvolání nepožaduje, přeje si to Daverak,“ vysvětloval Penn.

„Což tedy poprosit Daveraka?“

„Jsem mu lhostejnější než plesnivá švestka,“ potřásl Penn smutně hlavou a rozstříkl tím slzy, jež mu stékaly po rypáčku.

Vzpomínka na starou průpovídku ze školy vyloudila na Šerově tváři úsměv. „Je to tvůj švagr. I kdybys mu byl lhostejný, nemůže chtít, abys upadl v nemilost.“

„Berenda je mrtvá.“

„I tak. Jsou tu přece dráčata, její potomci a Daverakovi následníci. Mohl bys s ním promluvit, zdůraznit přitom společenské důsledky celé záležitosti a co by pro něho znamenaly,“ namítl Šer.

„Nesnesl bych pomyšlení, že se to dozví,“ vzlykl Penn.

„Až o tom řekneš celému světu před soudem, dozví se to stejně,“ naléhal Šer a jeho tón již prozrazoval určitou netrpělivost. „Daverak? Je to Jeho Jasnost, že? Řekl bych, že jsem se s ním setkal. Velice si hledí svého společenského postavení a podobných věcí. Chceš-li, zajdu za ním s tebou, mohlo by to pomoci.“

„To by od tebe bylo velice laskavé,“ poděkoval Penn a usmál se skrze slzy. „Ach, Šere, lituji. Nechtěl jsem tě takhle počastovat. Jsi ke mně tak hodný!“

„Nezapomínej, že je v mém osobním zájmu nepřipustit, abys upadl v nemilost. I kdybych byl lhostejný, matku to klidnou nenechá. A Selendra se zasloužila o to, že se z matčina entuziazmu stal setrvalý stav!“

„Její Velebnost může nanejvýš tolerovat –,“ hlesl Penn a civěl na přítele.

„Její Velebnost učiní mnohem více, než co zahrnuje pojem tolerance,“ opáčil Šer drsně. Poté se zarazil. „Bude pro mne mnohem snazší,“ pokračoval škádlivě, „když v tobě bude spatřovat váženého pastora, jenž je tu na Prvoden téměř vždycky, nikdy jej nenapadne přeletět byť i jen rokli a nikdy si nevyletí na lov!“

Penn se rozesmál. Těsně poté, co získal šňůrky, sundal si je, aby si mohl se Šerem vyletět na celodenní lov. Jen se štěstím jej nikdo nepoznal.

„Když uzavřeš sňatek s mojí sestrou,“ prohlásil Perm, „máš moje požehnání. Její věno sice není zcela přiměřené, ale není pochyb, že máš dost pro oba.“

„Její věno je velkolepé,“ opravil jej Šer. „Cožpak ti to neřekla?“

„Co mi neřekla?“ zíral na něho Penn.

„Nezmínila se ti o pokladu, co jsme našli?“

„Pokladu? Dráčata vždycky blouzní o tom pokladu, ale já vím, že ve skutečnosti žádný takový ne-“

„Ale je. Opravdický poklad. Zlato a drahé kameny nesmírné ceny! Našli jsme ho, tvoje dráčata, Selendra a já, a rozdělili jsme si ho na čtyři díly. Odhadoval bych to na několik set tisíc korun pro každého, možná i více. Nepokoušel jsem se ho vyzvednout jen kvůli sněhové nadílce, ale zjara přijdou tvoje dráčata ke štěstí, stejně tak Selendra. Ať už se tedy stane cokoli, nikdo z vás si nebude muset dělat starosti s nedostatkem zlata. Moji matku bezpochyby potěší, že rozmnožím a naplním truhly s benandským jměním. Již několik tisíc let se to žádnému následníkovi nepodařilo!“

Poklad se našel na Sérových pozemcích, mohl si ho přivlastnit celý, jenže k čemu mu bylo zlato ve srovnání s radostí, kterou mohl udělat přátelům? Penn vypadal konsternované. „Neměl jsem tušení,“ zašeptal. „Musím se Wontovi omluvit, že jsem mu nevěřil.“

Šer se rozesmál. „Půjdu s tebou a promluvím s Daverakem,“ rozhodl. „Na jaře zařídím vše ohledně zlata. A tvoji sestru si vezmu tak brzy, jak jen to bude pro všechny strany přijatelné!“

„To je úžasné,“ zamumlal Penn.

„A teď navíc vím, že dosud čas od času porušuješ církevní přikázání. Až se vrátíme, což takhle vyrazit si na společný celodenní lov? Poletíme všichni, Felina se Selendrou také!“

Penn rozevřel tlamu, ale promluvit nedokázal; pláč a smích v něm sváděly vnitřní boj. Po chvíli, jež trvala celou věčnost, zvítězil smích.

XIV. Příjezd do Irietu

52. Šestá nabídka sňatku

J

eho Jasnost Daverak převezl ke slyšení do Irietu celou svou domácnost i se služebnictvem. Na Daverakově zůstala jen dráčata a dosud nevylíhlá vejce, samozřejmě s dostatečným počtem sluhů, kteří na ně dohlíželi. I když pro návštěvu Irietu ještě nenastala vhodná sezóna, nechal Daverak celý svůj letní dům otevřít a vyvětrat. Hanera jej pokorně následovala a v ruce svírala předvolání. Vzala si s sebou Lamitu, netoužila však příliš po leštění šupin, spíše ji chtěla využít jako pomocnici v taktickém boji s nepřítelem. Mladá dračice měla totiž vlastní plány, jak strávit čas v hlavním městě. Mohla Lamitu poprosit, aby tvrdila, že milostslečince není dobře či že je zaneprázdněna záležitostmi něžného pohlaví, a získat tak volné pole působnosti pro uskutečňování vlastních záměrů.

Jeli vlakem a do Irietu dorazili sedmého dne třeskuté zimy, týden před zahájením stání. První den, ještě když byl dům prázdný, se vybalovaly goblény a Hanera se věnovala dozoru nad sluhy, kteří je rozvěšovali po stěnách. Uvědomila si, že pod zemí, v jakýchsi klenutých sklepeních, jsou umístěné jen ložnice. Valná část domu stála na povrchu, vystavená povětrnosti, a některé pokoje byly dokonce vybaveny okny. Hanera ještě nikdy nic podobného neviděla a ani trochu se jí to nezamlouvalo.

I když s jistými rozpaky, Daverak se přece jen zařídil dle rady svého právního zástupce a požádal Frelta, aby se v jeho letním domě ubytoval. To bylo pro Haneru naprosté překvapení. Když Frelta spatřila na chodbě Daverakova domu, stěží se ovládla, aby před ním s odporem neprchla. Vypadal jako obvykle: elegantní, s naleštěnými šupinami a celkem hezký, alespoň podle obecně uznávaných měřítek.

„Milostivá Agorninová,“ oslovil ji s úklonou, „rád vidím, že jste v pořádku. Přijměte, prosím, moji nejhlubší soustrast. Je mi líto vaší sestry. Nechť se zrodí znovu, Kamranovi po boku.“

Haneře vždycky vadil Freltův poněkud vlastnický způsob, s nímž hovořil o bozích. „Zdravím, blahoslavenej Frelte,“ uklonila se. „Co vás přivedlo do Metu?“

„Stejná záležitost, která sem přivedla i vás. Politováníhodná a nemístná žaloba, vznesená vaším bláhovým mladým bratrem Avanem,“ odvětil Frelt a s posměšným pohoršením potřásl hlavou.

„Máte svědčit?“ otázala se.

„Samozřejmě,“ přikývl několikrát Frelt. „Obávám se, že budu jedním z nejdůležitějších svědků. Dosvědčím, co bylo ve spodní sluji řečeno i co se tam stalo. Zodpovím rovněž otázky víry a příčetnosti vašeho otce.“

Hanera na něho pohlédla úkosem. Bylo zbytečné podotýkat, že Frelt nevěděl o příčetnosti jejího otce zhola nic. „Jenom doufám, že z toho nejste nějak nervózní,“ strachovala se.

„Nikoliv. Pastor je zvyklý mluvit před obecenstvem,“ ubezpečil ji s úsměvem a vycenil zuby. Frelt věděl, že Hanera je nejmladší ze sester Agorninových. Nepovažoval ji za nejhezčí, ale oceňoval, že je plašší než Berenda a tišší než Selendra. Mohla pro něho být tou, kterou potřeboval.

„Kde ste se ubytoval?“ zeptala se Hanera zdvořile.

„Přece zde! Jeho Jasnost Daverak byl tak laskavý a nabídl mi pohostinnost tohoto domu,“ odtušil Frelt škodolibě.

„Tak to se tady s várna nejspíš budem potkávat častěji,“ pravila Hanera zdrceně.

„Bude mi velkým potěšením,“ ubezpečil ji Frelt. „Stýská se vám po Agorninově?“ otázal se.

„Jo,“ odpověděla a zdrženlivě poodstoupila.

„Uvažoval jsem, že bych vstoupil do svazku manželského,“ poznamenal otevřeně Frelt.

„Slyšela sem, že do Irietu přiletělo dost mladejch dračic. Chtěj si tady najít manžela,“ upozornila jej a poodstoupila o další krok.

„Včetně vás?“ rozesmál se Frelt. „Nechcete se vrátit na Agorninov se mnou, Hanero?“ Zamířil k ní.

„Ani nápad, sire,“ odvětila a prchla. Nemohla ani uvěřit, že se mohl zachovat tak nestoudně.

Uprchlá do jídelny, kde již čekal Daverak. „Konečně jsi tady, Hanero,“ uvítal ji. „Neviděla jsi blahoslaveného Frelta?“

„Zrovna přišel,“ přikývla. V Daverakově přítomnosti se alespoň cítila chráněná před Freltovými pokusy přitlačit se na nijako na Selendru. Vzpomněla si na svého drahého Londavera a sebedůvěra se jí vrátila. O vteřinu později vstoupil Frelt, vyrovnaný, jako by se předtím vůbec nic nestalo. Dal se do hovoru s Daverakem, aniž by si jí všímal. Oba draci mluvili především o nadcházejícím soudním řízení a nevěnovali mladé slečně žádnou pozornost. Hanera tiše seděla. Když sluhové přinesli maso, zjistila, že hovězí není příliš čerstvé. Přesto se velice překotně pustila do jídla, neboť doufala, že se bude moci vytratit o to dříve.

„Mustan se mi zmínil, že se dozajista zeptají na Bonovy úmysly ohledně poslední vůle,“ poznamenal Daverak.

„Nezměnil jsem názor. Jsem přesvědčen, že byly takové, jaké jste předpokládal,“ ubezpečil jej Frelt.

„Co myslíš ty, Hanero?“ otázal se Daverak.

„Cože?“ Mladá dračice vzhlédla, překvapená, že ji někdo oslovil. „Otcovy oumysly? Vůbec nic sem vo nich nevěděla. Už sem vám to říkala a u soudu to zvopakuju.“

„Dobře. Vím, že neuděláš nic, co by mi mohlo uškodit. Alespoň si uvědomuješ, kdo tě živí a čí maso žereš.“ Za stěží postřehnutelnou rouškou nepatrného úsměvu se skrývala hrozba.

„Jsem si jistý,“ podotkl Frelt a zasmál se Daverakovu drsnému tónu, „že milostivá Agorninová nic hříšného neučiní.“

„Udělám to, co chtěj v tom předvolání. Povím pravdu,“ pravila klidným hlasem. „Moc toho nevím, ale to, co vím, tam povím.“

„Až tvého bratra zničím, odměním se ti na věnu, jak jsem slíbil,“ prohlásil Daverak. Hanera neznatelně pokrčila rameny, ale všimla si, že její reakce neunikla Freltově pozornosti.

„Nejsem si jistý, že se slečna chce vdávat,“ poznamenal úlisně pastor.

„Ale ona už amantíka má. Londavera, našeho souseda, co bydlí poblíž Daverakova,“ informoval jej Daverak nenucené, nikoliv krutě.

„Tím se to vysvětluje,“ pochopil Frelt. „Měla mne na to upozornit, ne utíkat, když jsem jí učinil nabídku sňatku. Netušil jsem, jaké má plány.“

„Vy?“ Daverak na něho pohlédl a z čelistí mu přitom odkapávala hovězí krev. Do toho jediného slova dokázal vložit tolik opovržení, že by se to Haneře nepodařilo ani za celý týden.

Frelt se rozpačitě usmál. Hanera vstala. „Už sem dojedla,“ oznámila. „Myslím, že si teda pudu vodpočinout.“

„Ne,“ poručil jí Daverak úsečně. „Sedni si!“

Hanera se poslušně posadila.

„Frelte,“ zavrčel Daverak. Znělo to ovšem mnohem zdvořileji, než kdyby nepotřeboval Freltovo svědectví. „Nevím, zda to byl úžeh či něco jiného, co vás přivedlo na myšlenku, že byste mohl usilovat o ruku nějaké dračice z mojí rodiny. Pusťte to úplně z hlavy! Nabízejte sňatek někomu sobě rovnému, nějaké pastorské dcerce,“ pokračoval. „Poohlédnu se po nějaké, kterou bych vám mohl dohodit. Teď si užívejte pohostinnosti mého domu, ale moji švagrovou nechte na pokoji!“

„Neměl jsem v úmyslu,“ zadrmolil Frelt, „činit nějaké nevítané návrhy.“

„Teď můžeš jít, Hanero,“ zakončil Daverak proslov.

A Hanera prchla. Toho večera již podruhé.

53. Odjezd z Benandi

B

ěhem bouřlivých příprav, jež následovaly po Sérově a Selendřině zimním výletu, Felina Její Velebnost téměř litovala. V minulosti míval Šer ve zvyku přesvědčovat matku milým chováním a lichotkami, jindy ji zase zcela ignoroval a prostě se někam vypařil. Nyní ji neústupně žádal. Vymohl si okamžité otevření benandského letního domu v Irietu, odjezd a po příjezdu bezprostřední uspořádání večírků pro nejrůznější společnost, kterou za třeskuté zimy v Irietu sežene. Požadoval rovněž, aby se v domě ubytovala celá pastorova rodina. Současně na matku naléhal, aby se chovala pohostinně k jeho nastávající. Kdyby Felina neviděla, jak všechen ten zmatek na Její Velebnost těžce doléhá, patrně by ji to rozesmálo.

„Pevně se rozhodl, že si bude dělat, co chce,“ chmurně si posteskla Její Velebnost Felině, zatímco pořizovala seznam věcí, které bylo nutné vzít s sebou. „Mohla jsem na tom pracovat již týdny, jenže v té době se odtud nemínil ani hnout. Teď se to musí udělat hned! Ne, nemůžeš mi pomoci. Vím, co se musí připravit,“ dodala a po rypáčku jí stekla teplá slza. „Nyní jsem ztratila syna. Nijak mi nepomůže, když si přiznám, že jen vinou vlastní chyby.“

„Neztratila jste ho,“ odporovala Felina. „Selendra vám bude dobrou snachou, jen kdybyste se s ní smířila!“

„Když to takhle začalo? Nemyslím,“ popotáhla Její Velebnost a náhle se cele zaměřila na praktickou stránku problému. „Měla bys mi říct, kolik si s sebou vezmeš sluhů. A jestli mi opravdu chceš pomoci, mohla bys objednat čtyři kočáry na cestu k vlaku do Irietu.“

Felina opustila Její Velebnost, aby zařídila vše potřebné.

Když se vrátila na vikariát, seděl tam Šer a povídal si se Selendrou a dráčaty. Vypadal jako omámený – každý ženich tak vypadá. Dráčata vypadala nadšeně. Jako vždy, Felina si zkontrolovala, jak pokračuje Wontova léčba. Již tak nekulhal. Uzdraví se, pomyslela si, a nikdo na něm nepozná, že měl nehodu. Nikdo jej tudíž nebude považovat za nedochůdče, jemuž hrozí smrt sežráním! Selendra seděla stočená, Gerin mezi ní a Šerem. Selendra sice měla vypadat jako nevěsta, jenže místo toho se třpytila jasnou zlatou barvou, přesně jako tehdy, když se s ní Felina setkala poprvé. Dračice o tom spolu nemluvily. Selendra jen Felině sdělila, že Šerovi stanovila určité podmínky a že musí počkat, dokud je její nastávající nesplní. Felina se podmínek obávala, měla o Šera strach – když se však na švagrovou podívala, což učinila i v tomto okamžiku, ubezpečila se o opaku. Selendra se právě dívala na Šera a ve zvolna se otáčejících očích se jí zjevně zračila láska. Selendra sice odmítala hovořit o stanovených podmínkách, ale horší bylo, že Penn odmítal mluvit o Selendřině zbarvení. Pokaždé, když se o tom Felina pokusila zmínit, jej to podráždilo a změnil téma rozhovoru. Selendra sice byla jeho sestra, to ano, ale Penn zase byl pastor; obvykle se k takovým věcem nestavěl tak upejpavě.

Felina zjistila, že čtveřice tu spřádá komické plány ohledně využití pokladu. Sama v existenci pokladu ještě zcela neuvěřila, i když jí už ukázali předměty přinesené dráčaty a Selendřin řetěz. Domnívala se, že by to byla jistá útěcha, kdyby je zničilo bohatství, a nikoliv chudoba, a to i přes Pennův názor, že bohatství bez společenského postavení je jen prázdným slovem. Dosud se však zcela nesmířila ani s bohatstvím, ani s chudobou. Část Felininy osobnosti ještě věřila, že po skončení soudu se život vrátí do normálních kolejí a že budou žít na vikariátě navždy.

„Jak se cítí matka?“ zeptal se Šer, když se s ní pozdravil.

„Ztrápeně,“ odpověděla Felina.

Selendra se rozesmála. Nebyl to ani trochu hezký smích.

„Když přijde na věc, zařídí všechno vzorně,“ zastal se jí Šer.

„Moc se do Irietu těším,“ vyhlásila Selendra. „Do divadla! Na večírky!“

„Zaletíme si tam i v letní sezóně a zatančíme si na plese,“ rozhodl Šer. „Musíš se pobavit, dokud ti to všechno nezevšední.“

„Musíme ti sehnat nějaké nové klobouky,“ napadlo Felinu, když si vzpomněla, jak skrovně přispěla do Selendřiny zásoby.

„Aby jich ale nebylo moc,“ namítl Šer.

„Proč?“ zeptal se Wonta. „Máme přece poklad. Tetička Sel si může dovolit tolik klobouků, kolik jen bude chtít!“

„Ano, nevšiml sis ale, že si draci kupují klobouky podle barvy? Chtějí, aby jim ladily se šupinami.“ Šer mluvil na Wontu, ale ohlížel se po Selendře. „Šupiny tetičky Selendry jsou teď krásně zlaté, brzy však budou ještě krásnější. Dostanou růžovou barvu, jakou mají nevěsty. Pak bude potřebovat naprosto novou sadu klobouků!“

Felina pohlédla na švagrovou a pomyslela si, že Selendra vyhlíží spíše ustrašeně než polichoceně.

„Její Velebnost chce vědět, kolik si s sebou vezmeme sluhů,“ vmísila se Felina. „Podle mne nejspíš dva, co říkáte?“

„Můžeme s sebou vzít Ameru?“ zeptala se Selendra. „Vím, že by ráda viděla Haneru a Avana.“

„Potřebuji Ameru, aby tu zůstala a dohlédla na dráčata,“ zavrtěla hlavou Felina. „Nechci je tu nechat jen s chůvou. Amera má zkušenosti.“

„Nemůžeme jet také?“ tázal se Gerin.

„Nikdy jsem v Irietu nebyl,“ upozorňoval Wonta.

„Mohli bychom najít další poklad,“ škemral Gerin.

„Ne,“ vyhrkla zděšeně Felina. „Poslední pátrání po pokladu docela stačilo. Mohli jste tam umřít všichni!“

„Když ale slíbí, že nebudou hledat poklady, proč je s sebou nevzít?“ ptal se Šer. „Místa máme dost.“

Ani Felina ještě nebyla v Irietu. Pro výlet sice existovaly různorodé důvody, ale doufala, že když se zbaví odpovědnosti za malé, užije si město co nejvíce. Nemohla to ovšem před nimi přiznat, neboť v tichosti lapali každé její slovo. „Měli by tu zůstat, nechci je vystavovat těm nepříjemnostem,“ prohlásila. Obě dráčata zaúpěla. „Její Velebnosti by se to nelíbilo,“ dodala, protože věděla, jak silně to na ně zapůsobí.

„Mé matce to vadit nebude,“ namítl Šer s takovou rozhodností, s jakou říkal v poslední době všechno. A dráčata zajásala.

