ALL IS NOT FORGOTTEN

Copyright © 201ť by Wendy Walker. All rights reserved.

Translation © David Petrů, 2017

ISBN 978-80-242-5884-3

Andrewovi, Benovi a Christopherovi

Kapitola první

Následoval ji do lesa za domem. Na zemi ležely zbytky po zimě, větvičky a suché listí, které v průběhu uplynulých šesti měsíců spadalo ze stromů a zetlelo pod pokrývkou sněhu. Možná zaslechla, jak se k ní blíží. Možná se otočila a spatřila ho v té černé vlněné kukle, jejíž vlákna se našla pod jejími nehty. Když padla na kolena, zbytky křehkých větviček zapraskaly jako staré kosti a poškrábaly jí holou kůži. Hrubě jí přitiskl obličej a hrudník k zemi, pravděpodobně vnější hranou předloktí, a ona nepochybně cítila vláhu z rozstřikovačů, které ani ne deset metrů opodál kropily trávník. Když ji našli, měla ještě vlhké vlasy.

Jako malá si doma na zahradě s rozstřikovači ráda hrála, za parných letních odpolední se vodu snažila chytat, za svěžích jarních večerů jí naopak uhýbala. Její bráška ji často honil, úplně nahatý, s buclatým bříškem, a mával u toho rukama, které ještě neuměl moc dobře zkoordinovat s krátkými nožičkami. Někdy se k nim přidal i jejich pes a štěkal tak zběsile, že přehlušil i dětský smích. Bezmála půl hektaru zelené trávy, kluzké a mokré. Rozlehlé, ničím nestíněné nebe s nadýchanými bílými oblaky. Máma je sledovala z okna a táta se vracel domů z práce, jejíž pachy mu ulpívaly na obleku: zvětralá káva z kanceláře v autoprodejně, nová kůže, guma pneumatik. Teď jí ty vzpomínky přinášely bolest, přestože se k nim uchýlila hned poté, co se jí začali vyptávat na rozstřikovače – jestli byly zapnuté, když vyběhla přes trávník do lesa.

Znásilnění trvalo skoro hodinu. Je k neuvěření, co všechno dokážou zjistit. Prý ze srážení krve v místech průniku a z rozdílných stupňů podlitin na jejích zádech, pažích a krku, kde ji v průběhu střídavě svíral. Večírek během té hodiny nerušeně pokračoval. Z místa, kde ležela, viděla na rozsvícená okna, v nichž se míhaly postavy přecházející po pokojích. Byla to velká párty, sešli se na ní prakticky všichni z desátého ročníku a k tomu i pár lidí z devátého a z jedenáctého. Střední škola ve Fairview je poměrně malá, dokonce i v porovnání s jinými příměstskými školami v Connecticutu, a hranice mezi ročníky tu nejsou zdaleka tak ostré jako jinde. Máme společná sportovní družstva, divadelní představení, koncerty a podobně. Někdy se hranice stírají i při vyučování; kdo je nadaný na matematiku nebo jazyky, může se učit s vyšším ročníkem. Jenny Kramerová mezi podobně pokročilé nikdy nepatřila. Přesto byla přesvědčená, že je inteligentní a má ohromný smysl pro humor. Navíc byla dobrá ve sportu – v plavání, v pozemním hokeji, v tenise. Měla však pocit, že dokud nedospělo její tělo, nikomu na ničem z toho nezáleželo. Na večírku se cítila tak skvěle jako snad nikdy v životě. Mám dojem, že to tak přímo i řekla: Měl to být nejlepší večer mého života. Připadalo jí, že po letech strávených v té „pubertální kukle“, jak jsem to sám začal nazývat, je konečně sama sebou. Zbavila se krutosti rovnátek a přetrvávající dětské baculatosti, akné a vzpurných vlasů i prsou, která byla příliš malá na podprsenku, a přesto se zřetelně rýsovala pod tričkem. Vždycky se víc kamarádila s kluky, bývala jejich důvěrnicí, když usilovali o jiné holky. Nikdy o ni. Tak to popsala sama, ne já, ačkoli mám pocit, že na svých patnáct let to vystihla poměrně dobře. Uměla nezvykle přesně hodnotit sebe samu. Navzdory tomu, co jí, i všem ostatním, vtloukali do hlavy rodiče a učitelé, věřila – a nebyla s tím názorem mezi svými vrstevníky nijak osamocená –, že pro holku z Fairview je tou nejdůležitější vlastností krása. A tak když do ní konečně dospěla, připadala si, jako by vyhrála v loterii.

A pak ten kluk. Doug Hastings. Na večírek ji pozval v pondělí na chodbě mezi hodinami chemie a evropských dějin. To si vybavovala naprosto přesně, stejně jako to, co měl na sobě, jak se tvářil, a že působil trochu nervózně, přestože se snažil chovat nenuceně. Celý týden pak nemyslela prakticky na nic jiného než na to, co si vezme na sebe a jak si v sobotu dopoledne, až půjde s mámou do města, nechá udělat vlasy a nalakovat nehty. Trochu mě to překvapilo. Doug Hastings mi není moc sympatický, přinejmenším na základě toho, co o něm vím. A myslím si, že jako rodič mám na takový názor právo. Ne že bych neměl pochopení pro jeho situaci – otec starý surovec, matka poměrně neprůbojná, takže se děti snaží k něčemu vést jen za otcovými zády. Přesto mě poměrně zklamalo, že ho Jenny neprokoukla.

Ten večírek pro ni byl jako splněný sen. Rodiče odjeli pryč, takže si děcka mohla hrát na dospělé, míchat si koktejly do skleniček na martini, pít pivo z broušených sklenic. Setkala se tam s Dougem. Bohužel nejen s ním.

Hudba vyřvávala na plné pecky a z toho místa v lese ji nepochybně slyšela. Pouštěly se samé popové megahity, které dobře znala, písničky, jejichž text vám uvízne v hlavě. Kromě hudby a tlumeného smíchu, jenž se nesl z otevřených oken, jistě slyšela i zvuky, které byly blíž: nechutné vzdechy útočníka, vlastní chroptivé sténání.

Když s ní skončil a zmizel do tmy, podepřela se loktem a zvedla obličej ze země. Možná v tom okamžiku ucítila, jak její tvář, tak dlouho přitisknutou k zemi, opět pohladil vzduch, a pravděpodobně i to, že má mokrou kůži. Kousky větviček a listí, na nichž ležela, jí na tváři ulpěly, jako by měla obličej potřený lepidlem, které mezitím začalo schnout.

Když se nadzvedla, jistě uslyšela to sténání.

Po chvíli se posadila. Pokusila se ze sebe očistit všechnu špínu. Hřbetem ruky si otřela tvář. K zemi se snesly zbytky suchých listů. Určitě zjistila, že má sukni vyhrnutou kolem pasu a odhalený rozkrok. Poté se zřejmě zvedla na všechny čtyři a kousek popolezla, patrně proto, aby sebrala svoje kalhotky. Když ji našli, svírala je v ruce.

Sténání nejspíš zesílilo, protože ho nakonec uslyšela jiná dívka a její přítel, kteří si opodál na zahradě našli místečko sami pro sebe. Když se opět začala sunout k trávníku, pod dlaněmi a koleny jí zapraskaly větvičky. Zkoušel jsem si představit, jak pomalu leze, jak jí opilost ztěžuje orientaci a šok pro ni zastavuje čas. Zkoušel jsem si představit, jak se konečně zarazila, posadila se a obhlíží napáchané škody: vidí roztržené kalhotky, cítí zemi pod holými hýžděmi. Kalhotky byly tak potrhané, že si je nemohla znovu obléct, celé špinavé od krve a hlíny. Sténání stále sílilo. Nepochybně se zamyslela nad tím, jak dlouhou dobu asi v lese strávila.

Opět začala lézt po čtyřech. Ale i když se pořád vzdalovala, sténání vytrvale sílilo. Jistě zoufale toužila uniknout, dostat se na měkký trávník, nyní pokropený čistou vodou, zkrátka tam, kde byla, než se ocitla v lese.

Popolezla dalších pár metrů a znovu se zastavila. Možná právě v tu chvíli jí došlo, že to znepokojivé sténání slyší ve vlastní hlavě, že vychází z jejích vlastních úst. Přemohla ji únava a podlomila se pod ní nejdřív kolena, potom ruce.

Říkala mi, že se vždycky považovala za silnou holku, za atletku s nezdolnou vůlí. Silnou na těle i na duchu. To jí totiž táta vštěpoval už od dětství. Buď silná na těle i na duchu, a budeš mít dobrý život. Možná si v duchu říkala, že musí vstát. Možná se snažila poručit nohám, ať se dají do pohybu, potom pažím, jenže její vůle nic nezmohla. Místo toho, aby ji končetiny donesly zpátky tam, odkud původně přišla, se jen schoulily k jejímu pohmožděnému tělu na špinavé zemi.

Tekly jí slzy, hlas jim přizvukoval tím děsivým sténáním, a takhle ji nakonec našli a zachránili. Nesčetněkrát od onoho večera si v duchu kladla otázku, jak je možné, že nic z toho, co v sobě má – její inteligence, vůle, svaly –, nedokázalo tomu, co se stalo, zabránit. Nedokázala si vybavit, jestli se útočníkovi snažila vzdorovat, jestli volala o pomoc, nebo všechno prostě vzdala a nechala ho, ať si s ní dělá, co se mu zlíbí. Nikdo ji neslyšel, dokud nebylo po všem. Řekla mi, že teď chápe, že po každé bitvě zůstane přemožitel a přemožený, vítěz a oběť, a že jí nezbývá, než se smířit se skutečností: v téhle bitvě naprosto a nezvratně prohrála.

Když jsem výše uvedené informace, tento příběh znásilnění Jenny Kramerové, slyšel poprvé, nedokázal jsem posoudit, kolik z toho je pravda. Sled událostí poskládali z kriminalistického rozboru důkazů, výpovědí svědků, profilů sestavených policejním psychologem a nespojitých střípků vzpomínek, které Jenny zůstaly po preventivním antistresovém zákroku. Říká se, že tenhle zákrok je učiněný zázrak – vymaže vám z hlavy to nejděsivější trauma. Žádný zázrak to samozřejmě není, z vědeckého hlediska vlastně nejde ani o nic kdovíjak úžasného. Ale k tomu všemu se dostanu později. Teď, v úvodu svého vyprávění, chci především říct, že pro tuhle krásnou mladou dívku to zázrak nebyl v žádném případě. To, co jí odstranili z paměti, dál přežívalo v jejím těle a duši a já měl pocit, že bych jí to, oč ji připravili, měl vrátit. Možná vám to bude připadat zvláštní. Nezvyklé. Znepokojivé.

Fairview, jak už jsem naznačil, je malé město. Znal jsem Jenny Kramerovou z fotek v místních novinách a z pozvánek na školní tenisové turnaje vyvěšených v lahůdkách u Giny na East Main Street. Poznával jsem ji, když jsem ji potkal na ulici, v kině s kamarádkami nebo na koncertě ve škole, kam chodily i moje děti. Působila nevinně, což bylo v přímém rozporu s tím, jak dospěle se snažila tvářit. I v těch minisukýnkách a zkrácených tričkách, které jsou dnes v módě, byla pořád dívkou, ne ženou. A kdykoli jsem ji viděl, probouzela ve mně optimismus ohledně stavu dnešního světa. Rozhodně nemůžu říct, že by ve mně podobné pocity vyvolávali všichni, celé to stádo dnešní mládeže, která jako hejno kobylek připravila náš život o veškerý řád. Přilepení k těm svým mobilům jako tupí roboti, bez špetky zájmu o cokoli kromě posledních drbů o celebritách a věcí, které jim dokážou přinést okamžité uspokojení – videa, hudba, sebestředné tweety, Instagram a Snapchat. Není nic zvláštního na tom, že jsou mladí sobečtí. Zatím duševně dostatečně nevyspěli. Někteří si však i v tomto období dokážou uchovat kouzlo, a takoví pak vyčnívají nad všechny ostatní. Jsou to ti, kteří se vám zahledí do očí, když je pozdravíte, zdvořile se usmějí, pustí vás jako první do dveří čistě proto, že jste starší, a chápou, že ke spořádané společnosti patří jistá dávka úcty. Jednou z nich byla i Jenny.

Když jsem ji viděl potom, když jsem viděl, jak se z ní nadobro vytratila veškerá radost, která dříve tryskala v jejím nitru, probouzelo to ve mně zlost na celé lidstvo. Jelikož jsem věděl, k čemu tam v lese došlo, chtě nechtě jsem se k tomu v myšlenkách stále vracel. Nemravnosti, násilí a hrůzy nás vždy přitahují. Předstíráme, že tomu tak není, ale je to naše přirozenost. Když stojí u cesty sanitka, každý řidič zpomalí, aby se podíval na poraněného. Neznamená to, že jsme kdovíjak špatní.

Tahle dokonalá dívka, kterou kdosi zneuctil, pošpinil. Připravil ji o nevinnost. Zlomil jí duši. Možná to zní melodramaticky. Jako klišé. Ten muž jí však do těla vnikl tak hrubě a takovou silou, že ji museli sešívat. Pomyslete na to. Pomyslete na to, že si vybral dítě, patrně proto, aby měl pannu, protože chtěl znásilnit nejen její tělo, ale i její nevinnost. Pomyslete na bolest, kterou protrpěla, když jí trhal a drásal ta nejintimnější místa na těle. A představte si, co dalšího skončilo potrhané a rozdrásané poté, co hodinu trýznil její tělo, pronikal do ní znovu a znovu, a možná jí u toho i hleděl do tváře. Kolik různých výrazů mu za tu dobu nabídla k pokochání? Překvapení, strach, hrůzu, utrpení, smíření a nakonec lhostejnost, když se uzavřela do sebe. Ten netvor ji uchvátil a do posledního kousíčku pohltil. A ani tím to neskončilo, protože i po preventivním zákroku samozřejmě věděla, k čemu došlo. Všechno romantické snění o tom, jak bude poprvé s milencem, všechny milostné představy, které se jí do té doby honily hlavou a vyvolávaly jí úsměv na rtech při pomyšlení, jak ji jednou bude zbožňovat člověk úžasnější než kdokoli jiný na světě, tohle všechno pro ni bylo nejspíš navždy ztraceno. Co potom zůstalo dospívající dívce, když pravděpodobně přišla o vše, co většinu života naplňuje naše srdce?

Vybavoval se jí výrazný pach, jenže nedokázala určit, z čeho přesně pocházel. Vybavovala se jí jedna píseň, ale je možné, že ji pouštěli několikrát. Vybavovaly se jí události, které ji přiměly vyběhnout zadními dveřmi na trávník a přes něj do lesa. Nepamatovala se na rozstřikovače, což byl podstatný detail při rekonstrukci zločinu. Rozstřikovače byly řízené časovým spínačem, zapínaly se v devět a vypínaly v deset. Ti dva milenci, kteří ji objevili, našli mokrý trávník, ale ve vzduchu už nebyla ani kapka. Ke znásilnění došlo v době mezi tím.

Doug přišel s jinou dívkou. Byla z nižšího ročníku a potřebovala ho využít pro svůj plán, jehož cílem bylo probudit žárlivost v jednom starším klukovi. Osvětlovat její fádní motivy snad ani nestojí za námahu. Pro Jenny bylo podstatné, že představy, jimž se oddávala celý týden a do nichž vkládala takové naděje, vzaly v jediném okamžiku zasvé. Poměrně přirozeně začala svůj žal utápět v alkoholu. Její nejlepší kamarádka Violet později vypověděla, že si Jenny nejdřív dala několik panáků vodky. Během hodiny zvracela na záchodě. To vedlo k pobavení řady účastníků večírku a následně k jejímu dalšímu ponížení. Klidně by mohlo jít o scénář některého z těch seriálů ze středoškolského prostředí, které v poslední době tak letí. Až na tu část, která následovala. Tu část, kdy Jenny vyběhla do lesa, aby byla sama a mohla se vybrečet.

Byl jsem bez sebe vzteky. Za to se nebudu omlouvat. Chtěl jsem, aby si to pachatel spravedlivě odskákal. Jenže bez jasných vzpomínek, bez jakýchkoli důkazů kromě těch vlněných vláken za nehty, protože si ten netvor počínal velice obezřetně, jsme se mohli se spravedlivým trestem rozloučit. Fairview je malé město. Ano, já vím, opakuju to pořád dokola. Ale říkám to proto, abyste pochopili, že do takového města zřídka přijede spáchat zločin někdo cizí. Jakmile se na jedné z těch dvou krátkých hlavních tříd v centru objeví neznámá tvář, všichni se za ní otáčejí. Ne z obavy, to ne, čistě ze zvědavosti. Je to něčí příbuzný? Někdo nový, kdo se právě přistěhoval? Na určité výjimečné akce se sem sjíždí spousta návštěvníků, na sportovní utkání, trhy a podobně. Přijíždějí lidé z okolních měst a my je tu rádi vidíme. Obecně vzato jsme přátelští, důvěřiví. Během obyčejného víkendu tu však nikdo cizí nezůstane bez povšimnutí.

Tím vším mířím ke zcela zjevnému závěru: kdyby Jenny nepodstoupila onen preventivní zákrok, kdyby si uchovala nedotčené vzpomínky, možná by si ho dokázala zařadit. Ta vlákna pod jejími nehty naznačovala, že ho chytila za kuklu. Třeba se jí podařilo mu ji stáhnout, nebo alespoň nadzvednout natolik, aby spatřila jeho obličej. Třeba slyšela jeho hlas. Nebo vydržel být během celé hodiny znásilňování naprosto tiše? To není moc pravděpodobné, že? Věděla by, jak byl vysoký, jestli byl hubený, nebo tlustý. Možná by poznala, jestli měl staré, nebo mladé ruce. Možná nosil prstýnek, zlatý kroužek nebo znak nějakého klubu. Měl tenisky, mokasíny, nebo pracovní boty? Byly okopané či potřísněné od oleje nebo barvy, nebo naopak dokonale naleštěné? Poznala by ho, kdyby vedle něj stála ve frontě na zmrzlinu? Nebo v kavárně? Nebo ve školní jídelně? Možná by ho poznala čistě jen pocitově. Strávit s někým hodinu o samotě není právě málo.

Možná ode mě bylo kruté, že jsem tohle pro Jenny Kramerovou chtěl. Možná bylo kruté, že jsem za svou touhou šel. Vedlo to, jak uvidíte, k nepředvídaným následkům. Jenže ta hrozná nespravedlnost, ten vztek, který to ve mně probouzelo, a moje schopnost vcítit se do jejího utrpení, to všechno mě pohánělo za jediným cílem: vrátit Jenny Kramerové tu děsivou noční můru do těch nejmenších podrobností.

Kapitola druhá

Jennyiným rodičům zavolali krátce po půl jedenácté. Byli na večeři se dvěma páry ze společenského klubu, ačkoli večeře se konala doma u jednoho ze zmíněných párů, nikoli v klubu samotném. Charlotta Kramerová, Jennyina matka, si na to cestou autem přes město stěžovala, protože podle ní by měli raději večeřet v klubu, aby zužitkovali svůj měsíční příspěvek, a také proto, jak mi tvrdil její manžel Tom, že Charlotta má zkrátka slabost pro tamní společnost. Koktejly se vždy podávají v salonku, takže bez ohledu na to, s kým jste přišli na večeři, máte příležitost družit se i s dalšími členy. Tom se do klubu nikdy příliš nehrnul, s výjimkou nedělního golfu se svou tradiční čtyřkou – jedním přítelem z vysoké a dvěma otci, s nimiž se seznámil přes Jennyino atletické družstvo. Charlotta byla naproti tomu společensky založená a chtěla se v příštím období ucházet o místo ve správě bazénu. Každý sobotní večer, který nestrávila v klubu, považovala za promarněnou příležitost. Šlo o jeden z mnoha zdrojů jejich manželských rozmíšek a krátká cesta autem skončila mlčením a oboustranným podrážděním z toho, že se opět nechali zatáhnout do téže stokrát obehrané debaty.

Později se to oběma vybavilo a oba se pozastavili nad tím, jak malicherná byla jejich hádka ve srovnání s brutálním znásilněním jejich dcery.

Na malém městě je příjemné mimo jiné to, že se lidé tolik nezdráhají upravit si v případě potřeby pravidla. Obavy z něčí výtky, či snad dokonce žaloby, nejsou zdaleka takové jako ve větší komunitě. A tak když detektiv Parsons Kramerovým zavolal, nesdělil jim, co přesně se stalo, zmínil jen, že se Jenny na večírku opila a byla odvezena do nemocnice. Jedním dechem je ujistil, že život jejich dcery není v ohrožení. Tom za to byl vděčný, za těch pár minut na cestě z večeře do nemocnice, kdy byl ušetřen utrpení. Protože každá minuta poté, co se o znásilnění dozvěděl, pro něj znamenala přesně tohle – nepolevující bolest.

Charlotta to oceňovala méně, neboť ji polovičatá pravda vedla k rozhořčení nad dceřinou lehkomyslností. Jistě se o tom dozví celé město, a co si budou lidé myslet o jejich rodině? Cestou do nemocnice se bavili o tom, jak dceru potrestají; zvažovali, zda pro ni bude horší domácí vězení, nebo zabavení mobilního telefonu. Jakmile se dozvěděli celou pravdu, Charlotta se kvůli tomu pochopitelně cítila provinile, a proto detektivu Parsonsovi původní zatajení informací vyčítala. Když vám dá někdo podnět k tomu, abyste se zlobili na vlastní dítě, a posléze zjistíte, co hrozného se mu ve skutečnosti stalo, je taková reakce naprosto přirozená. Přesto jsem v téhle záležitosti stál spíš na Tomově straně. Možná proto, že jsem sám otec, a ne matka.

Vestibul nemocnice byl v době jejich příjezdu prázdný. V posledních letech se díky veřejným sbírkám podařilo prostor vestibulu zvelebit a změny, byť podle mnohých v podstatě jen kosmetické, jsou patrné na první pohled. Dřevěné obložení, nový koberec. Měkké světlo a klasická hudba z bezdrátových reproduktorů zavěšených diskrétně v rozích. Charlotta se „přiřítila“ (Tomův výraz) na recepci. Tom ji dohnal a postavil se vedle ní. Zavřel oči a nechal si hudbou zklidnit krev. Bál se, že Charlotta bude příliš tvrdá, nebo každopádně tvrdší, než si daná chvíle žádá, a chtěl ji „vyvažovat“. Jenny se bude především potřebovat vyspat s vědomím, že ji rodiče pořád milují a že se všechno nějak vyřeší. Následky mohou počkat, dokud všichni nevystřízliví a nevyčistí si hlavu.

Kramerovi měli své role v rodině jasně rozdělené. V případě jejich dcery byla pedantkou Charlotta. U syna Lucase si role často vyměňovali, pravděpodobně kvůli chlapcovu věku (deset let) a pohlaví. Tom toto uspořádání popisoval podobně, jako by popisoval modré nebe – takhle je to správné, takhle je to v každé rodině. A teoreticky měl pravdu. Všude jsou třeba nějaké role, proměnlivá spojenectví, hodní policajti a zlí policajti. Jenže v rodině Kramerových jako by přirozený chod věcí ustupoval Charlottiným potřebám a ostatní přijímali jen ty role, které už pro sebe neuchvátila ona. Jinými slovy, normálnost, kterou se Tom své rodině snažil připisovat, se ukázala značně nenormální a neudržitelná.

Sestra, která jim otevírala dveře k ošetřovnám, se na ně soucitně usmála. Neznali ji, ale to platilo pro většinu ošetřovatelského personálu v nemocnici. Hůře placení kvalifikovaní zaměstnanci zřídka žijí ve Fairview, obvykle dojíždějí ze sousedního Cranstonu. Tomovi její úsměv utkvěl v paměti. Šlo o první náznak, že se stalo něco vážnějšího, než jim bylo původně naznačeno. Lidé obvykle takovým sdělením skrytým v prchavých výrazech obličeje nevěnují příliš velkou pozornost. Zkuste si však představit, jak byste se asi usmáli na přítele, jehož dospívající dítko bylo přistiženo opilé. Váš úsměv by nejspíš vyjadřoval určité pobavené porozumění. Říkal by: No jo, s mládeží je kříž. Jen si vzpomeň, jací jsme bývali my. A teď si představte, jak byste se usmáli, kdyby se tentýž potomek stal obětí útoku. V tomto případě by váš úsměv nepochybně říkal: Panebože! To je strašné! Chudák holka! Tohle člověk vyčte z očí, z nakrčení ramen i z postavení úst. Jakmile se sestra usmála, Tom se přestal soustředit na kočírování manželky a upřel myšlenky na to, aby byl co nejdříve u dcery. Prošli bezpečnostními dveřmi na příjem a potom k dalšímu kruhovému pultu, za nímž sestry u monitorů zpracovávaly všemožné dokumenty. Ujala se jich další žena, opět s ustaraným úsměvem.

Zvedla telefon a zavolala doktorovi.

Dokážu si je v tom okamžiku živě představit. Charlotta v béžových společenských šatech, blond vlasy pečlivě sepnuté do drdolu. Ruce založené na prsou v póze, v níž chtěla předstoupit před Jenny, a také kvůli personálu, který ji nepochybně v duchu hodnotil. A Tom, o půl hlavy vyšší než ona, s rukama v kapsách khaki kalhot, stále neklidněji přešlapující na místě, jak mu hlavou překotně pádily myšlenky poháněné jeho instinkty. Oba se později shodli, že jim těch pár minut čekání na lékaře připadalo jako hodiny.

Charlotta byla velmi vnímavá a záhy si všimla tří policistů, kteří v koutě popíjeli z papírových kelímků kafe. Stáli zády ke Kramerovým a rozmlouvali s jednou ze sester. Sestra si všimla Charlotty, cosi zašeptala, a policisté se otočili, aby se na ni podívali. Tom hleděl opačným směrem, ale i on si začínal všímat, kolik přitahují pozornosti.

Ani jeden z nich si nedokázal vzpomenout, jak přesně doktor své sdělení formuloval. Charlotta si záhy uvědomila, že se zprostředkovaně znají – doktorova dcera chodila na základce o rok níž než Lucas –, což ještě zvýšilo její obavy o Jennyinu nyní poskvrněnou pověst a o to, že se něco z ní přenese i na jejich syna. Doktor Robert Baird. Něco před čtyřicítkou. Korpulentní. Řídké světle hnědé vlasy a laskavé modré oči, které se trochu mhouřily, když vyslovoval určitá slova, při nichž se mu zvedaly lícní kosti. Oba si vybavovali, jak při líčení Jennyiných zranění působil zvláštně. Vnější natržení hráze a řitního otvoru… rektální a vaginální poranění… pohmožděniny na krku a zádech… operace… šití…

Ta slova mu proudila z úst a poletovala kolem nich, jako by byla v cizím jazyce. Charlotta vrtěla hlavou a několikrát nevzrušeně pronesla „ne“. Domnívala se, že si je spletl s rodiči jiné pacientky, a snažila se ho zarazit dřív, než jim toho prozradí příliš, a ušetřit ho tak trapasu. Zopakovala své jméno a řekla mu, že je sem zavolali, protože to jejich dcera „přehnala“ na večírku. Tom si později vybavoval, že v té chvíli mlčel, jako by tím, že nevydá ani hlásku, mohl zmrazit čas dřív, než se rozběhne cestou, která se před ním pomalu začínala rýsovat.

Doktor Baird přestal mluvit a pohlédl na policisty. Jeden z nich, detektiv Parsons, k lékaři zvolna – se zjevnou zdráhavostí – zamířil. Kramerovi ustoupili stranou. Baird s Parsonsem chvíli rozmlouvali.

Baird vrtěl hlavou a klopil zrak k černým botám. Povzdechl si. Parsons omluvně pokrčil rameny.

Baird se od něj posléze oddělil a vrátil se ke Kramerovým. S rukama sepjatýma jako k modlitbě jim stručně a bez příkras sdělil pravdu. Vaši dceru našli v lese za jedním domem na Juniper Road. Někdo ji znásilnil.

I později si doktor Baird jasně vybavoval zvuk, který unikl z těla Toma Kramera. Nebylo to slovo, zasténání ani zalapání po dechu, byl to zvuk, jaký do té doby neslyšel. Zvuk jako smrt, jako by Toma Kramera v tom okamžiku zavraždil. Tomovi se podlomila kolena a natáhl ruce k Bairdovi, ten ho zachytil a pomohl mu udržet se na nohou. Přispěchala k nim jedna ze sester a nabídla, že přinese židli, ale Tom Kramer odmítl. Kde je! Kde je moje holčička! dožadoval se a odstrčil lékaře stranou. Vyrazil k jedné plentě, ale sestra ho zastavila, chytila ho zezadu za předloktí a nasměrovala ho chodbou. Je hned tamhle, řekla. Bude v pořádku… te spí.

Došli k jiné plentě a sestra ji odhrnula.

Od chvíle, kdy se nám narodila naše vlastní dcera, naše první dítě – jmenuje se Megan a teď je na vysoké –, mi moje žena říká, že si scénáře jako tento vždycky vztahuje na sebe. Když jsme přihlíželi, jak Megan za volantem našeho auta poprvé sama odjíždí od domu. Když odletěla na letní program v Africe. Když jsme ji kdysi dávno přistihli, jak na zahradě šplhá po stromě. Příkladů bych mohl jmenovat spoustu. Moje žena vždycky zavře oči a představuje si hromadu pokrouceného, krví potřísněného kovu u silnice nebo kmenového náčelníka s mačetou, před nímž naše dcera vzlyká na kolenou. Nebo jak nehybně, se sraženým vazem leží pod stromem. Rodiče žijí v neustálém strachu a to, jak ho zvládáme, jak se s ním dokážeme vypořádat, závisí na tolika faktorech, že nemá smysl se tu o nich rozepisovat. Moje žena si to musí v duchu prožít, spatřit to, cítit tu bolest. Potom to všechno uloží do krabice, tu zastrčí na polici, a když na ni ty hlodavé obavy začnou dotírat, stačí jí v duchu pohlédnout na tu krabici, a obavy přejdou dřív, než se v ní stačí uhnízdit a okrádat ji o radost ze života.

Ty obrazy mi často popisuje a někdy si krátce pobrečí v mém objetí. Ze všeho nejvíc mě na jejích popisech fascinuje to, co je samou jejich podstatou, totiž ten protiklad čistoty a zmaru. Dobro a zlo. Co koneckonců může být čistšího a lepšího než dítě?

Když Tom Kramer spatřil svou dceru za tou plentou, uviděl to, co si moje žena jen představuje. Copánky svázané mašlí ležící vedle pohmožděnin na obličeji. Rozmazanou černou řasenku na dosud dětsky baculatých tvářích. Růžově nalakované polámané nehty. Zakrvácený ušní lalůček, v němž chyběla jedna z náušnic se znamením horoskopu, které jí koupil k narozeninám. Kolem kovové stolky s nástroji a krví nasáklými tampony. Chirurg s ní ještě neskončil, proto místnost zatím neuklidili. Vedle lůžka seděla žena v bílém laboratorním plášti a měřila jí tlak. Kolem krku měla stetoskop a věnovala jim jen krátký pohled, načež se obrátila zpět k číselníku připojenému k černé gumové pumpičce. V koutě stála policistka a předstírala, že si něco pilně zapisuje do notesu.

Jako když vám před smrtí „proběhne před očima celý život“, Tom v duchu spatřil novorozeně v růžové zavinovačce. Ucítil na krku dech děťátka, které mu spalo v náruči, ucítil maličkou ručičku ztracenou ve své dlani, nožky, které ho objímaly kolem pasu. Uslyšel pronikavé chichotání od svého mírně nakynutého pupku. Jejich vztah vůbec neposkvrňovaly kaňky špatného chování. Ty byly vyhrazeny pro Charlottu Kramerovou a já pochopil, že v tomto ohledu jim oběma – zcela neúmyslně – věnovala obrovský dar.

Vztek na útočníka měl přijít až o něco později. V tu chvíli Tom cítil a vnímal především vlastní selhání, protože svou milovanou holčičku nedokázal ochránit. Jeho zoufalství bylo nezměřitelné a nelze ho ani slovy popsat. U lůžka své bledé, nehybné dcery se sám rozbrečel jako malé dítě, přestože hned vedle něj dosud stála nemocniční sestra.

Charlotta Kramerová zůstala vzadu s doktorem. Jakkoli to může znít zvráceně, dceřino znásilnění vnímala jako problém, který je třeba vyřešit. Prasklou trubku, která zatopila sklep. Či snad ještě hůř: jako požár, který spálil jejich dům do základů, ale oni z něj vyvázli.

Podstatné pro ni bylo to poslední – že oni přežili. V myšlenkách se neprodleně pustila do budování nového domu.

S rukama založenýma na prsou pohlédla na doktora Bairda. O jaký druh znásilnění šlo? zeptala se ho.

Baird se zarazil, protože mu dotaz nebyl zcela jasný.

Charlotta jeho vnitřní zmatek vycítila. Vždyť víte, byl to nějaký kluk z toho večírku, který se nechal unést?

Baird zavrtěl hlavou. To nevím. Možná by vám víc řekl detektiv Parsons.

Charlotta začínala ztrácet trpělivost. Ale na základě prohlídky.

Copak jste neshromáždil důkazy pro vyšetřování?

Jistě. To je ze zákona moje povinnost.

No prosím – a nenarazil jste na nic, co by naznačovalo, zda šlo o to, či ono?

Paní Kramerová, pronesl Baird. Možná byste se nejdřív měla podívat na Jenny a tyhle věci můžeme potom probrat i s vaším manželem někde v soukromí.

Charlottu to poněkud vyvedlo z míry, ale zařídila se podle jeho pokynů. Není to konfliktní osoba, a pokud mé líčení naznačuje opak, musím vás co nejdůrazněji ujistit, že z mé strany nejde o záměr. Velmi si Charlotty Kramerové vážím. Neměla snadný život a vlastní traumata z dětství na ní zanechala překvapivě mírné následky a podepsala se mimo jiné i na mravní síle její osobnosti. Nijak jsem nepochyboval o tom, že svého manžela miluje, byť ho držela pod pantoflem. A že miluje své děti, obě stejným dílem, přestože dceři možná nasazovala zbytečně vysokou laťku. Jenže láska je pojem z oblasti umění, ne vědy. Každý z nás by ji nejspíš popsal jinými slovy a každý ji také jinak prožíváme. Jednoho člověka láska rozpláče, jiného rozesměje. Jednoho rozzlobí, jiného rozesmutní. Jednoho nabudí a jiného uspí spokojeností.

Charlotta vnímala lásku jako přes optický hranol. Opět je těžké to popsat, aniž by to působilo dojmem, že ji haním nebo se snažím, aby vám byla nesympatická. Charlotta však zoufale potřebovala vytvářet to, co sama v dětství postrádala – tradiční (mám dojem, že sama použila slovo „nudnou“) americkou rodinu. Milovala své město, protože bylo plné podobně smýšlejících, pracovitých lidí s dobrými mravy. Milovala svůj dům, protože byl v novoanglickém koloniálním stylu a stál v tiché čtvrti. Milovala své manželství s Tomem, protože Tom byl rodinný typ a měl dobrou práci – ne skvělou, jelikož skvělá práce obyčejně tahá chlapa od rodiny. Tom řídil několik prodejen s automobily; a je třeba dodat, že prodával BMW, jaguary a další luxusní vozy. Jak mi bylo vysvětleno, je to něco úplně jiného než „tlačit“ lidem hyundaye. Zda Charlotta Toma miluje nad rámec výše zmíněného, nebylo známo ani jednomu z nich. Své děti milovala, protože byly její a protože byly přesně takové, jaké děti mají být. Inteligentní, sportovně nadané a (většinou) poslušné, ale zároveň nepořádné, hlučné a praštěné, a jejich výchova vyžadovala značné úsilí a spoustu práce, což jí zajišťovalo pocit vlastní užitečnosti a zároveň zásobu témat, o nichž mohla obšírně diskutovat se známými u oběda v klubu. Každou část tohoto obrazu upřímně a hluboce milovala. A tak když se Jenny „rozbila“, zoufale toužila ji co nejdříve opravit. Jak už jsem říkal, potřebovala znovu vybudovat svůj dům.

Jenny po převozu na pohotovost dostala sedativa. Ti dva mladí, kteří ji našli, popisovali, že je chvíli vnímala, chvíli ne, ačkoli to byl spíš následek šoku než opilosti. Oči měla stále otevřené a dokázala se posadit a potom téměř bez cizí pomoci dojít přes trávník k zahradnímu křesílku. Podle jejich líčení je v některých okamžicích poznávala a věděla, kde je a co se stalo, ale o pár vteřin později na jejich otázky vůbec nereagovala a působila katatonicky. Prosila o pomoc. Brečela. A najednou přestala vnímat. Záchranáři zaznamenali totéž chování, mají však zakázáno používat sedativa. Hysterie se u ní začala projevovat až v nemocnici, když zahájili prohlídku. O podání sedativ rozhodl doktor Baird, aby jí poskytl úlevu. Krvácela tolik, že byly obavy zcela na místě, a protože ji potřebovali prohlédnout, nedalo se čekat na souhlas s předepsáním léků.

Charlottou navzdory vnějšímu zdání pohled na dceru silně otřásl. Získal jsem dojem, že se v tom prvním okamžiku značně přiblížila tomu, co cítil Tom. Přestože se mimo ložnici zřídka dotýkali jeden druhého (a i v ložnici jen za účelem provádění mechanických intimností), sevřela oběma rukama Tomovu paži. Zabořila mu obličej do rukávu košile a zašeptala: „Proboha.“ Neplakala, ale Tom cítil, jak mu zarývá nehty do kůže a snaží se ovládnout. Pokusila se polknout a zjistila, že má naprosto vyprahlé hrdlo.

Detektiv Parsons je sledoval skrz plentu. Utkvělo mu, jak se tvářili, když hleděli na své dítě. Tom měl obličej celý zkrabatělý a vlhký slzami, bylo na první pohled patrné, jakou uvnitř zažívá bolest. Charlotta sice nakrátko působila otřeseně, ale brzy se jí do tváře vrátila odhodlanost. Parsons hovořil o „kamenném výrazu“. Tvrdil, že mu bylo poměrně trapné je v tak důvěrné chvíli pozorovat, ale pohled neodvrátil. Prý ho zaráželo, jak je Tom slabý a Charlotta naopak silná – každý s trochu hlubší znalostí lidských emocí by však pochopil, že je to ve skutečnosti spíš naopak. Vyžaduje mnohem víc síly dát emoce najevo než je potlačit.

Doktor Baird stál za jejich zády a prohlížel si tabulku s údaji zavěšenou na kovovém háčku na konci Jennyina lůžka.

Co kdybychom si promluvili v čekárně pro příbuzné? navrhl. Tom přikývl a otřel si slzy. Sklonil se, vtiskl dceři polibek na temeno hlavy a několikrát zhluboka vzlykl. Charlotta odhrnula Jenny vlasy z obličeje a hřbetem ruky ji pohladila po tváři. Ty náš andílku… andílku náš, zašeptala.

Potom následovali Bairda a detektiva Parsonse chodbou k zamčeným dveřím. Za dveřmi se nacházela další chodba a na konci malá čekárna s několika kusy nábytku a televizí. Baird nabídl, že jim nechá přinést kávu nebo něco k jídlu, ale Kramerovi odmítli. Baird zavřel dveře. Parsons se posadil vedle lékaře naproti Kramerovým.

Takto mi následující sezení popsala Charlotta:

Chvíli chodili okolo horké kaše, vyptávali se na Jennyiny kamarády, jestli jsme o večírku věděli, jestli měla s nějakými kluky problémy, jestli se nezmínila o tom, že by ji někdo ve škole nebo ve městě nebo na sociálních sítích obtěžoval. Tom jim odpovídal, jako kdyby byl v mlze, jako kdyby neviděl, že všichni jen oddalujeme to, co je třeba probrat. Netvrdím, že nešlo o legitimní otázky nebo že jsme jim na ně, v pravý čas, neměli poskytnout odpověď. Jenže už jsem toho měla akorát dost, chápete? Chtěla jsem, aby taky oni řekli něco nám. Opravdu se snažím nechávat Toma dělat „hlavu rodiny“, protože vím, že umím být dost panovačná. Ale když je v domě všude naklizeno a mají plnou ledničku a ve skříni vyprané a vyžehlené oblečení, tak si nikdo na nic nestěžuje. Každopádně se snažím, protože vím, jak je v manželství důležité, aby se chlap cítil jako chlap. Jenže už jsem toho měla dost. Prostě jsem to nevydržela!

A tak jsem je všechny přerušila, ty tři chlapy, a prohlásila: „Někdo z vás nám musí říct, co se naší dceři stalo.“ Doktor Baird s detektivem se na sebe podívali, jako kdyby ani jeden z nich nechtěl začít. Nakonec to zbylo na doktora. A tak nám to pověděl. Pověděl nám, jak ji ten člověk znásilnil. Vůbec nešlo o ten druh znásilnění, v který jsem doufala – že to byl jen nějaký kluk, kterému se líbila, a nechal se unést. Teda, já vím, jak hrozně to asi zní. Feministky by mi daly co proto, že jo? Vůbec netvrdím, že tenhle druh znásilnění není opravdové znásilnění nebo že by si nezasloužil trest. Věřte mi – až bude Lucas starší, dám mu hodně jasně na srozuměnou, do jakého průšvihu se může dostat, pokud si nebude absolutně jistý, že s tím holka souhlasí. Zastávám v tomhle názor, že zodpovědnost nesou chlapi a že si musejí uvědomit, že v sexu prostě nemáme stejnou pozici. A nejde jen o psychologii. I když o tu jde samozřejmě taky – o to, že holky se pořád cítí tlačeny k tomu, aby dělaly věci, které dělat nechtějí, a kluci, chlapi, nemají moc velké pochopení pro to, čím si holky procházejí. Ale to je vedlejší, každopádně nešlo o to, v co jsem doufala. Naopak, přesně tohohle jsem se nejvíc děsila. S podrobnostmi nás seznámil detektiv Parsons. Ten chlap měl kuklu. Strhl Jenny na břicho na zem. Potom… promiňte. Těžko se mi to říká nahlas. Slyším ta slova v hlavě, ale když je mám vyslovit, moc mi to nejde.

Charlotta se odmlčela, aby se trochu sebrala. Měla na to vlastní postup, od něhož se nikdy neodchylovala. Zhluboka se nadechla, zavřela oči, krátce potřásla hlavou a pomalu vydechla. Když oči znovu otevřela, hleděla k podlaze, potom přikývla na potvrzení, že může pokračovat.

Tak já to řeknu, všechno, co nejrychleji, ať to máme za sebou. Znásilnil ji zezadu, vaginálně i análně, podle všeho to střídal a trvalo to hodinu. Tak. Řekla jsem to. Hotovo. Provedli podrobné vyšetření. Našli stopy spermicidu a latexu. Ten… ten netvor měl kondom. Nenašli ani jediný chlup a kriminalisté, kteří později v noci přijeli z Cranstonu, dospěli k závěru, že se nejspíš oholil. Chápete to? Připravil se na to znásilnění jako olympijský plavec. No, ale zlatou si rozhodně neodnesl. Všechna zranění se jí krásně zahojila. Po tělesné stránce bude úplně stejná jako každá jiná žena. Po té duševní…

Znovu se odmlčela, tentokrát spíš proto, aby se zamyslela, ne ovládla. Potom pokračovala nenávistným tónem.

Vzpomínám si, jak jsem děkovala bohu za ten zákrok. Všechno, co mojí holčičce udělal, jsme vymazali. Takže se omlouvám za ten výraz, ale ať se jde vysrat. Už jako by neexistoval.

Kapitola třetí

Charlotta a Tom Kramerovi měli na to, zda by Jenny měla antistresový zákrok podstoupit, rozdílný názor. Ten Charlottin nakonec zvítězil.

Lékařská obec se teprve učí, jak vznikají a jsou uchovávány vzpomínky. Počet studií na toto téma stále roste a pravidelně se objevují nové výzkumy. Nás mozek má dlouhodobou paměť, krátkodobou paměť, mechanismus k ukládání vzpomínek a k hledání a vyzvedávání vzpomínek z úložen, které mají podle vědců obrovskou kapacitu. Považte, že neurovědci dlouhá desetiletí věřili, že se vzpomínky uchovávají v synapsích, jimiž jsou naše mozkové buňky propojeny, a ne v mozkových buňkách (či neuronech) samých. Tento názor se podařilo vyvrátit a nyní jsou vědci přesvědčeni, že naše minulost je uložena v neuronech. Rovněž se nám podařilo zjistit, že naše vzpomínky nejsou statické. Naopak, proměňují se pokaždé, když je vytáhneme z úložny.

Postup používaný k navození omezené anterográdní amnézie byl vyvinut díky celé řadě nejrůznějších pokusů prováděných v průběhu mnoha let jak na zvířatech, tak na lidech. Začíná morfiem. Už v padesátých letech lékaři zaznamenali, že časným podáním vysoké dávky morfia se oslabuje posttraumatická stresová porucha. Šlo o náhodný objev – morfium se podávalo dětem, které utrpěly popáleniny ohněm, a to čistě z důvodu tišení bolesti. Ty děti, které dostaly vysokou dávku bezprostředně po popálení, trpěly znatelně menším posttraumatickým stresem než děti, které nedostaly morfium žádné. V roce 2010 vznikla oficiální studie potvrzující přínosy podávání morfia dětem, které utrpěly popáleniny. Morfium se vedle dalších léků dlouhá léta podávalo vojákům nasazeným v boji a vědci, kteří zkoumali spojitost mezi traumaty, morfiem a posttraumatickou stresovou poruchou, dospěli ke zjištění, že vysoká dávka morfia podaná bezprostředně po prožití traumatu může u postižených mužů i žen posttraumatický stres výrazně omezit.

Proč tomu tak je? V každém bdělém okamžiku něco prožíváme. Vidíme, cítíme a slyšíme. Náš mozek získané informace zpracovává a ukládá do paměti. Říká se tomu konsolidace paměti. Ke každé zaznamenané události se pojí emoční složka, která v mozku uvolňuje určité chemikálie, jež pomáhají (zjednodušeně řečeno) zařadit danou událost do příslušné kartotéky. Věci, které v nás probouzejí silnější emoce, se archivují do zamčených kovových kartoték. Nenahrazují je pozdější události a lze je kdykoli snadno vyvolat. Jiné, méně výrazné události, například co jsme minulý čtvrtek vařili k večeři, se uloží do obyčejné papírové obálky. Jak plyne čas, obálka se postupně ztratí pod nánosem dalších obálek a po určité době už ji nedokážeme najít. Možná se dokonce skartuje. Někteří vědci zastávají názor, že morfium blokuje noradrenalin, čímž snižuje emocionální reakci na danou událost, a ta následně neputuje do „kovové kartotéky“, kam by jinak patřila, ale jen do „papírové obálky“. To je první část zákroku.

Protože ukládání událostí do paměti vyžaduje interakci určitých látek v mozku, lze si snadno odvodit, že když těmto chemikáliím během ukládání zabráníme v činnosti, uvedený proces vůbec nemusí proběhnout. Proto míváme druhý den po flámu „okno“. Proto léky jako rohypnol (často zneužívaný právě při znásilnění) způsobují, že člověk „normálně“ funguje, ale nepamatuje si nic z toho, co se s ním dělo v době, kdy měl látku v těle. Archiváři v mozku mají volno. Nic se neukládá a události jsou pro nás ztraceny stejně, jako kdyby se vůbec nestaly. To se však týká jen krátkodobé paměti. V druhé části zákroku se používá převratná látka, která dává archivářům volno během konsolidace dlouhodobé paměti – potlačí v této fázi bílkoviny nezbytné k správnému fungování synapsí, takže krátkodobé vzpomínky jednoduše skončí v koši. Té látce se říká benzatral.

U traumatu je nejošidnější načasování. Mezi konsolidací krátkodobé a dlouhodobé paměti neexistuje obecně platná hranice. Každá vzpomínka zapojuje jiné části mozku podle toho, čeho se týká. Šlo o zrakový vjem, sluchový, hmatový? Šlo o hudbu, matematiku, nebo

o seznámení s novým člověkem? V době, kdy dochází k traumatické události, mozek běžně pracuje, takže okamžitě probíhá uložení do paměti. K preventivnímu zákroku je třeba přistoupit během několika hodin od uplynutí události, a ani tehdy nemusí být zcela účinný, protože některé vzpomínky už se mohly dostat do dlouhodobé paměti.

V Jennyině případě byly okolnosti prakticky dokonalé. Když ji útočník napadl, byla opilá. V průběhu znásilnění se dostala do šoku. Během další půlhodiny jí podali sedativa. A do dalších dvou hodin podstoupila zmíněný zákrok. Probrala se o dvanáct hodin později a vybavovala si jen ty drobné zlomky a útržky, o nichž jsem se již zmínil.

Rozhovor v čekárně pro příbuzné jasně utkvěl i Tomu Kramerovi. Nedokážu náležitě vylíčit emoce, s nimiž mi o tom vyprávěl, proto vám poskytnu jen jeho slova a dodám, že u toho nebrečel. Myslím, že mu v té době už došly slzy.

Nevzpomínám si úplně přesně, co kdo říkal. Jen jsem pořád dokola slyšel slovo „znásilnění“. Můžu vám říct, že ji ten člověk napadl brutálně a bez nejmenšího slitování. Že u toho nebyli žádní svědkové. Že se pečlivě připravil, použil kondom a pravděpodobně si oholil chlupy. Předpokládali, a později to potvrdili kriminalisté, že měl černou vlněnou kuklu – takovou, co zakrývá celý obličej a hlavu, jako se nosí na lyže. Tvrdili, že to trvalo zhruba hodinu. Napřemýšlel jsem se o tom víc, než bych asi měl. Když byla Jenny osm měsíců po

znásilnění znovu v nemocnici a já věděl, že to ještě není konec, šel jsem domů a lehl si na podlahu s obličejem přitisknutým k zemi tak, jak údajně tehdy ležela ona. Zůstal jsem v té pozici celou hodinu. Hodina mučení je hodně dlouhá doba, delší, než si kdokoli z nás dokáže představit. To mi věřte.