O týden později měli už sbaleno možné i nemožné. Našich sedm draků a dračic, doprovázených devatenáctičlennou skupinkou služebnictva, se vypravilo v pěti kočárech do Irietu. Penn byl ponořen do vlastních myšlenek, dráčata propadala naprosté euforii, Šer se tvářil blaženě, Selendra se poklidně, zlatě leskla, Její Velebnost funěla jako špatně zazátkovaná sopka a Felina přesvědčovala sama sebe, že vypadá, jako by potřebovala týden spánku, a ne týden radovánek v hlavním městě. Určitým zadostiučiněním jí bylo, že pečlivě dohlédla na to, aby se dráčata uvelebila vedle Šera a Selendry, a sama se pak pohodlně usadila do jiného kočáru, s Pennem a Její Velebností.

54. Hanera si vyjde na procházku

P

řed odchodem Hanera přísně nařídila Lamitě, aby tvrdila, že milostslečince není dobře a že nikoho nepřijímá. Pochybovala sice o Lamitiných schopnostech čelit Daverakovu naléhání, nebylo však pravděpodobné, že Jeho Jasnost naléhat bude, a dokonce bylo téměř jisté, že ještě nebude vzhůru. Časně zrána tedy milostivá Agorninová opustila Daverakovo sídlo a vydala se na místo schůzky.

Když si přednedávnem přečetla Zotročení služebnictva, napsala velice směle nakladateli a vyjádřila mu své uznání. Písemnou odpověď obdržela od samotného Kaliena Afelana; od té doby mezi sebou rozvíjeli korespondenci. Uvědomovala si, že si nesmí s nikým dopisovat, pokud k tomu nedá souhlas patron. Daverak se však domníval, že jeho chráněnkyně dostává všechny dopisy od Selendry, a tak jim nevěnoval pozornost. Hanera z opatrnosti odnášela všechny dopisy na poštu osobně. Měla sice výčitky svědomí, že se dopouští neschválených aktivit, ale utěšovala se myšlenkou, že její skutečný patron je Londaver. Knihu jí sám půjčil a s jejím konáním by zajisté souhlasil. Již se však nezatěžovala úvahami, zda by souhlasil i s tím, že se sama vydá ulicemi Irietu na schůzku s cizincem.

S Kalienem se domluvila, že se setkají ve veřejném parku u řeky. Uvědomovala si, že je to lepší, než kdyby šla sama do cizincova domu. Aby se tam z Daverakova letního sídla dostala, musela ujít pořádný kus cesty, jenže v nebezpečných bočních větrech se neodvažovala letět. Neúnavně se plahočila špinavým městským sněhem, který se tolik lišil od venkovských bílých podušek, na něž byla zvyklá.

Hanera neznala Sebetin uskok s pokrývkou hlavy, klobouček si nesundala, a tak cestou rozbahněnými ulicemi přivábila pozornost nejedněch zvědavých očí. V žádném městě nebývalo běžné, aby se ulicemi pohybovaly mladé dračice s kloboučkem milostivé slečny, navíc bez doprovodu. Dvakrát se s ní zastavily mateřsky vyhlížející dračice s červenými šupinami a se služkou v patách, které si vyšly na ranní trh, a ptaly se jí, zda se neztratila a zda nepotřebuje pomoc. V obou případech se omluvila a pokračovala v chůzi. Třikrát jí zastoupili cestu postarší nuzní draci a naléhavě po ní požadovali korunu. Hanera jim ji bez prodlení odevzdala. Nakonec už neměla nic, co by mohla rozdat, zůstala jí jen jediná koruna pro vlastní potřeby, a tak se pokaždé jen omluvně usmála. Svých peněz zalitovala, když kráčela přes malé tržiště a ucítila lákavou vůni čerstvě poražených podsvinčat, ještě teplých a obložených medovými hruškami.

Opustila tržiště a cesta ji vedla okolo ohromných jatek a dvorů pro dobytek. Všichni draci, kteří tam pracovali, byli otroci se svázanými křídly, kteří popoháněli zvířata na místo určení. Sníh tu byl zpěněný, již ne tak šedý, spíše žlutý či hnědý. Čas od času okolo přejel povoz a tou nepříjemnou břečkou Haneru postříkal. Roztřásla se zimou a cítila, jak se jí na jedno chodidlo nabaluje sněhová koule. Začalo jemně sněžit.

Konečně dorazila do parku u řeky, kde si dojednala schůzku. Zůstala stát a rozhlížela se. V ruce svírala výtisk Kalienovy knihy, neboť se dohodli, že jim poslouží jako poznávací znamení. Park byl pustý. Draci zaměstnaní na nedalekých úřadech a v továrnách již pracovali, zatímco ti bohatí, kteří navštívili Iriet v této roční době, se stěží probouzeli. Hanera přecházela sem a tam. Sníh tu byl tvrdý a kluzký, ale na jeho povrchu se již vytvářela tenká, jemná vrstvička čerstvé sněhové pokrývky, která byla alespoň bílá. Hanera došla ke břehu a uvědomila si, že řeka Toris protíná Tiamat jako tepna. Od břehů se šířil ledový škraloup, ale střed toku byl temný a svižně se valil vpřed.

Zatímco sledovala říční proud, objevil se po jejím boku Kalien. „Jste, prosím, milostivá Hanera Agorninová?“ zeptal se.

Zaskočilo ji to a rychle se otočila. Když spatřila cizince s černými šupinami, byla překvapená o to více, neboť si všimla, že má červené kněžské šňůrky a že jen nepatrně přesahuje délku tří metrů. „A vy ste asi milostivej – chci říct blahoslavenej Afelan, že?“

Uklonil se. „Jsem Kalien Afelan. Myslel jsem, že bychom se mohli vydat procházkou přes řeku do Skamblu. Mohl bych vám tam ukázat, jak žijí někteří moji farníci,“ navrhl.

Haneru již putování Irietem unavilo, ale svolila. Během cesty diskutovali o tom, jak se liší životní podmínky služebnictva na venkově a ve městech. „Viděla sem, jak některý pracujou na jatkách,“ pochlubila se.

„Nedopadá na ně krutost a násilí, jež někdy postihuje otroky na venkovských sídlech; zdejší problém je spíše nevšímavost,“ vzdychl si Kalien. „Často zde dochází k nehodám. Jatka jsou pochopitelně důležitá, protože město velikosti Irietu si potřebuje zajistit přísun masa, jinak bychom záhy všichni vymřeli hladem. Dá se to však organizovat s větším ohledem na draky, kteří tu práci vykonávají.“

Souhlasně přikývla. „Musím vám prozradit, že vo městech nic nevím,“ přiznala se. Když jí pak popisoval, jaké panují v Irietu poměry, Hanera si nemohla pomoci a musela myslet na tajemství Kalienova malého vzrůstu. Vždyť byl kněz a současně dostatečně urozený a vzdělaný drak na to, aby mohl napsat a vydat knihu! Netroufala si zeptat se jej na to. Pokud byla jeho farnost chudá, musel být chudý také. Bylo však jisté, že chudí se musejí třídit a zabíjet jako všude jinde. A pastorský podíl přece připadne knězi, jejich faráři, nebo ne?

„Blahoslavenej Afelane,“ začala, ale jemně ji přerušil.

„Nejsem pastor, jen kněz Pravého náboženství. Vy byste asi řekla, že jsem kněz starověrců. Obvykle mne oslovují blahoslavený Kaliene,“ usmál se a Hanera se vynasnažila, aby před ním neucouvla. „Vidím, že jsem ve vás vzbudil pohoršení,“ pokračoval. „Ale Pravé náboženství není nezákonné. Pouze nás nepříznivě hodnotí ti, co se od našeho náboženství odvrátili. V posledních třiceti letech nám dokonce dovolili, že se smíme hájit před soudem, jen nesmíme sami vznést žalobu.“

„Nikdy sem nepotkala žádnýho vyznavače vaší víry,“ vyhrkla Hanera, naprosto zmatená.

„Pokud vás to pohoršuje, odejdu,“ nabídl jí Kalien.

„Ne,“ zastavila jej Hanera. „Ne, zůstaňte. Proč by na tom vlastně mělo záležet? Snažíte se něco změnit u těch, který sou bezbranný, zlepšit jim jejich životní podmínky. A protože to děláte vy, ukazuje to vaši církev v dobrým světle, a moji zase ve špatným. Chci se setkat s drakama, co ste mi chtěl ukázat. Pomůžu ze všech svejch sil, i když se mi jich moc nedostává.“

Kalien se na ni pochvalně usmál a znovu se ujal vedení. „Proti zotročení služebnictva pomůže každý hlas,“ ubezpečil ji. „A takový hlas, jako je ten váš, poslouží přímo neocenitelně, zvláště když se máte stát majitelkou panství.“

„Přemejšlela sem, jak to dělaj na Londaverově,“ pravila Hanera a ustoupila, aby unikla spršce bláta, která vystříkla, když je míjel další povoz.

„Ach, Londaverov,“ přikývl Kalien a bystře na ni pohlédl. „Její Velebnost Londaverová patří mezi moje nejhorlivější stoupence.“

„Tu vaši knihu mi pučil její syn,“ přiznala se a knihu pohladila. „Ale i dyž připustím, že to, co dělaj na Londaverově a co dělal můj táta na Agorninově, je lepší, nemyslím, že to stačí. Dybych se já stala majitelkou panství, nejspíš bych veškerý služebnictvo vosvobodila.“

„A jak byste pak svoje panství spravovala?“ zeptal se jí kněz.

„Tak, jak ste to napsal ve svý knize. Vosvobozený draci by spojili síly k vzájemnýmu prospěchu,“ citovala Hanera.

„Nesmírně rád bych se stal svědkem takového pokusu,“ usmál se Kalien a vedl ji dál.

Když se Hanera konečně vrátila do Daverakova letního sídla, byla zmrzlá a vyčerpaná. Nepředpokládala, že Daverak bude přecházet halou a čekat na ni. „Kde jsi byla?“ vybafl na ni.

„Šla sem se projít,“ odpověděla.

„Nejsem blbec, Hanero, a byl bych ti vděčný, kdyby ses ke mně jako k blbci nechovala. Kula jsi pikle se svým bratrem Avanem!“

„Nekula sem nic!“ vyhrkla Hanera rozhořčeně. „Kde sem byla, to je moje věc, ale s Avanem to nemělo nic společnýho!“

„Vím, že jste se spolu domluvili, abyste pak proti mně postupovali společně,“ sípal Daverak. Z okraje tlamy mu šlehaly plamínky a rozpouštěly sníh na Haneřiných šupinách.

„Dyž už to teda musíte vědět, setkala sem se s někým, komu záleží na právech votroků!“

Daverak se rozesmál. „Tvoje služka se mi pokusila zalhat, chránit tě. Nebyla sice nic moc, ale nekázeň u služebnictva tolerovat nebudu. A když už jsme u toho, nebudu ji tolerovat ani u chudých příbuzných!“

„Vy ste sežral Lamitu?“ hlesla Hanera zděšeně.

„Jmenovala se tedy Lamita? Jo, snědl jsem ji. A nyní pár slov k soudnímu řízení. Povíš jim, že o otcově vůli a úmyslech nevíš nic.“

„To je pravda a už sem řekla, že ji povím,“ ohradila se a začala couvat.

„Mazej do svého pokoje!“ zahřměl Daverak. Když vyšlehl mohutný plamen, připálil prchající Haneře jen ocas.

„Ste šílenej!“ zaječela Hanera a zabouchla za sebou dveře ložnice. „Povím pravdu. A říkám pravdu i teď, dyž tvrdím, že sem se s Avanem nesetkala!“

„Nepřidáš se k němu. Postarám se o to,“ burácel Daverak a Hanera zaslechla sérii úderů na dveře. Nejprve se s hrůzou skrčila v nejvzdálenějším koutě spací sluje, neboť se domnívala, že Jeho Jasnost chce vyrazit dveře a sežrat ji. Pak pochopila, že Daverak venku něco vrší, aby se nemohla dostat ven. Stále svírala v ruce knihu.

„Londavere,“ vydechla v duchu a ta myšlenka se podobala modlitbě. A pak se Hanera skutečně pomodlila. Odříkala tu nejjednodušší dětskou modlitbičku, která ji napadla. „Kamrane, kterej vodhaluješ pravdu, milosrdnej Žurale, spravedlivej Velde, zachraňte mě!“ Rány pokračovaly. Když se konečně rozhostilo ticho, neexistoval už způsob, jak by dveře mohla otevřít.

55. Benandský letní dům

O

d onoho odpoledne, kdy jí Její Velebnost řekla, že není pro Šera dost dobrá, a od následující noci, kdy nezamhouřila oka, a pak od chvíle, co přijala Šerovu nabídku, měla Selendra nervy vybičované k prasknutí. Všechno vnímala asi tak jasně, jako by nastala nejhlubší noc. Denně se setkávala s Šerem a trávila s ním většinu času. Byla to pro ni největší radost, a zároveň i nejhorší děs. Fyzicky na ni nenaléhal, ale neustále jí tím či oním slovním náznakem připomínal, že mu ještě nepatří cele. Opravdu jej měla ráda. Příliš jej milovala, než aby mu chtěla ublížit. Začínala si uvědomovat, že svůj plán nedokáže zrealizovat, aniž by Šer přespříliš netrpěl. Bylo však také pozdě. Již se z toho nemohla vyvléknout. Musela to dotáhnout do konce, což znamenalo, že musí jednat a že musí jednat správně.

Všechno tak špatné nebylo. V noci se sice probouzela, srdce jí bušilo velikou láskou a strašlivou vinou zároveň, ale z mnohých jiných věcí se radovat mohla. Mohla mučit Její Velebnost, kdykoliv se jí naskytla příležitost. Přes všechny Šerovy snahy nevykročila Její Velebnost Selendře ani trochu vstříc, a tak nacházela Selendra perverzní zalíbení v tom, že Její Velebnost nutila, aby jí přiznala postavení Šerovy nastávající i budoucí status Její Velebnosti z Benandi. Kromě toho, Šerova nastávající se mohla věnovat zábavám, prostým i spletitým, a po tom Selendra vždycky toužila. Měla zařízenou cestu do Irietu. Skýtala se jí tedy příležitost zúčastnit se tam tanečního večírku. Další legraci si měla užít tím, že Její Velebnost přiměje, aby takový večírek uspořádala a Selendru na něm představila. Čekala ji i návštěva divadla. Něco takového jí bylo doposud zcela odepřeno. Přísahala si, že si užije všechno, co bude moci, a zbytek nechá na později. Felininu pátravému pohledu uhýbala, jak jen mohla.

Cesta jí připadala únavná, i když se mohla se Šerem vznést nad vlakovou soupravu, kdykoliv se jí zachtělo. Dráčata se brzy začala nudit a žádala obveselení. Selendře se cestovalo lépe, než když opouštěla Agorninov, ale Šerovi se svěřila, že základním rysem vlaků je nezajímavost. „Až se vezmeme, budeme létat všude,“ ubezpečil ji Šer. Do Irietu dorazili pozdě v noci, tak pozdě, že jim nezbyl čas na nic jiného, než najít si přidělené pokoje a usnout. Teprve ráno si Selendra všimla, v jak prostorné spala sluji, a pochopila, že zlato, na němž ležela, tvořilo součást benandského pokladu. Téměř každý zlatý předmět nesl rodinný erb. Neležela v pokoji pro hosty, nýbrž ve velké komnatě majitelky panství. Šer patrně na matku přitlačil, aby místnost Selendře přenechala. Mladá slečna si na krátký okamžik představila, že se za Šera doopravdy provdá a že jí komnata připadne popravu. Jen kdyby se dokázala zardít! Když si vzpomněla na Frelta, zaskřípala zuby.

U snídaně ji zklamalo maso. Bylo tvrdé. „V Irietu se dobré hovězí nesežene,“ prohlásil Penn.

„Normálně míváme lepší,“ namítl Šer a usilovně žvýkal.

„Obvykle to dělám tak,“ vysvětlovala Její Velebnost, „že pozdě v noci pošleme na jatka sluhy. Počkají do rána, aby koupili to nejčerstvější maso. Dnes v noci jsme přijeli příliš pozdě. Vyslali jsme je, ale zůstali ve frontě daleko vzadu, takže nic kloudného nedostali. Zítra to bude lepší. Nuže, jak se hodláte dnes zabavit? Já budu mít plné ruce práce, musím totiž napsat našim přátelům pozvánky na taneční večírek. Selendro, drahoušku, umíš psát? Nechtěla bys mi pomoci?“

Ani v nejmenším se Selendře nechtělo strávit den psaním otravných pozvánek na večírek, ale když starší dračice zpochybnila její dovednosti, odmítnout nemohla. „Samozřejmě, že umím psát,“ odtušila. „Léta jsem psala všechno, co otec potřeboval.“

„Takže ujednáno,“ usmála se Její Velebnost, neboť věděla, že pro tuto chvíli vyhrála bitvu. „Co budete dělat vy ostatní?“

„Sněží, stěží si vidím ocas,“ odpověděl Šer. „Jsem si jistý, že za hodinu či za dvě sněžit přestane. To už Selendru potřebovat nebudeš a já ji vezmu ven, na prohlídku pamětihodností. Chceš se k nám přidat, Felino? Cestou se určitě zastavíme v kloboučnictví.“ Selendra se na Šera vděčně usmála. Její Velebnost se zatvářila poněkud kysele.

„Musím dohlédnout na dráčata,“ zalitovala Felina.

„Postarám se o malé, má drahá,“ nabídl se Penn.

„Malí si ale chtěli prohlédnout Iriet,“ namítla Felina.

„Vezmu je do kostela Svatého Vouivera. Tam je tolik pamětihodností, že by to vystačilo pro regiment dráčat. Bude se jim to líbit,“ pokoušel se Penn o veselý tón.

„Vezmi si s sebou Ameru,“ navrhovala Felina.

„Když myslíš,“ svolil Penn, vstal a očistil si hrudník. Uklonil se Šerovi a Její Velebnosti. „Uvidíme se u večeře?“

„Ano. A nezpozdi se,“ varoval jej Šer. „Chci pak vzít všechny do divadla.“

Selendra si poskočila, jako by jí právě narostla křídla. Téměř se nadšením vznesla. „Do divadla?“

„Doufám, že to nebude něco nevhodného pro moji sestru?“ zeptal se Penn a bez úspěchu se snažil usmívat.

„Nebude tam nic nevhodného pro kohokoli,“ zasmál se Šer přátelsky na celou společnost. „Dávají Etaninovu hru Porážka Jarže. Zamluvil jsem dost míst pro všechny, i pro dráčata!“

„To je klasika,“ ubezpečil Penn Felinu, která se na protest chystala mávnout ocasem. „Etanin je veliký básník. Je to výchovná hra. Hráli jsme to na škole.“

„Historická hra,“ upřesnil Šer a kývl na Felinu. Náhle se postavil, natáhl ocas před sebe a pečlivě vztyčil paže, aby naznačil zděšení. „Znamená to zradu?“ zeptal se hrozivým hlasem. Přikrčil se k zemi, přitiskl křídla ke hřbetu a natáhl ocas za sebe. „Říkal jsi zradu?“ opakoval tichým, důvěrným tónem. „Nepopírám. Myslíš ale zradu spáchanou na Jaržích, našich pánech, zatímco já tvrdím, že skutečná zrada spočívá právě v tom, že jsou našimi pány. Je to zrada spáchaná na nás, na naší dračí přirozenosti! Říkáš, že bychom měli zůstat věrni složené přísaze? Jenže k čemu je dobrá věrnost, když dodržením přísahy lžeme, mrzačíme duši, vlastní pařáty si zarýváme do dlaní,“ pokračoval Šer a úděsně si zkroutil pařáty, „vzdáváme se vlastních šupin,“ otřásl se, „a přivazujeme si ke hřbetu vlastní křídla? Takovým životem zrazujeme jen sami sebe!“

Selendra nadšeně zatleskala. „Jsi tak dobrý, jako bys tu hru napsal sám!“

„Ach, vřelé díky, Vaše Veličenstvo,“ uklonil se Šer jako herec. „Jen oživuji dějiny našeho slavného národa!“

„Nejde o skutečné dějiny,“ vmísil se Penn. „Pravá historie to není, spíše poezie. Jaržové nás porazili, protože měli zbraně, a jakmile jsme se ozbrojili i my, vyhnali jsme je. Podle Etaninovy hry by sis mohl myslet, že jsme to dokázali holými pařáty a ohněm. Dobytí však prokázalo, že pařáty a oheň proti kanónu nepomohou.“

„Nebuď protiva, Penne,“ vyprskl Šer.