Ale k tomu antistresovému zákroku. Vysvětlili nám, jak to probíhá. Jaké látky jí dají. Že ji to zhruba na den uvrhne do jakéhosi kómatu, a že když budeme mít štěstí, mohlo by to zablokovat její vzpomínky na znásilnění, nebo přinejmenším, a tím si byli naprosto jistí, výrazně zmírnit posttraumatickou stresovou poruchu, kterou by mohla trpět. Tvrdili, že posttraumatický stres může člověka hrozně deptat a následné léčení trvá roky. Doktor Baird se nás zeptal, jestli se chceme poradit s psychiatrem, abychom lépe porozuměli tomu, co zákrok obnáší a jak by mohl vypadat život bez něj. Tvrdil, že každá promeškaná minuta může snížit účinnost.

Charlotta na něj vykulila oči. „Ano!“ prohlásila. Na mě se ani nepodívala. „Udělejte to! Na co čekáte?“ Vstala a ukázala na dveře, jako by oba měli okamžitě odběhnout vyplnit její příkazy. Ale já ji chytil za ruku. Sice nejsem kdovíjaký génius, ale tohle se mi vůbec nelíbilo. Když si Jenny nebude na nic pamatovat, jak jim pomůže toho hajzla dopadnout? Jak jim ho pomůže poslat za mříže, aby dostal, co mu patří? Detektiv Parsons přikyvoval a klopil oči k podlaze, jako kdyby naprosto přesně rozuměl, o co mi jde. Nakonec připustil, že to bude hodně těžké. Že i kdyby ty látky neúčinkovaly stoprocentně, veškeré vzpomínky, které jí zůstanou, u soudu každý obhájce rozcupuje jako nespolehlivé. To je přece jasné, ne? To snad pochopí každý. Je to konec. Hele te – já netvrdím, že pro mě bylo dopadení a potrestání toho chlapa důležitější než uzdravení mojí dcery. Jenže zatímco její matka viděla spásu v tom, že na všechno zapomeneme a budeme dělat, že k ničemu nedošlo, podle mě se v takovéhle situaci dá spásy dosáhnout jedině tak, že se člověk postaví Ďáblu tváří v tvář, rozumíte mi? Že se mu podívá zpříma do očí a vezme si zpátky kus toho, co mu ten Ďábel ukradl. A měl jsem pravdu, nebo ne? Hrozně bych si přál, aby to bylo jinak, ale měl jsem pravdu.

Když domluvil, zcela logicky jsem se ho zeptal: „Když jste o tom byl tak pevně přesvědčený, proč jste souhlasil?“

Na pár vteřin se zamyslel. Nepochybně si tutéž otázku sám položil už milionkrát, ale nikdy na ni nemusel odpovědět nahlas. A když to teď udělal, hleděl na mě s nehybným výrazem, jako by to bylo zcela evidentní. Tomovi zatím nedošlo, že hybné síly v jeho rodině nejsou evidentní ani trochu – a vlastně ani normální, když už jsme u toho.

Protože kdybych se mýlil a Jenny se přes to nedostala, bylo by to na mě. Proč jsem souhlasil? Protože jsem byl srab.

Kapitola čtvrtá

Zatím jsem se vůbec nezmínil o té řezné ráně na Jennyiných zádech. Doposud nebyla pro moje vyprávění nijak zvlášť důležitá, ale než budu pokračovat, měl bych se u ní na chvíli zastavit. Toho večera, kdy byla Jenny znásilněna, se všechno dělo hrozně rychle. Za necelou hodinu od chvíle, kdy ji našli, už byla v nemocnici. Pak jí dali sedativa. Její rodiče dorazili během další půlhodiny a okamžitě se museli rozhodnout ohledně preventivního zákroku. Benzatral jí v podobě infúze musel podat psychiatr kanylou, kterou sestra zavedla Jenny do hřbetu ruky. Bylo třeba si projít a vyplnit řadu formulářů, podepsat záruky na úhradu. Tento druh zákroků se nehradí z pojištění. Nakonec Jenny připravili na operační sál k důkladné prohlídce a k ošetření zranění.

Tom u ní zůstal až do chvíle, kdy ji odvezli na sál. Prý mu připadalo, jako by dceru sledoval v nějaké výrobní hale. Před léty, když prodával pro Forda, navštívil jednu takovou halu v Detroitu. Kovové součástky, matice a šrouby, plasty, kabely a počítačové čipy, tisíce dělníků s rukama plnýma práce a pohyblivé stroje sestavující všechno dohromady. Zatímco sledoval, jak se kolem Jennyina bezvládného těla hemží pět lidí, každý s vlastním úkolem, každý soustředěný jen a jen na tělo, protože o mysl už se postaraly chemické látky, které ji nutily setrvávat ve stavu spánku, vybavil se mu právě tenhle obraz a hluboce ho znepokojil, stejně jako jeho vlastní nezúčastněné chování. Rád by ji zvedl z pojízdného lůžka, rád by zdvihl pěst do vzduchu a řekl všem, ať ji sakra nechají na pokoji. Jenže nic takového samozřejmě neudělal.

Ne že bych chtěl přehnaně zdůrazňovat rozdílnost jejich povah, ale Charlotta v té chvíli toužila nechat se uspat stejně jako její dcera a zapomenout, že se tohle kdy stalo. Namísto toho se vrátila domů, propustila slečnu na hlídání, vzala si prášek na spaní, upravila Lucasovi přikrývku, aby mu zpod ní nic nečouhalo, a pak se schoulila na druhé posteli kousek vedle. Poslouchala, jak její syn dýchá, a zanedlouho sama usnula. Dozvěděl jsem se, že tohle dělala poměrně často, aby nemusela sdílet lůžko s Tomem.

Když chirurgové ošetřili zranění na Jennyiných genitáliích a konečníku, převezli ji na jipku. Doktor Baird se zastavil za Tomem, aby se podíval, jak na tom je. Zakrátko se k němu připojil detektiv Parsons. Tehdy se Tom dozvěděl o té řezné ráně na Jennyiných zádech. Parsons ji popsal takto:

Dostali jsme předběžnou zprávu z prohlídky. Objevili nějaké vzorky tekutin a ochlupení, které bylo třeba vzít do laboratoře, ale už te víme, že se nic podstatného nenajde. Během prohlídky objevili tu řeznou ránu. Působí jako jediný řez, až na to, jak je hluboká. Přestože je jen asi tři centimetry dlouhá, vyžádala si sedmnáct stehů. Nejdřív si jí nikdo nevšiml, protože dívka byla dost špinavá a měla spoustu dalších drobných škrábanců, takže jí nepřikládali větší důležitost. Když ji celou omyli, tahle jediná rána nepřestávala krvácet. Skupina, která prohlížela les, kde ke znásilnění došlo, objevila zvláštní klacík. Je dlouhý zhruba třicet centimetrů a na jednom konci naostřený jako malé kopí. Nenašli na něm stopy jiné kůže než té Jennyiny, ale narazili na jakási vlákna, která identifikovali jako neopren. Z něj se vyrábějí sportovní rukavice. Domnívají se, že pachatel použil klacík jako rydlo, jímž jí pomalu prořezával vrstvy kůže. Detektivu Parsonsovi je teprve jednatřicet, což vysvětluje, jak je možné, že Kramerovy toho večera informoval tak nepřístojným způsobem. Mládí s sebou nese neschopnost odhadnout, k čemu určité rozhodnutí povede. Obrovská smůla lidské zkušenosti spočívá v tom, že v době, kdy konečně víme, jak se náležitě chovat, už nám nezbývá mnoho příležitostí toho využít.

Ve Fairview toho detektivové nemají moc na práci. V našem městě je tahle práce buďto odrazovým můstkem k „aktivnější“ pozici někde jinde, například v sousedním Cranstonu, nebo sestupným krokem vstříc důchodu. Parsons není špatný detektiv. Následkem své relativní nezkušenosti si však při popisu „intimnějších“ detailů znásilnění počínal poněkud neobratně. Jeho úporná snaha působit nezaujatě a profesionálně ve skutečnosti odhalovala, jak ohromně ho případ zaujal. Budilo to znepokojivý dojem. Ale jak už jsem říkal, náš zájem o nemravnosti neznamená, že jsme špatní. Děláme všechno, co je v našich silách, abychom to zakryli. Totéž dělal i detektiv Parsons při svém výkladu.

Když jsme se obrátili na specialisty z Cranstonu, všichni zpochybnili odhadovanou dobu trvání. Je velmi neobvyklé, aby znásilnění na veřejně přístupném místě trvalo hodinu. Je pravda, že tam v lese by je večer těžko mohl někdo vidět. Bylo zataženo a měsíc téměř nesvítil. Nacházeli se však nedaleko ulice a každý, kdo šel na večírek nebo z něj, ji mohl zaslechnout – ani nemluvě o lidech na zahradě, jako byli ti dva, kteří ji nakonec skutečně uslyšeli a přišli jí na pomoc. Jenže s lékařskými fakty nelze polemizovat. Když jsme jim následně pověděli o tom klacíku a jejím poranění, shodli se, že už to dává větší smysl. Podle nich přerušoval své (zde se Parsons na nezvykle dlouhou dobu odmlčel) pronikání, aby jí ryl do zad tím hrotem. Poranění má nízko na zádech, v místě, kde se dívky s oblibou nechávají tetovat. Prý si ji asi chtěl poznačit nebo si možná jen užíval ty cykly úlevy a obnoveného strachu, kdykoli skončil a znovu začal, a pak to, jak sebou cukala bolestí, když se jí ostrý hrot zaryl do kůže (další dlouhá odmlka, tentokrát zamyšlená). On sám prý nejspíš procházel vlastními cykly vzrušení a možná ho tím trýzněním potřeboval přiživovat. To obrátilo naše úvahy zcela novým směrem. Pachatel byl zřejmě větší sociopat, než jsme se původně domnívali. A nebyli jsme v tomhle ohledu nijak zdrženliví.

Jennyina rekonvalescence se neobešla bez obtíží. Místa, kde ji museli sešít, nelze dost dobře „nechat v klidu“, a tak se potýkala s pravidelnými, každodenními bolestmi. Snažila se co nejméně jíst, aby snížila nutnost vylučování. Během těch dvou týdnů, kdy se její tělo zotavovalo, zhubla o pět kilo. Většinu toho času strávila v posteli nebo na gauči nadopovaná analgetiky. Ohledně toho, zda by se měla vrátit do školy, panovaly neshody. Když se dostatečně uzdravila, zbývaly už jen tři týdny do prázdnin a škola, s podporou všech Jennyiných učitelů, velkoryse navrhla, že Jenny poskytne studijní materiály a umožní jí složit závěrečné zkoušky v průběhu léta.

Byl jsem zvědavý, jak se Kramerovi k téhle otázce postavili. Charlotta kupodivu chtěla nechat Jenny schovanou doma, zatímco Tom prosazoval, ať se co nejdříve vrátí do života. Napadlo mě, jestli Charlottu k jejímu postoji ve skutečnosti nevedlo to, že Jenny v té době nevypadala moc dobře. Nejenže zhubla, ale byla navíc velmi bledá, skoro až sinalá. Po lécích proti bolesti měla tmavé kruhy pod očima. A celkově ztratila svůj „elán“, svou energii a úsměv. Myslím si, že kdyby k sobě Charlotta byla upřímná, musela by si přiznat, že si nepřeje, aby se Jenny ukazovala na veřejnosti, dokud na ní znásilnění, již vymazané z jejích vzpomínek, nepřestane být také vidět.

I tento boj Charlotta vyhrála.

Kramerovi si pronajali chatu na Block Islandu. Od Charlotty to byla velká oběť, protože se kvůli tomu musela vzdát svého místa ve správě klubového bazénu, šlo však o její vlastní nápad, o jakési „vyresetování“ situace. A nejspíš i o vítanou pauzu, kdy si mohli odpočinout jeden od druhého. Drobné trhlinky jejich vztahu se v poslední době dostaly pod značný tlak a oba se báli, že by se brzy mohly značně rozrůst. Tom jezdil na ostrov jen o víkendech a v srpnu tam pak strávil čtrnáct dní. Lucas byl na letním táboře. O tom, že jeho sestru někdo napadl, mu řekli (ačkoli slovo „znásilnění“ před ním nezaznělo), ale zajímal se prakticky jen o to, v jakých ohledech by to mohlo ovlivnit jeho vlastní život. To je v jeho věku naprosto normální. Jenny dohnala všechnu školní látku a složením závěrečných zkoušek ukončila desátý ročník. Pozvala Violet, ať ji na týden navštíví. Chodily spolu na pláž a oslavily její šestnácté narozeniny. Tu a tam se jim na rtech objevil úsměv. Tomovi tyto úsměvy připadaly nucené. Podle Charlotty byly upřímné, a jelikož měla v posledních týdnech za úkol bedlivě Jenny sledovat, zaznamenávat její nálady a rozpoložení, stravovací návyky a spánek, věřila, že jasně vidí, jak se její dcera po emocionální stránce zotavuje. Léto každopádně proběhlo bez jakýchkoli incidentů. Jenže to byl pouze klid před bouří.

O znásilnění pověděla Jenny před propuštěním z nemocnice tamní psychiatrička. Poté už její duševní zdraví žádní odborníci nesledovali. Nechodila na žádné terapie ani poradenství, jen na běžné kontroly. Přestože to Kramerovým doporučovali, Charlotta i Tom byli proti. Podle Charlotty nemělo smysl se o znásilnění sáhodlouze vybavovat, když udělali tolik pro to, aby na ně Jenny zapomněla. Podle Toma, který byl koneckonců už proti odstraňování vzpomínek, představovala terapie jen další způsob, jak se vyhnout nezbytnému – totiž vypátrání útočníka.

Když se Kramerovi sešli s odborníky na začátku školního roku, všichni se shodli na tom, že preventivní zákrok byl enormně úspěšný. Jenny si na znásilnění vůbec nepamatovala. Vrátila se k běžným stravovacím i spánkovým návykům. Rodiče doufali, že se plně zapojí do shonu a příprav na studium na vysoké škole, které jsou hlavní náplní jedenáctého ročníku – srovnávací zkoušky, kurzy pro pokročilé, brigády a sportovní akce. Nejevila žádné známky posttraumatické stresové poruchy, nevracely se jí zlé vzpomínky, netrpěla nočními můrami, nebála se být sama a nereagovala nijak nezvykle na doteky ostatních. Její případ byl považován za tak úspěšný, že si její záznamy vyžádala jistá vojenská lékařka z Norwiche, která prováděla výzkum kvůli využití antistresového zákroku pro armádní účely.

Zůstala jediná věc: ta řezná rána.

Jak bylo ve škole?

Tuhle otázku položila Charlotta Kramerová své dceři jednou večer během následující zimy, osm měsíců po znásilnění. Přerušila tím rozpačité ticho, které zavládlo prakticky u každé večeře, u níž se sešli sami tři. To pondělí, stejně jako všechny pondělky v tom pololetí, měl Lucas trénink hokeje. Začínaly se u něj projevovat sportovní vlohy a máma ho zapsala na connecticutskou sportovní svatou trojici: na podzim americký fotbal, v zimě hokej a na jaře lakros. Následkem toho se Charlotta, Tom a Jenny ocitali doma sami, z čehož bývali od Jennyina znásilnění poněkud nesví. Bez Lucasova puberťáckého štěbetání o tom, v jakém stavu jsou ve škole chlapecké záchody, který z jeho kamarádů má rád kterou holku nebo jaký bezvadný sportovní kousek se mu v poslední době povedl, převládalo v domě vždycky ticho.

Jenny si později vybavovala, že k večeři měli její oblíbené pečené kuře, brambory s rozmarýnem a zelené fazolky. Jenže ona neměla chuť k jídlu – což se před oběma rodiči snažila utajit. Polkla nevelké sousto a odpověděla: Dobře.

Táta na ni upřeně zíral. Jsem si poměrně jistý, že si to sám vůbec neuvědomoval, ale Jenny mi tvrdila, že to dělal od té doby, co se vrátili z Block Islandu. Prý na sobě cítila jeho oči, které studovaly každičký sval v jejím obličeji. Začala věnovat bedlivou pozornost vlastním výrazům, protože věděla, že táta bude z každého vyvozovat nějaké závěry. Stáhl se jí koutek úst do nepatrného úsměvu? Možná se jí dnes přihodilo něco milého. Zacukalo jí v koutku oka? Ušklíbla se? Připadá jí jejich vyptávání otravné, jako koneckonců každé holce jejího věku u každého rodinného stolu s večeří? A hlavně, jsou na ní někde patrné stopy toho vnitřního neklidu, kterého se v poslední době nedokáže zbavit? Naučila se ho velmi zdatně skrývat.

Zvedla hlavu, aby mu poskytla to, co toužil spatřit – vlídný úsměv. Také se na ni usmál, ale když to udělal, Jenny prý v jeho očích viděla tu sklíčenost, která se v nich od onoho večera v lese natrvalo usídlila. Přemítala, jestli i on vidí v jejích očích tu její. Ale i pokud ji viděl, stejně se oba usmívali a dělali, že nevidí nic.

Jenny nevěděla, že otec ve skutečnosti nestuduje výraz v jejím obličeji. Sice na něj upřeně zíral, to je nejspíš pravda, ale jen proto, aby zamaskoval, že si opět všiml, jak zkroutila ruku za záda, aby si poškrábala jizvičku na místě, kde byla poznačena jako nějaká trofej.

Máma pokračovala v rozhovoru.

U Taggerta jsem dneska viděla hrozně pěkné šaty! Nechtěla by ses tam třeba v sobotu zajít podívat? Pokud nemáš nějaké plány s holkama? Co, zlato, plánuješ něco?

Jenny věřila, a podle mě měla z velké části pravdu, že se máma přes všechno poměrně úspěšně přenesla. Přestože ji rozčilovalo, když Jenny a její otec vytvářeli podobné napětí jako v tu chvíli – což dávala najevo poněkud zvýšeným tónem hlasu –, jinak se vrátila k témuž životu, jaký vedla dříve. Byla optimistická, stále zaneprázdněná, společenská. Jóga, obědy se známými, dobrovolnická výpomoc ve škole. Vůbec si nevšimla, že si Jenny škrábe jizvičku, a když na to nakonec otevřeně přišla řeč, tvrdila, že si nic takového nevybavuje.

Jenny si své chování sama také neuvědomovala, přestože se ji na to Violet několikrát zeptala. Šlo o něco podobného jako okusování nehtu nebo cucání palce u malých dětí. Její podvědomí občas vyslalo signál ruce, ať sáhne dozadu na místo, kde byla poznamenána. Podle mého názoru se jednalo o první náznak toho, že preventivní zákrok přece jen nebyl tak úspěšný, jak odborníci soudili.

Příběh o tom, co se onoho večera v lese stalo, byl pečlivě vykonstruovaný a kapitola o vzniku jizvy z něj byla vynechána.

Všichni věděli, že Jenny někdo znásilnil. Nikdo nevěděl, jak dlouho znásilňování probíhalo ani jakým způsobem. Její ztráta paměti se vydávala za následek šoku a citového traumatu. Tak to všem vykládala Charlotta. Tom nevykládal nikomu nic, a protože byl chlap, nikdo se nad tím nepozastavoval. A Jenny neměla co vyprávět, věděla jen to, že podstoupila jakýsi zákrok, aby si nic z onoho večera nepamatovala. Tuto informaci si však nechávala pro sebe.

Přestože všechno působilo tak bezproblémově, do Jennyiny mysli i jejího těla vstoupil netvor zcela jiného druhu, připravil ji o všechno dobré a nahradil to hlodavou úzkostí, která postupně nabyla děsivé intenzity.

Co říkáš, zlato?

Máma jí chtěla jít koupit hezké šaty. Táta hleděl na mámu. O tom večeru nikdo nemluvil; ale z toho, jak mi Jenny tehdejší atmosféru popisovala, mám dojem, že o něm ve skutečnosti vypovídal každý dech, který jim unikl z těla. Jenny věděla, že táta lituje toho, co jí udělali – že ji připravili o vzpomínky. Toužil po odplatě, spravedlnosti, po něčem víc, než čeho se jim dostalo, protože i po takové době se jim nedostalo prakticky ničeho. Zato máma se do minulosti neohlížela. Abych použil stejnou analogii jako poprvé, dům se podařilo opravit a tím to pro ni končilo. Jestliže na jedné straně stálo trvalé napětí, které jejich opravený dům vyplňovalo, a na druhé straně Jennyiny vzpomínky na to, co se onoho večera stalo, pak byla Charlotta ráda, že si vybrala to první.

Jenny někdy večer ze svého pokoje slýchala jejich hádky – hádky, které končívaly tím, že se táta rozbrečel a máma byla „znechucená“ a označovala ho za „slabocha“. Jenny tušila, že vinu na tom nese ona sama, její neschopnost vypudit z hlavy onu stvůru a jít s mámou nakupovat šaty. Uvnitř se cítila naprosto zničená. A měla pocit, že ničí celou rodinu. Oněch trhlinek, které ve vztahu jejích rodičů existovaly odjakživa, si nikdy nevšimla. Jako ostatně žádné dítě.

Odpověděla mámě. Jasně, mami. Super nápad. Můžeme klidně i zajít na oběd. Přinutila se vložit do úst další sousto.

Charlotta se usmála. Výborně! Potom samolibě pohlédla na Toma, spokojená, že všechno směřuje k lepšímu.

Když do sebe Jenny dostala dost jídla na to, aby jí uvěřili, že už nemá hlad, omluvila se a vstala od stolu. Talíř odnesla do dřezu a podotkla, že potřebuje na internetu probrat něco s kamarádkami.

Odešla do svého pokoje.

Myslím, že už jsem Jenny trochu popsal. Co bych ještě mohl dodat, abyste si udělali jasnější obrázek? Dlouhé blond vlasy. Modré oči. Štíhlá a sportovní postava. Tvář kdesi na pomezí mládí a dospělosti – lícní kosti se začínaly rýsovat zřetelněji, nos začínal působit ostřeji a hranatěji. Měla pihy a na pravé straně úst drobný dolíček. Hovořila plynule, bez obvyklých „ééé“ a „jako“, s nimiž se setkáme u většiny mládeže. A když lidem pohlédla do očí, působilo to velmi přirozeně, což je schopnost, kterou si člověk musí osvojit. Někdo hledí příliš dlouho, než odvrátí zrak. Někdo naopak příliš krátce. Ona to uměla načasovat správně, což dospělí považují za samozřejmé, protože tuto společenskou zvyklost ovládají všichni – nebo každopádně většina z nich.

Přestože přišla o nevinnost (nebo jak bych to lépe napsal), byla to pořád hezká a sympatická dívka. Své úvahy mi vylíčila takto – věcným a překvapivě střízlivým tónem.

Seděla jsem na kraji postele a začala se rozhlížet. Všude kolem sebe jsem viděla důvěrně známé věci – věci, které jsem si sama vybrala nebo pomáhala s jejich výzdobou. Mám zdi natřené narůžovo. Vlastně to není vyloženě růžová, protože je v ní moc červené. Aspoň to tak říkala ta paní v obchodě s barvami. Už si nevzpomínám, jak přesně se ta barva jmenuje, ale v podstatě je to taková červenorůžová. Knihovničky jsou čistě bílé a mám v nich spoustu knížek, i když poslední dobou už mě čtení moc nebaví, a nejen kvůli tomu, co se stalo. Číst jsem víceméně přestala už ve dvanácti. Možná proto, že te na střední máme tolik povinné četby. A dřív se taky dělaly čtenářské soutěže, které v našem ročníku už nejsou. Takže většina mých knížek jsou buď knížky do školy, nebo spíš knížky pro děti.

Taky mám sbírku plyšáků. Dodneška kdykoli někam jedu, vždycky si odtud nějakého přivezu. I když, vlastně to není tak docela pravda. Z Block Islandu jsem si žádného nepřivezla. Nedokážu vysvětlit proč. Vím proč, ale neuměla bych to vysvětlit. Kdybych to měla vysvětlit, nejspíš bych řekla, že jsem měla pocit, že kdybych dál dělala věci, co jsem dělala dřív, připadala bych si falešně, jako kdybych předstírala, že jsem dál někdo, kdo už nejsem. Jako kdyby člověk nosil modrou, protože dřív se mu modrá líbila a má pocit, že by se mu měla líbit dál, jenže už se mu prostě nelíbí. Dává to smysl? Nechtělo se mi dělat nic, co jsem dělala dřív. Ale dělala jsem to, chápete, čistě mechanicky, protože jsem měla pocit, že kdybych to dělat přestala, všechno by se zhroutilo. Tak jsem seděla na posteli, obklopená všemi těmi věcmi, které jsem dřív měla ráda, a te už jsem je ráda neměla, a měla jsem chuť to všechno podpálit. Tehdy mi došlo, že už nikdy nebudu úplně v pořádku.

Pokračovala tím, že se mi pokusila vysvětlit, jak dospěla ke svému rozhodnutí. Vždy mě šokuje, že si někdo může tuhle možnost zvolit. Nejsem však věřící, takže pro mě veškerá naděje spočívá v životě. Nemluvě o tom, že slova „teenager“ a „zvolit“ podle mě vůbec nejdou dohromady.

Obecně mě štve, jak málo toho lidé vědí o mozku dospívajícího člověka. Existuje totiž velmi dobrý důvod, proč by teenageři neměli pít alkohol, brát drogy nebo vést sexuální život – nebo řídit, mít volební právo a chodit do války. A nejde jen o to, že jsou jim tyhle věci prostě zakázané, nebo o to, že jsou zkrátka příliš „nezkušení“ na to, aby se uměli správně rozhodnout. Jejich mozek ještě není plně vyvinutý. Možná to nezní příliš přesvědčivě, když jejich tělo už působí tak dospěle. Viděl jsem šestnáctileté kluky s plnovousem a tělesným ochlupením a vypracovanou, svalnatou postavou. Vypadali spíš na šestadvacet. A dívky s plně vyvinutým poprsím, širokými boky a nalíčené tak, že by mohly vystupovat ve Vegas. A nechtějte, abych tu vykládal o tom, kolikrát jsem se pohádal s dcerou kvůli tomu, v čem chtěla jít ven, nebo se synem, který mi přísahal, že cestou na zápas nevyzvedne šest kamarádů a nebudou si zkoušet koupit pivo na falešné průkazky.

Kdybyste zapomněli na to, jak vypadají, a mohli se podívat na jejich mozek, nenašli byste tam dospělého ani náznakem. Ke špatným rozhodnutím je nevede nezkušenost. Zatím prostě nemají náležité vybavení. Posuďte Jennyiny úvahy toho večera, kdy seděla na posteli:

Zavřela jsem oči a pustila toho netvora dovnitř. V duchu jsem si ho představovala. Byl jako černá kaňka, nedokázala jsem rozeznat jeho tvar, protože se neustále proměňoval. Ale viděla jsem, jak hrubou má kůži, samý důlek a bouli. Vzpomínám si, jak jsem ho cítila v žaludku. Bylo to, jako když je člověk nervózní, jako když na závodech čekám na startovní výstřel, ale milionkrát horší. Nedalo se to snést. Začala jsem si škrábat jizvu. Jasně si pamatuju, jak jsem si ji ten večer škrábala. Nemohla jsem přestat. Chtělo se mi křičet, ale věděla jsem, že by mi to nepomohlo. Od znásilnění už jsem to zkoušela hodněkrát. Řekla jsem našim, že se jdu proběhnout, ale běžela jsem jen, dokud jsem nebyla dostatečně daleko od domu, na poli za tenisovými kurty. A pak jsem křičela a křičela. Ale jakmile jsem skončila, bylo to stejné jako se vším ostatním, s běháním, spaním, s alkoholem nebo drogami – jakmile jsem skončila, tak se to vrátilo. Nejradši bych vyskočila z vlastní kůže. A takhle jsem se cítila už skoro osm měsíců. Táhlo se to hrozně dlouho.

Jenny se začala uchylovat k návykovým látkám, aby se těchto úzkostných stavů zbavila. Nejdříve k alkoholu, potom k marihuaně a práškům. Prášky brala u kamarádek v koupelně – všechno, na co narazila. Svůj vlastní oxycontin dávno spotřebovala, brala ho i poté, co ji přešly bolesti. Její rodiče o ničem neměli ponětí, což je překvapivě běžné. Všimli si, že se začala stýkat s jinými lidmi než dříve a že se jí drasticky zhoršil prospěch, ale rozhodli se „přimhouřit nad tím oko“.

Je velmi nešťastné – ne-li přímo neodpustitelné –, že odborníci, kteří pro Jenny – a koneckonců i pro kohokoli jiného – tento druh preventivního zákroku navrhli, vůbec nevzali v úvahu následující: že bez ohledu na to, jestli se nám dané události uložily či neuložily do paměti, a dokonce i přesto, že v době ukládání vzpomínek do dlouhodobé paměti byly naše emoce utlumeny morfiem, zůstane nám v mozku natrvalo zapsána reakce našeho těla. Tu benzatral vymazat nemůže. Zjednodušeně by se to dalo vysvětlit takhle: kdybyste se dotkli horkých kamen a popálili si ruku, ale později o vzpomínku na popálení přišli, vaše tělo by si strach z popálení stejně pamatovalo. Jenomže tento strach by se neaktivoval jen horkem nebo pohledem na dočervena rozžhavenou plotýnku na kamnech. Aktivoval by se zcela nahodile, jak by se mu zachtělo, a vy byste netušili, jak se ho zbavit. Proto tradiční léčba posttraumatické stresové poruchy zahrnuje proces, při němž se vzpomínky opakovaně vytahují z kartotéky a prožívají se znovu ve stavu emocionálního klidu. Postupem času se emoce spojené se vzpomínkami na danou událost začnou proměňovat, slábnout, takže vzpomínky na prožité trauma už nepřinášejí člověku tolik bolesti – a sama bolest se dá zmírnit. To vše samozřejmě vyžaduje spoustu práce. Je mnohem snazší vzpomínky prostě vymazat. Jenže výsledek je stejný jako u těch vibrujících pásů z padesátých let, které slibovaly spálit tuk bez cvičení a diet. Trauma nelze vyléčit pilulkou.

Jenny si sice znásilnění nepamatovala, ale v jejím těle se přesto usídlila hrůza. Tělesná paměť, emocionální reakce na znásilnění, kterou teď v sobě nosila, se neměla k čemu navázat – chyběl soubor faktů, který by ji zasazoval do kontextu. A tak jen bezcílně bloumala, kamkoli se jí zachtělo. Jediná hmatatelná věc, která Jenny po znásilnění zůstala, byla ona jizvička na zádech.

Snadno se řekne, že měla vyhledat pomoc. Ale je to teprve šestnáctiletá dívka. Pro její mozek bylo osm měsíců „hrozně dlouho“. Odešla do koupelny a otevřela šuplík pod umyvadlem. Vyndala břitvu, růžovou, na jedno použití. Pomocí nástrojů ze své manikúry z břitvy vypáčila žiletky. Položila je vedle umyvadla, načež se vrátila do pokoje a posadila se na postel. Čekala.

Kapitola pátá

Asi trochu předbíhám. Raději bych se měl vrátit o kus zpět.

Tom Kramer prožíval své vlastní peklo. Ve dne v noci ho pronásledoval pocit, že selhal, protože nedokázal ochránit svou dceru.

Ten pocit byl naprosto iracionální. Nemůžeme na své děti dohlížet čtyřiadvacet hodin denně, a občas se stane něco špatného. Tak to zkrátka je. Naše společnost prošla rozličnými trendy úzkostlivého rodičovství. Myslím si, že poslední vlnu vyvolalo šíření informací po internetu. O každém únosu, každém pohlavním zneužití, utonutí v bazénu, zadušení, nehodě při sáňkování nebo na kole najednou ví každý rodič od Maine až po Nové Mexiko. Zdá se, že těchto událostí přibývá. Objevují se nové kampaně a televizní spoty, nové bezpečnostní výrobky a varovné etikety. Mimina už nesmějí spát na břiše. Děti už nesmějí samy chodit do školy nebo čekat na autobusové zastávce. Musím se smát, když si představím, že by mě moje máma měla byť jedinkrát vézt na zastávku, zaparkovat za ostatními auty a pak se mnou čekat, až přijede autobus. Když jsem jako kluk odcházel do školy, často ještě ani nebyla vzhůru. Ale dneska se to dělá.

Objevila se určitá vlna odporu, hnutí za „volný pohyb“, tažení proti „vrtulníkovým“ rodičům. Už se tolik nemluví o nebezpečích, která hrozí dětem v důsledku rodičovské nedbalosti, ale spíš o tom, jaké škody může napáchat přehnaná ochrana.

Nakonec jsou to všechno jen slova. Když někdo skutečně bude chtít vašemu dítěti ublížit, tak si způsob vždycky najde.

V průběhu celého léta po Jennyině znásilnění byl Tom doslova posedlý hledáním pachatele. Protože zbytek rodiny odjel do ústraní na Block Island, on sám trávil čas pátráním. Nevídal se s přáteli. Nechodil cvičit do posilovny. Přestal se dívat na televizi. Od osmi ráno do šesti večer byl v práci, ale jeho posedlost ho neopouštěla ani tam. Jelikož prodával auta, potkával každý den nové tváře. Cranston je sice skromné město, ale má přes osmdesát tisíc obyvatel. K tomu připočítejte skutečnost, že Tomův zaměstnavatel, firma Sullivan Luxury Cars, jako jediná v okruhu sta kilometrů nabízela značky BMW a Jaguar, a bude vám jasné, že Tom Kramer každý den spatřil alespoň jednu novou tvář, a každá nová tvář, podle Toma, mohla patřit člověku, který znásilnil jeho dceru.

Policie udělala, co bylo – v rámci možností – v jejích silách. Vyslechli každého, kdo se zúčastnil večírku. Zejména chlapce vyslýchali se všemi náležitostmi na policejní stanici. Mnohé za přítomnosti právníka. Tom si přál, aby všechny důkladně prošetřili. Aby jim odebrali DNA a vzorky kůže. Aby jim prohledali auta a pokoje, zda se náhodou někde neobjeví černá kukla a rukavice. Nic z toho samozřejmě nebylo možné.

Policisté vyslechli i sousedy, rodiny, které byly společně doma nebo společně venku nebo někde s dalšími lidmi. Všichni měli alibi. Policie každé alibi prověřila. Jeden ze sousedů, dvanáctiletý Teddy Duncan, šel ve tři čtvrtě na devět ven. Jeho pes, zvědavý bígl jménem Messi (po tom fotbalistovi), našel díru v plotě a utekl, jak už to bíglové mají ve zvyku. Rádi hrabou a honí se za kdečím. Je velmi pravděpodobné, že se Teddy pohyboval v lese těsně předtím, než byla Jenny znásilněna. Jenže vzhledem k poloze jeho domu byl nejspíš poměrně velký kus napravo a nezašel příliš hluboko. Zakrátko se vrátil na Juniper Road a pokračoval v hledání na ulici. Později se mu vybavilo, že tam viděl zaparkované auto, které se do jejich čtvrti moc nehodilo. Čímž měl na mysli, že nešlo o luxusní vůz ani o masivní teréňák se sportovními magnetkami na zadku. S pomocí detektiva Parsonse a obrázků na Googlu dokázal Teddy auto identifikovat jako Hondu Civic.

Většinu léta představovala tato tmavě modrá Honda Civic hlavní vodítko při honu na fairviewského násilníka. Policie porovnala záznamy v registru vozidel se seznamem lidí trestaných za sexuální delikty a jiné kriminální činy. Ve státě New York jezdily modrých Hond Civic tisíce. A Teddy Duncan se pouze „domníval“, že poznávačka byla modrobílá, jakou má New York. Než se vaše myšlenky rozběhnou mylným směrem, raději dodám, že Teddy svého psa našel u sousedů a ve čtvrt na deset už byl zpátky doma. A je mu dvanáct.

Detektiv Parsons odvedl, vzhledem k úrovni svých schopností, slušnou práci. Na začátku mu rozhodně nechybělo nadšení a díky tomu, jaký v něm fakta ohledně znásilnění probouzela zájem, dokonce působil velmi „civilně“. Jenže od začátku obracel pozornost mimo Fairview. Spojil se s ostatními policejními stanicemi v regionu a vyžádal si informace o podobných případech znásilnění – dospívající dívka, lyžařská kukla, žádné stopy na místě činu, modrá Honda Civic. A samozřejmě to zranění na Jennyiných zádech. Desítky případů měly některé shodné rysy. Žádný neměl všechny. Parsonsovi kolegové v ostatních odděleních slíbili, že budou mít oči na stopkách. Problém byl v tom, že všichni dopadení násilníci seděli v base. A ty nedopadené se pochopitelně nepodařilo najít. Lze jen těžko odhadovat, kolik žen se skutečně stane obětí znásilnění, protože jde o nejčastěji nenahlašovaný zločin ve Spojených státech. Navíc odborníci odhadují, že pouhou čtvrtinu z nahlášených případů znásilnění se podaří vyřešit. S Jennyiným případem to nevypadalo příliš nadějně a kolem Vánoc byl Tom v podstatě poslední, kdo ještě neúnavně usiloval o dosažení spravedlnosti.

Na Vánoce každoročně přijížděli Tomovi rodiče a rodina rozhodla, že ani letos nebudou tuto tradici měnit. Dorazili uprostřed týdne, hned na začátku vánočních prázdnin. Tomova matka Millie byla inteligentní a neobyčejně vnímavá žena. Charlotta se v její přítomnosti cítila nesvá, protože před ní jen obtížně dokázala skrývat svá tajemství (k těm se ještě dostaneme). Tomův otec Arthur jednal vždy spíše hlavou než srdcem. V minulosti učil na Connecticutské vysoké škole. Měl stoickou povahu a v tomto ohledu se svou snachou vycházel velmi dobře.

Tom si jejich návštěvu vybavoval takto:

Cítil jsem se znovu jako kluk, měl jsem chuť rozběhnout se mámě do náruče, abych se u ní vybrečel, pak si sednout tátovi na klín a koukat s ním na hokej. Toužil jsem po tom, aby mě utěšovali – máma nějakým promyšleným rozborem situace a táta tím svým pohledem, po kterém jsem se vždycky dokázal sebrat, ať jsem na tom byl sebehůř. K Jenny se chovali skvěle. Máma ji brala nakupovat a bavila se s ní o budoucnosti, o studiích a kariéře. Vyptávala se jí na všechno možné, na její zájmy, přátele a plány na příští léto. I táta nám ohromně pomáhal. Dokázal zabavit Lucase, jednou ho vzal bruslit nebo spolu ve sklepě stavěli z lega. Chlapská zábava. Ale já se do ničeho nezapojil. Nedokázal jsem se bavit jako oni. Bylo to moc normální, moc… klidné. Uvnitř jsem přímo běsnil. S kopáním a řevem jsem se bránil osudu, který vesmír naší rodině nadělil. Nehodlal jsem se s ním smířit. Už jednou jsem selhal, když jsem nedokázal ochránit svou dceru, a nehodlal jsem selhat i v tomhle. Přesto jsem věděl, že každou uplynulou vteřinou jsou šance na vypátrání toho hajzla menší a menší. Chtěl jsem být chlap. Chtěl jsem se znovu cítit jako chlap. A chodil jsem mlčky a s kamennou tváří, abych vypadal jako silný chlap. Ale uvnitř jsem byl jako malý kluk, který dostal záchvat vzteku. A v duchu jsem zoufale potřeboval, aby to moji rodiče viděli.

Právě během tohoto týdne se začal Charlottě vracet jeden sen. Věděla, odkud pochází – z přírodopisného dokumentu o vlcích, na který se dívali před několika týdny. V jedné ze scén osamělý vlk pronásledoval lesem osamělou antilopu až k okraji útesu. Antilopa, hbitá a s jistým krokem, začala pomalu sestupovat po strmé skalní stěně, zatímco vlk zběsile pobíhal sem a tam po okraji a hleděl dolů na svůj oběd, takřka na dosah, a přece nedosažitelný. Trvalo téměř hodinu, než se smířil s prohrou.

Ve snu Charlotta tento výjev sledovala z dálky. Přestože věděla, jak všechno dopadne, pokaždé se děsila, že by vlk antilopu mohl dostihnout dříve, než se dostane do bezpečí, nebo že by se vlk tentokrát mohl sám pustit po stěně útesu a zjistit, že se po něm dokáže dostat dolů také. Zatímco se před ní drama odehrávalo, pokaždé s týmž koncem, srdce jí divoce bušilo a nakonec se probudila celá vyděšená a zamotaná do propocené deky.

Sen ji znepokojoval v mnoha ohledech. Lovec a lovený. Tom a násilník. Nespravedlnost a Tom. Násilník a Jenny. Tomovi rodiče a Charlottina tajemství.

Zeptal jsem se jí, kým byla v tom snu ona, jestli vlkem, který přijde o oběd, nebo antilopou, která mazaně unikne, ale na rovné zemi bude vždy v ohrožení.

Nevím. V tom snu to nebylo jasné. Vždycky jsem to sledovala z odstupu, viděla jsem obě zvířata. Jedno prchalo, aby si zachránilo život. Druhé se chystalo zabíjet. Takže se to z žádných pocitů nebo perspektivy nedalo poznat. Ale přemýšlela jsem o tom. Ten sen mě mučil skoro každou noc, kdy tady o Vánocích byli Kramerovi, a tu a tam se mi vracel ještě několik týdnů poté, co odjeli. Asi jsem mohla být vlk, protože jsem ohrožovala svoji rodinu a celý život, který jsem pro sebe vybudovala. Ale na druhou stranu si myslím, že jsem byla spíš antilopa, která prchá, aby si zachránila život. Cítím se tak. Jako bych neustále byla jen krůček před odhalením. Určitě to bude znít paranoidně, ale myslím si, že o tom Tomova máma ví. Viděla jsem jí to na očích. A nenáviděla jsem ji kvůli tomu. Vím, že pomáhala Jenny. Správně jsem měla chtít, aby u nás zůstala delší dobu. Ale během štědrovečerní večeře a zpívání koled a druhý den při rozbalování dárků a pak v kostele a během další večeře jsem stejně nedokázala myslet na nic jiného než na to, aby od nás už konečně vypadla.

Charlotta měla svá tajemství, ale já se domnívám, že její odpor k Tomovým rodičům, a zejména k jeho matce, pramenil ještě z něčeho jiného. O jejím dětství už jsem se zmiňoval. Nejspíš bych se k němu měl vrátit, vysvětlit všechno podrobněji a poprosit vás o shovívavost.

Charlotta pochází z města New London. Pro ty z vás, kteří naše končiny tak dobře neznají, doplním, že v New Londonu sídlí akademie pobřežní stráže Spojených států amerických a ponorková základna amerického námořnictva. Město je plné vojáků. Charlottina máma Ruthanne byla značně promiskuitní a ve třiadvaceti se stala svobodnou matkou. Nechodila na vysokou a pracovala v malém podniku, kde vyráběla dekorativní svíčky. Charlotta si dodnes živě vybavuje vůni vonného vosku, která se rozlila bytem pokaždé, když Ruthanne přišla z práce domů. Její rodina žila v témže městě. Rodiče sice museli výrazně upravit představy, které o budoucnosti své nejmladší dcery měli, ale zpočátku se jí snažili pomáhat. Bohužel nevedli právě nejzdravější život – kouřili, rádi se napili, byli mírně obézní. Oba zemřeli ještě před Charlottinými desátými narozeninami. O dva roky později se Ruthanne konečně vdala. Jmenoval se Greg. Tohle je Charlottino první tajemství, které si vždy dobře střežila.

Mně ho prozradila teprve poté, co jsem si získal její důvěru. A to nebylo právě nejsnazší.

Byla jsem krásná holka. Měla jsem blond vlasy a modré oči a v té době už i docela vyvinutou postavu. A můj obličej – když se podíváte na fotky, uvidíte, že Jenny je celá po mně. Máma se v té továrně na svíčky vypracovala na vedoucí. Měli třísměnný provoz, továrna běžela čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu. Nejspíš měli tolik zákazníků, že těch svíček potřebovali vyrábět hromady. A určitě to mělo něco společného i s těmi „ilegály“, které najímali – možná věděli, že v noci nikdy nechodí inspekce. Máma kolikrát mluvila o dvou výplatách, o té, která se zapisovala do účetních knih, a té, která se vyplácela na ruku. Greg se živil jako příležitostný truhlář. Mámě pořád říkal, ať si hlídá peníze a nikomu nedůvěřuje. Obzvlášť „ilegálům“. Měl několik tetování. Jedno na krku. Byl to had a pod ním dvě slova. „Nedráždi mě.“ Nebyl moc velký fanoušek naší vlády. Říkal jí „velký bratr“. Cokoli, co bylo spojené s úřady, bylo „velký bratr“. Mluvil jako nějaký hipík. Byl to idiot.

Poprvé k tomu došlo večer, když byla máma v práci. Mně bylo sedmnáct. Bydleli jsme v takovém prťavém dvoupokojovém bytečku s tenkými zdmi. V kuchyni byla jediná elektrická plotýnka a mikrovlnka. Neměli jsme ani pořádnou troubu. V koupelně byl maličký sprchový kout a každé ráno došla teplá voda, protože sousedi byli taky „ilegálové“ – mačkalo se jich v tom bytečku snad šest nebo sedm. Greg „ilegály“ nesnášel skoro stejně jako vládu. Často chodil po bytě a povídal si pro sebe. S mámou si zabrali ložnici a já spala na gauči v obýváku, takže když Greg nechtěl být v ložnici, neměla jsem žádné soukromí a musela jsem poslouchat ty jeho bláboly.

No, nemůžu tvrdit, že jsem nečekala, k čemu by mohlo dojít. Ženská to prostě tuší. Myslím, že chlap taky, ale nejsem o tom úplně přesvědčená. My vycítíme, že se něco změnilo, že se chlap v duchu rozhodl, že s námi chce šukat. Cítila jsem to u kamarádů na vysoké. Cítila jsem to v nacpaných barech. Cítila jsem to u kolegů v práci. A cítila jsem to u Grega. Ze všech sil jsem se ho snažila ignorovat, vyhýbat se mu. Začala jsem se víc oblékat, nosit kalhoty místo sukní, boty bez podpatků, roláky. Nijak to nepomohlo. Ono to nejspíš nikdy nepomůže. Jak říkám, jakmile se chlap rozhodne, že s vámi chce šukat, tak už se jeho postoj nezmění. Ten večer, kdy k tomu došlo, jsem se právě vrátila z práce. Dělala jsem pár dní v týdnu servírku v jedné laciné restauraci. Byla jsem vytočená kvůli jednomu zákazníkovi. Pamatuju si z toho večera vážně každou minutu – jak mě ten člověk seřval za to, že jsem mu přinesla zákusek se zmrzlinou, přestože mě výslovně žádal, ať mu ho dám bez zmrzliny. Měl pravdu a já se mu omluvila, ale on si stejně chtěl nechat zavolat vedoucího, pořád řval a chtěl jídlo zadarmo. Rozbrečela jsem se. Myslela jsem, že přijdu o místo. Šéf mě poslal domů. Já vím, dneska to zní jako hrozná pitomost. Pak jsem se dozvěděla, že ten chlap tam kvůli něčemu řve pokaždé, aby dostal jídlo zdarma.

„Sedmnáctiletou holku to muselo dost rozrušit,“ podotkl jsem.

To rozhodně. Přišla jsem domů s brekem. Byl tam Greg. Sedli jsme si na gauč a on mě nechal vypovídat a poslouchal. Přinesl nám pivo. Ujišťoval mě, že se to určitě spraví. A mě to vážně utěšilo. Přestala jsem být ostražitá jako obyčejně.

Máme-li pokračovat dál, nevyhneme se určitým nepříjemným detailům, jsem však přesvědčený, že je důležité vylíčit vše tak, jak se to stalo. Bude-li se vám to obtížně číst, předem se omlouvám.

Greg se usmál a pohladil ji po vlasech. Nepochybně si navzdory těm rolákům a dlouhým kalhotám v duchu namlouval, že po něm Charlotta touží stejně jako on po ní. Lidé věří tomu, čemu věřit chtějí. Srdce se jí rozbušilo jako splašené, ale nehýbala se. Greg ji pohladil po tváři. Tiše zasténal. Hleděl jí do očí jako své milence. Zajel jí rukou pod blůzu a dotkl se jejího ňadra. Potom znovu zasténal a ona na obličeji ucítila jeho horký dech, jak se sklonil, aby ji políbil.

Charlotta seděla jako přikovaná. Utěšoval ji a ona si přála, aby ji utěšoval dál. Ale ne takhle. Ne svým tělem. Jenže nic jiného jí zjevně nenabízel, tak zůstala nehybně sedět, ztuhlá mezi potřebou něčí útěchy a lásky a svým odporem k němu. Vypadal prý jako dravec, který polapil kořist. Ano, přesně tak: antilopa a vlk. Kousl ji do ušního lalůčku, bolestivě, a zajel jí rukou do kalhot a mezi nohy. Pomalu ji tlačil dozadu, dokud spolu na gauči neleželi. Na stehně cítila jeho ztopořený penis. Pronikl prstem do ní. Bylo to příjemné, Charlotta zatím nic podobného nezažila. Ještě se s nikým ani pořádně nelíbala.

Jsi vlhká, zasmál se. Jsi vlhká, ty čubko.