„Nebuď romantik, Šere,“ opáčil Penn stejným tónem, jako by se ti dva znovu vrátili do školních let a před očima všech se zase stali dráčaty, nejvýše o deset let staršími než Gerin a Wonta. Na okamžik se všechny tři dračice sjednotily a oběma drakům se zasmály se shovívavým porozuměním.

„Musím připravit dráčata na cestu,“ pravila Felina a kouzlo svornosti tak zlomila. „Na tu hru se ale těším, Šere. Ať už vypráví o dějinách, nebo ne, bude to pro mne zážitek. Ještě nikdy jsem žádnou hru neviděla.“

„Ani já. A vždycky jsem nějakou vidět chtěla. Už od dob, kdy jsem byla pískle a o divadle mi vyprávěl Penn,“ vzpomněla si Selendra a zamířila ke dveřím. „Trochu se upravím a pak vám pomohu s těmi pozvánkami, matko.“

Odešla a Penn s Felinou ji následovali.

„Matko,“ opakovala Její Velebnost hořce. „Tím mě chtěla popíchnout?“

„Neměla bys s ní pořád válčit,“ napomenul ji Šer. „Jsem si jistý, že se budete mít rády, stačí jen zakopat válečnou sekyru!“

„To ona chce bojovat se mnou,“ bránila se Její Velebnost. „Cožpak to nevidíš? Ach, vím, je to moje chyba, neměla jsem ji zpočátku provokovat. Nu, zdá se, že za to musím zaplatit. Někdy si ale myslím, že slečna více touží po souboji se mnou než po sňatku s tebou!“

Šer se na chvíli zamyslel. Již déle než týden se je pokoušel mezi sebou usmířit, ale s nevalným úspěchem. „Chápu, že se ti to tak může jevit,“ přisvědčil. Zbavil se nutkání obhajovat Selendru slepě a snažil se přemýšlet. „Ale není to tak. Vím, že mne miluje.“

„Na jejích šupinách to nevidím,“ namítla Její Velebnost.

„Čeká, až ji přijmeš. Říkal jsem ti to,“ připomněl jí Šer. „Z jejích očí jsem poznal, že mne miluje.“

„Oči mohou klamat,“ nedala se Její Velebnost, neboť Selendřina barva neposkvrněného zlata byla v dané situaci to jediné, co ji uspokojovalo. „Myslím, že tě nemiluje ani trošičku. Jsem přesvědčená, že se mi chce pomstít, protože jsem ji žádala, aby tě nechala na pokoji.“

„Jsem si naprosto jistý, že mě miluje,“ trval na svém Šer, neboť si vzpomněl na výraz v jejích očích, když onoho rána stála na zasněžené louce pod ledovým sluncem třeskuté zimy.

„A já jsem si zase naprosto jistá, že jsi pitomec,“ opáčila Její Velebnost. „A kterou z těch zatracených sestřiček mám pozvat na taneční večírek, když se soudí jedna s druhou?“

„Haneru. A také Daveraka,“ dodal Šer.

„Jsem ráda, že sis prese všechno zachoval alespoň nějaké povědomí o společenských zvyklostech,“ pochválila jej matka. „Pokud slečinka přivede do rodiny někoho, kdo má trochu solidnější společenské postavení, pak to bude jedině Daverak!“

„Chovej se k ní zdvořile,“ zasyčel Šer a nahnul se dopředu, aby jí viděl do očí. „Mysli si cokoli, na tom nezáleží, ale chovej se k ní zdvořile. Nevyvolávej spory a nesnaž se ji zarmoutit. Zorganizuj pro ni tenhle taneční večírek a až ti řeknu, srdečně ji přijmi do rodiny!“

„Veld mě za tu lež potrestá, že zmodrám!“

„Já jsem hlava rodiny. Já jsem Jeho Velebnost z Benandi,“ vybafl Šer.

„Všichni to velmi dobře vědí,“ ubezpečila jej Její Velebnost.

„Poslouchej mne tedy jako hlavu rodiny. Buď Selendru laskavě přijmeš, až ti řeknu, anebo tě budu servírovat k naší svatební hostině!“

„Toho že by ses opovážil?“ zeptala se.

Šer na ni hleděl beze slova.

„Neopovážil,“ odpověděla si sama. „Proslul bys jako velebný lord, co sežral vlastní matku, když ještě byla zdravá a při síle!“

Šer se rozesmál. Otočil se a zamířil ven. Ve dveřích zaváhal a ohlédl se. Všiml si, že matka sklonila hlavu k zemi. Plakala.

XV. Večírky sbližují

56. Sedmá nabídka sňatku

D

esátého dne měsíce třeskuté zimy se v Irietu sešla nečekaně kultivovanější společnost, než v jakou Její Velebnost původně doufala. Bylo samozřejmé, že rozeslala pozvánky všem, o nichž věděla, že budou ve městě, a poslala je i do významných sídel – adresovala je „těm členům domácností, kteří právě pobývají v Irietu“. V důsledku toho, že jistý výstřední stařík, Jeho Eminence z Telstiů, právě umíral, že umíral v Irietu, že neměl potomka ani jmenovaného následníka, a že jej posedla myšlenka na usmíření se s každým, s nímž se kdy pohádal, trávilo zimu v Irietu více příslušníků významných rodů, než bylo obvyklé. Většinu z nich potěšilo, když zjistili, že se kromě čekání na skon Jeho Eminence mohou pobavit i jinak. A tak se taneční večírek dokonale vydařil. Neskončil jako ty masové sleziny, tak typické pro letní sezónu, o nichž se říkávalo, že tam slečny zrůžovějí, když přejdou místnost, ale nepoznají, kdo to zavinil. Po velkém tanečním sále benandského sídla v Irietu, sedmnáct metrů dlouhém, s podlahou vykládanou ametystem a perletí, se rozptýlili draci a dračice se slušivými pokrývkami hlavy. V sousední jídelně bylo připravené drobné občerstvení v podobě vábivě naaranžovaného ovoce a masa. Sluhové nosili velké kameninové džbány s pivem. Večírku dodalo lesk a šarm pětatřicet pozvaných draků a dračic.

K Šerovu a Selendřinu rozčarování Hanera nepřišla. Dostavila se jen Jeho Jasnost Daverak, doprovázený blahoslaveným Freltem. Oba měli obdivuhodně naleštěné šupiny a na hlavách pěkné, tmavé klobouky. „Moje gratulace, Selendro,“ pozdravil Daverak a uklonil se. „Ty barvy vám ale pěkně ladí!“

„Děkuji vám,“ odpověděla Selendra. Měla na hlavě nový klobouk, kombinaci černé a šedivé látky, neboť dosud držela smutek, avšak ozdobený dvěma diamanty na stopičkách. Doufala, že se to nebude považovat za znevážení Berendiny památky. „Kde je moje sestra Hanera?“

„Je poněkud indisponovaná,“ odvětil Daverak. „Před dvěma dny si ráno vyšla, aby se nadýchala čerstvého vzduchu, alespoň to tvrdila, a citelně se nachladila. Prohlédl ji lékař a doporučil jí teplo a klid na loži. Stará se o ni její služka. Moc vás pozdravuje a mým prostřednictvím se vám omlouvá.“

„Také ji, prosím, moc pozdravujte,“ vyhrkla Selendra. „Jestlipak už její služka získala nějaké zkušenosti s nemocnými? Mám tu s sebou v Irietu svoji starou chůvu a mohla bych ji Haneře půjčit. Snad sestře pomůže?“

„Ach, z Daverakova jsme si přivezli spoustu vlastního služebnictva,“ zavrtěl Daverak odmítavě hlavou. Odpojil se, aby pozdravil Zilu Benandiovou. Ta právě vítala Jeho Velebnost Rimalina s chotí. Již beztak dost sklíčená Selendra se tak ocitla sama, tváří v tvář Freltovi.

Pastor se na Daveraka hněval, i když to zatím nedal najevo. Neurazilo jej Haneřino odmítnutí, ale Daverakův způsob, jakým se s tou záležitostí vypořádal. Nyní měl Frelt v úmyslu nabídnout svůj pomocný pařát a svědčit u soudu v Avanův prospěch. Věděl, že se Avan tanečního večírku nezúčastní, ale zjistil si, že zde najde Penna a Selendru. Chtěl si s nimi ohledně této věci promluvit.

„Má drahá,“ uklonil se Frelt opatrně; v jednom pařátu totiž svíral kameninový džbán s pivem, „milostivá slečno Agorninová! Zasnoubená, a stále zlatá?“

Tou otázkou ji počastovalo již půl tuctu hostů a Šer se Selendrou jim na ni zdvořile odpovídali. Za dané situace byla ostatně taková otázka zcela na místě. Frelt netušil, že po jeho nabídce sňatku, kterou Selendře učinil onoho kritického dne na konci vrcholného léta, dračice zrůžověla. Dokonce již bezmála zapomněl, že o Selendře vůbec uvažoval. Chlubil se sice, že miloval Berendu, ale Selendru nemiloval, pouze si pro sebe hledal manželku. Stále se po nějaké poohlížel. Usmál se.

Ani v nejmenším se nepřipravil na nepřátelskou reakci. „Už vás nikdy nechci vidět,“ zasyčela Selendra a cedila jednotlivá slova skrze zuby. „Zmizte!“

Frelt spěšně couvl, téměř přepadl přes vlastní ocas.

Penn si již povšiml Freltova zájmu o sestru a viděl, jak se Selendře zachvěl ocas, a tak se bez meškání postavil mezi ně. „Zdravím, Frelte,“ pronesl přátelským tónem, pečlivě kontrolovaným.

„Zdravím, Penne,“ odtušil Frelt a obezřetně se uklonil.

„Rád tě tu vidím,“ pokračoval Penn. „Přijmi, prosím, pohostinství Její Velebnosti z Benandi. Pokud však smím prosit, drž se od mojí sestry v bezpečné vzdálenosti. Doufám, že nežádám příliš?“

Frelt se opět uklonil, stroze, a odplížil se. Příslušníci Agorninovy rodiny byli všichni stejní, jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet! Rozhodl se, že se jim propříště vyhne, když si to tak ostentativně přáli. Vzpomněl si, jak jej Avan bezdůvodně urazil, když k nim přišel na návštěvu. Už pro ně neudělá nic navíc, jen to, co bude muset! Náhle zahlédl v koutě místnosti krásnou slečinku, doprovázenou impozantní matronou a knězem. „Kdo je to?“ zeptal se Frelt Šera, s nímž se právě míjel.

„Ach,“ pravil Šer a ohlédl se, „to je blahoslavený Telstie s manželkou a dcerou,“ odpověděl.

„Blahoslavený Telstie?“ zamyslel se Frelt. „Že by bratr Jeho Eminence z Telstiů, co nyní umírá?“

„Ano,“ přisvědčil Šer a zdvořile se uklonil. Neměl nejmenší ponětí, co je Frelt zač; poznal jej jen jako kněze, jehož si sem Daverak přivedl místo Hanery Šer však dodržoval svoje hostitelské povinnosti. „Chcete, abych vás představil?“

„Blahoslavený Telstie, blahoslavená Telstiová, milostivá slečno Telstiová,“ oslovil skupinku Šer, když k nim přivedl Frelta. „Dovoluji si vám představit blahoslaveného Frelta, přítele Jeho Jasnosti Daveraka.“

„Zastávám úřad pastora Dolního Toru. Znám se s rodinou Agorninových už léta,“ upřesnil Frelt.

„Blahopřeji vám k zasnoubení, Vaše Velebnosti z Benandi,“ kývla Gelenera na Šera s tak chladným úsměvem, že by nikoho ani nepřekvapilo, kdyby na jejích zubech spatřil jinovatku.

„Cesty lásky jsou nevyzpytatelné,“ konstatoval blahoslavený Telstie. Na draka, jehož dcera přišla o výhodnou partii a jehož bratr umíral, vypadal pozoruhodně vesele. Šer se zamyslel. Telstie patrně nalezl jistou útěchu v naději, že jeho starší syn zdědí bratrův titul.

„Děkuji vám,“ usmál se Šer. „Pro tuto chvíli vás musím opustit. Je nutné, abych se přivítal se svým nastávajícím strýcem, vznešeným Fidrakem.“

„Můžeme si pak zahrát kostky?“ nadhodil blahoslavený Telstie.

„V malém sále,“ přikývl Šer a už se otáčel. „Tamtudy se tam dostanete,“ máchl pařátem. „Řekl bych, že už tam nějací hráči jsou.“

Když Šer odešel, blahoslavený Telstie zářil a Gelenera trůnila na zemi jako pozlacená ledová socha mladé dračice na podstavci. Blahoslavená Telstiová se zatím ujala výslechu, neboť ji zajímaly Freltovy finanční poměry.

Vznešený Fidrak, bodrý stařík, o němž Selendra kdysi prohlásila, že jej nezná, přiletěl do Irietu navštívit smrtelné lože svého dávného kolegy a rivala ze Vznešeného shromáždění. S nadšením potvrdil svoji příbuzenskou vazbu na krásnou slečnu a na mocný benandský rod. Byl příliš stár, nemohl už docházet do kanceláře, ale místo si tam držel, neboť počítal s tím, že až pokrevní pouta zeslábnou, jeho syn bude potřebovat přátele. Selendru nazval ‚neteří‘ a o její matce mluvil něžně. Její Velebnost se nesměle přišourala a uctivě naslouchala.

Někteří urození draci tíhnou ke společenské kastě, v níž se narodili, nebo do níž se propracovali sňatkem či vlastním umem, a nesnášejí ty, jež život vynesl na žebříčku výše. Tímto neduhem však Její Velebnost netrpěla. Takových, kteří stáli výše než ona, mnoho nebylo, a sama neúnavně usilovala o přízeň těch, kteří ji převyšovali – eminencí a vznešených. Často litovala, že historie pohltila všechna veličenstva, výsosti a ctihodnosti, protože ona sama po ničem netoužila tolik jako po rozechvění, jež by cítila, kdyby k ní na večírek zavítala nějaká výsost. Vzhledem k tomu, že jí tato radost byla odepřena, věnovala se s maximálním zájmem vznešenému Fidrakovi, jenž její nervózní vzrušení vlídně snášel.

Šerovi se podařilo odvléci Selendru pryč. „Říkal jsem ti, že tyhle věci jsou strašlivě nudné,“ šeptal.

„Nemusely by být, kdyby bylo možné vybrat si účastníky,“ odvětila šeptem.

„To drak nikdy nemůže,“ vzdychl si Šer a uklonil se nějaké vdově. „Pokud se na venkově konají čtyři večírky, vybrat si můžeš. V Irietu se však na závěr večera každý vrací do vlastní postele, a tak je nezbytné držet se konvencí.“

„Jednoznačně dávám přednost divadlu,“ prohlásila Selendra.

Šer se rozesmál. „Tahle tlačenice záhy trochu prořídne. Draci se odeberou hrát kostky a nahrnou se do jídelny. Budeme si moci zatancovat. Všimla sis, že jsem s tebou ještě nikdy netancoval?“

„Je tu na tanec prostor?“ zeptala se. „Síň je sice rozlehlá, ale pod střechou jsem ještě nikdy netančila.“ Tančit ji sice naučila Berenda, ale od té doby uběhlo hodně času, aby stačila zapomenout. Byla z toho tudíž nesvá a snažila se nervozitu skrýt.

„Přijdeš na to, že místa je tu dost,“ ubezpečil ji Šer. Všiml si, že na protější straně místnosti stojí Penn a něco mu naznačuje. „Na chvilku mne omluv,“ řekl Šer.

„Co si tu ale počnu?“ hlesla konsternovaná Selendra. Téměř nikoho v sále neznala.

„Povídej si se švagrovou,“ poradil jí Šer a ukázal na Felinu, zabranou do přátelského rozhovoru s Její Velebností Rimalinovou. Vykročil a razil si cestu přes sál. Selendra jej pozorovala. Z jeho chůze bylo znát, že si je jistý sám sebou. Napadlo ji, že takhle se pohyboval sály téměř celý život, jenže ona sama –. Uvědomila si, že Její Velebnost mohla mít pravdu, když mluvila o jejich rozdílném společenském postavení. Selendra se vzchopila, vztyčila hlavu a zamířila k Felině. Zkušenosti jí sice chyběly, pomyslela si, ale nahradí je sebedůvěrou a elegancí! Pokud Její Velebnost doufala, že Selendru zastraší, bude se divit!

Vedle Selendry se zastavil hezký mladý cizinec. Byl přibližně deset metrů dlouhý, s velmi hezkými bronzovými šupinami a pěkně tvarovaným ocasem. „Jak rozkošný večírek! Jsme vám velice zavázáni, že jste se zasnoubila mimo sezónu a poskytla nám záminku přijít sem a zatančit si. Zbožňuji tyhle večírky, vy ne?“ zeptal se.

„Nemáte pocit, že jste pak ráno unavený?“ odpověděla otázkou.

„Nuže, během sezóny obvykle ráno spím,“ odtušil. „Naše oči koneckonců nejsou vyprojektovány pro práci v příliš silném denním světle. Unaví se. Omlouvám se, neznáte mne. Jsem milostivý Alwad Telstie.“

„Znám vaši sestru,“ vzpomněla si Selendra.

„Já vím, říkala mi to. Tvrdila, že jste krásná, ale tím ocenila stěží polovinu vaší krásy. Z Gelenery je těžké vypáčit nějakou informaci.“

Selendru již jalové komplimenty z míry nevyváděly. S předstíranou stydlivostí sklopila oči a usmála se. Vybavilo se jí setkání s Gelenerou i zraňující rada Její Velebnosti. „Prozradila vám, že můj otec vyrůstal na panství Telstiů?“ otázala se jej po pečlivé úvaze.

„Neprozradila. Jak kouzelné! Znal mého strýce? Je možné, že jej strýc bude chtít vidět. Zdá se, že chce mluvit s každým, s kým se znal. Chce se před smrtí usmířit.“

„Letos na podzim sám zemřel. Je tedy příliš pozdě,“ odvětila Selendra.

„To je mi líto,“ omluvil se. „V poslední době musím myslet na spoustu věcí. Jsem strýcův dědic, ale loni jsme se pohádali.“

„Usmířil se s vámi?“

„Dosud ne. Je tu zjevně někdo, koho chce přijmout ještě přede mnou. Všechno je to velice tajuplné. Vypadá to, jako by jednal podle předem připraveného scénáře. Dnes mému otci sdělil, že se mnou chce mluvit za dva dny. Buďte klidná, po tu dobu se budu chovat co nejpatřičněji,“ zasmál se a když jej míjel sluha, vzal si od něho další džbán s pivem.

„Záleží vám na tom?“ zeptala se Selendra.

„Na čem? Pokud myslíte usmíření se strýcem, trochu ano. Mám staříka rád. Pokud však myslíte zděděné pozemky a titul, ani v nejmenším. Skoro bych dal přednost dosavadnímu životu v armádě. Co se však jeho bohatství týče, nebylo by k zahození!“

Selendra zaváhala. „Předpokládám, že ti tři přišli společně,“ podotkla.

„Také myslím. Těžko si představit, že by strýc mohl hledat příbuzné, kteří převezmou panství, mezi jinými draky. Společenské postavení pro něho moc neznamenalo. Na rodině mu opravdu záleželo.“

„Podle mého názoru je to lepší než přesvědčení, že společenské postavení je to nejdůležitější na světě,“ soudila Selendra.

„Souhlasím. Všimla jste si, jak se vaše budoucí tchýně lísá ke vznešenému Fidrakovi, členovi zákonodárného sboru? Fidrak už nemá ani zlámaný krejcar, celá jeho země je až do posledního čtverečního centimetru zatížena hypotékou. Žije jen z milodarů, které mu dobročinně poskytnou manželé jeho vlastních dcer, a ze stipendia Vznešeného shromáždění. Přesto v něm Její Velebnost, které patří Benandi a půlka Tiamatu navrch, vidí nějaké vyšší hodnoty, jichž sama nikdy nedosáhne.“

„Nemyslím, že jmění a postavení jsou důležité hodnoty,“ prohlásila Selendra.

„Podle čeho byste tedy chtěla draky hodnotit?“ otázal se Alwad a zvědavě uklonil hlavu na stranu.