Zdálo se, že má najednou sílu za dva a ruce jako chapadla chobotnice. Sáhl jí do vlasů a zároveň jí stáhl kalhoty, tak rychle, jako by měl nadlidské schopnosti. Vklínil kolena mezi ta její. Ucítila jeho ztopoření na břiše. A pak jí pomalu, dráždivě, rozevřel nohy a přejel jí penisem po vnitřní straně stehna. Dodnes se jí vybavuje, jak u toho vzdychl. Když do ní pronikl, přirazil své kyčelní kosti až k jejím. Jakmile bylo po všem (prý během několika vteřin), odtáhl se od ní a zvedl ji tak, aby seděla opřená o opěradlo gauče. Políbil ji na krk a zasténal. Potom jí prsty dráždil klitoris, dokud nedosáhla orgasmu, k čemuž došlo i přesto, jaký k němu cítila odpor. Tělo je stroj. Někdy na to zapomínáme.

Stali se z nich tajní „milenci“. Potřeba, kterou v Charlottě tento vztah naplňoval, byla silnější než její svědomí, morálka a vůle. Greg jí kupoval dárky a bral ji do kina. Vrhali po sobě pohledy u večeře, a když byla Ruthanne na noční, „milovali se“ na gauči. Charlotta si uvědomovala, že je to špatné, a Greg jí byl stále v mnoha směrech odporný. Sama však říká, že to nebyla schopná zastavit.

Stydím se za to. Ale je to tak. Ta blízkost cizího těla. Dotek jeho kůže na mojí. Polibky, objímání. A navíc to milostné potěšení, kterému jsem nedokázala odolat. Nevím. Možná mi vážně šlo o sex. Možná jsem opravdu byla obyčejná čubka. Ale tehdy mi to připadalo jako láska.

Trvalo půl roku, než si Ruthanne připustila, co vidí a cítí, když je v jejich společnosti. V té době už byl Greg plně nezaměstnaný a závislý na svojí manželce. Nejspíš bylo od samého začátku naprosto jasné, jak to celé skončí, ale Charlottě tehdy připadalo, že jí vyrvali srdce z hrudi.

Ruthanne poslala dceru žít s tetou Peg do Hartfordu. Peg byla o šest let starší než Ruthanne a podařilo se jí vdát se za pojišťováka. Měli tři děti, všechny na internátních školách, a zdráhavě se uvolili zaplatit školu i neteři. Charlotta se domů už nikdy nevrátila.

Tom o jejím životě s matkou a Gregem nic nevěděl.

Teď nejspíš lépe chápete Charlottinu potřebu opravit a znovu vybudovat svůj dům. Nejspíš se mezi vámi najdou i tací, kteří tomu přikládají větší význam a například si říkají, že Charlotta trvala na tom, aby se pokusili Jenny zbavit traumatických vzpomínek, protože sama v minulosti prožila něco sexuálně zvráceného. V tom byste se však mýlili. Charlotta onen večer na gauči rozhodně nepovažovala za znásilnění, nechala se Gregem svést a jednala na popud vlastní touhy; šlo podle ní o začátek milostného vztahu. Přesto samozřejmě chápala, že vztah s nevlastním otcem je „nekonvenční“ a „morálně pochybný“. Právě proto se s tím nikomu nesvěřila – ani manželovi.

A pokud jde o tchyni, Charlotta se bála, že by mohla odhalit úplně jiné tajemství.

Kapitola šestá

Vraťme se k Jenny a k onomu večeru, kdy seděla na posteli… Tomovým zaměstnavatelem byl Bob Sullivan. Bobovi patřilo dvanáct prodejen aut po celém Connecticutu a měl čisté jmění přes dvacet milionů dolarů. Jeho obličej jste mohli spatřit na bezpočtu billboardů podél I-95 mezi Stamfordem a obcí Mystic a ve všech městech, které je dosud nezakázaly. A rozhodně byste si ho z těch billboardů zapamatovali – měl husté černé vlasy, odhodlaný zrak, široký úsměv plný bělostných zubů a souměrný nos. Bob Sullivan byl selfmademan, patřil k lidem, o nichž se s oblibou píše v časopisech. K lidem, kteří se vlastním úspěchem nafukují natolik, až je skoro zázrak, že neprasknou jako přehuštěný balonek. Bob Sullivan bydlel ve Fairview. Měl „plnoštíhlou“ manželku a tři syny, které vychovával tak, aby mohli převzít rodinný podnik. Vždycky jezdil v posledním modelu něčeho, ať už BMW, Ferrari, nebo Porsche. Dodržoval paleodietu a bez omezení pil červené víno. Byl štědrý, ale zároveň ctižádostivý a měl v hledáčku křeslo ve státním zákonodárství.

A měl poměr s Charlottou Kramerovou.

Obvykle si myslíme, že víme, proč lidé navazují nemanželské milostné vztahy. Jejich manželství nestojí za nic, ale kvůli dětem nemůžou odejít. Mají sexuální potřeby, které partner či partnerka nedokážou uspokojit. Nechají se svést, jejich sebeovládání podlehne lidským touhám. Pro Charlottu nic z toho neplatilo.

Charlotta Kramerová měla dvě osobnosti. Na jednu stranu byla absolventkou Smithovy vysoké školy s titulem z literatury. Byla bývalou redaktorkou časopisu Connecticut, ženou v domácnosti a matkou dvou krásných dětí, manželkou Toma Kramera, který pocházel z rodiny vzdělanců a učitelů. Byla členkou fairviewského společenského klubu, kde ji všichni znali jako ženu s dokonalými způsoby a bohatou slovní zásobou. Postavila svůj dům pečlivě a byl to dům kvalitní, spořádaný a obdivovaný.

O té druhé Charlottě Kramerové nikdo nevěděl, o dívce, která spala s matčiným manželem a musela odejít z domova. Nikdo nevěděl, že její příbuzní byli nevzdělaní alkoholici, kteří žili naplno a zemřeli mladí. Že bývala dívkou, která se každý večer svlékala pro muže bezmála dvakrát tak starého, páchnoucího špínou a cigaretami. O ničem z toho nikdo nevěděl – kromě Boba Sullivana. Charlotta tuhle dívku ze své minulosti zavřela do klece. Jenže ta dívka časem začala cloumat mřížemi takovou silou, že ji dál nešlo ignorovat. Prostřednictvím Boba Sullivana dala Charlotta najevo, že připouští její existenci, a díky němu ji v jejím vězení udržovala v klidu. Tímto způsobem mohla žít přede všemi jako Charlotta Kramerová z Fairview, a neztratit přitom tu druhou polovinu svého já.

Když jsem s Bobem, jsem znovu ta mladá, sprostá holka, kterou rajcují špatnosti. Bob je dobrý chlap, ale oba máme rodinu, takže to, co děláme, je špatné. Nevím, jak bych to vysvětlila. Usilovně pracuju na tom, abych žila „dobrý“ život. Víte, jak to myslím? Abych si do hlavy vůbec nepouštěla špatné myšlenky a vystříhala se všeho špatného chování. Ale pořád to v sobě mám, tu touhu. Jsem něco jako tajný kuřák, chápete? Člověk, který víceméně přestal kouřit a za nic na světě by nedovolil, aby se ostatní dozvěděli, že si pořád ještě rád zapálí, byť jen jedinou utajenou drahocennou cigaretu denně. Jen jedinou. To mu k naplnění jeho potřeby stačí. A tou mojí jedinou cigaretou je Bob.

Možná byste Charlottu Kramerovou za tu cigaretu odsoudili.

Za tu tajnou touhu, kterou nedokázala ovládnout. Za to, že neříkala celou pravdu. Za to, že svému manželovi nikdy neukázala celou ženu, kterou si vzal. Ale pokud byste vy odsoudili Charlottu Kramerovou, potom bych já musel odsoudit vás coby pokrytce.

Nikdo z nás, ani jeden jediný, nikomu neukazuje celé své já. A pokud si myslíte, že vy ano, položte si tyto otázky: Předstírali jste někdy, že vám chutná nějaký odporný blaf, který uvařila vaše manželka? Řekli jste někdy své dceři, že jí to sluší v ošklivých šatech? Hrály jste někdy vzrušení při milování s manželem, přestože jste myšlenkami byly někde úplně jinde – třeba u zítřejšího nákupu? Nebo jste chválili kolegův průměrný výkon v práci? Uklidňovali jste někdy někoho s tím, že se to určitě spraví, i když jste věděli, že to tak nebude? Určitě ano. Milosrdné lži, nemilosrdné lži, miliony lží milionkrát denně, všude, z úst nás všech. Všichni před někým něco skrýváme. Možná vás tohle zjištění připraví o trochu sebevědomí. Možná se příště zarazíte, až vám manželka řekne, že podle ní to povýšení určitě dostanete, nebo až vás manžel ujistí, že jste na rodičovském sdružení všem sympatická. Skutečnost je taková, že se pravdu nikdy nedozvíte, a kdybyste ji věděli, nejspíš už byste bojovali o záchranu svého manželství. Možná se vám bude zdát, že vidím věci příliš černě. Že jsem nepřející. Jenže holou, celou pravdu nemůže žádný vztah přežít. Ne. Jakmile si dvojice navzájem přizná, co k sobě doopravdy cítí, ať už v soukromí, nebo na párové terapii, nebo dokonce jen prostřednictvím přátel, kteří nedokážou udržet tajemství, je po všem. Copak to nechápete? Copak to v hloubi srdce sami nevíte? Milujeme lidi pro to, jací jsou a jaké v nás probouzejí pocity. Obyčejně dokážeme tolerovat jejich nedostatky a nechávat si je pro sebe. Ale jakmile v jejich očích spatříme jakýkoli jiný obraz sebe samých než ten, který tam vidět chceme, který tam vidět potřebujeme, abychom se cítili dobře, otřese to naší láskou v samých základech.

Tom nikdy nedostal příležitost. Charlotta nemohla věřit žádnému obrazu, který viděla v jeho očích, protože Tom znal pouze tu jednu Charlottu, která mu byla odhalena. Bob Sullivan, jedině on, znal obě.

Charlotta se s Bobem scházela během dne v malé chatce za bazénem na samém konci zahrady Kramerových. Vedla k ní polní cesta, kterou používali pouze údržbáři, téměř celá skrytá za stromy. Dokonce i v zimě na ní mohl Bob zaparkovat, aniž ho ze silnice kdokoli viděl. Zahrada byla oplocená. Byli velmi opatrní. Oba mohli hodně ztratit.

Onoho večera, kdy Charlotta upekla kuře a brambory s rozmarýnem, seděla Jenny na posteli a měla pocit, že už ani minutu nevydrží být sama sebou. Slyšela, jak máma odchází vyzvednout Lucase. Slyšela, jak se vrátili domů. Snažila se počkat, až půjdou rodiče spát, jenže zapředli jednu z těch svých nekonečných „debat“. Došla si pro zásobu prášků, které nasbírala v koupelnách u rodičů svých kamarádek, a vzala si jeden malý bílý. To byl obyčejně xanax nebo lorazepam nebo valium. Sama je pod těmito jmény neznala, ale já je identifikoval podle jejího popisu – jak podle vzhledu, tak podle toho, jak na ni účinkovaly. Do dvaceti minut spala.

Následující ráno jela do školy autobusem. Máma ji vyprovodila na zastávku. Měli chemii a dějepis. O polední přestávce se vydala domů.

Jak už jsem říkal, Bob Sullivan usiloval o místo ve státním zákonodárství. Proto si jeho manželka Fran najala soukromého detektiva, aby Boba sledoval a shromažďoval pro ni důkazy. Zjistil jsem, že lidé nějak vycítí, když něco není v pořádku. I v případě, že už se z manželství vytratil intimní život, jsou ostatní změny tak zjevné, že se nedají zamaskovat. Například štěstí se nerado schovává ve stínech. A Boba jeho žena zkrátka znala příliš dobře.

Odpoledne poté, co Jenny odešla domů ze školy, se Charlotta s Bobem setkali v chatce za bazénem. Vlastně nešlo o chatku v pravém smyslu slova, jen o malou převlékárnu s připojenou koupelnou. Na dlážděné podlaze stála pohovka, bylo tu pár polic na ručníky, opalovací krém a nějaké věci do bazénu, posuvné dveře s roletou. A také tu byl maličký diktafon s hlasovou aktivací, který sem umístil detektiv Fran Sullivanové.

Na záznamu je slyšet následující:

[klapnutí dveří, stahování rolety, rozverný ženský smích]

„Ššš, poj ď sem, kočičko.“

[zvuky líbání, namáhavé oddechování]

„Kolik máš času?“

„Půl hodiny, takže se koukej svléct, a na podlahu.“ [další smích, vzdechy, šustění svlékaného oblečení]

„Dneska to chceš pusou, viď? Mám ti ji vylízat?“

„Jo.“

[ženské vzdechy, mužské sténání]

„Kdybys byla moje žena, dával bych si tě k večeři denně.“ [ženské vzdechy, rostoucí vzrušení]

„Počkej, přestaň…“ [ženský hlas, znepokojený]

„Co je?“ [mužský hlas, vyplašený]

„Dveře do koupelny… Jsou zavřené, ale pod nimi… Myslím, že se tam svítí.“ [ženský hlas, šeptem]

[šustění, pak ticho] [hlasitý ženský výkřik]

„Panebože! Panebože!“ [mužský hlas, vyděšený] [ženský křik]

„Pomoz jí! Moje dítě! Moje holčička!“

„Je naživu? Do prdele! Do prdele!“

„Vem vedle ručník! Zavaž jí zápěstí, pevně!“

„Moje holčička!“

„Zavaž je! Tahej! Pevně! Prokrista! Takové krve –“

„Cítím pulz! Jenny! Jenny, slyšíš mě? Podej mi ty ručníky! Panebože, panebože, panebože!“

„Jenny!“ [zoufalý ženský hlas]

„Zavolej záchranku! Jenny! Jenny, prober se!“ [mužský hlas]

„Kde mám telefon?“ [ženský hlas, šustění]

„Na zemi! Dělej!“ [mužský hlas]

[kroky, šustění, ženský hlas hovořící do telefonu, hystericky diktující adresu]

„Musíš vypadnout! Hned! Jdi!“ [ženský hlas]

„Ne! To nemůžu! Zatraceně!“

Charlottě se o tom odpoledni mluvilo velmi těžko. Ale jednou ráno, když se mi podařilo najít cestičku kolem jejích zábran, se konečně sebrala a vylíčila mi následující:

Když jsme Jenny našli krvácet v té koupelně, zachoval se Bob jako hrdina. Jakmile jsme zavolali pro pomoc, řekla jsem mu, ať odejde, ale on odmítl. Bylo mu to jedno. V té chvíli jsem viděla člověka, kterého nikdo jiný nevidí. Možná je chamtivý a vůbec všechno, co se o něm povídá, ale neváhal dát všechno v sázku, aby zachránil moje dítě. Roztrhl ručník napůl a omotal jí ho kolem zápěstí. Řekl mi, ať vezmu jeden konec a zatáhnu. Ručník byl tlustý a nebylo snadné ho utáhnout. Křičel na mě: „Tahej!“ a já vší silou tahala a pak to konečně bylo dost pevné a on uvázal uzel. Pak jsme totéž udělali na druhém zápěstí. Bylo to hrozné, oba jsme byli celí od krve. Doslova promáčení. Podkluzovaly mi nohy na podlaze. Když jsme měli obě zápěstí obvázaná, zavolala jsem záchranku. Řekla jsem mu, ať odejde, ale on odmítl. Položila jsem si její hlavu do klína. Rozbrečela jsem se, ale už jsem u toho neječela jako předtím, jenom mi tekly slzy. Bob taky brečel. Přeskakoval pohledem ze mě na Jenny a zpátky, jako kdyby sám nevěděl, která z nás mu způsobuje větší bolest. Pohladil Jenny po obličeji a pak se zadíval na mě a už pohledem neuhnul. „Poslouchej mě!“ řekl mi. „Dostane se z toho! Slyšíš mě? Dostane!“ Slyšeli jsme blížící se houkačky. Znovu jsem na něj začala ječet, ať odejde. Prosila jsem ho. On pořád opakoval, že ne, ale nakonec pochopil. Nešlo mi o jeho kariéru, manželku ani jeho pověst. V tu chvíli mi šlo jenom o Jenny a o naši rodinu. Policie ho tam v žádném případě nesměla najít se mnou. Rozbrečel se ještě víc, ale vstal. Celou dobu jsme šlapali v té krvi. „Miluju tě,“ řekl mi. Pak odešel.

Jenny přežila. A tehdy jsem se na scéně objevil já.

Kapitola sedmá

Jmenuji se Alan Forrester. Jsem psychiatr. Pro případ, že si nejste vědomi široké škály akreditací, které mezi odborníky na duševní zdraví existují, mohu vám sdělit, že patřím k tomu druhu, který má vystudované lékařství. Jsem doktor medicíny a promoval jsem s červeným diplomem na univerzitě Johnse Hopkinse. Atestaci jsem absolvoval ve fakultní Newyorské presbyteriánské nemocnici. Během svých dvaadvaceti let praxe jsem obdržel řadu ocenění a vyznamenání, ale rozhodně se jimi nemám ve zvyku obklopovat jako mnozí jiní lékaři, v jejichž ordinacích jste na podobné certifikáty už nepochybně narazili. Krémový papír, ozdobně psaná latinská slova. Působivé dřevěné rámečky. Připomínají mi trofeje, které můj syn sbíral po každé sportovní sezoně. Jsou laciné a značí pouze potřebu zajistit si angažmá do budoucna. Nic neláká zákazníky víc než příslib nějaké ceny. Jsou to reklamy a ti, kteří je veřejně vystavují, jsou jen lidské billboardy.

Moje profese přináší neustále nové výzvy. Veškeré předešlé úspěchy jsou, jaksi z definice, věcí minulosti a s největší pravděpodobností nebudou mít žádný vliv na úspěšnost léčby příštího pacienta, který projde mými dveřmi. Ano, je pravda, že zkušenostmi se člověk ve svém oboru zlepšuje, a ten můj není výjimkou. Rozhodně jsem dnes schopnější diagnostik, než jsem byl na začátku kariéry. Zjistil jsem však, že diagnóza je ta nejsnazší část. Největší výzvy před člověka staví až léčba – pečlivé, vyvážené, puntičkářsky přesné ordinování medikamentů a terapií –, která vyžaduje stejnou míru schopností i pokory. Každý mozek je jiný. A proto musí být pokaždé jiná i léčba. Nikdy nepřistupuji k pacientovi s tím, že vím, co zabere. A když říkám „zabere“, myslím tím pomůže, protože o to by nám mělo jít – pomoci člověku uniknout bolesti, kterou mu způsobuje jeho vlastní mozek.

Možná mě budete mít za chvástala, ale dokázal jsem úspěšně pomoci všem svým pacientům kromě jednoho jediného. A počítám do toho nejen svou soukromou praxi ve Fairview, v Cherry Street 85, ale i mnohem drsnější práci v mužském nápravném zařízení v Somersu.

Ve Fairview jsem jediným soukromým psychiatrem. Doktor Markovitz, který Jenny Kramerové předepsal léky, žije v Cranstonu a ve své praxi se nevěnuje psychoterapiím. Psychologů, sociálních pracovníků, terapeutů a dalších podobných je ve Fairview mnohem víc, jenže nikdo z nich nesmí předepisovat léky a nikdo z nich není školený v psychofarmakologii. To je první důvod, proč se Kramerovi obrátili na mě.

Druhým důvodem je moje práce v Somersu. Jednou týdně jezdím do severní části státu bezplatně (přestože jinak bych si za těch osm hodin účtoval osmkrát čtyři sta dolarů) léčit duševně nemocné zločince v connecticutském Severním nápravném zařízení. Jedná se o věznici s nejvyšším, pátým stupněm ostrahy. Aby nedošlo k omylu, všichni muži v Somersu byli usvědčeni ze spáchání nějakého zločinu a odsouzeni k trestu odnětí svobody. Někteří z nich jsou shodou okolností zároveň duševně nemocní. Zločinci, kteří jsou na základě nějaké duševní poruchy zproštěni viny, do vězení nejdou. Někteří poznají trochu jiný druh pekla zavření ve státních blázincích. Někdy jsou po velmi omezené, nedostatečné léčbě propuštěni. Paradoxně neexistuje jednoznačný vztah mezi mírou zločincovy nepříčetnosti a jeho způsobilostí k tomu, aby se na tuto nepříčetnost odvolával při obhajobě.

Jinak zcela „duševně zdravý“ muž, který v silném afektu zabije milence své ženy, může být prohlášen za přechodně nepříčetného a hájit se tím u soudu, zatímco sériový vrah (což jsou bez výjimky, a na tom trvám, kliničtí sociopaté) dostane trest smrti. Jistě, jistě, je to celé složitější. Jestli je mezi vámi nějaký trestní právník, pravděpodobně ho moje přehnané zjednodušování nadzvedává ze židle. Ale podívejte se na to takhle: Mohl být Charles Manson příčetný, když svému kultu nařídil zavraždit sedm lidí? Mohla být Susan Smithová příčetná, když utopila své děti? Dokonce i Bernie Madoff – mohl být příčetný, když v tom svém Ponziho schématu pokračoval i poté, co vydělal víc peněz, než mohl kdy utratit?

Nepříčetnost je jen slovo. Muži, které léčím, jsou násilničtí zločinci a trpí vším od běžných depresí až po vážné psychózy. Já jim poskytuji léky a tradiční „povídací“ terapie, byť ne v tom množství, jaké by potřebovali. Věznice by byla nejraději, kdybych se soustředil spíš na léky. Kdyby to šlo, tamní zaměstnanci by mě nechali naordinovat prášky všem trestancům, které tam mají. S vězni pod sedativy je totiž mnohem snazší pořízení. Jenže to samozřejmě nejde. Jistě si však dokážete představit, že mi pošlou každého, kdo splní potřebná kritéria. Celý den je ke mně pouštějí z fronty za střeženými kovovými dveřmi. Někdy se ta fronta v průběhu dne ještě prodlužuje a já mám nutkání všechna sezení co nejvíc zkracovat, aby se ke mně dostali všichni. Vím, že to dělám, a tíží mě kvůli tomu svědomí. Na dlouhé cestě domů pak před sebou vidím jejich obličeje – těch, k nimž jsem se ten týden nedostal, i těch, které jsem ve spěchu poslal pryč s hrstí prášků.

Každý kvartál za mnou chodí tamní cifršpioni, aby si prošli výdaje na léky, ale proti mojí sazbě těžko můžou něco namítat. Přestože mi nečiní žádné velké potěšení trávit den ve společnosti násilných zločinců, věřím, že moje práce je nesmírně důležitá. Naše věznice jsou přecpané lidmi s duševními poruchami. Často není snadné posoudit, jestli je daná porucha dovedla ke spáchání trestného činu, nebo jestli ji vyvolal až pobyt ve vězeňském prostředí. A pro moje účely je to vlastně nepodstatné. Na každý pád můžu říct, že rozumím fungování zločineckého mozku.

Třetí důvod, proč mě Kramerovi pro Jenny vybrali, souvisí s jistým Seanem Loganem. K němu se dostanu za chvíli.

Poté, co si Jenny podřezala zápěstí, se probrala uprostřed noci. V pokoji s ní byl táta, který usnul na židli. Z jejího popisu toho okamžiku jsem nabyl pevného dojmu, že skutečně měla v úmyslu skoncovat se životem.

Najednou jsem měla otevřené oči a zase jsem viděla tu plentu. Je světle modrá a visí na kovových kroužcích z takové tyče, která se táhne kolem pokojů na jipce. Dali mě do stejného pokoje jako tu noc, kdy jsem podstoupila ten preventivní zákrok. Tu noc, kdy mě někdo znásilnil. Tohle slovo fakt nesnáším. Ale prý bych ho měla říkat – nahlas i v duchu –, protože mi to pomůže smířit se s tím, co se stalo, a dostat se z toho. No, zatím to moc nepomáhá.

Jenny zvedla zafačovaná zápěstí.

Nevím, co mi dali, abych spala, ale cítila jsem, že to ještě účinkuje.

Bylo mi docela fajn. Jako kdybych byla sjetá.

„Jako když jste si brala ty prášky od svých kamarádek?“ zeptal jsem se.