„Podle jejich skutečných hodnot,“ odvětila Selendra. „Miluji Šera ne kvůli velebnému titulu, ale protože je to Šer. Kdybych vás například považovala za tak dobrého, jako je Šer, mohla bych se do vás zamilovat, i kdybyste neměl jiný titul než milostivý.“

„Patříte mezi radikály?“ rozesmál se Alwad a Ucouvl. „Volnomyšlenkářka! Zdalipak to Šer ví? Jsem si jistý, že moje matka o tom neví, jinak by mi to řekla.“

„Nemusím být radikál, abych věděla, že to, jaký drak je, má větší cenu než urozený původ a bohatství,“ opáčila Selendra co nejdůstojnějším tónem.

„Tím jste nicméně přesně definovala podstatu radikalismu,“ namítl Alwad. „Brzy budeme mít radikální Její Velebnost! To je vskutku nesmírně sympatické. Jaká škoda, že nemůžete získat křeslo ve Vznešeném shromáždění a obveselovat nás svými názory!“

Mezitím učinil Frelt na zbytek rodiny Telstiů dobrý dojem. Dosáhl dokonce toho, že se Gelenera blahosklonně usmála. „Jste přesně ten typ pastora,“ pravil blahoslavený Telstie, „kterého náš kostel potřebuje.“ Dal si pořádný doušek piva a téměř zapomněl na vábivý zvuk pohárku na vrhání kostek.

„A vaše dcera, pokud se mohu vyjádřit po tak letmém seznámení, při němž mi však nadmíru učarovala svou krásou a znalostmi, je zase přesně ten typ manželky, kterou potřebuji,“ zašklebil se Frelt.

„Už víc neříkejte,“ napomenula jej blahoslavená Telstiová, „dokud nenavštívíme naše ctěné právní zástupce a nepromluvíme si s našimi společnými přáteli.“ Vykročila vpřed, jako by chtěla naznačit, že v případě nutnosti bude dceru bránit vlastním tělem.

„Pokud bude výsledek uspokojující, nebudu proti,“ řekla Gelenera tiše a pohlédla na Frelta bez úsměvu. Do Irietu přišla s předsevzetím, že se neprovdá za nikoho, kdo by měl tak nízké společenské postavení jako venkovský pastor. Když však zůstávala bez vyhlídek na manželství již třetí sezónu, značně ze svých představ slevila.

Na opačné straně místnosti se Daverak vytrvale bránil Pennovu a Šerovu přesvědčování. „Nemyslitelné,“ opakoval. „Chápejte, zítra je Prvoden, pozítří musíme ke slyšení. Potřebuji vaše svědectví, Penne. Avan mne osočil, je naprosto šílený. Ne, neuvážím to! Proč bych měl?“

Penn neupozornil na reálné nebezpečí, že je v tanečním sále může někdo slyšet. „Můžeme vás zítra navštívit a promluvit si o tom?“ otázal se Šer.

„Ne, zítra ne,“ zavrtěl hlavou Daverak, ale s ohledem na Šerovo společenské postavení již ne tak rázně. Šer na něho dělal stejný dojem jako vznešený Fidrak na Její Velebnost. „Zítra je Prvoden!“

„Domnívám se, že záležitost je dostatečně důležitá, abychom se jí zabývali i na Prvoden,“ mínil Šer.

„Ach, tedy dobrá,“ připustil Daverak. „Přijďte za mnou večer. Povečeříme spolu. Ale varuji vás. Nemám v úmyslu na svém rozhodnutí cokoli měnit!“

Pak se začalo tančit a večírek pokračoval až do svítání. Když návštěvníci odcházeli, všichni se shodli na tom, že si již mnoho měsíců neužili v Irietu tak výbornou zábavu.

57. Třetí smrtelné lože a šestá zpověď

N

astal Prvoden. Sebetu jako obvykle čekala povinnost doprovodit Avana do kostela a zúčastnit se tam ranních veřejných bohoslužeb. Čtenář již dobře ví, že Sebeta vyznávala naprosto odlišné náboženství, ale svět o tom ještě nevěděl. Tento konkrétní Prvoden nastal jedenáctého dne měsíce třeskuté zimy; druhé stání Avanovy soudní pře bylo určeno již na následující den. Sebeta se připravovala na cestu a k tomuto účelu si vybrala tradiční plochou, námořnicky modrou čapku s lemem z bílé ovčí vlny.

„Víš, kde najdeš svoji modlitební knížku?“ zeptala se. „Já už odcházím.“

„Jsem už skoro hotový,“ zabručel Avan.

„Dnes tě nedoprovodím,“ oznámila mu a narovnávala si čapku, což nebylo nutné.

„Ty nejdeš do kostela?“ žasl Avan a zlaté oči mu zavířily.

„Dnes ne,“ přisvědčila Sebeta. Pronesla to naučeným tónem, který vylučoval jakoukoli další diskuzi.

Avan ztratil řeč. Od té doby, co s ním žila, s ním také vždycky kostel navštěvovala. O náboženství spolu sice nikdy nemluvili, ale pokaždé mu s jistým pobavením schvalovala, že si vybral pastora proslulého stručností svých kázání.

Snažila se, aby na ní nebyla znát nervozita. „Uvidíme se později,“ rozloučila se. Zůstal stát a civěl za ní.

Věděla, že ji nebude sledovat. V tom Avanovi důvěřovala. Již dlouho se drželi nepsané dohody spočívající ve vzájemné toleranci. Venku mrzlo. Sníh jí klouzal pod nohama. Svižně vykročila směrem k řece, zrychleně oddechovala a litovala, že se nechala přemluvit a naléhání blahoslaveného Kaliena vyhověla. Doufala, že se staříkova duše dá zachránit pro nový život, nebylo však vyloučeno, že zanikne nadobro. Sebeta pro její záchranu něco udělat chtěla bez ohledu na to, jak špatně se stařík zachoval v tomto životě a jaký trest si jeho duše odpyká v životě příštím. Umíral a tohle byla jeho poslední šance.

Sídlo rodu Telstiů stálo u řeky, v obchodní části jihozápadní čtvrti. Téměř ji překvapilo, že si ještě pamatuje cestu. Těmto končinám se vyhýbala po léta. Když ji sem někdy zavedly pracovní záležitosti, záměrně chodila jinými ulicemi. Nevkročila sem od té doby, co vyrostla natolik, že se o ni přestala starat chůva. Zdálo se jí, že je to tu menší, špinavější, a sníh na budovách jí připadal cizí, neboť tu v zimě nikdy nebyla. Téměř to místo minula bez povšimnutí. Ještě nebylo příliš pozdě. Blahoslavený Kalien pro ni učinil tolik! Měl pravdu, když jí řekl, že mu to dluží. Co pro ni znamenala ztráta jedné či dvou hodin, když šlo o záchranu duše? Neodpustila mu, ale umíral, odcházel ze světa i se svojí duší. Musí myslet na jeho duši! Za pokus to stálo. Ne kvůli sobě či svému otci, ale kvůli Kalienovi. U vchodu se ohlásila.

Sluhu neznala. „Vaše jméno?“ zeptal se jí celkem zdvořile, ale chladně. „Jeho Eminenci z Telstiů není dobře a sídlo je vzhůru nohama. Nevím, zda vás vůbec někdo může přijmout.“

„Jsem Sebeta,“ představila se. „Jeho Eminence Telstie vzkázal, abych za ním přišla.“ Dosud netušila, jakými cestičkami vzkaz poslal, když jí ho vyřizoval kněz.

Sluha na ni pohlédl jinak, jako by si ji měřil. Nepoznala na něm, zda mu její jméno něco říká či zda je prostě vyveden z míry tím, že nezaslechl titul a rodinné jméno. Na hlavě měla čapku vážené úřednice, kterou také byla. Z toho nemohl nic vydedukovat. Zrakem spočinul na jizvách, jež prozrazovaly, že kdysi měla pevně svázaná křídla. Všimla si toho. „Počkejte, zeptám se,“ nařídil jí. Nechal ji stát nahoře v hale a spěchal do podzemí. Na útěk je pozdě, pomyslela si temně. Až příliš pozdě! Neměla se nechat přesvědčit, aby sem šla. Proč by ji vůbec mělo zajímat, že umírá?

Sluha se vrátil. „Pojďte tudy,“ pravil. Sestupovala za ním a poprvé v životě ji napadlo, že by se mohla zajímat i o bratry a sestry, strýce, bratrance a sestřenice, nikoliv jen o umírajícího, za nímž přišla. Pokud je již příliš pozdě a stařík se cítí natolik špatně, že ji nebude moci přijmout, mohla by odejít okamžitě.

„Její Velebnost, Sebeta Telstiová,“ ohlásil ji sluha. To jméno jí bylo cizí a známé zároveň. Poznal ji tedy! Prošla okolo něho a vstoupila, jako by vskutku byla urozeného původu, jako by jí titul Její Velebnosti náležel popravu.

Ocitla se v klenuté spací sluji z obyčejných kamenů a spatřila ho, nepohodlně zkrouceného na zlatém jmění. Šupiny z něho začínaly opadávat, mnoho času mu tedy nezbývalo. Starému drakovi pohasínaly oči, mizela z nich ona jasně modrá barva, kterou její oči zdědily a dosud neztratily. Vkročila dovnitř, pohlédla na něho a on na ni. V naprosté tichosti se zastavila. „Sebeto, má dcero!“ vydechl a sluha se vzdálil.

Všechen ten dlouho a těžce potlačovaný vztek se nyní dral na povrch. „Ne. Už velice dávno nemáš právo mě tak oslovovat. Dráčat máš dostatek, nepamatuješ se?“

Zavřel oči. Sebeta měla chuť odejít. Pak je zase otevřel a zahleděl se na ni. V bleděmodrých hlubinách očních bulv se mu zvolna otáčely víry. „Prosil jsem tě, abys přišla a odpustila mi to,“ zašeptal.

„Odpustila, že jsi mne nechal ve slujích únosců a násilníků?“ zeptala se ho. „Kdo by mohl? Jak by mohla nějaká dračice s vychováním, kterého se dostalo mně, odpustit něco takového někomu, kdo jí dluží otcovskou péči?“

„Nechtěl jsem tě opustit. Odmítl jsem zaplatit výkupné, protože jsem věřil, že tě dokážu zachránit. Domníval jsem se, že vím, kde tě vězní. Měl jsem v úmyslu tajně je sledovat a osvobodit tě. Přechytračili mě. Jeskyně byla prázdná.“

Zvažovala to.

„Nevěříš mi?“ otázal se.

„Nevím,“ odvětila upřímně. „Když jsi to řekl a nechal mě tam, strašně mě to ranilo. Nezáleželo mi příliš na tom, proč jsi to udělal.“

„Pokoušel jsem se s nimi zase spojit, ale neexistoval už žádný způsob, jak je najít,“ hlesl. „Myslel jsem, že jsi mrtvá.“

„Nebyla jsem mrtvá. Smrti bych dala přednost, ale přežila jsem.“

„Nechci se ptát, jak jsi žila,“ přiznal se. „Kdybys mi o tom vyprávěla, neunesl bych to. Vidím na tvých křídlech jizvy a nechci vědět, za jakou cenu ses osvobodila. Nepřišla jsi za mnou. Domníval jsem se, že kdybys byla naživu a volná, přišla bys za mnou.“

„Dráčat jsi měl dostatek,“ opakovala Sebeta a ani si neuvědomovala, že jí vytryskly slzy.

„Když zemřel tvůj bratr Ladon, byl jsem přesvědčen, že kdybys zůstala naživu, tak by ses objevila,“ vysvětloval, aniž by věnoval pozornost jejím slovům. Civěla na zlatý pohár pod otcovou nohou. Vídávala ten pohár jako pískle, když si hrávala s matčiným zlatem. Věděla, že na jeho spodní straně je vyryté S. Všichni z rodiny byli buď Jeho či Její Velebnosti, ale její nejstarší, jedinečný velký bratr a následník, vznešený Ladon Telstie, trval na tom, že se tam musí vyrýt S – pro ni, pro Sebetu. Bylo to první písmeno, které se naučila.

„Nevěděla jsem, že Ladon zemřel,“ namítla. Snažila se říci to klidně.

„Padl v pohraničí,“ zamumlal otec. „Už je to deset let. Jsi můj jediný potomek. Nikoho jiného nemám. Umírám, Sebeto!“

Tři bratři a dvě sestry. Všichni mrtví, aniž by o tom měla tušení! Jak by také mohla? Spíše o nich nechtěla slyšet, vyhýbala se tomu. „Nevěděla jsem,“ opakovala a cítila, jak je to hloupé.

„Zachoval jsem se jako arogantní blbec, když jsem za tebe to výkupné nezaplatil,“ prohlásil eminentní lord. „Dokážeš uvěřit, že jsem to neudělal z krutosti, ale z nerozumu?“

„Mrzí mne, že jsem to po všechna ta léta nevěděla,“ plakala Sebeta. „Odpusť, otče, že jsem si o tobě myslela takové věci.“

„Odpustím ti, když ty mi odpustíš, že jsem tě nedokázal najít,“ přikývl. Nyní tekly slzy oběma.

Sebeta otce objala. Odpustila mu a on odpustil jí, jenže i když plakala a žádala odpuštění, zůstala kdesi v jejím nitru tvrdá slupka, v níž se skrývalo Sebetino bytostné já, nejisté, zda může věřit otcovu vyprávění. Koneckonců, začal po ní pátrat teprve na smrtelném loži, až když všichni ostatní potomci zemřeli.

„Teď musím poslat pro právního zástupce, sepsat poslední vůli a učinit tě svou dědičkou,“ prohlásil otec. „Vezmeš si svého bratrance Alwada. Když uvidí, že mu přineseš titul a panství, pojme tě za manželku, ať už na tobě ulpěla jakákoli hanba.“

„Nevezmu,“ zavrtěla Sebeta hlavou. Pamatovala si, jaké zlomyslné pískle byl Alwad. „Neprodám se jako nějaké špinavé zboží. Žádná hanba na mně neulpěla, protože jsem se ničeho špatného nedopustila. Stihla mě nepřízeň osudu, ale dostala jsem se z toho sama. Pracuji jako vážená úřednice a mám –“ zaváhala a přemýšlela, jak Avana popsat, „partnera. Není to manžel, ale je mi víc než milenec. Záleží mu na mně. Poctivě pracuju!“

„Dokázala jsi hodně, mnohem více, než jsem kdy mohl doufat. Vidím jizvy po provazech. Vznesla jsi se na vlastních křídlech, vlastním přičiněním – jako ctihodní lordi dávnověku. Jsem na tebe hrdý. Kdo je tvůj partner? Říkáš, že je to drak s patřičným společenským postavením, urozeného původu?“

„Je to Avan Agornin, syn slovutného Bona Agornina.“ Sebeta vzpomínala, jak byla na dně, jak se snažila z marastu vyhrabat, často jen píď po pídi, jak se z otrokyně a pouliční prostitutky nakonec stala Avanovou sekretářkou a partnerkou.

Když zaslechl Agorninovo jméno, vytryskly mu opět z očí slzy. „Jako dráče jsem se s Bonem Agorninem přátelil. Od té doby, co opustil panství rodičů, jsem o něm téměř neslyšel. Plakal jsem, když mi řekli, že nedávno zemřel. Byl to dobrý a vážený drak. Vypracoval se jako ty, jen vlastní zásluhou. Říkala jsi, že mu na tobě záleží? A co tobě, také ti na něm záleží?“

To již znělo slibněji. Toho rána o Avanovi přemýšlela. Vážila si, že ji nevyslýchal, i když jej musely otázky svrbět na jazyku. „Časem jsem přišla na to, že mi na něm doopravdy záleží.“ Přesně tak to řekla a v té chvíli si uvědomila, že je to pravda.

„A je to silný drak?“

„Je zaměstnaný na Plánovacím úřadě,“ odvětila. „Postupuje. Je deset metrů dlouhý a ještě poroste.“

„Pokud si tedy nechá změnit jméno, přijme tvoje a stane se Telstiem, vdej se za něho. Přenecháš mu svoje věno v podobě našeho panství.“

„Myslíš to vážně? Vždyť nás dva téměř neznáš,“ hlesla Sebeta. Stěží věřila vlastním uším. „A co skandál, který vypukne v souvislosti se jménem –“

„Žádný se konat nebude. Stane se z tebe Její Eminence z Telstiů. To postačí, abys zkrotila kohokoli. Společenské postavení má jisté výhody, tohle je jedna z nich.“

„A co moji příbuzní?“

„Musím se svými právními zástupci zařídit všechno tak, aby nebyl ani stín pochybnosti. Avan Agornin. Slovutný?“

„Milostivý,“ opravila jej Sebeta. „A co když si mě nevezme?“

„Pak by byl blázen,“ zafuněl její otec. „Pokud ne, měla by ses vdát za příbuzného či za někoho jiného, koho si prostě vybereš. Ale vdej se! Nemůžeš doufat, že si jinak panství udržíš. Je příliš veliké, než aby zůstalo v rukou –“ zaváhal. Sebeta nebyla ani slečna, ani manželka, ani vdova. Žádné označení pro to nenalezl.

„Když Avan nebude souhlasit, manžela si najdu,“ ubezpečila jej. Pak se zarazila, s tlamičkou otevřenou. Zatímco souhlasila s otcovým přáním, vzpomněla si na Kaliena. Kladl jí na srdce, že otcova duše je to nejdůležitější. Zaváhala. Kalien nevěděl, co jí otec nabídne – bezpečí, manželství, společenské postavení. Má to teď dát v sázku? Zatím to však nebylo tak skutečné, aby měla pocit, že něco riskuje. Smířila se s tím. „Otče, je tu ještě jedna věc. Přežila jsem, protloukala jsem se světem, jak jsem uměla, s pomocí pravé církve. Nechal by ses vyzpovídat knězem, otče? Kvůli mně.“

„Byla jsi příliš mladá, než abys mohla znát pravou církev,“ usoudil eminentní Telstie.

„Příliš mladá? Jak bych mohla být příliš mladá? Kněží chodili ulicemi, na nichž pracovali ti nejponíženější. Seznámili mě se svým učením. Pastory jsem tam nepotkala, ti byli schovaní v bezpečí svých kostelů a žili si ze svých příspěvků. Kněží nám ale pomáhali. Pamatuji si, co jsem se naučila. Poznala jsem, že zpověď a rozhřešení osvobozují duši, všechno ostatní je jen bezcenné haraburdí. A že Kamran byl Jarž a přinesl drakům slovo boží.“ Sebeta se na okamžik cítila jako svatý Gerin, jeden z velkých mučedníků dávnověku, který poskytoval svědectví o pravém náboženství bez ohledu na to, že může ztratit všechny pozemské radosti.

„Tos mi nerozuměla. Chtěl jsem říci, že jsi byla příliš mladá, před únosem jsem tudíž neměl dost času, abych tě tomu všemu naučil sám,“ upřesnila suše Jeho Eminence. „Svému knězi jsem se vyzpovídal a udělám to znovu, pokud mi na to bohové dají čas. Náš rod již dlouho vyznává pravou víru, velice intimně, přísně tajně. Tvůj kněz to může vědět, ale jména jiných pravověrců se nevyslovují, dokonce ani šeptem!“

„Nyní to již není nezákonné,“ upozornila jej Sebeta. „Můžeš se k víře přiznat veřejně. Kdyby se všichni dozvěděli, že se k pravověrcům otevřeně hlásí eminentní lord, byla by to velká útěcha.“

„Dnes je to legální, protože ti z nás, kteří vstoupili do pravověrné církve ilegálně, pracovali na tom, aby se takový zákon odsouhlasil,“ poučil ji. „Ať už je to ale legální, nebo není, troufla by sis to jako úřednice dávat okázale najevo?“ dodal a zdálo se, že už nemá tak zakalený zrak. „Jsi moje dcera a můj právoplatný následník. Pokud chceš žít v pravé víře nepokrytě, udělej to, ale promluv si nejprve s kněžími. Mnoho let mi doporučovali, abych zachovával mlčení. Nyní řekni sluhovi, aby mi sem zavolal právního zástupce. A měla by sis také promluvit se svým… partnerem. S Avanem!“

„Promluvím s ním,“ přikývla.

„Ale teď zůstaň,“ požádal ji. „Neodcházej. Nevím, kolik času mi zbývá. Přijmu právního zástupce i kněze. Ale pro tuto krátkou chvíli se mnou zůstaň, má dcero. Jsi pravá Telstiová! Vypracovala ses vlastní pílí a nalezla sis cestu do církve úplně sama. Staneš se ozdobou všech eminencí!“

Objala jej, tentokrát bez zaváhání. Ještě stále nevěděla, zda ji zradil, ale už na tom nezáleželo. „Zůstanu s tebou až do konce,“ prohlásila.