Jo. Pak se mi naráz nahrnuly do hlavy hromady myšlenek, jako proud kulek. Jsem mrtvá. Jsem naživu. Celý tenhle rok vůbec neproběhl – je pořád ta noc po znásilnění. Ulevilo se mi, že tenhle rok byl jenom zlý sen. Ale pak mě zase přepadla hrůza, že to budu muset všechno prožít znovu. A to mě přivedlo k naprosto evidentnímu závěru, totiž že jsem si podřezala žíly. A hned se na mě hrnuly další myšlenky. Byla jsem úplně v šoku, že jsem to fakt udělala, a dokonce se mi ulevilo, že se mi to nepovedlo, protože jsem musela být cvok, že jsem takovou věc chtěla udělat. Jenže pak se mi vybavily všechny důvody, proč jsem to chtěla udělat, a já si řekla: hm, tak nejsem cvok. Měla jsem pro to důvody, hodně dobré důvody, a ty se vůbec nezměnily. Ten hnus, který cítím každý den, pořád, mi všechen zůstal. Připadala jsem si podobně, jako kdybych se odrazila ode dna bazénu k hladině a vynořila se přesně na tomtéž místě, kde jsem se potopila. Chápete, jak to myslím? Byla jsem přesně tam, kde jsem byla předtím. Pokusila jsem se položit ruce na břicho, protože to obvykle dělám, když na to myslím, na ten hnus, který v sobě cítím, jenže jsem ruce měla připoutané k zábradlíčku postele. A pak už jsem myslela jen na to, jak mě štve, že se mi to nepovedlo.

Po těch slovech se Jenny rozbrečela. Nebylo to poprvé. Ale tentokrát šlo o slzy vzteku.

Nebyla to totiž žádná hračka. Měla jsem příšerný strach. Seděla jsem v té koupelně a brečela a brečela. Myslela jsem hlavně na Lucase a taky na tátu a na to, co to pro ně bude znamenat. A samozřejmě i na mámu, ale ta je silnější než oni dva. Představovala jsem si, jak na mě bude naštvaná. A skoro jsem se na to vykašlala, ale pak jsem si řekla: jen to udělej, ať to máš všechno za sebou! Ta žiletka byla fakt ostrá a bolelo to mnohem víc, než jsem čekala. To řezání ani tolik ne, spíš to, když se mi potom dostal do žil vzduch. Příšerně to štípalo a pálilo. Podřezala jsem si obě ruce. Dokážete si představit, co mě to stálo za úsilí? Když už mě jedna ruka tak příšerně bolela a věděla jsem, že úplně stejně mě bude bolet i ta druhá? Říká se, že by se člověk neměl dívat na krev, protože se pak instinktivně snaží sám sebe zachránit, jenže jak se na ni můžete nedívat? A je to pravda. Srdce se mi rozbušilo jako o závod a v hlavě jsem pořád dokola slyšela: „Přestaň! Přestaň!“ Začala jsem se rozhlížet, čím bych si to ovázala, ale všechno jsem předem odnesla pryč, protože to tak psali v návodu, který jsem četla. Věděla jsem, že to tak bude, že se budu snažit přestat. Musela jsem se sebou strašně bojovat. Vůbec si nedokážete představit, jak moc jsem se sebou musela bojovat. Musela jsem zavřít oči a lehnout si na zem a soustředit se na to, jak se mi točí hlava, což mě kupodivu docela uklidnilo. Jako kdyby stačilo nechat všechno prostě odejít. A tak jsem to udělala. Zavřela jsem oči a nevšímala si těch hlasů, které mi ječely hlavě, ani té spalující bolesti.

A nechala jsem všechno odejít. Tohle všechno jsem udělala. Tímhle vším jsem si prošla, a stejně se to nepovedlo.

„Máte zlost?“ zeptal jsem se jí.

Přikývla. Oči se jí zalévaly slzami, které jí stékaly po tvářích.

„Na koho?“

Chvíli trvalo, než odpověděla. A nakonec se vyhnula jménu a na dotyčnou osobu, na niž měla vztek, odkázala jen nepřímo. Co tam vůbec dělala? To neměla nic lepšího na práci? Bazén ještě ani nebyl napuštěný. Na pár místech na zahradě ještě ležel sníh. Po tom všem! Do háje! Proč tam zrovna musela vlézt?

Když Jenny otevřela oči a spatřila tátu, nic z výše uvedeného neřekla. Nechávala si své pocity pro sebe. Zato Tom Kramer v tu chvíli překypoval emocemi natolik, že by jimi naplnil celou nemocnici. Sklonil se nad jejím lůžkem.

Díkybohu! Opakoval jsem to pořád dokola. Snažil jsem se ji obejmout, ale byla tak křehounká, ty útlé paže s tolika vrstvami obvazů, připoutané k zábradlí. Přitiskl jsem tvář k té její, nasál vůni jejích vlasů a pleti. Nestačilo mi vidět ji naživu. Potřeboval jsem se jí dotýkat, cítit ji… Byla příšerně bledá. Vypadala jinak než tu noc po tom napadení. Tehdy byla jako bez života. Tuhle noc vypadala jako mrtvá. Nikdy jsem netušil, že mezi tím může být rozdíl. Ale je. Vážně je. Měla otevřené oči a dívala se na mě a na strop. Ale nebyla tam. Moje krásná dceruška už tam nebyla. Přišel doktor Baird s doktorem Markovitzem. Připadalo mi to hrozně bizarní, být znovu v nemocnici s těmihle dvěma lékaři. Nejspíš už jsem poslední dobou začínal věřit tomu, co mi opakovala moje žena – že je na tom Jenny líp. Že se to bude pořád zlepšovat a že tenhle temný mrak z našeho života nakonec úplně odejde. Nejspíš jsem tomu uvěřil. Když o tom te zpětně přemýšlím, připadá mi, že jsem začal všechny svoje pochybnosti cílit jen na sebe. Jako kdybych se přes to z celé rodiny nedokázal přenést jen já. Jako kdybych na Jenny jenom promítal svoje vlastní zoufalství, a ona přitom byla v nejlepším pořádku. To já se nemohl smířit s představou, že toho hajzla nikdy nenajdou. A myslím… panebože, nechce se mi věřit, že se to chystám říct nahlas. Myslím, že jsem na ni měl zlost, na Jenny, za to, že si nic nepamatuje. Že ho policii nemůže pomoct vypátrat a potrestat za to, co jí udělal. Je to normální? Být takhle posedlý pomstou?

„Ano,“ ujistil jsem Toma. „Jste její otec. Je to instinkt.“ Skutečně jsem si to myslel. A vědomě jsem se pokusil jeho pocit viny zmírnit.

Udělal jsem to navzdory riziku, že ho tím povzbudím k dalšímu pátrání po tom násilníkovi, a dnes si do jisté míry vyčítám, že jsem ho tehdy nechal, ať své instinkty přijímá zcela bez výhrad. Instinkt může vysvětlit původ určité reakce. To však neznamená, že je dobrý nápad se touto reakcí řídit. Tomovi se každopádně ulevilo.

Jo, to je nejspíš ono! Prostě jsem si nedokázal pomoct! Celé dny a každý večer jsem sledoval zprávy. V jednom kuse jsem přepínal mezi CNN, CNBC a Fox a čekal, kdy uslyším o dalším napadení. Měl jsem v Googlu nastavené upozorňování na všechny zprávy, kde se objeví slovo „znásilnění“. Věřil byste tomu? Nejspíš jsem si v duchu i přál, aby ten hajzl znovu zaútočil, a zvýšila se díky tomu naděje na jeho dopadení. Jsem odporný člověk. A už je mi to vlastně jedno. Jsem rád, že to někomu můžu přiznat, a je mi fuk, co to pro mě bude mít za následky. Jestli skončím v pekle. Jestli skončím ve vězení. Tak ať. Byl jsem zpátky v nemocnici, s těmi samými doktory, a moje dcera zase ležela na jipce! To je přece tak strašně v prdeli! Už je mi všechno fuk. Měl jsem poznat, že není v pořádku. Jsem sakra její táta. Ale z toho, jak jsem byl tam na jipce v šoku, te vím, že jsem se nechal ukolébat.

Jednu věc mi Tom toho dne neprozradil, ale nakonec se mi k ní přiznal o několik týdnů později, totiž že se v duchu zařekl, že přestane ustupovat své ženě. První trhlinka jejich vztahu se rozšířila ve skutečnou prasklinu. Rozpad jejich manželství a rodiny započal. A tak se stalo, že se onoho rána poté, co se Jenny pořezala, proměnila ve zločince sama Charlotta – jak pro Jenny, tak pro jejího otce. Nijak zvlášť mě to nepřekvapilo. Umění psychoterapie však spočívá v tom, aby pacient dospěl ke kýženým závěrům sám od sebe. Jinak to ani nemůže být a terapeut musí projevit značnou trpělivost, aby tento proces dokázal přiživovat, a přitom ho nepokazil. V tomto případě by pro mě bylo velmi snadné dovést Toma k závěru, že je na svou ženu naštvaný, protože ho přiměla uvěřit, že se jejich dcera zotavuje. Stačilo by pár vhodně zvolených slov. Větička tuhle či tamhle. Připomínka skutečností, které by hlavního viníka udělaly z jeho manželky. Na tom, aby Jenny zbavili vzpomínek, trvala koneckonců Charlotta. To ona prosadila, že nebudou Jenny posílat k psychiatrovi, a místo toho ji odstěhují na Block Island, kde bude relativně izolovaná od světa. To ona zarputile předstírala, že už se všechno vrátilo do normálu, přestože Jenny zjevně ztratila chuť do života. Ona kárala svého manžela pokaždé, když se pokusil zavést řeč na dceřino znásilnění. Nic z těchto věcí jsem však neřekl. Byl jsem velmi opatrný. Terapeut má obrovskou moc sugesce. Terapeut má obrovskou moc, tečka.

Nebudu říkat, zda byly Tomovy pocity opodstatněné, či ne. Pocity nepotřebují opodstatnění. Ano, Charlotta neústupně trvala na své verzi pravdy. Vymazali dceři znásilnění z paměti. Takže k němu nikdy nedošlo. Dnes je zcela zřejmé, že v tomto se Charlotta zmýlila. Na druhou stranu je však třeba připustit, že jednala s těmi nejlepšími úmysly. A to, oč usilovala, se v podstatě naplnilo. Když doktor Markovitz podal její dceři příslušné látky, přišla Jenny o vzpomínky. Na znásilnění si nepamatovala. Nemůžeme Charlottě vyčítat, že nerozumí fungování lidského mozku, nelze jí dávat za vinu, jaké mělo odstranění vzpomínek nakonec zničující následky. Ty teprve začínaly vyplouvat na povrch. A to nás opět přivádí k Seanu Loganovi.

Kapitola osmá

Sean Logan byl příslušníkem Navy SEALs. Narodil se v nedalekém New Londonu, témže městě jako Charlotta Kramerová. Jeho otec sloužil u námořnictva a jeho děda zemřel jako vyznamenaný mariňák. Měl šest sourozenců, tři starší a tři mladší, takže se mezi nimi tak trochu ztratil. Byl to krásný chlap. Bez ohledu na to, zda jste žena, nebo muž, heterosexuální, nebo homosexuální, mladí, nebo staří, kdybyste se podívali na Seana Logana, zaručeně byste si pomysleli, že je to krásný chlap. A nešlo o jedinou věc. Světle modré oči, husté tmavé vlasy, mužné postavení lícních kostí a čela – to všechno dohromady vytvářelo dokonalé plátno. A na tom plátně se vždy zračila nějaká emoce. Sean je nedokázal skrývat. Jeho radost, kterou jsem sám poprvé uviděl teprve po několika letech, neznala hranic. Jeho sarkastický smysl pro humor byl nakažlivý. Dokázal mě rozesmát jako žádný jiný pacient, kterého jsem kdy léčil, a to i přesto, že jsem se snažil zachovávat vážnou tvář. Smích se mi dral z úst jako láva z jícnu sopky. Jeho láska byla hluboká a čistá. A jeho bolest ubíjející.

Sean nechodil na vysokou, přestože získal stipendium na Brownově univerzitě. Ano, byl ohromně inteligentní a cílevědomý. Jenže nedokázal najít chvíli klidu. Každého (nebo rozhodně většinu) z nás občas přemůžou vlastní city. Vzpomeňte si na to, když jste se poprvé „zamilovali“. Nebo na ten okamžik, kdy jste poprvé uviděli své novorozené dítě. Nebo na pronikavý strach, který jste cítili, když jste jen o vlásek unikli nějaké nehodě, nebo na nesmírný vztek, když někdo záměrně ublížil vám nebo někomu z vaší rodiny. Celé dny jste pořádně nejedli, v noci se pořádně nevyspali, nedokázali jste ovládat myšlenky, které se soustředily jen na onen zdroj narušení vašeho běžného života. Pokud šlo o narušení pozitivní – například „zamilování“ –, nejspíš jste si mysleli, že jste „šťastní“. Nebylo to však „štěstí“. Tohle vykolejení z vašeho běžného chování a myšlení měly na svědomí obavy způsobené tím, že jste nevěděli, jak tuto novou situaci začlenit do svého běžného života; nevěděli jste, jestli potrvá, nebo pomine. Vás mozek se ve skutečnosti nacházel v přechodném stavu, kdy se snažil přijít na to, co bude muset udělat, aby si v tomto novém, změněném emocionálním prostředí zvykl. Skutečné „štěstí“ nastává, když se vztah usadí a začne být stabilní. Když po boku své nové lásky poklidně prospíte celou noc, protože víte, že vám neuteče.

Představte si, že byste se do tohoto klidového stavu po původním narušení nikdy nedostali, a místo toho tu novou, mocnou emoci cítili pořád. Takto žít je velmi těžké, ba dokonce poměrně bolestivé. V naší profesi tento stav obyčejně diagnostikujeme jako nějaký druh úzkosti. Někdy vede k obsedantně kompulzivní poruše. Někdy mluvíme jen o takzvané všeobecné úzkostné poruše. Úzkostné poruchy jsou dnes na vzestupu stejně jako všechny duševní poruchy obecně. Musíme pro ně mít jména, abychom se mohli bavit o tom, co vidíme, jejich diagnostikování se však v žádném případě nedá přirovnávat k diagnostikování běžných chorob, jako je třeba chřipka. Nejsou tu žádné bacily, které bychom mohli sledovat pod mikroskopem. Máme k dispozici jen svá pozorování a své (snad) inteligentní dedukce.

Léčil jsem mnoho pacientů podobných Seanovi, ale on byl přece jen výjimečný. Když mám těmto pacientům předepsat vhodné léky, může to být těžká volba. Můžu se postarat, aby se vrátili zpátky na zem, jenže tam potom zůstanou natrvalo. Zatímco u nás ostatních se běžně střídají stavy těchto zjitřených emocí se stavy, kdy jsme v normálu, tito pacienti si musejí vybrat. Možná by se to dalo přirovnat k závislosti na alkoholu a k možnosti dát se na léčení. Žili byste raději v naprosté střízlivosti, nebo ve stavu permanentní opilosti? Já bych si určitě vybral střízlivost.

Seana jsem poznal až dlouho poté, co vstoupil k námořnictvu. Tehdy mu bylo teprve sedmnáct, a jak to sám popisuje, „nejradši by vyskočil z kůže“. Střídal holky, pil a denně se zkouřil, i když chodil do školy. Jeho máma toho měla moc. Dva jeho starší sourozenci se vrátili domů, aby žili u rodičů, jeden po dokončení vysoké, druhý proto, že ho ze studií vyhodili. Ti mladší tři neustále něco potřebovali, jídlo, čistou košili nebo někam odvézt. Seanova nejstarší sestra ve třiadvaceti otěhotněla, svobodná. Někdy nechávala dítě u mámy, aby mohla jít do kanceláře, kde pracovala jako asistentka. Snažím se tím naznačit, že Sean nevěděl, jak si sám pomoct, a neměl nikoho, na koho by se mohl obrátit. Po maturitě se dal k námořnictvu.

Vojenský život pro něj nebyla špatná volba. Fyzicky náročný výcvik a nekonečné příležitosti, jak si potrápit tělo, mu poskytovaly lék na jeho neurózu, byť lék trochu netradiční. Při anaerobní fyzické zátěži se tvoří endorfiny a adrenalin, což jsou chemické sloučeniny, které – mám-li to vysvětlit co nejjednodušeji – v našem těle navozují příjemné pocity. Člověku postiženému nějakou úzkostnou poruchou může extrémní fyzická zátěž přinášet značnou úlevu. Sean si vedl znamenitě a prošel výcvikem zhruba za půldruhého roku. V osmnácti si odsloužil jeden turnus v Iráku a domů se vrátil krátce po svých devatenáctých narozeninách. Rodiče na něj byli hrdí, mezi sourozenci se svářila pýcha se závistí. Bez vojenského režimu a neustálého přirozeného rauše z bezprostřední blízkosti nebezpečí se někdejší neurotické stavy zakrátko vrátily v plné síle.

Zkusil jste někdy koks? zeptal se mě, přestože předem znal odpověď. Rád tímhle způsobem laškoval. Najednou se do vás dá příšerná nervozita.

Dosud ho v duchu vidím, jak sedí na gauči v mé ordinaci, nohy roztažené, ruce sevřené v pěst. Začal se třást.

Asi takhle. Neustále musíte hýbat aspoň nějakou částí těla, abyste se těch nervů zbavil. Nemůžete spát. Nemáte hlad. Vydržíte hodiny kecat o naprostých kravinách.

„To bych si asi moc neužíval,“ podotkl jsem.

Sean se zasmál. Jasně, já vím. Hrnek čaje a dobrá knížka. Nemůžeme být všichni takoví svatoušci.

„Kdy vy jste měl kokain?“ zeptal jsem se.

Ále, naposledy někdy na střední. Jenom vám chci vysvětlit, jak jsem se dřív cítil. Už jsem skoro zapomněl, co jsem dřív zažíval – po tolika měsících v poušti, chápete. Tam jsem spal jako nemluvně. Vůbec mě nenapadlo, že by se mi z něčeho mohl svírat žaludek.

„A když jste se vrátil domů, v těch obdobích před poslední misí?“ Ty vole. Jako kdybych byl v kleci. Jako zvíře v zoo. Když jsem se probudil, měl jsem možná tak vteřinu klid. Pak jsem ucítil, jak se to ve mně začíná sbírat, dokud jsem neměl žaludek jako plný kyseliny. Vyskočil jsem z postele a vyrazil z baráku, šel si zaběhat, až jsem plival plíce. Pak jsem dal mámě pusu, vzal si pivo a odnesl si ho dolů do sklepa a zvedal činky, dokud se mi takhle neklepaly svaly. To mě na pár hodin uklidnilo. Zbytek dne jsem strávil pitím. Trávy už se nedotknu. Je to moc riskantní, chápete.

„A Tammy, vaše žena? Říkal jste, že jste se seznámili, když jste byl doma mezi turnusy. Jak přesně se k tomu došlo?“

Sean se usmál a mrkl na mě. No, hned vedle pití bych zařadil šukání. Chlastání a šukání – bez toho bych snad do večera ani nepřežil. Prostě jsem seděl někde v hospodě a padla mi tam do oka nějaká holka. Málokterá mi nedala. Te si řeknete, že machruju. Ale fakt po mně šly. Nevím proč. Na škole jsem v tomhle nikdy extra štěstí neměl. Možná mě litovaly, že se musím vrátit.

Ani v nejmenším jsem nepochyboval, že mi říká pravdu. O Seana se ženské určitě praly.

Asi jsem to bral moc na lehkou váhu. Když jsem se příště vrátil domů, měl jsem manželku a dítě.

Navzdory jeho promiskuitě jsem pevně přesvědčený o tom, že Sean Logan byl dobrý chlap. A nejen proto, že se s matkou svého dítěte oženil. Sean byl bojovník. Bojoval o svůj život, o svůj zdravý rozum. Z toho, co v životě poznal, pro něj byly nejsnesitelnější chvíle, kdy dělal, co mu řekli v armádě, a tak když mu nařídili, ať jde domů k rodině, poslechl a ze všech sil se snažil milovat svoji ženu a poznávat svoje dítě. Ale bál se toho – jinak než muži, o kterých jste nejspíš slyšeli jinde, muži s posttraumatickou stresovou poruchou nebo závislí na adrenalinovém rauši. Tihle muži, nebo většina z nich, byli před odchodem do války normální. U Seana to bylo přesně naopak. Odešel do války, aby unikl sám před sebou.

Tammy mi to popsala takhle:

Miluju ho. O tom prosím nepochybujte. Vážně – nepřežila bych, kdyby si měl někdy myslet, že ho nemiluju, už od první chvíle, co jsem ho uviděla. Vím, že to zní pitomě, ale prostě jsem ho milovala. Nedokážete si představit, jaké to tehdy odpoledne bylo. Pršelo, bylo vedro a dusno. Vyrazila jsem s partou známých na pár piv a na kulečník. Byla sobota, rozumíte, stejně se nedalo nic moc dělat. A v baru byl on a bavil všechny kolem nějakou historkou o tom, co za ptákovinu provedl jednomu ze svých kámošů, nějaký kanadský žertík, tam v Iráku. O těch špatných věcech nikdy moc nemluvil. Vždycky chtěl, aby se lidi smáli. Dokázal naráz zvednout náladu všem v lokále, jedinou historkou a tím svým ohromným úsměvem. A tak jsem vešla dovnitř a on mě uviděl. Na vteřinu se odmlčel, ale jeho posluchači čekali, tak hned pokračoval, přestože očima provázel mě, kamkoli jsem se v baru hnula. Tehdy jsem ho ještě neznala, ale dneska vím, že když si něco vezme do hlavy, je jako pitbul. Nepustí a nepustí, dokud nedostane to, co chce. A to odpoledne chtěl mě.

Tammy je hezká žena, krátké blond vlasy, velké hnědé oči. Když jsem se s ní setkal poprvé, bylo jí čtyřiadvacet a myslím, že se na ní trochu podepsalo mateřství, ale především manželství se Seanem. Zaujalo mě, že si pro své přirovnání vybrala zrovna pitbula. Říká se, že pitbul neotevře čelisti, dokud zvíře, které drží v zubech, není mrtvé. Snažil jsem se tomu nepřipisovat příliš velký význam. Pitbul už se stal obecným symbolem a většina lidí si ani neuvědomuje, co říká, když na něj odkazuje. Přesto jsem měl pocit, že Tammy vypadá, jako by z ní něco vymačkávalo život. Bylo jí trapné mluvit přede mnou o intimních detailech svého vztahu, ale mně připadaly důležité, proto jsem se snažil trochu ji uvolnit.

No tak dobře. Asi jsem s ním taky trochu flirtovala. Chvílemi jsem se mu zadívala do očí a pak odvrátila pohled. Prostě jako to holky dělají. Dneska to zní tak pitomě, co? Když je člověk vdaný a má dítě. Najednou mi přijde k smíchu, že jsem se tak mohla chovat. Ale zabralo to. Tammy se tváří mihl rozpustilý výraz a já spatřil tutéž ženu, kterou toho deštivého odpoledne viděl Sean.

Když dovyprávěl tu svoji historku, omluvil se, vzal si pivo a panáka bourbonu a zamířil přímo k našemu stolu. Nasadil ten svůj nestydatý úsměv, jako kdyby říkal: „Jsem tady, abych si to s tebou rozdal, a neodejdu, dokud nebude po mém.“ Když to takhle podám, tak to možná zní oplzle, ale tvářil se spíš rošťácky jako malý kluk, a já mu prostě okamžitě propadla. Vyzval mě k tanci. Pustil v jukeboxu „Let’s Dance“ od Davida Bowieho. Znáte tu písničku? „Put on your red shoes…“ Ruce nenechal chvíli v klidu, přejížděl mi dlaněmi po zádech, po stehně, po vlasech. Takhle se ke mně zatím žádný chlap nechoval. Jako kdyby v sobě měl nějakou zoufalou, syrovou touhu, kterou nemohl uspokojit nikdo jiný než já. A věřte mi, moc dobře vím, že by vzal zavděk kteroukoli ženskou, ale v tu chvíli jsem se tak necítila. A i kdyby jo, stejně by to na ničem nic nezměnilo. Chvíli jsme tancovali, popíjeli a smáli se a pak se mnou dotančil do chodbičky, která vedla k zadnímu vchodu, a pak jsme byli venku v zadní uličce. V tom lijáku. Začal mě líbat, svlíkat mě. Najednou už se netvářil tak nezbedně, ale smrtelně vážně. Měl před sebou úkol a tím bylo uspokojení jeho potřeb. Vypadal, jako kdyby ho čekala smrt ve strašných mukách, kdyby je uspokojit nedokázal, a to mě nakonec přemohlo. V tu chvíli jsem zoufale toužila mu pomoct, zachránit ho. A rajcovalo mě to, tahle moc, kterou jsem z něj cítila. Primitivní moc. Sama jsem se cítila jako zvíře, rvala jsem z něj oblečení, dokud jsem ho nesvlíkla natolik, aby… no, aby to šlo. Zvedl mě a přitiskl mě k té cihlové zadní zdi. Bylo to… Já nevím, vážně to nedokážu popsat.

Tammy se na chvíli zabrala do vlastních myšlenek, jako by to celé prožívala znovu. Poskytl jsem jí čas, aby si mohla v klidu posedět se svými vzpomínkami a s pocity, které v ní probouzely. Potom mi vylíčila, jak ho odvezla k sobě domů. Jak následující dva dny nevylezli z postele, dokud nemusel odjet na svůj třetí turnus. A pověděla mi i něco, čemu jsem tehdy nevěnoval téměř žádnou pozornost. Potřeboval jsem se toho od ní dozvědět mnohem víc a kvůli Seanově léčbě bylo důležité, abych ji vyslechl. Neměl jsem v úmyslu léčit Tammy. Ale o mnoho měsíců později, když se na mě obrátili Kramerovi, se mi tahle část Tammyina vyprávění okamžitě vybavila.