58. Třetí večírek a sedmá zpověď

P

o třech dnech, zavřená v komůrce bez vody a bez jídla, propadala zoufalství. Připustila by cokoli a souhlasila by s čímkoli. Začal se jí zakalovat zrak. Neměla už ani tolik síly, aby mohla křičet. Měla tam svoje zlaté jmění, poskytovalo jí útěchu. Mohla si na ně lehnout, mohla si v temnotě osahat každý zlatý předmět. Na tom zlatě zemřela Berenda. Já na něm zemřu také, pomyslela si Hanera. A Daverak nás zabil obě! V duchu se modlila ke všem bohům, aby jí pomohli. Myslela na Londavera i na Selendru. Modlila se za Lamitinu duši. Uvažovala, zda ji Daverak pustí, aby se mohla zúčastnit přelíčení, anebo zda tou dobou bude mrtvá. Neměla žádnou možnost změřit čas, který tu strávila.

Penn se Šerem slyšeli, že Haneřino onemocnění není vážné, a tak je překvapilo, když se s ní u večeře nesetkali. „Služka o ni pečuje v její komůrce,“ ubezpečil je Daverak. Pennovi se ulevilo, když zjistil, že se večeře nezúčastnil Frelt. „Odešel s blahoslavenou Telstiovou na večerní bohoslužbu do Báně,“ vysvětlil Daverak a pak je okamžitě zavedl do jídelny. Podávalo se nepříliš čerstvé vepřové.

„Bude Hanera dostatečně zdravá, aby mohla jít svědčit?“ zeptal se Šer. Snažil se, aby se mu z nasládlé vůně masa neobracel žaludek, vepřové muselo být staré již řadu dní. Penn, jenž seděl vedle něho, byl příliš nervózní, a tak nemohl ani jíst, ani mluvit.

„Jsem si jistý, že bude,“ přisvědčil Daverak. „Mám v úmyslu si s ní o tom později večer promluvit.“

„Soud by lékařské dobrozdání přijal,“ poznamenal Šer a pomyslel si, že Daverak sám působí nemocným dojmem. Vypadal nervózně a rozrušeně.

„Neposlal jsem pro doktora,“ přiznal se. „Nebylo to tak vážné.“

„To se Haneře nepodobá,“ podotkl Penn, jehož ta informace vyburcovala. „Nikdy neonemocněla na čtyři dny. Později se na ni podívám.“

„Není třeba,“ namítl Daverak. „Jen byste ji vyrušoval.“

„Stejně se s ní zítra setkáme,“ dodal Šer. Domníval se, že s tou záležitostí již není vhodné Daveraka déle obtěžovat. „Musíme si s vámi nyní promluvit.“

„Není o čem,“ rozpřáhl Daverak pařáty. „Vyjádřil jsem se už včera. Avan mne osočil. Napadl moje zcela oprávněné jednání. Kdyby si tehdy myslel, že jednám neoprávněně, jak jste se domníval vy, Penne, pak mi to měl říct na místě, anebo se o tom mohl zmínit později.“

„Zdá se, že se mu podařilo vyvést vás dost z rovnováhy,“ usmál se Šer. Snažil se, aby to vyznělo soucitně.

„Můj klid je úplně fuč! Avan mi ho vzal, vystrašil manželku a pravděpodobně zavinil i její smrt,“ tvrdil Daverak. „Než tohle všechno začalo, byl jsem klidný a spokojený drak, pečoval jsem o svoje panství, v létě jsem se bavil v Irietu, staral jsem se, aby se rodina rozrůstala. Teď je ze mě jen uzlíček nervů!“

„Pravda, a přitom jde vlastně jen o maličkost,“ utěšoval jej Šer.

„Jakou maličkost?“ vyštěkl Daverak a z tlamy mu prýštila prasečí krev. „Zpochybnil moji bezúhonnost! Nedopustím, aby o mně někdo říkal takové věci!“

„Nuže, nechceme to omlouvat,“ pokračoval Šer. „Jen bychom vás rádi přesvědčili, abyste netrval na předvolání Penna.“

„Jenže Pennovo svědectví je klíčové,“ namítl Daverak a podíval se na Penna, který se masa ani nedotkl. „Penn stál u otcova smrtelného lože. Penn ví, co jeho otec tehdy řekl. Poví to!“

„Pokud to Penn poví, zničí si kariéru a budoucnost a upadne v nemilost,“ objasňoval Šer.

Na okamžik se zdálo, že Daverak neslyšel. Rozhostilo se ticho. Všichni tři čekali. „Je mi líto, že to slyším,“ promluvil Daverak posléze.

„Jsem si jistý, že nechcete, aby váš švagr a strýc vašich dráčat upadl v nemilost. Nechcete, aby jej vyloučili z církve, že ne?“ naléhal Šer.

Penn sklopil oči a hlasitě skřípal zuby.

„Proč by měl být vyloučen?“ otázal se zamračeně Daverak.

„Protože jsem otce na smrtelném loži vyzpovídal a poskytl mu rozhřešení,“ odpověděl Penn velice tichým hlasem. „Označí mne za starověrce a jednoduše mě vykopnou!“

„Vy jim to řeknete?“ ptal se Daverak.

Šer s Pennem na sebe pohlédli rozšířenýma očima. „Nerozuměl jsem,“ omluvil se Šer.

„Proč by se o tom měl zmiňovat? Proč jim prostě jen neřekne, že se Avan spletl a že to otec tak nemyslel?“

„Já lhát nemohu, Daveraku,“ vzdychl Penn. „A i kdybych mohl tak otevřeně lhát, budu pod přísahou. Zeptají se mne, co otec přesně řekl. Dopustil bych se křivopřísežnictví!“

„Nikdo se to nedozví,“ namítl Daverak.

Sousto masa, které Šer žvýkal, spadlo na zem.

„Myslím, že se podíváme na Haneru a půjdeme,“ usoudil Penn a velice se přitom ovládal.

„Přece nevěříte, že upadnout v nemilost je lepší než lež?“ vemlouval se Daverak.

„Každý správně smýšlející drak tomu věří,“ odvětil Šer. „Nyní vás opustíme. Napřed nás ale zaveďte k Haneře.“

„To nemůžu,“ prohlásil Daverak a znepokojeně zakoulel očima.

„Proč nemůžete?“ zamračil se Penn.

„Nemůžete si sem přijít, urážet mě a pak si v mém sídle počínat jako doma!“

„Chci vidět svoji nemocnou sestru,“ zasyčel Penn.

Šer rozrazil dveře jídelny a polapil kolemjdoucího sluhu. „Zaveď mě k milostivé Haneře Agorninové,“ poručil mu. Sluha se v jeho sevření roztřásl, zjevně vyděšený, a ohlížel se po Daverakovi.

„Ne!“ zařval Daverak, až mu z tlamy vyšlehl plamen.

Sluha se ze sevření vykroutil a prchal chodbou. Šer s Pennem vyrazili za ním, Daverak jim běžel v patách.

Haneřina komůrka se nedala přehlédnout, protože před ní byla navršena mohutná hromada kamení.

„Můžu vám to vysvětlit,“ volal Daverak, téměř omluvně.

„O tom pochybuji,“ zavrčel Šer a pohlédl na něho úkosem. „Můžete nám ale pomoci ty kameny odstranit!“

Nějakou dobu trvalo, než se jim podařilo zpřístupnit dveře. Během práce nepromluvili. Šer uvažoval, zda se Daverak dočista nezbláznil, a odhadoval, kolik času si asi vršení takové hromady vyžádalo. Všiml si, že Daverak sem dopravil kameny z početných ložnic pro hosty a že je musel sebrat i v rezervních spacích slujích. Jak dlouho tam ty kameny byly? Šer Haneru potřeboval, protože jej musela schválit jako sestřina ženicha. Nevěděl, jak by se Selendra zachovala, kdyby její sestra zemřela hlady.

Konečně bylo možné dveře otevřít. Penn vešel a zavolal Haneru. Šer zaslechl chraptivou odpověď. Penn se vynořil a v náruči nesl bezvládné tělo. Zlatá barva šupin vybledla natolik, že byla téměř zelená.

„Daveraku – „ zavrčel rozzuřeně, čímž porušil dlouhé mlčení.

Šer jej přerušil. „Daveraku, myslím, že jste skvrnou celé jasné kasty!“ Snažil se ze všech sil, aby každé slovo pronesl srozumitelně a zřetelně.

Daverak se prudce otočil. „To je urážka,“ zaznamenal konverzačním tónem.

Šera to téměř rozesmálo, i když po výzvě obdržel předpisovou odpověď. Učil se sbírku zákonů již velmi dávno a nikdy své znalosti neuplatnil, dokonce jej ani nenapadlo, že by je někdy mohl uplatnit. „Byla by to urážka, kdybyste byl drak,“ odrecitoval následující formuli, neboť jinak by se musel dát na ústup, a to v úmyslu neměl. Kdyby to zákon umožňoval, rozdal by si to s ním ihned.

„Pošlu vám sekundanta.“

„Najdete mne v mém domě,“ odvětil Šer.

Penn se probojoval s Hanerou dopředu. Měla zpola zavřené oči. „Musíme ji okamžitě odnést domů,“ zalykal se slzami.

„Dostane se z toho,“ ubezpečoval jej Šer s větší jistotou, než jakou cítil.

Odešli a oněmělého Daveraka tam nechali stát.

59. Jak dopadlo druhé slyšení

S

oud jej tentokrát nezastrašil ani v nejmenším. Avan si dělal starosti o Sebetu, protože se v noci nevrátila domů. Napadlo jej, že ji už nikdy neuvidí. Pokud se domnívala, že Avan po skončení přelíčení přijde o všechno, mohla si najít silnějšího ochránce. Uvědomoval si, že mu na ní začalo záležet více, než bylo rozumné, ale netušil, že by mohla odejít bez jediného slova a nevrátit se. Postrádal ji. Doufal, že se jí nepřihodilo něco neblahého, když se odvážila jít sama, ale bylo mu jasné, že kdyby k něčemu takovému došlo, nikdy by se to nedozvěděl.

Hathor vyhlížel sebejistě, všechny tři paruky odložené na podstavci před sebou. „Polovina poroty již stojí na vaší straně,“ ubezpečil Avana a posadil se. Všech sedm členů poroty se krčilo na stupních pod soudcovskými stolicemi. Všichni se dívali na Avana, nebo civěli na Daveraka, a ten si zase, nasupeně a zpoza svých třech právních zástupců, prohlížel mladého Agornina.

Za nimi postávali podél stěn svědci. „Neotáčejte se, přicházejí vaše sestry,“ upozornil jej Hathor a rozhlédl se. „Jedna z nich vypadá zatraceně bledě.“

„Která?“

„Jak to mám vědět? Přišly v doprovodu kněze a lorda.“

„Ten kněz musí být Penn, ale nemám ponětí, kdo by mohl být ten lord. Smím se podívat?“ zeptal se znepokojeně Avan.

„Na porotu by neudělalo dobrý dojem, kdybyste se otočil. Nemějte obavy, ten lord právě míří k nám.“

Avan vzhlédl a spatřil bronzového, dvacetimetrového draka. Jakmile se představil, Avan si uvědomil, že jej zná z Pennovy svatby a že se s ním setkal i jako dráče, když trávil prázdniny na Agorninově. „Dobrý den. Jsem Jeho Velebnost Šer z Benandi,“ oslovil jej vlídně. „Zasnoubil jsem se s vaší sestrou Selendrou.“

„Nikdo mi o tom neřekl,“ odvětil Avan. „Blahopřeji!“ Bylo přirozené, že první, na co pomyslel, bylo předčasné Selendřino zrůžovění na Agorninově. Proběhlo všechno hladce? Nejspíš nebylo vhodné takovou otázku položit.

„Blahopřeji,“ přidal se Hathor. „Ale soudci přijdou každým okamžikem, měl byste se tedy vrátit ke stěně.“

„Zasnoubil jsem se zcela nedávno,“ pokračoval Šer jemně a nevěnoval pozornost poslední poznámce. „Chtěl jsem říct, že včera jsem dostal příležitost vyzkoušet Daverakovo oprávnění pyšnit se titulem Jeho Jasnost. Poskytl jsem mu možnost poslat mi sekundanta, ale zdá se, že se na to necítil. Vyzvu jej tedy na souboj dnes, před soudem. Rád bych to načasoval tak, aby to příliš nebránilo vašemu trestnímu řízení.“

„Máte v úmyslu jej zabít?“ zeptal se Hathor. Avan jen zíral, s otevřenou tlamou.

„Ach, zajisté,“ odvětil Šer ledabyle.

„Budou to považovat za čestné?“ otázal se Hathor a namířil pařát směrem ke stupňům pro soudce a porotu.

„Ach, myslím, že budou. Je sice o metr kratší než já, ale na rozdíl ode mne má oheň. Bezpochyby nás nechají bojovat, pokud se budeme držet pravidel. U soudců se koneckonců předpokládá, že s povděkem kvitují prolitou krev. Pro tuto chvíli bych byl potěšen, že soudní řízení proti Daverakovi dospěje k nějakému závěru.“

„Počkejte si tedy na rozsudek,“ doporučil mu Hathor. „Vyhrajeme. Podívejte se na porotu!“

„To ne,“ namítl Šer. „Potřebuji, aby se to uzavřelo před předvoláním blahoslaveného Penna.“

„Aha,“ zamyslel se Hathor. „Počkejte tedy, až objasním, jak zněla poslední vůle, a ukážu, jaký je Daverak lotr.“

„Zavřel milostivou Haneru Agorninovou. Mučil ji hladem ve snaze přinutit ji, aby souhlasila s jeho přáním a podala falešné svědectví,“ prozradil mu Šer. V daném okamžiku Avan riskoval letmé ohlédnutí. Selendra vypadala krásně, s drahokamy na klobouku, její šupiny však zářily jako čisté zlato. Zlato? Stále zlatě vybarvená? Co si o tom asi Šer myslí? Hanera vyhlížela bledě, jak to vyjádřil Hathor, ale odhodlaně.

„Ach, můžete to dokázat?“ zeptal se Hathor. Zdálo se, že jej děsivá zpráva nevyvedla ani trochu z míry.

„Pokud předvoláte Daverakovy sluhy, ano. Jinak by se museli spokojit jen se svědectvím, které podám já, mladá slečna a její bratr Penn.“

„Její svědectví by nemuseli vzít v úvahu. Pokud však budete svědčit vy i pastor, mohl bych porotu přesvědčit.“

„V tomto procesu nesmí Penn Agornin svědčit. Za žádnou cenu,“ zašeptal Šer.

HathOr chvíli přemýšlel. Avan se chystal promluvit, chtěl vědět, proč by to nešlo, ale Hathor zdvihl pařát na znamení, aby mlčel. „Jak ji zavřel?“ zeptal se Hathor.

„V ložnici, navršil před dveře kameny,“ odpověděl Šer.

V té chvíli vstoupili do síně soudci. „Šetřte si výzvu k souboji, dokud nepředvolám Daveraka a nezeptám se jej na to,“ zašeptal Hathor a rychlým gestem zahnal Šera zpátky ke stěně.

Avan byl zmaten, jako v obluzení. Napadlo jej, že se dnes ráno vůbec neprobudil a že ještě sní. Tak dlouho se na přelíčení těšil! Nyní měl pocit, jako by mu všechno proklouzávalo mezi pařáty. A Sebeta? Kde je Sebeta!?

Hathor povstal, aby oslovil soudce, na hlavě paruku pro přelíčení. „Ctihodní soudci. Tento případ se týká třech mladých sourozenců, jež zastrašoval a o dědictví připravil jejich mnohem silnější švagr. Slovutný Bon Agornin zanechal poslední vůli. Přečteme vám ji. Uvádí se v ní, že všechen svůj právoplatný majetek, veškeré svoje jmění, odkazuje rovným dílem svým třem mladším potomkům; jeho dva starší potomci se s Agorninovou pomocí již usadili, a tak jim odkázal jen symbolický díl. Nejstarší syn, blahoslavený Penn Agornin, je dobře zavedený pastor, jeho nejstarší dcera, Její Jasnost Berenda Agorninová, se vdala za Jeho Jasnost Daveraka, žila s ním, ale nedávno zemřela. Já sám, jako Bonův právní zástupce, a stejně tak i všichni členové jeho rodiny, jsme pod pojmem jmění, o němž hovořil, chápali nejen peníze, ale i tělo. Ctihodní soudci, všichni nejsme lordi a nemůžeme se tudíž na svém panství živit draky, co jsou pro přežití příliš slabí. Všichni jsme však svobodní draci, kteří mohou doufat, že jednou v životě sežerou vlastní rodiče, aby mohli růst, jak se na draky sluší. Agorninovi potomci, Avan, Selendra a Hanera, kteří dosáhli jen postavení milostivých, byli o toto právo i o dědictví vlastního otce oloupeni prostřednictvím hrozeb a zastrašování draka, jenž je jejich švagrem, jenž je sám lordem, a jenž by je měl spíše ochraňovat, Jeho Jasností Daverakem. Vážení soudci, doložím zde, že Daverak požadoval více než jedno sousto, jež mu dle práva náleželo, a že on, jeho manželka a dráčata, i když z celé rodiny potřebovali dračí maso nejméně, spořádali větší díl Agorninová těla. Doložím Agorninovy úmysly. Doložím zde, jak Jeho Jasnost Daverak zastrašoval vlastní švagrovou, a doložím, jaký vyvíjel nátlak na svého švagra Avana, a jak byly jeho hrozby neúspěšné.“

Nyní povstal slovutný Džamanej, aby se zodpovídal z obvinění za svého klienta Daveraka. „Ctihodní soudci,“ začal. „Bon Agornin vskutku odkázal svoje zlato tak, jak popsal můj kolega. Jasný Daverak to ani nikdy nezpochybňoval. My však prokážeme, že zlato neznamená dračí maso. Avan Agornin dopustil, že jeho chamtivost zvítězila nad šetrností, a žádal více otcova masa, než kolik mu náleželo. Pokud se věci mají tak, jak tvrdí můj kolega,“ zdůraznil a kývl parukou na Hathora, „proč nejsou pod Avanovou žalobou podepsány jeho dvě sestry? Proč se rovněž necítí poškozeny? Odpovědí nám je neskrývaná chamtivost mladého draka. Nikdy si nepřál, aby se tento případ dostal před soud. Doufal, že se s ním jeho švagr, tedy Jeho Jasnost Daverak, rozdělí a poskytne mu dračí maso, kterým by uspokojil svoji chamtivost, doufal tedy, že se s ním rozdělí o bohatství, jež náleželo Daverakovi. Avan Agornin tedy spoléhal, že bude profitovat ze šťastného manželství vlastní sestry. Ctihodní soudci, doložím vám také, jaké má žalující charakterové vlastnosti. Je to dobrodruh. Neuzavřel sňatek, ale chová se, jako by do svazku manželského vstoupil; svoji ložnici sdílí se sekretářkou, dračicí, kterou našel na ulici a která nemá ani postavení milostivé. Pracuje na Plánovacím úřadě a pravidelně tam bere úplatky. Poslechneme si svědectví jednoho jeho kolegy. Poslechneme si také jeho bratra, blahoslaveného Penna Agornina, jenž vám přesně poví, co Bon na smrtelném loži říkal a co zamýšlel. Uslyšíme též pastora z Dolního Toru, blahoslaveného Frelta, který nám ozřejmí další skutečnosti ohledně Bonových úmyslů a jaké jsou v dané oblasti zvyklosti. Ctihodní soudci, uvidíte, jakým způsobem Avan Agornin pronásledoval Jeho Jasnost Daveraka a usiloval mu o zdraví!“

Džamanej se zase posadil a přitom mu pyšně zavlála paruka. Avan zaklonil hlavu, aniž se otočil, a mezi Daverakovými svědky poznal Kesta. Kdyby to tušil, pozval by sem Liralena a ten by dosvědčil, jak pilně Avan pracuje a jaké má dobré charakterové vlastnosti. Avan to však netušil. Nyní bylo příliš pozdě.

Následující etapa procesu probíhala tak, jak si Avan s Hathorem naplánovali. Hathor si prohazoval paruky s obdivuhodnou zručností hodnou žongléra. Četla se Bonova poslední vůle, důstojní draci, včetně Hathora samotného, v té chvíli bez paruky, předstupovali do středu kruhu, aby dosvědčili, co znamenala slova „jeho veškeré jmění“, a aby vyjádřili svůj názor, zda Bon do jmění zahrnoval i vlastní tělo. Daverakovi právní zástupci protestovali proti všemu a vznášeli námitky proti všemu. Přes všechny námitky však Hathor přečetl Daverakův výhružný dopis Avanovi.

„Smím poprosit o pozornost, ctihodní soudci?“ zeptal se Hathor, nyní v paruce právního zástupce. „V této chvíli jsem měl v úmyslu předvolat Agorninovy sestry, milostivou Haneru a milostivou Selendru, aby podaly svědectví ohledně otcových úmyslů a ohledně zastrašovacích praktik Jeho Jasnosti Daveraka. Zdá se však, že vinou Daverakových zastrašovacích metod dnes není milostivá Hanera ze zdravotních důvodů schopná vypovídat. Je zde přítomna, ale za daných okolností se zdráhám přikročit k jejímu předvolání. Místo toho bych rád předvolal Daveraka, abych ozřejmil jeho charakterové vlastnosti jeho vlastními slovy.“

„Námitka!“ vyštěkl Mustan, Daverakův právní zástupce a specialista na námitky.

Daverak a Džamanej se rychle poradili.

„Neshledávám žádný důvod, proč by nemohl být předvolán,“ vyhlásil soudce s černými šupinami a vrhl vyčerpaný pohled přes Avanovu hlavu, bezpochyby na Haneru.

Daverak vykročil do středu kruhu. Působil stísněným dojmem. Hathor jej tam nechal chvíli stát a zatím si vyměňoval paruku. Nasadil si paruku určenou pro přelíčení, neboť se mu chystal klást otázky.

„Jste Jeho Jasnost Daverak z Daverakova?“ otázal se Hathor.

„Ano,“ odvětil Daverak.

„Pojal jste za manželku milostivou Berendu Agorninovou?“

„Ano,“ přisvědčil poněkud netrpělivě.

„Máte tři dráčata?“

„Ne. Dvě. Jedno umřelo.“

„Je mi líto, že slyším něco takového. Vyrozuměl jsem, že vaše manželka zemřela také, krátce po smrti vlastního otce, ano?“

„Ano.“

„To jste si ale prožil velice nešťastný rok,“ pravil Hathor soucitným tónem. Jeden či dva svědci se rozesmáli. Soudci na ně zamračeně pohlédli. „Je zcela zřejmé, že se vás nemusím vyptávat na události související se smrtelným ložem Bona Agornina. Nikdo nezpochybňuje, co se tam přihodilo. Liší se jen názory na Bonovy úmysly, říkám to dobře?“

„Ano,“ odpověděl Daverak se vzpurným výrazem.

„Po Bonově smrti jste se ujal jedné z jeho dcer, vzal jste si ji do opatrování?“

„Ano.“

Hathor čekal, dokud soudcům nebylo jasné, že je to vše, co k tomu Daverak řekne. „Byla to Hanera Agorninová?“

„Ano, Hanera,“ přisvědčil úsečně Daverak.

Daverakův specialista na námitky vyskočil na nohy. „Námitka!“ vykřikl. „Otázka je irelevantní!“

Hathor si sundal paruku pro přelíčení, jedním pařátem si ji přidržel, druhým si nasadil paruku pro návrhy a námitky a pohlédl na soudce. „Pokouším se prokázat, že Daverak své příbuzné zastrašoval. Již jsem vám četl jeho dopis Avanovi.“ Bylo vidět, jak Mustan nad Hathorovým sdělením potřásá hlavou. „Chci ukázat, jak se zachoval k Haneře a Selendře.“

„S tímto případem to nesouvisí,“ usoudil bronzový soudce.

„Souvisí a velice úzce. Vysvětluje to, proč se sestry nepřipojily k Avanově žalobě. Můj kolega na tuto okolnost poukázal, ale vyvodil z ní nesprávné závěry. Rád bych pohnutky sester přehodnotil,“ odtušil Hathor.

„Nuže dobrá,“ souhlasil soudce. „Pokračujte. Ale stručně.“

„Zajisté, Ctihodnosti,“ ujistil jej Hathor a rychle si vyměnil paruky. „Vaše Jasnosti Daveraku, povězte nám ve stručnosti, čím to je, že se dnes Hanera Agorninová necítí dobře, a nemůže tudíž svědčit?“

„Není jí dobře,“ zabručel Daverak. „Mladým slečnám prostě čas od času nebývá dobře.“

„Přiznáváte se, že jste ji zavřel v její spací sluji a trýznil hlady?“

„Nesmysl!“ bránil se Daverak a soudní síní to zašumělo. Avan si všiml, jak se přítomní otáčejí, aby si Haneru prohlédli.

„Přiznáváte, že jste před jejími dveřmi navršil kamení, abyste jí zabránil v útěku?“

„Není jí dobře,“ opakoval Daverak.

Mustan znovu vyskočil na nohy. „Námitka! Máte pro to nějaké důkazy?“

Šer povstal a vystoupil do popředí. „Smím promluvit, ctihodní soudci?“ zeptal se.

Daverak vycenil zuby.

„Kdo jste?“ otázal se bronzový soudce.

„Jsem Jeho Velebnost Šer z Benandi. Přišel jsem, neboť jsem zasnoubený s milostivou Selendrou Agorninovou.“

„Selendrou, nikoliv Hanerou?“ ujišťoval se soudce a civěl přitom do papírů před sebou.

„Selendrou, Vaše Ctihodnosti. Selendra dosud žila na Benandi se svým bratrem, blahoslaveným Agorninem, jenž mi tam spravuje úřad pastora.“

„Velmi dobře,“ pochválil jej soudce. „Pokračujte.“

„Včera večer jsem navštívil Jeho Jasnost Daveraka v jeho domě. Nalezl jsem tam Haneru Agorninovou vyhladovělou a uvězněnou. Stalo se to přesně tak, jak naznačoval právní zástupce.“

„A jak jste na to reagoval?“ otázal se soudce.

„Dopravil jsem Haneru do benandského domu a svěřil ji do péče vlastní matky. Ihned jsem také Daveraka vyzval na souboj, jenže on mi svého sekundanta neposlal. Vyzývám jej tudíž znovu, přímo zde a přede všemi!“

Džamanej se posadil a složil hlavu na zem. Daverak zavrčel.

„Daveraku, jste skvrnou celé jasné kasty,“ vyhlásil Šer. „Opakuji to potřetí. Budete se mnou bojovat, nebo mám k výčtu vašich hanebností přičíst i zbabělost?“

Daverak vyrazil vpřed a z tlamy mu šlehal plamen. Odhodil Hathora stranou. Všichni přítomní se rozkřičeli. Nějaká slečna zaječela. Avan se schoulil, když nad ním proletěl Šer a srazil Daveraka do středu soudní síně.

Avan zaslechl, jak černý soudce volá něco ve smyslu: „Zcela neregulérní!“ Strážní se chystali zasáhnout, ale soudce se šupinami barvy zašlého bronzu je mávnutím pařátu zadržel. Šer s Daverakem se kutáleli po podlaze soudní síně, zarývali do sebe pařáty a švihali ocasy. Hathor s Avanem se přikrčili za podstavcem. „To jsem tak úplně neočekával,“ postěžoval si advokát. „Soupeři normálně čekají, až dostanou svolení.“

Souboje obvykle netrvají dlouho, dokonce i ty, jež končí smrtí. Bitva se zdála být nekonečná, ale po necelých pěti minutách se vířící dračí klubko pařátů a plamenů rozdělilo na dvě části. Daverak ležel mrtvý dole a Šer stál vítězně nad ním, popálený a krvácející. Selendra se rozběhla k Šerovi, aby mu olízala rány. Když se do toho pustila, před Avanovýma očima se zarděla jako nevěsta a její monotónně zlaté šupiny se jásavě rozzářily růžovou barvou.

Hathor se vyškrabal na nohy, paruku pro návrhy a námitky pevně nasazenou, paruku pro přelíčení ztracenou kdesi na podlaze v tratolišti srážející se krve. „Domnívám se, že jsme podali přesvědčivé důkazy,“ uzavřel přelíčení advokát.

„Co tomu říkají ctihodní členové poroty?“ otázal se soudce se šupinami barvy korodovaného bronzu.

„Jsem pro Avana,“ odpověděl jeden z nich. „Rozhodli jsme ve prospěch Avana,“ souhlasili i ostatní. „Ve prospěch Avana Agornina!“

Hathor se na Avana zazubil.

„Vykliďte soudní síň,“ dodal soudce. Zdálo se, že dal slovům hlubší význam, než když je pronášel za běžných okolností.

XVI. Odměny a sňatky

60. Vypravěčka musí přiznat, že ztratila přehled o počtech svatebních návrhů a zpovědí

A

van se připotácel od soudu domů a nalezl tam Sebetu. Když sestupoval do spací sluje, odpověděla mu na zapískání. Pocítil nepopsatelnou úlevu. Usmál se a pokoušel se nedat najevo, jak veliké si dělal starosti.

„Ahoj, Sebeto,“ pozdravil ji co nejležérněji a plácl sebou na kameny, z nichž sestávalo jejich lože.

„Jak to probíhalo?“ zeptala se jej s úsměvem.

„Výborně, ale překvapivě.“ Stručně nastínil průběh soudního řízení, ale vyprávění zkrátil, jakmile si povšiml, že Sebetu podrobnosti nijak zvlášť nezajímají. „No, Daverak byl mrtvý a porota rozhodla proces v můj prospěch. Pak mi Šer řekl, že si můžu posloužit. Penn si tedy vzal oči, svůj díl dostala porota, a pak jsme si já s Hanerou rozdělili tělo, přímo v soudní síni. Šer a Selendra se spokojili se symbolickým soustem. Měl jsem pocit, jako bychom se vrátili v čase a udělali to vposledku tak, jak se mělo.“

„Máš teď pocit vítězství?“ tázala se Sebeta.

„Je to velmi zvláštní, ale v jistém smyslu vůbec ne,“ přiznal se. „Přelíčení se nekonalo až do konce a porota nevynesla rozsudek v pravém smyslu toho slova, nic takového. Daveraka jsem nikdy nezamýšlel zabít, ačkoli kdybych věděl, jak týral Haneru, nejspíš bych jeho smrt chtěl. Hanera teď bude žít se Šerem a Selendrou.“

„Jsem ráda, že jsi tak výživně posvačil,“ podotkla Sebeta. „Budeš to potřebovat.“

„Proč,“ zakoulel Avan očima a zbystřil. „Potřebuješ, abych s někým bojoval?“

„Je to možné,“ pravila. „Nejprve ale poslouchej, něco jsem ti ještě neřekla.“

„Spoustu věcí,“ přikývl Avan něžně. „Tak zněla naše dohoda. Nemusíš mi prozrazovat nic, co nechceš.“

„Teď chci. Pamatuješ, co jsem ti vyprávěla o Jeho Eminenci, o svém otci?“

„Cožpak se to dá zapomenout?“ potřásl Avan hlavou. „Je to jedna z nejsmutnějších historek, jaké jsem kdy slyšel.“

„Je mrtvý.“

„Nemůžeme tam jít a nárokovat si tvůj podíl,“ namítl Avan při představě mohutných eminentních bratrů a bratranců. „Vím, že je to nespravedlivé, ale prostě to není možné.“

„To nemyslím. Poslouchej! Musím ti něco říct. Včera jsem jej navštívila, odešla jsem kvůli němu. Většinu ostatního času, kdy jsi nevěděl, kam jdu, jsem trávila v kostele.“

„V kostele?“ zamrkal Avan.

„Ne v tom tvém kostele,“ dodala a nervózně sevřela pěstičky. „V kostele starověrců. Patřím ke starověrcům, vyznavačům pravé víry.“

Avana nenapadalo nic, co by na to mohl odpovědět. „Nikdy jsem zcela neuvěřil ve tvoje milence,“ zamumlal posléze. „Nezdálo se mi, že jsou reální, z masa a kostí.“

„Od té doby, co žiju s tebou, jsem nikoho jiného neměla,“ ubezpečila jej. „Pověz mi ale, jaký máš vztah ke starému náboženství?“

„Nevím,“ zamračil se. „Můj bratr by zezelenal, ale nic o tobě neví, jen to, že existuješ. Já opravdu nejsem příliš nábožensky založený, Sebeto. Předpokládám, že bych teď měl něco namítat. Upřímně řečeno, ve skutečnosti je mi to jedno. Důležité je, že to chceš a že tě to činí šťastnou. Přece víš, že jsem se nikdy nepokoušel zasahovat do tvého života.“

„Vím,“ přisvědčila a náhle vypadala nezvykle váhavě. „Jde o to, že můj otec patřil také k pravověrcům.“

„Jeho Eminence a pravověrný?“ žasl Avan a zakoulel očima.

„Tajně. Také jsem to zachovávala v tajnosti, alespoň zpočátku, a nejspíš v tom vytrvám navždy, pokud se nějak nezmění situace. Můj kněz, blahoslavený Kalien, mi to doporučuje. Důležité však je, že až budu mít dráčata, zasvětím je pravé církvi. Chci vědět, jak na to budeš pohlížet.“

„Dráčata?“ Avan si byl vědom, že Sebeta se dosud pečlivě vyhýbala všem druhům stravy, které by v jejím organismu mohly vyvolat ochotu zasednout ke snůšce. Nemohl se mýlit. „Přál bych si uzavřít s tebou sňatek a mít dráčata, ale buď rozumná, těžko si to můžeme dovolit. Anebo ti tvůj otec něco odkázal?“

„Můj otec, Jeho Eminence z Telstiů, mne učinil svým následníkem,“ odvětila.

„Svým následníkem?“ Avan tomu v dané chvíli nemohl uvěřit. „Budeš eminence? Tak ti přece říkal Kest!“

„Kest o tom neměl ani ponětí,“ zasmála se. „Netušil, že je to téměř pravda a že mě tudíž jeho posměšky zraňovaly dvojnásob.“

„To je úžasné,“ hlesl Avan a v té chvíli také užaslý byl.

„Takže,“ pokračovala Sebeta a její hlas ztratil onen obvyklý škádlivý podtón, „stanu se Její Eminencí, ale budu potřebovat manžela, a uvažovala jsem o… Nu, musel by sis změnit jméno. Kdybys nechtěl, můžu si najít někoho jiného. Je tu ten můj příšerný bratranec a nejspíš by se našlo dost dalších ochotných draků.“

Avanovi poklesla čelist. „Och, nemohu zcela uvěřit v realitu toho všeho,“ přiznal se. „Jestli je to ale sen, pak velice hezký. Sebeto, když ses v noci nevrátila domů, uvědomil jsem si, že mi na tobě začalo záležet mnohem více, než jsem si původně připouštěl. Bál jsem se, že tě už víckrát neuvidím. Nemohl jsem tě pojmout za manželku, protože bychom ztratili svoje společenské postavení, a to by nemělo smysl. Uvažoval jsem, že by se nám to jednoho dne mohlo podařit. Napadlo mne, že kdyby ti otec přenechal nějaké zlato, mohl bych vykoupit Agorninov od Daverakova bratrance Vrimida a vzít si tě tam. Jsem už větší, bude mne provázet pověst vítěze soudní pře a v Irietu mám přátele. A najednou mi nabízíš bohatství a postavení, přesahující moje nejdivočejší sny. Ale nabízíš ho ty mně, nikoliv já tobě. Nikdy jsem o tebe nepečoval tak, jak se o mladé dračice či o manželky má pečovat, staral jsem se o tebe jen jako o sekretářku a milenku. I když mi na tobě tolik záleží, opravdu nevím, zda to postavení smím přijmout z tvých rukou!“

„To bylo ano, či ne?“ otázala se napjatě Sebeta, jako by se chystala ke skoku.

„Já nevím,“ vzdychl Avan. „Kdybych tě požádal, aby ses vzdala jména Telstiová, odletěla se mnou na Agorninov a tam se mnou vstoupila do svazku manželského, co bys udělala?“

Váhala. „Slíbila jsem to svému otci,“ odpověděla. „Nikdy jsem nechtěla být opečovávaná, alespoň ne tebou. Byli jsme partneři, a to jsem řekla i otci. A to také nyní chci. Nechci být manželkou ve smyslu věci, která někomu patří. Chci být tvojí partnerkou a rozhodovat se sama za sebe.“

„To zní, jako bych byl tvoje manželka,“ namítl Avan nerozhodně.

„Proč ne? Jde tu o partnerství. Dvě manželky, to zní přece dobře, fungovalo by to přinejmenším lépe, než kdyby partnerství uzavřeli dva draci. No tak, Avane, copak se nechceš stát Jeho Eminencí z Telstiů, získat bohatství a bavit se?“ rozesmála se. Už jej zase škádlila. Natáhl se a objal ji.

„To je to, co mi nabízíš?“ otázal se a Sebeta ho něžně kousla do pysku. „Tak to přijímám,“ dodal. „Je to zvláštní, ale přijímám. Krásnou mladou dračici, půlku panství a titul – žádný vyšší titul než eminence neexistuje!“

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Sebeta a vzhlédla k němu. „Podle tradice bych se teď měla zardít, jenže růžová už jsem.“

V daném okamžiku raději diskrétně stáhněme oponu. I když to možná není žádné tajemství, neprozradíme čtenáři, jak zněl Avanův další návrh.

61. Sestry pamatují na svou přísahu

J

ejí Velebnost z Benandi tiše sledovala, jak se Šer vrací od soudu a po boku si vede růžovou Selendru. Zvolna zakoulela očima a pevně sevřela pysky. Šer byl na několika místech zraněný, ale zářil.

Amera s Felinou pomohly Haneře do pokoje. „Chci si povídat se Selendrou,“ bránila se Hanera. „Cítím se už mnohem líp. Už jsem nedoufala, že to zas bude dobrý.“ A vskutku již dostávala mnohem živější barvu, než jakou měla u soudu.

„Dračí maso dělá zázraky,“ pochvalovala si Amera znalecky, i když v životě neokusila ani sousto. Pomohla Haneře usadit se na zlatém loži. „Dáte se do pořádku. Jsem ráda, nikdy bych si neodpustila, že jsem vás tam nechala odletět samotnou, když vás mohl zabít!“

„Nemohla bys dělat vůbec nic,“ odpověděla Hanera a oči se jí zalily slzami. „Lamitu sežral, protože mě chtěla vochránit. Prostě ji sežral! S tebou by naložil stejně, nejspíš mnohem rychlejc, poněvadž si starší.“

„Dělal hanbu svému šlechtickému stavu,“ zlobila se Felina.

„Postavení služebnictva je hanbou celýho dračího stavu,“ doplnila rozhorleně Hanera.

„Měla by sis odpočinout,“ poradila jí Felina vlídně.

„Nemůžu si vodpočinout, dokud si nepopovídám se Selendrou,“ opakovala Hanera.

Amera s Felinou se na sebe podívaly, Amera nenápadně přikývla. „Seženu Selendru, ale pak si už vážně dej pohov. Pro dnešek jsi zažila vzrušení dost.“

„V dopise pro milostslečinku Sel jste se zmiňovala o postavení služebnictva,“ poznamenala Amera zahloubané.

„Hodně sem vo tom přemejšlela. Vono nejde jen vo Daveraka. Jeho krutost mi pouze votevřela voči. Je to vod základu špatný. Poutat křídla je špatný!“

„To Jaržové začali s uvazováním křídel,“ pravila Amera a odvrátila tvář.

„Jenže dyž sme se jich zbavili, měli sme to zastavit!“ doplnila Hanera energicky.

Vstoupila růžová Selendra. Popravdě řečeno, růžová jí slušela méně než panenská zlatá. Nebylo pochyb, že po čase zčervená, čímž její fialkové oči opět vyniknou. Pro tuto chvíli je ovšem nejvhodnější zdůraznit, že všechny nevěsty jsou krásné a že Šerovi zajisté připadala krásnější než cokoli, co kdy v životě spatřil. Byla tak růžová a tolik si vědomá svého uzardění, že se nyní jakýkoli bližší popis Selendry stává zbytečný.

„Stalo se něco?“ zeptala se. „Jsi v pořádku?“

Hanera pohlédla na Ameru. „Půjdu, jestli chcete,“ navrhla Amera.

„Tak sem to nemyslela. Znáš všechna naše tajemství,“ uklidnila ji Hanera a pokusila se o úsměv. „Promluvíme si později.“

„Vypadáš lépe,“ usoudila Selendra a úzkostlivě si sestru prohlížela.