Jestliže toho o psychoterapiích moc nevíte, možná vás překvapuje, do jakých intimností se při nich zachází. Nejspíš i proto dávají někteří pacienti přednost terapeutovi stejného pohlaví, aby se necítili tak trapně. To však při terapii vůbec není třeba, pocit trapnosti či studu v ní nemá místo. Pro mě nehraje roli, jestli mi o svých milostných prožitcích vypráví žena, nebo muž. Neposlouchám je k ukojení nějakých svých chlípných choutek, ale jako klinický lékař, jako vědec. Je to totéž, jako byste mluvili s gynekologem nebo urologem. A náš milostný život je neoddělitelně spjatý s naší psýchou.

K jedné věci se však přiznám: když slyším, jak ženy v milostném životě muže klamou, přivádí mě to k zamyšlení nad mým vlastním manželstvím, nad tou intimní stránkou mého vztahu s manželkou. Ne že bych si dělal hlavu s nějakými klamy. Vím, že tu jsou. Už jsem koneckonců mluvil o tom, že každý něco skrývá a každý lže. Neočekávám, že mi moje žena bude říkat pravdu o všem, co se mnou v ložnici prožívá. V průběhu let jsem však získal vhled a vědomosti, které mi umožňují pokládat ty pravé otázky v pravý čas, a díku tomu dokážu zmíněné klamy omezit na snesitelné minimum, jak pro ni, tak pro mě, pro moje mužské ego. Kéž bych vám mohl říct, že přijdu domů a zapomenu všechno, co jsem od svých pacientek slyšel. Jenže to je stejně nemožné, jako kdybych měl za pacienta elektrikáře a ten mi vysvětlil, jak opravit rozbitý elektrický obvod. Co se jednou naučíme, už se nemůžeme odnaučit. Takhle člověk nefunguje.

Tammy mi svěřila, že při těchto stycích se Seanem nikdy nedosáhla orgasmu. Neřekla to takto otevřeně, protože je to velmi ostýchavá žena a protože nebyla mou pacientkou. Celý tento proces pro ni byl nový a byla ochotná se ho zúčastnit jen do té míry, do jaké to bylo prospěšné pro jejího manžela. Došli jsme k tomu, když jsme probírali neobvykle vysokou frekvenci jejich styků – vysokou i na čerstvé milence. Vyplynulo to z jejího vysvětlení, že po dalším styku možná toužila sama, protože zůstávala neuspokojená. Nijak hlouběji jsem to nerozebíral, jen jsem se zeptal, co bylo podle ní příčinou.

Bylo to hrozně intenzivní, ta jeho potřeba a vůbec všechno, když jsme byli spolu. Všechno dělal hrozně prudce a energicky. Dokonce mě i líbal tak, že mi potom tekla krev ze rtu. Nemohla jsem popadnout dech. Nejspíš jsem se nedokázala dostatečně uvolnit na to, aby se to mohlo stát. Někdy to trvalo skoro hodinu a mně bušilo srdce jako o závod, byli jsme celí zmáčení potem a klouzali jeden po druhém. Myslím, že jsem veškerou energii spotřebovala jen na to, abych stíhala sledovat, co se děje. Jako kdybyste se zkoušel milovat, zatímco běžíte maraton. Te už je to jinak. Už se navzájem známe. Je to mnohem klidnější. A ty léky, co bere, mu pomáhají tišit nervozitu. Te už je to v pohodě. Vážně. Ale tenkrát byl prostě takový.

Víc jsme se k tomu nevraceli. A já si na to nevzpomněl až do chvíle, kdy jsem o více než rok později vedl podobný rozhovor s Charlottou Kramerovou. Asi bych měl zmínit, jak moje spolupráce s Kramerovými na samém počátku probíhala. Neprodleně jsem se začal na dvě hodiny denně scházet s Jenny. Zakrátko se připojila k mým skupinovým terapiím, což, jak uvidíte, přineslo v mnoha směrech velký obrat. S její matkou a otcem jsem se vídal jednou týdně, někdy ob týden, jak jim to vyhovovalo. V Jenny a v Tomovi jsem dokázal číst jako v otevřené knize. S Charlottou to bylo jiné. Ale její bolest a pocit viny – jak kvůli tomu, že vědomě přehlížela Jennyino zoufalství, tak kvůli vztahu s Bobem Sullivanem – mi poskytly mocné nástroje, s jejichž pomocí jsem dokázal překonat její obranu.

Zhruba po třech týdnech terapie jsem věděl, že nastal ten správný čas. Od začátku mi bylo jasné, že skrývá nějaká tajemství, a toho dne jsem se rozhodl, že je odhalím. Nechal jsem mezi námi zavládnout znepokojivé ticho. Nedokážu říct, jak dlouho trvalo. Myslíme si, že plynutí času umíme odhadnout, ale v situacích jako tahle nám může jedna minuta připadat jako deset. Když nervózně sundala levou nohu z pravé a přehodila si je naopak, konečně jsem promluvil.

„Vy mi nevěříte, když vám říkám, že s veškerými informacemi nakládám jako s přísně důvěrnými? Za všech okolností? Že by mě ani soud nepřinutil vás zradit?“

Samozřejmě. Teda ano. Věřím vám to.

Přikývl jsem. „Tak proč jste mi to neřekla?“

Neznal jsem její tajemství. A Charlotta je velmi inteligentní žena. Než o tom začnete pochybovat, musím vás ujistit, že ani na okamžik neuvěřila, že vím něco, co jsem ve skutečnosti nevěděl. Jen zoufale potřebovala důvod, proč se mi svěřit. A tak jsem jí ho poskytl.

Nevím. Neuvědomila jsem si, že je to tak zjevné.

Ten den mi pověděla o svém milostném poměru. A právě tehdy jsem si vybavil ono sezení s Tammy.

„Proč podle vás ten poměr máte?“ zeptal jsem se Charlotty. Zatím jsme spolu nemluvili o její minulosti, o jejím druhém tajemství a o jejím alter egu, které potřebovalo přiživovat. Tahle otázka tedy byla stále otevřená.

Nevím.

Zeptal jsem se, jestli to chce zjistit, jestli se o tom chce bavit a jestli by to mohlo pomoci její rodině. Váhala, ale souhlasila.

„Dobře,“ řekl jsem. „Začneme tím, co se nejvíc nabízí. Je to kvůli sexu?“

Než odpověděla, musela se nad tím zamyslet. Víte, je to zvláštní. Když jsme spolu, tak prakticky nic jiného neděláme. A když spolu nejsme, což je devadesát devět procent času, tak na sex s ním docela často myslím. Přesto jsem za celé ty tři roky, co se vídáme, neměla ani jednou… víte co.

„Orgasmus?“ doplnil jsem. Jsem na doplňování nevyřčeného zvyklý. Muži vždycky mluví o tom, že se „udělali“. Je to pro ně naprosto obyčejný výraz a připadá jim normální se tak vyjadřovat. Stříkat, čurák, prdel, kozy, kunda. Muži s podobnými výrazy nemají problém. Ženy zřídkakdy vědí, jaké slovo použít. Vulgárním výrazům se víceméně všechny vyhýbají, ale lékařské termíny jim připadají stejně nevhodné. Obyčejně se zarazí a čekají, až je zachráním. Mně nečiní potíže dokončovat jejich myšlenky a nastavovat naší konverzaci náležité hranice.

Charlotta přikývla. Ano. Ani jeden.

„A s Tomem?“

Skoro vždycky. Přinejmenším když jsme se spolu ještě milovali. Před tímhle vším to bývalo poměrně pravidelně. Asi tak třikrát týdně. Myslím, že je to známka docela zdravého manželství, obzvlášť když už trvá tak dlouho jako to naše. Nebo ne?

Mírně jsem přikývl, přestože jsem tak docela nesouhlasil, ale v danou chvíli jsem tuhle otázku nechtěl řešit. Zdraví jejich manželství bylo zcela jiné téma a já se chtěl soustředit na její poměr s Bobem.

Ale nijak zvlášť si to neužívám. Ani nevím, kdy mě to přestalo bavit. Před léty. Sex by měl být něco víc než jen… vždyť víte. Pro chlapy možná ne. Ale pro ženy je to vždycky něco víc. Nějaký náboj mezi námi se časem změnil. Přišlo mi, že to děláme čistě mechanicky. S Bobem, bože, stačí, abych zavřela oči a představila si, jak mě hladí na obličeji, a úplně mi přeběhne mráz po zádech.

Právě v tu chvíli se mi vybavily rozhovory s Tammy Loganovou.

„V čem je to s Bobem jiné?“

Je to, hm… jak bych to popsala? Vzruším se a chci ho. Je ohromný, teda jeho osobnost. Potkal jste někdy někoho, kdo přebije všechny ostatní? Kdo všude dominuje? Stačí, aby vešel do místnosti, a rázem si ji podmaní. Má tuhle moc, tuhle energii. A když jsme spolu a on tu energii upře na mě, je to tak intenzivní, že mě to úplně pohltí. V těch chvílích jasně cítím, že on je muž a já jsem žena, v takovém tom prapůvodním smyslu. Jsem tak vzrušená, že to skoro nemůžu unést. Jako bych se dostala za normální tělesný… no, orgasmus, k něčemu většímu. S Tomem to takové nebývá. Když se snažím odpoutat, působí to trapně. Nějak v něm nedokážu cítit toho prapůvodního „muže“. Charlotta pomocí prstů uzavřela to slovo to uvozovek.

A pak jsem jí položil tutéž otázku jako tehdy Tammy. „Ale pokud vás to neuspokojuje tělesně, pak vám ve skutečnosti nejde o sex. Jde o naplnění nějaké jiné potřeby. Je to tak?“ Obě odpověděly stejně.

Ano. Naplňuje to určitou potřebu. Je jako droga a já jsem na něm závislá.

Tammy začaly zhruba měsíc po Seanově odjezdu přepadat pravidelné nevolnosti. Kamarádky jí radily, ať jde na potrat, ale ona se k tomu nedokázala odhodlat. Nebyla proti tomu z morálních důvodů. Šlo o Seana a o představu, že je stále s ní, respektive v ní, přestože je kdesi daleko a přestože ho v té době sotva znala. Nemusela mi to vysvětlovat. Kdybyste se s Seanem někdy setkali, chápali byste to také. Nedokážu to náležitě vylíčit slovy, ale tím podobnost mezi Bobem Sullivanem a Seanem končí.

Tammy napsala Seanovi a sdělila mu, že je těhotná. O pár týdnů později jí byl do zubní ordinace, kde pracovala jako asistentka, doručen zásnubní prstýnek. Nic víc. Jen prstýnek. Napsala Seanovi dlouhý dopis, v němž mu vysvětlila, že ačkoli ji to gesto nesmírně potěšilo, nebylo nutné, a že určitě dokážou vymyslet, jak tu situaci vyřešit. Sean jí odepsal jen tři slova, na obyčejném lístku papíru. Ano, nebo ne? Odpověděla obratem. Ano.

Takový typ člověka je Sean Logan.

Nečekejte však příběh romantické lásky. Sean se vrátil, aby se oženil s Tammy a žil společně s ní a se svým čerstvě narozeným synem Philipem. Jenže jeho úzkostná porucha a chování, kterým byl zvyklý si ji léčit, nešly dost dobře sloučit s manželstvím a otcovstvím. Neměl s dítětem trpělivost. Čímž nechci říct, že by ztrácel nervy a se synem špatně zacházel. Jen s rodinou nevydržel pohromadě víc než hodinu na jeden zátah.

Začalo mi docházet, že není normální. Jako kdyby ho neustále něco svědilo a on se nemohl podrbat, což ho hrozně mučilo. Chtěla jsem ho prostě sevřít v náruči, jako jsem to dělala s Philipem, sevřít ho tak těsně, aby se cítil v bezpečí a uklidnil se. Hrozně jsem ho milovala, ale bohužel jsem mu nemohla pomoct stejným způsobem jako našemu chlapečkovi. U něj to nezabíralo. Té jeho neuróze jsem tehdy nerozuměla. A nerozuměl jí ani on sám. Když znovu přišel na řadu, jeli jsme ho vyprovodit na základnu, všichni. Byla tam jeho máma a dva bráchové. Táta už se s ním rozloučil večer předtím. Všichni brečeli, objímali ho a nutili ho slibovat, že se v pořádku vrátí domů. Já držela v náruči Philipa a za nic na světě jsem nebyla schopná se rozbrečet. Nebyla jsem ráda, že nás opouští, to určitě ne. Ale ulevilo se mi.

Sean odjel na svůj čtvrtý turnus. Poslali ho na razii do jedné malé vesnice, kde se údajně ukrýval jistý cíl. Mise se zúčastnilo osm příslušníků SEALs. On jediný se z ní vrátil. Četa mariňáků ho našla v bezvědomí, s pravou paží roztrhanou na cáry. Odtáhli ho do bezpečí obrněného tanku. Paži mu amputovali v polní nemocnici. A tam také podstoupil stejný zákrok jako Jenny.

Kapitola devátá

Sean Logan se stal mým pacientem přesně sedmnáct měsíců předtím, než jsem začal spolupracovat s rodinou Kramerových. Poslala ho ke mně jistá lékařka z kliniky amerického námořnictva v Norwichi. Byla to tatáž lékařka, která si vyžádala záznamy Jenny Kramerové kvůli svému výzkumu preventivního antistresového zákroku pro armádní účely. Seanův případ bedlivě sledovala už od jeho návratu z Iráku. Dohlížela na jeho psychoterapeutická sezení a umožnila těm lemplům, jimž jeho případ přidělili, aby u něj mylně diagnostikovali posttraumatickou stresovou poruchu. Příznaky byly podobné. Nervozita, deprese, vztek, myšlenky na sebevraždu. Nikdo se nestaral o to, že tento mladý muž v polní nemocnici podstoupil nový druh lékařského zákroku s nepředvídatelnými následky. Zákroku, který měl posttraumatický stres snižovat, ne ho vytvářet. A nikdo se neobtěžoval vzít v úvahu úzkostnou poruchu, kterou Sean trpěl už v minulosti. Dokonce vůbec nebyla uvedena v jeho záznamech.

Lidé se ptají, co je to s naším zdravotnictvím, že jsme tolik zaostali za zbytkem civilizovaného světa. Vina se hází na naše zákony nebo na farmaceutické firmy, případně na oblasti, které se příliš „zestátnily“ nebo naopak „zestátnily“ nedostatečně. Samé výmluvy. Je mi ukradené, kolik berete nebo jak moc vás někdo honí do práce. Sedí před vámi pacient. Přišel v boji o ruku. Zároveň přišel o všechny vzpomínky na ten boj. Nebo přesněji: byl o ty vzpomínky připraven. A teď pomalu přichází o zdravý rozum. Copak vám takový člověk nestojí za trochu času? Nestojí vám za to, abyste si pořádně zjistili jeho anamnézu – jak vás to určitě učili na medicíně a později opakovaně během atestace? Tady žádné výmluvy neplatí. Absolutně žádné.

Seanovi položili jedinou otázku: Trpěl jste někdy v minulosti vy nebo někdo z vaší rodiny nějakou duševní chorobou? Sean odpověděl, že ne. Jeho úzkostnou poruchu nikdy nikdo nediagnostikoval ani neléčil a Sean většinu života věřil, že je zkrátka, „jaký je“. Dokud nepřišel ke mně.

Mám vztek. Nemělo by smysl, abych v tomhle vyprávění pokračoval, pokud se k tomu nepřiznám. Mám vztek, že Sean Logan devět měsíců trpěl, než ho poslali ke mně. Mám vztek, že Jenny Kramerovou připravili o vzpomínky a neobrátili se na mě, abych ji v následujících měsících sledoval. Kramerovi by mou pomoc jistě vyhledali, kdyby věděli, že přímo tady, v jejich městečku, žije člověk, který právě léčí muže, jemuž byly podány stejné látky a on následkem toho trpí. Co se mohlo změnit? Já vám povím co. Jenny Kramerová by studovala matiku, a ne způsoby, jak si vzít život. Neopatřila by si žiletku, nezanořila by ji do své hebké, růžové kůže a pak ještě hlouběji, do žíly, dokud krev netryskala až na podlahu.

Když se dnes podívám na ty měsíce mezi znásilněním a pokusem o sebevraždu, dává mi to celé smysl. O znásilnění věděli všichni ve Fairview. Málokdo však už věděl o zákroku, následkem něhož Jenny přišla o vzpomínky. Například já o něm rozhodně nevěděl. Když jsem Jenny vídal ve městě, stejně jako dřív, v kině nebo u stánku se zmrzlinou, překvapovalo mě její chování. Ne že by se všechny oběti znásilnění měly chovat stejně. Oběti traumat však léčím většinu své kariéry. Možná to působí zvláštně, na jednu stranu léčím v Somersu zločince a na druhou stranu léčím i oběti zločinů, kterých se dopustili – znásilnění, vražd, přepadení, domácího násilí. Je tu však jednoduchá spojitost. Muži v Somersu byli ve většině případů nejdřív sami oběťmi, než se z nich stali zločinci. Překvapilo by vás, kolik lidí se potýká s následky nějakého traumatického prožitku. Většina z nich (pokud se z nich nestanou zločinci) vyhledá pomoc až o mnoho let později, když se zklidní a zakotví v rodinném životě. Právě tehdy, zatímco sedí za stolem v kanceláři nebo vozí děti do školy, se někdejší bolest začne opět vynořovat na povrch. Moje praxe ve Fairview prosperuje jako nikdy dřív. Fronta za těmi kovovými dveřmi v Somersu je týden co týden delší.

Nedokážu vystihnout, co přesně mi na Jenny nesedělo. Postačí, když řeknu, že po všech těch letech psychiatrické praxe mám zkrátka pro tyhle věci jakýsi šestý smysl? A když už jsem tu začal s těmi přiznáními, měl bych dodat, že mi Jennyino chování dělalo starosti. Věděl jsem, že něco není v pořádku, ale zároveň jsem neměl právo se na cokoli vyptávat – to pro mě nebylo snadné překousnout. Chtěl jsem zjistit, proč ji nikdo neléčí. Chtěl jsem zjistit, proč se nechová tak, jak bych očekával. Chtěl jsem zjistit, proč jí to znásilnění nevidím na očích. Skutečnost, že to nedokážu poznat, ve mně probouzela pochybnosti o mé profesní kompetenci. A přestože jsem měl později, když jsem se dozvěděl pravdu, vztek na místní lékařskou komunitu, zároveň se mi ulevilo, že mě můj šestý smysl neklamal. A upřímně jsem toužil Jenny pomoci.

Charlotta Kramerová za mnou přišla v době, kdy byla Jenny ještě v nemocnici. Doktor Markovitz ji odmítl propustit, dokud nebude domluven jasný průběh psychoterapie – dokud Kramerovi nebudou mít terapeuta a vypracovaný plán péče o dceru. Charlotta neprotestovala. Bez ohledu na to, jak velký díl zodpovědnosti jí kdokoli z nás, včetně Toma a Jenny, za dceřin pokus o sebevraždu připisoval, můžete si být jisti, že Charlotta sama si to vyčítala desetinásobně. Dosud pokrytá dceřinou krví vylíčila detektivu Parsonsovi, jak Jenny našla. A přestože se jí podařilo zakrýt veškeré stopy po přítomnosti Boba Sullivana, věřím, že její lítost byla naprosto upřímná. Seděl jsem s ní v čekárně pro příbuzné. Bylo to jako déjà vu. Nechtělo se mi věřit, že se té nebohé holce stalo něco dalšího. Ale paní Kramerová byla tentokrát jako vyměněná. Vzpomínám si, že ten večer, kdy došlo ke znásilnění, byla vyfiknutá na nějaký večírek. I poté co se dozvěděla, jak se věci mají, se dokázala ovládat. Tom Kramer vypadal úplně jinak. Ten se naprosto sesypal. V obou případech. Bulel jako děcko. Paní Kramerová seděla na pohovce, nohu přes nohu a ruce složené na koleni jako dáma. Ale celá se klepala. Vzpomínám si, že jsem sledoval její pravou ruku, kterou měla položenou přes levé zápěstí. Hodně s tím bojovala. Vyzval jsem ji, ať mi popíše, co se stalo, od začátku do konce. Přikývla a odpověděla něco formálního, jako: „Jistě, pane detektive.“ Přitom jsem s tou rodinou pravidelně mluvil už několik měsíců, dokonce i předtím, než jsem našel tu modrou Hondu Civic. Minimálně jednou za pár týdnů, informoval jsem je, co je nového ve vyšetřování, ptal se, jak se vede Jenny.

Než se znovu objevilo to auto – což bylo asi deset týdnů po tom pokusu o sebevraždu –, moc novinek jsem pro ně nemíval. Ale věděl jsem, že to Tom potřebuje, tak jsem se snažil. Sice jsem asi mluvil víc s Tomem než s paní Kramerovou, ale stejně. Nějakou dobu už se známe. Přesto mě oslovila, jako kdybychom se viděli poprvé. Zhluboka se nadechla a pak… na to nikdy nezapomenu… si oběma rukama uhladila blůzu – tu bílou blůzu, kterou měla celou zmáčenou od dceřiny krve. Potom zvedla ruku k obličeji, aby si odhrnula pramen vlasů z čela, a ta krev jí udělala přes celé čelo šmouhu a ona si toho vůbec nevšimla. Jako kdyby se pořád snažila chovat normálně, ale byla přitom tak rozrušená, že si vůbec neuvědomovala, co ve skutečnosti dělá – že si zamazala ruce od krve a pak i obličej. Přál jsem si, aby za ní někdo přišel a držel ji, dokud to ze sebe konečně nedostane.

Detektiv Parsons pokračoval s nahlížením do poznámek, aby si připomněl, co mu Charlotta vypověděla:

Tvrdila mi, že v chatce za bazénem viděla světlo. Je tam malé okénko a nejspíš byla venku na zahradě obhlédnout polámané větve, aby mohla zahradníkovi říct, co je třeba udělat. Zahlédla, že se v tom okénku svítí. Tak se tam vydala zhasnout. Tehdy objevila dceru. Nezacházela do podrobností. Odkašlala si a řekla mi, že z mobilu, který podle všeho měla u sebe, zavolala na pohotovost a pak ovázala Jenny zápěstí ručníky. Nejspíš jí tím zachránila život. Těžko říct, ale v té chvíli šlo možná o vteřiny, a záchranka dorazila až za deset minut. Celou její výpověď jsem si zapisoval do notesu. V jednu chvíli se odmlčela. Nejdřív jsem si myslel, že čeká, až dopíšu, ale mlčela i poté, co jsem zvedl pero z papíru. Vzhlédl jsem k ní, zadíval se na ni a po obou stranách obličeje jí tekl tenký proud slz. Bylo to zvláštní, protože jinak nic nenaznačovalo, že brečí. Když si vezmu Toma, u toho to byl přesný opak; kdykoli brečel, měl pevně sevřené oči i rty, nakrčené čelo a byl celý rudý. Ale paní Kramerová, ta prostě upřeně zírala před sebe a po tvářích jí z očí tekly tyhle dva malé vodopády a kapaly jí na zkrvavenou blůzu. A když jsem k ní vzhlédl, tak řekla… a na to taky nikdy nezapomenu: „Tohle je moje vina. Můžu za to já. A taky to napravím.“

Doktor Markovitz se okamžitě obrátil na kliniku amerického námořnictva a na tu ženu, která tam prováděla výzkum preventivního antistresového zákroku. Prý mu uvedla další oběti různých traumatických událostí, které podstoupily stejný zákrok a jejichž pokroky v rámci své studie sledovala. Údajně ji šokovalo, když se dozvěděla, že se Jenny pokusila vzít si život. To mi od ní připadá jako falešnost. Dobře věděla, jak Sean Logan trpěl, když se vrátil domů bez pravé paže a bez vzpomínek na to, jak o ni přišel. Sledovala jeho léčení na klinice, věděla o jeho chronické nespavosti, o záchvatech zuřivosti vůči manželce, k nimž docházelo dokonce před očima jejich syna. Vyhýbal se přátelům i příbuzným a přerušil styky se všemi svými známými u námořnictva. Příznaky u něj komplikovala ona stará neuróza, z níž se v minulosti sám léčil cvičením, pitím a sexem. Na klinice mu předepsali prozac a lorazepam, které u něj všechny příznaky úzkostné poruchy utlumily. Kdyby ke mně přišel před onou osudnou misí, byl bych mu nejspíš předepsal totéž. Nechápali, proč se jeho stav nezlepšuje. Problém byl pochopitelně v tom, že jim zcela unikly dvě naprosto zásadní informace. Zaprvé jeho chronická úzkostná porucha, jíž trpěl už před onou misí. Jenže oni její příznaky považovali za projevy posttraumatického stresu. Rád bych se jich zeptal, proč by měl Sean trpět posttraumatickým stresem, když si na nic z oné události nepamatoval? Nebyl snad právě tohle hlavní účel preventivního zákroku? Nad tím prostě zůstává rozum stát. Zadruhé neměli ponětí o škodlivých vedlejších účincích zákroku samého, jež mohou rovněž vyvolávat úzkostné stavy – následkem toho, že se emocionální a tělesné prožitky nemohou navázat na konkrétní vzpomínku.