„Cítím se líp,“ odpověděla Hanera. „Blahopřeji, Selendro. Jen se tě chci zeptat, jestli si Šerovi slíbila všech šestnáct tisíc korun?“

„Můžeš bydlet s námi, Hanero. Šer říkal, že by jej to potěšilo,“ ubezpečovala Selendra sestru.

Hanera váhala. „Ráda bych žila s vámi. Jenom ti chci něco připomenout. Slíbily sme si, že se žádná z nás nezasnoubí bez svolení tý druhý. Říkalas taky, že se vůbec vdávat nechceš.“

„Říkala,“ přisvědčila Amera.

„Nezapomněla jsem,“ přikývla Selendra. „Všechno to také bylo součástí mých plánů, když jsem se domnívala, že zůstanu navždy zlatá. Požádal mne o ruku, jenže i když jsem ho velice milovala, nezrůžověla jsem. Myslela jsem, že při Ameřině dávkování došlo k nehodě. Ale podívej! Mýlila jsem se. Zrůžověla jsem u soudu, tak snadno!“

„Proč ses s ním zasnoubila, dyž sis myslela, že nezrůžovíš?“ ptala se Hanera.

„Ach, to souviselo s jeho matkou,“ přiznala se Selendra. „Předpokládám, že mě bude nenávidět navždy, zírat na mě nasupeně, kdykoli se potkáme. Teď už to tak zůstane, dokonce i kdybych se změnila já.“ Náhle ji napadla děsivá myšlenka. „Hanero – jsi si jistá, že mi Šera schvaluješ?“

„Zdá se, že je to bezvadnej drak,“ odpověděla Hanera. „Vidím taky, že už je pozdě, aby sis to rozmyslela! Nemysli na to, prosím tě, a doufám, že budeš hodně šťastná,“ dodala a po rypáčku jí stekla slza. „Jde jen vo to, že sem se sama napůl zasnoubila. Chtěli sme se vzít se slovutným Londaverem. Pamatuješ? Řekla sem mu, že mám šestnáct tisíc. Jenže ty peníze si už asi slíbila Šerovi, ne? V každým případě sem přemejšlela, jak to teď s tím věnem bude.“

„Pokud ti jde jen o peníze, jsem teď bohatá,“ vzpomněla si Selendra. „Wonta, Gerin, Šer a já jsme v horách našli poklad. Šer trvá na tom, že plná čtvrtina připadne mně. Kolik potřebuješ, aby sis mohla Londavera vzít? Dám ti svatební dar, to je skvělé!“

Selendra se rozesmála. Hanera trochu poplakávala. Překvapilo ji to, neboť očekávala zklamání a stal se pravý opak. „Napíšu hned teď Londaverovi,“ vyhrkla.

„Měla byste si odpočinout,“ připomněla jí Amera.

„A chtějí tě vidět dráčata. Daverakova dráčata, abys rozuměla. Jistě, Gerin a Wonta by tě také chtěli vidět, jenže ta Daverakova drobotina se bez tebe bojí. Přemístili jsme je se Šerem k nám, ale vůbec nás neznají.“

„Dejte je k našim dráčatům,“ radila Amera. „To jim prospěje ze všeho nejvíc.“

„Musím se na ně kouknout a utěšit je, i kdyby to mělo bejt jenom na chvilku,“ rozhodla Hanera a posadila se. „Už se cejtím mnohem líp. Kouknu se na ně, pak si můžou hrát s vašima dráčatama. A napíšu drahouškovi Londaverovi, aby přiletěl do Metu tak rychle, jak ho jen křídla ponesou!“

62. Ples Jejich Eminencí z Telstiů

„J

e to naprostý nesmysl, řekla bych. Měla bych se na to vykašlat,“ hudrala Její Velebnost. „Felino, mám ten smaragd rovně?“

Čekali na schodech domu Telstiů v jihozápadní čtvrti, až je přijme nová Její Eminence se svým snoubencem, budoucí Jeho Eminencí.

„Je rovně,“ potvrdila Felina a také si upravila pokrývku hlavy. Wonta naléhal, aby nosila zlatou čelenku, kterou našel v jeskyni, a tak si musela sehnat kloboučníka. Spíchl jí narychlo klobouček z černé a bílé ovčí vlny, s temně zelenými stuhami, do něhož pak čelenku vkomponoval. Felina se obávala, že se Její Velebnosti nebude zamlouvat, ale jakmile si všimla, jaký výraz se objevil v Pennových očích, když si klobouk posadila na hlavu, přestala se starat, co si Její Velebnost myslí.

„Když se Šer stal Jeho Velebností, šel prostě na příští zasedání Vznešeného shromáždění a usedl na otcovo místo. Troufám si říct, že mu pogratulovalo pár draků a že jsme uspořádali malý večírek. Nikdo tam ale nemusel takhle čekat!“

„U eminencí je to jiné,“ utěšoval ji Penn. „Brzy se dostaneme dovnitř. Jsme hned další na řadě.“

„Nikdo dokonce ani neví, kdo Její Eminence je,“ stěžovala si Její Velebnost.

„Je dcerou zesnulé Jeho Eminence,“ poučila ji Felina. „Tajuplné je ale to, kde se celou tu dobu skrývala.“

„Nemyslím, že se to někdy dozvíme,“ usoudil Penn. „Pro Geleneřinu rodinu to bude šok.“

„Strašlivá rána,“ souhlasila Její Velebnost.

„Je pravda, že se má Gelenera vdát za Frelta?“ otázal se Penn a jeho hlas prozrazoval špatně skrývané znechucení.

„Mám dojem, že ano,“ přikývla Její Velebnost. „Nechápu, co si její rodiče vlastně představují.“

„Ona ho třeba miluje,“ navrhla Felina.

„Jak může kus ledu někoho milovat?“ zafrkala Její Velebnost. „Mimochodem, když už mluvíme o ledu, sama jsem napůl zmrzlá. Přála bych si, aby nás pustili dovnitř. Nejsem zvyklá takhle postávat ve sněhu!“

Šer a Selendra šli napřed s Hanerou a Londaverem. Čestnou povinnost doprovodit Její Velebnost přenechali Pennovi a Felině. Ti čtyři se nejspíš dostali dovnitř, pomyslela si Felina závistivě. Prodlení vznikalo tím, že každý drak či dračí pár byl ohlašován zvlášť a Její Eminence také každého zvlášť vítala.

Náhle se u úpatí schodiště objevila skupinka tahounů a přivezla kočár se zvláštním erbem. V čekajícím dračím davu to zašumělo, ozval se neklidný šepot.

„Jarž!“

„Nepochybně jaržský velvyslanec,“ konstatoval Penn. „Jak jsem říkal, s eminencemi se to má jinak. Jaržové věří, že pokud si někdy v budoucnosti zvolíme nové veličenstvo, vybereme si ho z eminencí, a proto navštěvují každou novou eminenci, aby jí vyjádřili svou podporu.“

„Jinak co?“ zeptala se Felina.

„Nevím o případu, že by podporu odepřeli. To celé je prostě nesmysl, jak říká Její Velebnost. Předně, nikdy si už žádné veličenstvo nezvolíme. Pomýšlet na to po tak dlouhé době by bylo groteskní. A i kdybychom na to pomýšleli, nebudeme si vybírat jen mezi eminencemi. Naději by mohl mít kterýkoli urozený drak.“

Felina si zvědavě prohlížela kočár. Ze všech stran ho zakrývalo dřevěné bednění. „Proč by se vůbec měli starat, jestli máme nějaké veličenstvo?“

„Ach, Jaržové mají svoje veličenstva ve všech říšských minisektorech. Domnívají se, že když nějaká země nemá svoje veličenstvo, nemůže s nimi vést válku!“

„Ale na hranicích se vždycky vedly války,“ namítla Felina. „V jedné z nich zabili mého otce!“

Část dřevěného bednění se pohnula a Felina pochopila, že se otevřely dveře.

Její Velebnost se otřásla tak silně, že si toho Felina všimla a otočila se k ní. „Mohu vám pomoci?“

„Nikdy jsem je neměla ráda,“ přiznala se Její Velebnost šeptem. „Zabili mi manžela, velebného maršála. Jsou mi odporní!“

„Ten velvyslanec –“ začal Penn, protože ji chtěl uklidnit, když tu se otevřely dveře na vrcholku schodiště.

„Další,“ zvolal sluha.

„To jste vy, Vaše Velebnosti,“ upozornila Felina starší dračici.

„Běž ty. Já chvilku počkám. Je mi trošičku mdlo.“

Felina chtěla protestovat, ale Penn ji uchopil za paži a táhl do schodů. Nahoře řekla Felina sluhovi svoje a manželovo jméno a poté je horečnatě uvedli do zářící plesové síně, plné báječných draků. „Blahoslavený Penn Agornin a blahoslavená Felina Agorninová z benandského vikariátu!“ ohlásili je.

„Cítím se tak trochu jako podvodník. Vikariát mi zůstal, přestože jsem ho měl ztratit. I tak si ale stále nejsem jistý, zda bych neměl všechno přiznat,“ šeptl Penn.

„Bohové tě dostatečně potrestali. Trestat sám sebe ještě navíc, to je pitomost,“ ubezpečila jej Felina co nejdůrazněji.

Pak vykročili vpřed. Poklonili se nové Její Eminenci a ta se zase elegantně poklonila jim. Felina seznala, že eminence je růžová jako nevěsta, velice krásná, s pěkně tvarovaným ocasem. Na hlavě měla závoj a šlechtickou korunku. Po jejím boku stál drak, budoucí Jeho Eminence z Telstiů. Ten nyní postoupil kupředu a objal Penna. „Avane!“ vydechl Penn přidušeným hlasem a eminentní lord zavýskal a rozesmál se, a to velice neeminentním způsobem.

„S Hanerou a Selendrou jsme si to už vyřídili,“ usmíval se Avan. „Chtěl jsem vám to říct, ale Sebeta si myslela, že bude větší legrace, když vám to nepovím. Seznam se, prosím, s mojí nastávající manželkou, Sebetou, Její Eminencí z Telstiů!“

Venku na ulici musela Její Velebnost trochu sklonit hlavu, protože se na jaržského velvyslance nechtěla dívat. Nebylo to jen kvůli tomu, že jí zabili manžela a že představovali odvěkého nepřítele. Probouzel se v ní jakýsi hlubší odpor a zalézal jí pod kůži. Odpor zděděný po předcích, dračí zášť vůči Jaržům. Její Velebnost čekala, vdechovala do plic mrazivý vzduch a vzpamatovávala se. Ticho okolo ní se zvláštním způsobem změnilo. Když vzhlédla, zažila veliký otřes. Ihned si všimla, že ti ostatní draci na schodech mu museli uvolnit cestu, neboť Jarž stál přede dveřmi, přímo vedle ní!

Působil na ni naprosto odpudivě. Stěží dosahoval dvou metrů výšky, dlouhý nebyl vlastně vůbec, sotva třicet centimetrů, protože byl v podstatě plochý. Na hlavě měl nasazený solidní klobouk z ovčí vlny, jaký nosí i draci, ale tělo mu z větší části pokrývala látka a šperky. Jeho ruce se podobaly rukám mladé dračice, pokožka však byla jemná a hladká a zcela postrádala šupiny. Vypadal jako pápěrka, neopancéřovaný a bezbranný, přesto by se vedle něho jevil i ten nejsilnější drak jako slabá slečinka. Po boku se mu houpala trubkovitá zbraň, podobající se těm, s jejichž pomocí kdysi Jaržové přemohli dračí rasu.

Uklonil se, téměř se přitom přelomil v půli, a Její Velebnost se znovu otřásla.

„Jsem M’haarž, jh‘oaržský velvyslanec,“ představil se poté, co se narovnal.

Její Velebnost si všimla, že to příšerné stvoření neumělo pořádně vyslovit ani jméno vlastní rasy. „Jsem Její Velebnost Žila z Benandi,“ zasípala posléze.

Dveře se otevřely. „Další,“ zvolal znuděně sluha.

„Půjdeme?“ zeptal se Jarž. Čekal, až se Její Velebnost pohne první. Bylo nutné, aby se pohnula. Byla však odporem téměř paralyzovaná. Podařilo se jí udělat krok, pak druhý. Jarž se postavil vedle ní a sdělil sluhovi obě jména.

Uvnitř se to draky jen hemžilo. Její Velebnost se zoufale rozhlédla, hledala nějakou pomoc, někoho, kdo by ji osvobodil. Vnímala to jako noční můru. Nemohla křičet. Byli tam všichni. Pozvali všechny, všechny významné draky, jasnými lordy počínaje, a většina z nich také přišla. Všichni by viděli, jak znemožní sama sebe! Pokračovala tedy v chůzi, v doprovodu Jarže. Všichni to viděli, ale všichni museli chápat, že to tak rozhodně nechtěla. Uprostřed zástupu spatřila vznešeného Fidraka. Kde byl Šer? Pravděpodobně s tou svou strašnou mladou dračicí, kterou si vybral, aby matku rozčílil. Kam se poděla Felina? Felinu považovala za svou skutečnou dceru, jen si přála, aby našla způsob, jak jí to jednou říci. A co Penn? Její pastor představoval přímo ideálního zachránce. Milosrdný Žurale, pomyslela si, to se tu nenajde jediný drak, který by mi pomohl?!

Pak se Její Velebnosti zjevil po boku jakýsi růžový vír s hezkým řetězem drahokamů, kroutícím se spirálovitě ve stuhách na hlavě. Selendra. Samozřejmě! Poslední, po kom by v tomto okamžiku toužila! Pohlédla na ni a uvědomila si, že si Selendra všimla, jak je Její Velebnost vyděšená. Teď jí zase mladá dračice odpustí a bude se radovat, jak nad ní zvítězila.

Selendru to napadlo. Přišla, aby se pokochala reakcí Její Velebnosti ve chvíli, kdy zjistí, že ji na společenském žebříčku přetrumfl další nenáviděný Agornin. Jarž na Selendru zapůsobil exoticky, podivně a nejspíš i odpudivě, ne však nepřekonatelně děsuplně. Stíny, jež znázorňovaly Jarže v divadelní hře, na ni učinily mnohem hrůznější dojem. Podle koulejících se očí však Selendra poznala, jak Její Velebnost trpí, ztrácí schopnost řeči a pohybu, a jak nechybí mnoho, aby se na místě zhroutila. Uvědomila si, že až dojdou k Sebetě, znemožní se Její Velebnost sama. Selendra se ještě nikdy nestala svědkem toho, že by něco mohlo tak hluboce otřást tou její okázalou sebedůvěrou. Znala tchýni jako sobeckou, domýšlivou starou dračici, co nikdy nesleví ze svých pokřivených názorů na život. Uvědomovala si, jak spolu válčí, a měla nyní možnost vyhrát jednu bitvu tím, že nechá Její Velebnost stát samotnou, neschopnou promluvit. Věděla, že ji ráda nemá a že si ji pravděpodobně ani nikdy neoblíbí, současně však nesnesla, aby ji viděla tak dokonale pokořenou, navíc v tom, na čem si zakládala nejvíce. Snad kvůli Šerovi, snad kvůli sobě, a když už kvůli ničemu jinému, tak snad alespoň kvůli prosté dračí důstojnosti, kterou si zasloužila i ona, na ni Selendra jemně promluvila a vzala si Její Velebnost kousek stranou.

Jaržský velvyslanec se zastavil. „Pokračujte, prosím,“ požádala jej. „Musím si se svojí tchýní na okamžik promluvit.“

„Zajisté,“ odvětil Jarž se svým podivným přízvukem. „Bylo mi velkým potěšením, že jsem se s vámi oběma mohl setkat,“ dodal a kráčel dál.

Její Velebnost pohlédla Selendře do fialkových očí, čekala, že v nich spatří triumf, ale nalezla tam jen soucit. „Nezlobíte se, že jsem vás nazvala tchýní, i když to před svatbou tak úplně neodpovídá skutečnosti?“ zeptala se Selendra. Nečekala však na odpověď, pokračovala dál a poskytla Její Velebnosti čas, aby se mohla uklidnit. „Sháněla jsem teď krajky pro nevěsty. Platí se za ně draze, jejich výroba je velice pracná. Nakupujeme toho ale tolik, Hanera a já, že by nám mohli poskytnout slevu. Je možné, že bych mohla přesvědčit Její Eminenci Telstiovou, aby se k nám také přidala. Pojďte a seznamte se. Smím vám představit nového eminentního lorda, svého bratra Avana?“

„Jakou spoustu nové přízně jsi nám zajistila, Selendro!“ vypravila ze sebe Její Velebnost, postoupila k nastávajícímu eminentnímu lordovi o krok blíže a přidržela se paže mladého draka, aby neztratila rovnováhu. „Vím, že jsme v něčem odlišné, ale protože si vezmeš Šera a staneš se matkou mých vnuků, chci, abys věděla, že z toho mám velikou radost!“

Nebyla to tak úplně pravda a obě dračice si uvědomovaly, kdy a v čem to pravda nebyla, ale vstřícně na sebe kývly. Přišel Šer a připojil se k nim. Avan se Sebetou vítali další příchozí, Penn tančil s Felinou, Hanera s Londaverem a služebnictvo roznášelo po sále tácy, prohýbající se pod občerstvením. Nuže, v této chvíli je, milý čtenáři, opusťme. Snad naleznou ve svém mírumilovném pokrytectví spásu a útěchu!

Nezáživný doslov překladatele

ke knize ‚Draví a krvežízniví‘

aneb

Dračí společnost jako parodie

na darwinovské zákonitosti

přírodního výběru

Britská básnířka a autorka fantasy a science fiction, Jo Waltonová, nyní žijící v Montrealu v Kanadě, se narodila v roce 1964 a začala psát poměrně pozdě. Hned v roce 2002 však získala cenu Johna W. Campbella pro nejlepšího začínajícího autora (John W. Campbell Award for Best New Writer). Její oceněný román ‚Draví a krvežízniví‘ vznikl náhodně. Autorka četla současně dvě knihy – viktoriánský román od Anthonyho Trollopa a fantasy o dracích. Když se o tom doma zmínila, pochopil ji manžel tak, že to byl Trollope, kdo napsal knihu o dracích. Díky tomuto přeslechnutí a díky tomu, že Jo Waltonová v mládí tíhla k četbě tradičních viktoriánských románů, tedy vznikli ‚Draví a krvežízniví‘.

Jo Waltonová si uvědomovala, že původní viktoriánský román poněkud zkresloval skutečnost, především ženskou povahu. V ‚Draví a krvežízniví‘ se snaží obnovit původní tradici klasického sentimentálního viktoriánského románu, najdete zde pastory, politické intriky i romantickou lásku, nevystupují v něm ale lidé, s výjimkou tajuplných Jaržů jen draci. Autorka totiž chtěla odpovědět na otázku, jak by svět vypadal, kdyby se ženy chovaly podle pravidel sentimentálního viktoriánského románu a jejich povaha by se dala odvodit z biologických zákonitostí. Podle jejího přesvědčení tento cíl mohla uskutečnit jediným způsobem – nahradila ženy dračicemi a z principu darwinovského přírodního výběru učinila zákon společnosti.

A úspěšně, neboť v roce 2004 za román získala World Fantasy Award. Přestože se v románu žádná kouzla nekonají, je řazen mezi fantasy – samozřejmě, vystupují v něm draci. V originále se jmenuje Tooth and Claw (Tor, říjen 2003) – ‚Zub a pařát‘. Proč vlastně měl takový úspěch? Postmoderní nostalgie po starých časech?

Vžité anglické slovní spojení tooth and claw naráží na jednu z nejzávažnějších diskuzí viktoriánské éry – na spor církevního postoje s rodícím se moderním světonázorem, jehož nedílnou (ba přímo ústřední) součástí se stal darwinismus. Darwinovský přírodní výběr – boj o přežití mezi jednotlivci, v němž zuby a pařáty hrají zásadní roli a druh se tříbí zachováním nejsilnějších, zatímco slabí v něm nemají místo – je hlavní společenský zákon dračího světa Jo Waltonové. Mladí hrdinové románu, především mladé hrdinky, se s tím však nehodlají smířit.

Duch dračí společnosti a duch doby viktoriánské Anglie mají společné rysy. Již z mytologického hlediska najdeme některé výrazné symbolické souvislosti. Viktoriánskou společnost lze považovat za kolébku současného západního světonázoru a civilizace, za kolébku moderního myšlení, moderní vědy, techniky, kultury i morálky. To lze jen stěží popřít. A draci dštící oheň (nebo blesky) jsou zase jedinečným symbolem přechodu z chaosu v řád, z nevědomého ve vědomé, z nezjevného ve zjevné. Již od počátku byl okřídlený drak vysoce pozitivním symbolem (v některých kulturách se setkáváme s okřídleným hadem), jenž v sobě spojoval nejen sílu hmoty (plazí tělo), ale i sílu ducha (ptačí křídla). Viktoriánská Anglie tedy této symbolice plně odpovídá, neboť ji můžeme chápat jako svět, v němž se zrodilo vědecké myšlení (z církevního tmářství) a v němž se feudální totalitní systém proměnil ve spravedlivější (demokratický) systém kapitalistický.

Na druhou stranu nelze zapomínat, že na západě je drak spíš symbolem ambivalentním, neboť všechno má i svoje stinné stránky. Populární heslo ‚Nature red in tooth and claw‘ ve viktoriánské éře vyjadřovalo zrod moderní filozofie – a v ní se nejvýrazněji projevil darwinismus. ‚Příroda kouzel zbavená‘ se stala arénou nesmiřitelných zákonitostí boje o život, kde základní a téměř jedinou hybnou sílu veškerého dění zajišťují zuby a pařáty.

Román Jo Waltonové se prostřednictvím úsměvné satiry pokouší parodovat darwinistickou logiku (zušlechťování dračí rasy Jeho Jasností Daverakem z Daverakova je velice výmluvné). Vlastně darwinistickou? Patrně proto, že princip darwinismu (což je vlastně princip přírodního výběru) lze velice dobře ztotožnit s principem morálky a etiky kapitalistické společnosti. Slavný britský přírodovědec Charles Darwin do rodící se kapitalistické společnosti skutečně patřil, a nejen filozoficky. Oženil se s vlastní sestřenicí Emmou Wedgwoodovou (Darwinovi a Wedgwoodovi byli spřízněné rodiny: otec Charlese byl Robert Waring Darwin a matka Susannah Wedgwoodová, zatímco dvě z Charlesových sester se vdaly jedna za bratra Emmy a druhá za jejího nevlastního bratra) a díky tomuto svazku se seznámil se světem raného kapitalismu z pozice horních vrstev – poznal chod rodinného podniku, manufaktury na výrobu kameninového zboží. Někteří badatelé proto tvrdí, že tržní princip ekonomiky zjednodušil na ‚princip boje všech proti všem‘ a uvedl ho i do evoluční teorie. Poslechněme si výrok známého Darwinova obhájce, viktoriánského vědce a přesvědčeného materialisty T. H. Huxleyho: „Z morálního hlediska je živočišný svět na téže úrovni jako gladiátoři ve starém Římě. Nejsilnější, nejrychlejší a nejzkušenější přežívají, aby mohli zítra dál bojovat… není milosti pro slabšího.“

Je jisté, že Darwina silně ovlivnil skotský ekonom Adam Smith. Jeho teorie liberální ekonomiky (‚laissez-faire systém‘) je vlastně „izomorfní“ s teorií přírodního výběru. Ve Smithově ekonomickém systému jsou jedinci ponecháni sami sobě, aby každý bojoval o svoje vlastní blaho. Neschopní jedinci jsou postupně eliminováni a dalším vývojem se samovolně navozuje rovnovážný stav, v němž blaho a úspěch získává každý. Stejně je tomu s teorií přírodního výběru – Emanuel Rádl ji proto nazývá ‚přírodní ekonomikou‘. Na volnou soutěž nedohlíží nikdo. Jedinci bojují každý sám za sebe a za svůj úspěch v reprodukčním cyklu. Výsledkem je adaptace a rovnováha.

Smithovo dílo ovšem vyšlo s předstihem – již roku 1776. O tři roky později se již plně uplatnil myšlenkový systém anglického filozofa, představitele utilitarianismu, Jeremy Benthama (1748-1832). Jeho knihy se hojně četly. V rané viktoriánské Anglii byl velmi oblíbený a tvořil jakýsi protějšek francouzských materialistů. Možná to bylo jeho dílo, které dovršilo tvorbu živné půdy pro vznik darwinismu. Jeho poučky jsou přímočaré: člověk jedná na principu příjemné-nepříjemné (‚pleasure-pain principle‘); „Co je prospěšné, je mravné“; „Podstata mravnosti není v duši jednotlivce, ale vyplývá ze vzájemného soužití a střetávání zájmů více jednotlivců“. ‚Pleasure-pain principle‘ zavedl do svých vývojových teorií Herbert Spencer (1820-1903).

Duch doby tedy jednoznačně podporoval vznik darwinismu. Pokud vůbec lze hledat kauzální souvislosti, pak to byl spíše duch doby kdo stvořil Darwina. Charles Darwin, tak jako všichni proklamovaní „géniové vědy“, prostě svým dílem završil určitou etapu. Málokdy se setkáváme s citováním vědců, kteří připadli na teorii přírodního výběru ještě před Darwinem a před Wallacem. Sám Darwin zmiňuje ve svých dopisech dva. První z nich, Patrick Matthew, publikoval tezi přírodního výběru v roce 1831 (publikace se jmenovala odtažitě „Naval Timber and Arboriculture“), tedy 28 let před vydáním Darwinova proslulého díla „O vzniku druhů“ („On the Origin of Species“). Matthew prý dokonce později nechal vytisknout na titulním listě, hned za své jméno, doušku: ‚Objevitel principu přírodního výběru‘ (‚Discoverer of the principle of Natural Selection‘). Dalším, koho Darwin zmínil, byl dr. W. C. Wells, který přišel na teorii přírodního výběru dokonce ještě mnohem a mnohem dříve než Matthew. Již roku 1813 četl před londýnskou Royal Society studii „An Account of a White Female, part of Whose Skin resembles that of a Negro“ (publikována byla se zpožděním, v roce 1818). A to jsou jen ti, o kterých Darwin ve svých dopisech píše a přiznává jim jistý díl priority: tedy pouze Angličané. V radikalizujícím kvasu první poloviny minulého století však myšlenka přírodního výběru prostě „visela ve vzduchu“.

Dnes se všeobecně ví jen to, že teorii přírodního výběru vypracovali nezávisle na sobě Alfred Russel Wallace a Charles Darwin. Přitom jednou z nejzávažnějších pohnutek jim byla četba eseje od ekonoma Thomase Malthuse „A Summary View of the Principle of Population“ z roku 1830. V rozsáhlejší podobě byl Malthusův esej publikován např. již roku 1824, jako dodatek k proslulému encyklopedickému slovníku Ecyclopaedia Britannica (původní verze jsou ještě mnohem starší). Ve své době představoval neobyčejně hlubokou populační analýzu lidské společnosti z počátku 19. století a upozorňoval i na neblahé důsledky početního nárůstu obyvatelstva na Zemi v souvislosti s podstatně nižším nárůstem prostoru pro potravní zdroje. Zatímco potravní zdroje rostou aritmetickou řadou, potravní nároky rostou vinou geometrického zvyšování počtu obyvatelstva nepoměrně rychleji.

Malthus naopak připadl na svou populační teorii díky americkému vědci a státníkovi Benjaminu Franklinovi a jeho eseji z roku 1751, v němž Franklin ukazuje, že populační růst amerických kolonií je závislý na zdrojích živobytí a že americké kolonie mají určitý ekonomický a vojenský potenciál, který mateřská krajina (Británie) považuje za „alarmující“. A konečně ještě něco – Malthusův esej se velmi vtíravým způsobem dotýká křesťanské eschatologie, neboť zvláštním způsobem ukazuje, že jen ti lidé, kteří v období tvrdé zkoušky populačního zákona budou uchováni při životě, získají odměnu od Boha. Tato odměna spočívá v přežití, úspěchu a v účasti na Božím království. „Neboť mnozí jsou pozváni, ale málokdo bude vybrán,“ zni Ježíšova slova z evangelia (Matouš 22: 14). Prostým jazykem shrnuje Malthusův esej Felina, když Pennovi říká: „Pokud by to tedy bohové považovali za chybu, vyšlo by to u soudu najevo. Pokud ne, není nutné, abys pro sebe požadoval trest!“

A jsme zase zpátky u symbolu draka dštícího oheň. Nové se rodí ze starého, a tedy i materialismus se rodí z křesťanského náboženství. Slovo „pozvaný“ je totožné se slovem „povolaný“ a současně také „vyvolený“ nebo „spravedlivý“. Vyjadřuje souvislost mezi předurčením a etikou. V Malthusově populačním zákoně se tento vztah velice podobá teorii přírodního výběru, neboť tam jsou také „vyvolení“ („zdatní“, „zvýhodnění“). Navozuje se ‚dračí princip‘ – pojem spravedlnosti je nahrazen zdatností – jak v Malthusově sociologické a silně nábožensky založené „eschatologii“, tak v Darwinově „tezi zvýhodněných“ v principu přírodního výběru – a stejně tak i v dračí společnosti, v níž urození draci provádějí mezi malými dráčaty výběr a v zájmu zdokonalení dračí rasy pojídají neduživé jedince.

Británie viktoriánského období (i současná) se vyznačovala výraznou církevní mocí. Protože členové parlamentu museli skládat diskriminující přísahu věrnosti královně i anglikánské církvi (jejíž obdobou je dračí církev s pastory), nemohli se příslušníci římskokatolického vyznání a židé vůbec dostat do parlamentu. Jo Waltonová mi ochotně sdělila, že právě tohle měla na mysli, když vytvořila románové starověrce (pravověrce). Vnímala je jako obdobu katolíků, nonkonformistů a židů. Víra starověrců se nejvíce blíží římskokatolickému vyznání, ale sociálním postavením (popularitou mezi dělníky, snahou o reformu a odporem proti utlačování) se spíše přibližují nonkonformistickému hnutí, zatímco znevýhodněním před zákonem se zase podobají židům. A proč je náboženství tak důležité? Kam se vlastně tímhle nesouvislým doslovem chci dopracovat? A čím se vlastně anglikánská církev tolik lišila od ostatních (čím se starověrci lišili od pastorů)?

Již v 18. století se britští teologové snažili racionalisticky dokázat, že náboženství a rozum není nutné oddělovat. Každý si jistě vzpomene na Janovo evangelium, v němž Ježíš musí nevěřícího Tomáše vyzvat, aby si sáhl. Tomáš potřeboval hmatatelný důkaz, teprve pak uvěřil. Ježíš pak řekl: „Žes mne viděl, Tomáši, uvěřil jsi. Blahoslavení, kteříž neviděli, a uvěřili.“ (Jan 20: 29). Britský vědecký přístup znamenal zásadní převrat (dnes můžeme tyto myšlenky nejlépe sledovat u amerického kreacionismu, kde jsou dovedeny do extrému – kreacionismus se snaží vědecky doslovně – a krkolomně – potvrdit všechny biblické pasáže). Významným představitelem tehdejší anglikánské přírodní teologie byl bezesporu reverend William Paley (1743-1801). Zajímavé je, že to byl právě Paley, který se stal snad nejoblíbenějším autorem Charlese Darwina (to je nepopiratelná historická skutečnost, doložená slovy samotného Charlese, ale jen zřídka se o ní darwinologové zmiňují). Darwin neúspěšně studoval teologii, četl evangelia v řeckém originálu – a pětisetstránkovou Paleyho knihu „Natural Theology: or, Evidences of the Existence and Attributes of the Deity, Collected from the Appearances of Nature“ (1802), pojednávající o důkazech Boží existence plynoucích z účelného uspořádání světa (tzv. „teleologický důkaz“ – „argument from design“). Hltal ji s nadšením i dlouho po studiích, neboť problém jej fascinoval jako přírodovědce, a autora knihy velice obdivoval. Darwin sám si účelné uspořádání přírody jasně uvědomoval (tím vskutku proslul a jeho znalosti nelze než obdivovat). Výzkumu účelného uspořádání přírody zasvětil celou svou vědeckou dráhu – paradoxně však nakonec Paleyho důkaz obrátil proti přírodní teologii. Účel pochopil jako „adaptaci“ (abychom byli úplně přesní, přírodní teologové už pojem adaptace znali, ale vnímali ho pochopitelně jinak), odmítl ji jako důkaz působení nadpřirozených sil a vysvětlil ji působením „přirozených sil“ (tj. přírodního výběru).

Ve svém „viktoriánském románu“ s draky navzájem se pojídajícími tak vlastně autorka vtipně ztotožnila společenské zákony začínajícího kapitalismu s darwinistickými zákonitostmi přírody. Ať už to bylo záměrem či ne, využitím draků a dračí rasy se v románu vymezuje i konec nadvlády křesťanského světonázoru (kde had i drak symbolizují Satana) a nástup moderní civilizace – symbolicky, úsměvně i poněkud zlověstně. Dokud platila pravidla určovaná feudálním řádem a církví, byla příroda plná kouzel (nadpřirozených bytostí) a důkazů o obratnosti a laskavosti Stvořitele – přírodovědecké texty hýřily zbytečnými dovětky a vsuvkami poukazujícími na Boží lásku, kterou ta či ona živočišná či rostlinná struktura vyzařuje, ať už to dávalo smysl či ne. Dnes pravidla určuje kapitalistický řád a materialistická filozofie – a přírodovědecké texty se opět plní zbytečnými dovětky, tentokrát poukazujícími na boj o život či nesmiřitelnou konkurenci – a opět je jedno, zda to dává smysl či ne. I televiznímu divákovi je vytrvale představován obraz přírody se „zkrvavenými zuby a pařáty“, v níž neustále probíhá „tvrdý konkurenční boj o přežití“ – a pokud tomu zrovna záběry neodpovídají, horlivě nás o tom přesvědčuje komentář… Je to proto, že věda a světonázor tvoří nerozlučnou dvojici, nikdy se od sebe nechtějí lišit – princip zůstává stejný.

Proč tedy nezaměnit lidstvo za dračí rasu? Drobné rozdíly potvrzují základní pravidlo. Draci v románu ‚Draví a krvežízniví‘ požírají své zemřelé příbuzné a získávají tím sílu i moc. Jenže jak autorka poznamenává, viktoriánci koneckonců draví byli. Románová dračí společnost dokonce disponuje otroky. Na námitku, že viktoriánská Anglie otroky neměla, Jo Waltonová suše odpovídá: „Měla. V Americe!“

Dodatek –

tři vysvětlující poznámky ke knize

I. Dračí tituly

(od nejnižších po nejvyšší)

1) současné světské tituly v dračí společnosti

milostivý, milostivá slečna (Respected)

slovutný, slovutný lord (Dignified)

Jeho Jasnost, Její Jasnost, jasný lord (Illustrious)

Jeho Velebnost, Její Velebnost, velebný lord (Exalt, Exalted, Exalted Lord)

Jeho Eminence, Její Eminence, eminence, eminentní lord (Eminent, Eminence)

vznešený, vznešená (August, Augusta)

2) zaniklé světské tituly legendárních draků

Jeho Ctihodnost (Honorable)

Jeho Výsost (Highness)

Jeho Veličenstvo (Majestic)

II. Dračí kalendář

Rok je doba, za kterou dračí planeta jednou oběhne okolo slunce. Má deset měsíců, což činí dvě stě dní. Každý měsíc má čtyři týdny, každý týden má pět dní. Dny mají numerická jména – Prvoden, druhý den, třetí den, čtvrtý den, pátý den. Církev stanovila, že Prvoden se píše s velkým písmenem a je zasvěcen vyšším věcem, ostatní dny jsou pracovní.

měsíc příchodu zimy (Freshwinter)

ledozima (Icewinter)

třeskutá zima (Deepwinter)

slábnoucí zima (Softwinter)

měsíc tání (Thaw)

měsíc pučení (Budding)

měsíc květů (Flowering)

zelené léto (Greensummer)

vrcholné léto (Highsummer)

měsíc barvoměny listí, barvoměna (Leafturn)

III. Dračí morfologie a barvy

Draci Jo Waltonové jsou velmi tencí a dlouzí, s dlouhým ocasem. Na hřbetě mají křídla. Chodit a běhat mohou po všech čtyřech, anebo mohou kráčet vzpřímeně. Zaujímají-li vzpřímený postoj, lze jejich přední končetiny chápat jako paže a ruce. Dračice mají na rukou prsty (proto se dobře hodí pro práci písařek), zatímco draci na nich mají pařáty.

Dračice mají v mládí zlatou barvu. Ve chvíli, kdy se zasnoubí s drakem, jejich barva se z hormonálních příčin mění na růžovou – a vyjadřuje naprostou oddanost partnerovi. Jakmile začnou snášet vejce, růžová tmavne na červenou a tato červeň je s věkem stále temnější. Pokud si nenajdou partnera a jsou příliš staré na to, aby mohly mít potomstvo, zlatá barva šupin se mění v ocelově šedou. Dračí samci mají barvu bronzovou či černou. Pokud má drak či dračice barvu zelenou, vždy to signalizuje nemoc.

TRIFID

Jo Waltonová

Draví a krvežízniví

Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2006

jako svou 892. publikací, v edici TRIFID svazek 154.

Vydání 1.

Z anglického originálu Tooth and Claw

přeložil Václav Petr.

Ilustrace na obálce Jana Šouflová.

Grafická úprava obálky Dagmar Krásná.

Redakce Dita Váchová.

Autorský medailon Martin Šust.

Vytiskla tiskárna EKON, Jihlava.

ISBN 80-7254-771-2

www.triton-books.cz

Doporučená prodejní cena 219,– Kč

(členové SFK TRIFID 159,– Kč)

Table of Contents

Věnování, poděkování a poznámky

I. Bon Agornin umírá

1. Bonova zpověď

2. V hovorně

3. V jídelně

4. Ve spodní sluji dojde k neslýchané události

II. Dalekosáhlá rozhodnutí

5. Avan zamýšlí podat žalobu

6. Frelt spřádá plány

7. Ameřina naléhavá prosba

8. Frelt nabídne Selendře manželství

III. Sestry přísahají

9. Jak Selendra zrůžověla

10. Sestry přísahají

11. Penn zažije překvapení

IV. Rodina se loučí s Agorninovem

12. Pennovy přípravy na cestu

13. Penn a Selendra odjíždějí

14. Odlétá i Hanera

15. Sebeta

16. Nebezpečí sežrání

V. Na panství Její Velebnosti z Benandi

17. Felina Agorninová

18. Na návštěvě u Její Velebnosti

19. Jak se to mělo se Sérovými finančními vyhlídkami

20. Cestovatelé se vracejí

VI. Irietské aféry

21. Jak je důležité nosit klobouk

22. Vlivné pařáty

23. Jak se dělá úřednická politika

24. Druhá zpověď

VII. Večírek

25. Její Velebnost schválí Ameru

26. Na Benandi se slaví Prvoden

27. Šer navštíví Selendru

28. Co se stalo na večírku

VlIl. Daverak obdrží předvolání k soudu

29. Jak pohodlně se žije na Daverakově

30. Obsílka právě dorazila

31. Druhý večírek

32. Dopisy

IX. Piknik

33. Její Velebnost si promluví se Šerem

34. Výlet k vodopádům

35. Pátrání v jeskyní

36. Poklad Jeho Veličenstva

X. Volba spojenců

37. Třetí večírek

38. Daverak se poradí se svým právníkem

39. Druhá nabídka sňatku

40. Druhé smrtelné lože

XI. Jak se mladá dračice zamilovala

41. Třetí nabídka sňatku

42. Rozhovory na benandském hradě

43. Rozhovory na vikariátu

44. Rozhovor v kloboučnictví

XII. Vyšší společnost

45. Třetí zpověď

46. Čtvrtá nabídka sňatku

47. Jak proběhlo první stání

XIII. Benandi za třeskuté zimy

48. Čtvrtá zpověď

49. Jak se žije ve společenském světě

50. Pátá nabídka

51. Pátá zpověď

XIV. Příjezd do Irietu

52. Šestá nabídka sňatku

53. Odjezd z Benandi

54. Hanera si vyjde na procházku

55. Benandský letní dům

XV. Večírky sbližují

56. Sedmá nabídka sňatku

57. Třetí smrtelné lože a šestá zpověď

58. Třetí večírek a sedmá zpověď

59. Jak dopadlo druhé slyšení

XVI. Odměny a sňatky

60. Vypravěčka musí přiznat, že ztratila přehled o počtech svatebních návrhů a zpovědí

61. Sestry pamatují na svou přísahu

62. Ples Jejich Eminencí z Telstiů

Nezáživný doslov překladateleke knize ‚Draví a krvežízniví‘anebDračí společnost jako parodiena darwinovské zákonitostipřírodního výběru

Dodatek –tři vysvětlující poznámky ke knize