Když ke mně Sean začal chodit, popsal mi svůj duševní stav následovně. Humor a optimismus se mu neměly vrátit ještě několik měsíců. Odmítal nosit protézu. Myslím si, že chtěl, aby v něm svět viděl defektního či poškozeného jedince, protože se tak sám uvnitř cítil. Podobnost s Jenny Kramerovou vám jistě neunikne.

V noci ležím v posteli. V žaludku mi úplně chybějí šťávy. Prý mě o ně připravily ty léky – stejně jako o moji osobnost. Už se mnou není taková sranda jako dřív. Ale s tím bych se smířit dokázal, fakt. Spolknul bych to a ještě si řekl o nášup, jen kdyby to kurva dokázalo zastavit i to ostatní. Koukám na to prázdno, kde jsem míval ruku, a pak zavřu oči a ze všech sil se snažím si ten den představit. Četl jsem hlášení, ale kdo sakra může vědět, co se tam doopravdy stalo? Šli jsme po jednomu zmetkovi. Měli jsme solidní informace. Vyslali nás osm. Měli jsme vzdušnou podporu a na cestě byla jednotka od sboru. Procházeli jsme ulicemi a po dvojicích se oddělovali. Ostatní kluky přepadli hned potom, co jsme se oddělili my dva s Hectorem Valanciou. Našli ho mrtvého vedle mě. Měl utrženou půlku hlavy. Schytali jsme to od nějaké nastražené výbušniny. Já byl v bezvědomí. Rozsekaná ruka. Dostali mě odtud. Ruku mi vzali. Dali mi ty léky. Nemůžu jim to vyčítat. Podepsal jsem to. Všichni jsme to podepsali. Když se vás někdo zeptá: „Hele, kdybys to schytal v boji, máme ti dát něco, abys na to všechno zapomněl?“, co mu asi kurva odpovíte? Jo, to si piš! Jenže te o tom vím jenom z hlášení. Není to o nic skutečnější než cokoli, co si přečtu. Mám pocit, jako kdybych v sobě nosil ducha – ducha z toho odpoledne, a ten uvnitř ve mně běsní vzteky, hledá, co se tam stalo, nejen slova z hlášení, ale obrazy toho, jak vedle mě můj kámoš umírá a jak mi z ruky crčí krev, zuřivě hledá vzpomínky na bolest, kterou jsem musel cítit, když ta nálož bouchla, i kdyby jen na vteřinu. A tenhle duch má kurva sílu. Den ode dne je větší a mně připadá, že už v sobě nemám místo pro nic dalšího. Když zkouším chovat syna, když mě zkouší objímat manželka, nic se nedostane dovnitř. A pak vidím jenom talíř na střepy, vyplašeného kluka a svoji ženu v slzách. Jsem zrůda.

Charlotta Kramerová mi zavolala okamžitě poté, co jí o mně doktor Markovitz řekl. Jak už jsem zmínil, ona a její manžel chtěli využít mé služby. Než jsem jejich případ přijal, pozval jsem ji do ordinace, ačkoli jsem předem věděl, že mě Jennyina léčba bude velmi lákat. Jak by mě mohla nelákat? Moje práce se Seanem, moje rozšiřující se vědomosti o zákroku, který oba podstoupili, jak o jeho patologii, tak o potenciální protiléčbě, moje práce s oběťmi zločinů a traumatických událostí i moje znalosti medikamentů – myslím, že by se našlo jen málo pacientů, pro které jsem byl vhodnějším lékařem než pro Jenny Kramerovou.

A ke svým odborným zkušenostem s léčením pacientů, kteří přežili nějakou traumatickou událost, vám řeknu ještě jedno. Je to v podstatě vedlejší, ale přesto: v dětství jsem se sám stal terčem poměrně traumatizujícího výpadu. Svým pacientům to nikdy neprozrazuji, protože je nutné zachovávat určité hranice. V některých chvílích, když mi říkají věci jako Nedokážete si představit, jaké to je nebo Nedokážu popsat, jak se te cítím, mám chuť jim povědět, že si to ve skutečnosti trochu představit dokážu. Téměř každý z nás samozřejmě v dětství zažil nějaké to šikanování, agresi, či něco ještě horšího. Většina z nás se do jisté míry dokáže vcítit do lidí, kteří prožili nejen něco takového, ale i vážnější zločiny. Moji pacienti ve mně přesto nesmějí vidět nic jiného než kus kamene. Nemůžu s nimi brečet. Nemůžu se s nimi rozčilovat. Nemůžu jim dát najevo, že na mě jakkoli emocionálně působí. Musejí cítit, že mi můžou bušit pěstí do břicha bez obav, že mě to zlomí.

Nepochybně vám neuniklo, že mám pro Charlottu určitou slabost. Poznal jsem to sám, sotva vešla do ordinace a elegantně usedla na gauč. Nesmíte si to však vykládat mylně. Rozhodně mě „nepřitahuje“ ani mě nikdy žádným nevhodným způsobem „nepřitahovala“. Jde jednoduše o to, že jsem okamžitě vycítil – z toho, jak vzpřímeně seděla, z té nepatrné strojenosti, s níž hovořila, z jejího úhledného oblečení, nažehlených kalhot a zakasané blůzy, z vlasů pevně stažených do drdolu i ze slov, která volila –, že příběh Charlotty Kramerové bude stát za to. Věděl jsem, že bude náročné se k němu dobrat, ale že se mi to podaří a ona mi odhalí svou minulost, a že rozsah jejích emocionálních šrámů a stejně tak rozsah schopností nutných k tomu, abych k nim pronikl, budou představovat hluboce uspokojivou profesní výzvu. Tohle vám i komukoli jinému přiznám bez sebemenších rozpaků. Je to úplně stejné, jako když se právník raduje z obhajoby v komplikovaném kriminálním případu. Nebo když stavbař rekonstruuje dům po požáru či povodni. Vciťuji se do svých klientů? Samozřejmě. Ale ať už má klient problém jakékoli povahy – právní, psychologické či stavební –, nelze odborníkovi vyčítat, že se těší z jeho náročnosti. Proto nás koneckonců naše profese baví, nebo ne?

Na onom prvním sezení jsme spolu mluvili hodinu. Za tu dobu nabyla přesvědčení, že její dceru dokážu vyléčit, a já tohoto přesvědčení později využil k otevření trezoru s jejími tajemstvími. Vycítil jsem ho. To je jedna ze základních schopností, kterou si časem osvojí každý zkušený lékař. Vyžaduje přísné dodržování náležitého odstupu a mezí soucitu. Když mi vyprávěla o znásilnění, o následném odstranění vzpomínek, o celém tom náročném roce a o pokusu o sebevraždu, nehnul jsem ani brvou, přestože už se mi hlavou točily myšlenky na všechny možné důsledky, jež jsem tu popsal. Jenny Kramerová pro mě už nějakou dobu představovala hádanku, kterou jsem nebyl schopen vyřešit, a teď se mi do rukou dostaly všechny chybějící dílky.

Následující den jsem se s nimi sešel v nemocnici – s Charlottou, Tomem i Jenny. S Lucasem jsem se setkal o něco později u sebe v ordinaci. Uvědomuji si, že mu ve svém vyprávění nevěnuji mnoho pozornosti. Ale mluvil jsem s ním a jak s Charlottou, tak s Tomem jsem často probíral, jak by k němu měli v tomto krizovém období jako rodiče přistupovat. Zabralo by příliš mnoho času, kdybych měl zkoumat, jaké škodlivé účinky mohou mít podobné události na sourozence. Zanedbání, nedostatek lásky a upírání citů mohou být stejně zhoubné jako přímé týrání. Postaral jsem se o to, aby byl Lucas takového osudu ušetřen.

Jenny přesunuli na psychiatrii, kde byla pod povinným osmačtyřicetihodinovým dohledem, než bude smět být propuštěna. Když mě uviděla, mihlo se jí očima poznání, a dokonce se nepatrně usmála, aby tento dojem potvrdila. Viděla jsem vás ve městě.

Pronesla ta slova a já si uvědomil, že poprvé slyším její hlas. Zněl úplně jinak, než jsem si představoval. Možná to působí divně, ale děláme to všichni: k lidem, které potkáváme, si na základě svých předsudků nebo předchozích zkušeností přiřazujeme chybějící proměnné. Očekával jsem, že Jenny bude mít vysoký, téměř dětský hlas. Ale nebylo tomu tak. Měla hlas hluboký a trochu chraplavý, spíš jako bluesová zpěvačka ve středních letech. Což není nijak nezvyklé. Jen se nad tím zamyslete – pár lidí s podobným typem hlasu určitě znáte taky.

Měla na sobě nemocniční košili, se zavazováním vzadu, a župan, který jí rodiče přivezli z domova. Župan nesměl mít z pochopitelných důvodů pásek, takže visel volně podél pojízdného křesla. Z rukávů jsem viděl vykukovat bílé obvazy.

Tom jako by se mě nemohl dočkat. Vstal a energicky si se mnou potřásl rukou, skoro jako by ze mě chtěl vyklepat lék pro svoji dceru. Jsme hrozně rádi, že jsme vás našli.

Myslel to naprosto upřímně. Všichni jsme se posadili a oni se na mě zahleděli v očekávání, co úžasného mi vyjde z úst.

„Moc rád pomůžu, pokud to bude v mých silách,“ řekl jsem. „Ale, slečno Kramerová, musím se zeptat na jednu důležitou věc.“

Přikývla. Tom se ohlédl na Charlottu, která ho svým pohledem patrně uklidnila. Oba na mě kývli, a já pokračoval.

„Slečno Kramerová. Chcete se rozpomenout na to, co se tehdy večer tam v lese stalo?“

Nikdy nezapomenu na to, jak se v tom okamžiku zatvářila. Jako bych vyřešil záhadu vesmíru, objevil pravdu o Bohu. Sotva jsem ta slova pronesl, najednou věděla něco, o čem do té chvíle neměla tušení, ale teď jí to bylo naprosto jasné. A v obličeji se jí zračila tak hluboká úleva a vděk, že uspokojivější okamžik ve své kariéře už patrně nezažiju.

Přikývla, polkla slzy, ale pak už to v sobě nedokázala dusit. Ano! řekla.

A potom to opakovala znovu a znovu, zatímco ji Tom objímal a Charlotta objímala pažemi sama sebe.

Ano, ano, ano…

Kapitola desátá

Nejspíš bych se měl dostat k té modré Hondě Civic a k tomu, jak se znovu objevila ve Fairview. Pokud si vzpomínáte, viděl tento vůz onoho večera, kdy došlo ke znásilnění, jeden kluk ze sousedství. Tvrdil, že auto parkovalo na ulici na straně hraničící s lesem. Domníval se, že mělo poznávačku státu New York. Nedokázal určit přesný model ani nic dalšího, co by dále pomohlo zpřesnit pátrání.

Jestli detektiv Parsons v něčem vyniká, pak rozhodně v tom, jak si připsat zásluhu za věci, o které se vlastně až tak docela nezasloužil. K nim patřila i ta modrá Honda Civic. Vzato kolem a kolem celé naše město o významu tohoto vozu vědělo díky Parsonsovi. V místních novinách se každý týden objevovalo veřejné upozornění. Na obecních nástěnkách u každé jídelny, kavárny a nehtového studia visely policejní letáky. A Parsons to připomínal na všech policejních schůzích. Litoval jsem každého, kdo se odvážil překročit hranice našeho města v modrém sedanu. V průběhu roku došlo přinejmenším ke dvěma desítkám planých poplachů. Policisté spěšně opouštěli svá stanoviště a hnali se na parkoviště před lékárnou nebo k frontě u myčky nebo k něčímu domu, kde pokaždé nalezli modrý chevrolet, saturn nebo hyundai. Ani jednu Hondu Civic.

Jak už jste nejspíš pochopili, detektiv Parsons pracoval nejen pro město Fairview, ale také pro Toma Kramera. Tomova soustředěná posedlost pomstou, jak o tom sám mluvil, ho zbavila všech společenských zábran a neúnavně Parsonse pronásledoval. Jenže Parsons byl v jádru člověk, který když má padla, okamžitě pouští veškerou práci z hlavy. Někteří lidé jsou prostě takoví a nic je nezmění. Cenil si svého volného času. Neměl rodinu a netušil jsem, jestli má přítelkyni. Nebo snad přítele. Nedokázal jsem rozklíčovat jeho orientaci. Měl rád sport a udržoval se v dobré tělesné kondici. Hrál rekreačně fotbal a softball. Byl náruživý plavec. Tomovo naléhání mu zasahovalo do života. A nešlo jen o tu modrou hondu. Na Tomovu žádost se Parsons a fairviewská policie obrátili na policejní orgány po celých Spojených státech, a to nejen prostřednictvím všemožných počítačových systémů, ale i osobně. Tom mě při jedné příležitosti informoval, že ve Státech funguje asi dvanáct tisíc oblastních policejních poboček. Tvrdil, že chce Parsonse donutit, aby zavolal nebo napsal každé z nich.

Takovýhle násilník zřídka zaútočí jenom jednou. A tenhle náš člověk – nechal nám pár poznávacích znamení, nebo ne? Ta černá kukla. To, že se vyholil, použil kondom. A to, co prováděl s tím špičatým klacíkem.

Tom hovořil nepřirozeným hlasem odborníka, jako by se z otce oběti proměnil v policejního vyšetřovatele. Při našich sezeních se k tomu občas uchyloval, zejména když přijel celý nedočkavý podat mi zprávu o vývoji situace. Přesto bylo poměrně výmluvné, že odmítal tu řeznou ránu na zádech své dcery popsat jakkoli přesněji a podrobněji.

Sám jsem o tomto zvláštním zranění nevěděl až do doby, když jsem začal léčit Jenny a scházet se s jejími rodiči. Detektiv Parsons mi nechal okopírovat celou policejní složku, takže jsem se o zranění na zádech dozvěděl z policejního hlášení. Hluboce mě to znepokojilo. Jizva po zranění byla jedinou vnější stopou, která po znásilnění na Jennyině těle zůstala. A právě této jizvy se Jenny dotýkala, kdykoli se v ní probudily emocionální vzpomínky na onen večer. Ukázala mi ji při druhém sezení v mé ordinaci. Prakticky o nic nešlo. Jen taková svislá, asi tři centimetry dlouhá bezbarvá čárka napravo od páteře. Skutečně úplné nic. A přece to jediné, co Jenny zůstalo.

Ale zpět k Tomovi a Hondě Civic.

Kdybyste věděl, jak mizerně v téhle zemi funguje komunikace mezi jednotlivými vládními organizacemi, nestačil byste se divit. Nikdo se nedokáže shodnout na jednotném systému, takže systémy některých organizací nejsou kompatibilní s jinými a nemůžou sdílet informace. Nemáme žádný ekvivalent Interpolu, dokonce ani po jedenáctém září, kdy se naprosto jasně ukázalo, že tenhle druh sdílení je nezbytný. Jistě, nějaké snahy tu byly. Jenže ve hře je příliš mnoho zúčastněných, dvanáct tisíc policejních poboček napříč padesáti státy. A to vůbec nemluvím o zvláštních útvarech, kterých je snad ještě víc. Chápu, že není možné dohledávat sto tisíc majitelů aut, a i kdybychom je všechny našli, stejně se těžko některý z nich přizná ke znásilnění mladé holky. Ale tady jde o něco jiného. Stačí vám pár lidí, kteří tím stráví hodinu denně – telefonování, psaní e-mailů… pět dní v týdnu, a je to hotové, rozumíte? Každé oddělení te má fakta, konkrétní fakta, a kdo ví, třeba v některém z těch městeček skutečně došlo k něčemu podobnému. Pomyslete na to. Konečně, co mají policajti ve Fairview celý den na práci? Hledají, kde by se mohli mazaně schovat s radarem. Parsons o tom nejdřív nechtěl ani slyšet, ale nakonec uznal, že mám pravdu. Hodinu denně na telefonu místo na Facebooku. To je malá cena vzhledem k tomu, co by mohla přinést. Hodně malá cena.

Musím vám říct, že jsem byl na Toma hrdý. Už jsem se zmiňoval o jeho anemickém egu i o jeho podřízenosti energické manželce. Kdykoli vidím vztah podobného druhu, mám nutkání zkoumat dětství dotyčného. Moje nálezy nejsou úplně jednotné, ale obsahují jen omezené množství dětských zkušeností. Tom z této množiny rozhodně nevybočuje. Jeho typ dětství jsem nazval „pomýlené intelektuálství“.

Jste-li rodič, nepochybně vám padne do oka každá nová knížka o výchově dětí, kterou zahlédnete na polici v knihkupectví nebo která na vás vyskočí na stránce Amazonu společně se všemi ostatními věcmi, o nichž ta bezduchá mašina najisto ví, že je potřebujete. Krém proti vráskám, gel proti plešatění, diety, viagra. Párkrát jsme s přáteli u večeře porovnávali, jaké věci nám tyhle internetové reklamy nabízejí, a dobře jsme pobavili. Jeden z mých přátel se jmenuje Kerry. Je to muž, ale internet tomu nechce věřit. Nejspíš si dokážete představit, jaké pošetilosti mu předhazuje. Čtení knih o výchově dětí – a podle mého názoru vůbec všech takových svépomocných titulů – je srovnatelné s tím, že byste se chtěli učit matematiku od psa. Nejlepší by bylo je naházet na jednu hromadu a spálit. Všechny do poslední.

Tomovi rodiče jsou učitelé a intelektuálové. Jeho otec přednášel třicet let na Connecticutské vysoké škole literaturu. Jeho matka pracovala tamtéž v kanceláři pro absolventy. Oba byli akademici do morku kostí a pyšnili se svou vzdělaností. To se projevovalo ve všem, co dělali a čím byli. Na Toma a jeho mladší sestru Kathy to ve většině případů nemělo nijak nepříznivé dopady, často dokonce naopak. Na dovolenou jezdili s rodiči pod stan. Na televizi se směli dívat pouze o víkendu, a i tehdy jen pod dohledem dospělých. Nejspíš si dokážete představit, jak nudné pořady jim rodiče vybírali. Každé léto museli přečíst deset knih a nejezdili na tábory. Nepřespávali u kamarádů, ven směli jen za přísně daných podmínek a každou neděli museli do kostela, přestože o náboženství se diskutovalo spíš v teoretickém či sociologickém kontextu než v rovině víry a zanícení. Všechno se vyhodnocovalo a analyzovalo, zbavovalo emocionálních vlivů, jež by mohly vést k uvěření nepravdě nebo k pochybenému jednání. Jistě někoho takového také znáte. Ti méně disciplinovaní mívají nutkání třást s takovým člověkem tak dlouho, dokud se v něm konečně neuvolní nějaké city. I přes své naprosto bezvadné chování totiž nepůsobí příliš lidsky.

Co to znamenalo pro Toma? Když domů přinesl vysvědčení se samými jedničkami, nenásledovaly žádné oslavy, žádné objímání a polibky, žádné telefonáty prarodičům. Nikdo mu neházel čtvrťáky do prasátka, nedostal větší moučník ani nesměl výjimečně vynechat hodinu klavíru. Vysvědčení nebylo pověšeno na ledničku. Ne – rozebíralo se a diskutovalo se o něm a Tomovi se připomínalo, že jeho známky jsou odrazem jeho dřiny a že by si neměl myslet, že je v jakémkoli ohledu lepší nebo inteligentnější než ostatní. A když zpíval ve školním představení nebo se při baseballovém zápase s odřenýma ušima dostal po odpalu na první metu nebo když z výtvarky přinesl malované keramické zvířátko, které jen vzdáleně připomínalo žirafu – všechno, co Tom kdy udělal, si vysloužilo nezaujaté a upřímné zhodnocení. V druhém refrénu to znělo trochu falešně, Tome. Měl jsi docela štěstí, žes na tu první doběhl, Tome – nečekej, že se ti to příště povede znovu, budeš muset víc trénovat. No, je vidět, že ses u toho aspoň dobře bavil.

Ano, správně. Tak trochu předběhli dobu, že? Přesně tenhle typ výchovy se nám cpe horem dolem v posledním desetiletí. Neměli bychom být na svoje děti hrdí; ať jsou na sebe hrdé jen ony samy. Neměli bychom je zahrnovat neupřímnou chválou, protože pak přestanou důvěřovat našim názorům. Neměli bychom je vysílat do světa s přesvědčením, že jsou lepší, než ve skutečnosti jsou. To je přivede pouze ke zklamání. To správné sebevědomí lze vypěstovat jen upřímnou výchovou.

Patřím v naší profesi k nemnoha rebelům, kteří tyhle absurdity odmítají.

Všichni jsme malé, bezvýznamné bytosti. Naplňuje nás pouze místo, které je nám vyhrazeno v srdcích ostatních, odtud čerpáme hrdost, vlastní identitu a smysl života. Potřebujeme, aby nás rodiče milovali bez výhrad, bez logiky a bez opodstatnění. Potřebujeme, aby na nás hleděli skrz brýle pokřivené touto láskou a aby nám všemi možnými způsoby dávali najevo, že je naplňuje radostí už jen to, že chodíme po tomto světě. Ano, jednou zjistíme, že naše keramické žirafy nejsou žádné mistrovské dílo. Ale až je najdeme na půdě, měly by nám vehnat slzy do očí při vzpomínce, jakou absurdně nepatřičnou pýchu cítili naši rodiče, když tahle neforemně vymodelovaná zvířátka spatřili, a jak nás objímali, divže nás nerozmačkali. Tohle od svých rodičů potřebujeme mnohem víc než pravdu o tom, jak malí ve skutečnosti jsme. Nezaujatého zhodnocení naší ,průměrnosti se nám v životě koneckonců dostane od více lidí, než by bylo třeba.

Nijak mě nepřekvapuje, že se Tom cítil malý a podle toho se také choval. Nebo že si vzal ženu, vedle níž se cítil malý, a pracoval pro šéfa, který s ním jednal jako s malým člověkem. Je nám dáno osudem, že v dospělosti pouze opakujeme své dětství. A pak se divíme, proč nejsme šťastní. Mně čistě tohle vydělalo na pěkný dům a pěkné auto.

Brzy jsem však na Tomovi začal obdivovat, že své děti miluje skutečně bez výhrad. A ačkoli se podvědomě rozhodl, že své ego nechá postupně chátrat, rozhodně nehodlal dopustit, aby se totéž stalo s jeho vztahem k Jenny a Lucasovi. Jeho instinktivní potřebu dávat jim najevo, jak moc mu na nich záleží, v něm nedokázalo nic ubít. Zůstala nedotčená i Jennyiným znásilněním a pokusem o sebevraždu. Když si představuju Tomův život doma, vidím házení míčem, videohry, smích. Všechno to dělá se zaťatými zuby a zlomeným srdcem. Ale dělá to.

S tím souvisí i to, že Tom nepřistupoval k pátrání po pachateli znásilnění příliš racionálně. Navzdory pocitu viny kvůli Jennyinu pokusu o sebevraždu a kvůli upravené realitě, kterou pro sebe vytvořil, se Tom nikdy nevzdal. Když se manželkou nechal ukolébat k víře, že se Jenny uzdravuje a že se potřebují „pohnout z místa“, možná pokračoval s oslabeným přesvědčením nebo do celého procesu nevkládal tolik emocí, ale přesto pokračoval. Lze-li soudit z dění ve městě, zůstávalo Fairview plně odhodláno násilníka najít, a prakticky neuplynul měsíc, aby se neobjevila nová hlášení o modrých sedanech.

Jejich jediným výsledkem však bylo, že policisté museli opouštět svá stanoviště a pár matek, které jely vyzvednout dítě ze školy, uniklo pokutě za překročení rychlosti. Jenže po roce přišel zvrat.

Vůz na ulici vedle střední školy spatřily dvě žákyně nejvyššího ročníku cestou do města. Je to jen něco přes půl kilometru a děti se v centru Fairview rády scházejí na mléčný koktejl nebo k tropení nějaké neplechy, ačkoli žádné velké výtržnosti se u nás nedějí.

Každopádně je tato trasa značně frekventovaná. Řidič zjevně neměl nejmenší ponětí, že se náhle dostal do hledáčku místní policie. Jenny se ještě nevrátila do školy. Bylo to už druhé jarní čtvrtletí, kdy následkem traumatu opustila běžný život. Přesto jsem doporučil, ať se plně soustředí na psychoterapii a přizná si závažnost obou událostí, k nimž tohoto a minulého jara došlo. Nesnáším psychology teoretiky, kteří tvrdí, že nejlepším lékem na trauma je návrat k normálnímu životu. To je obyčejná babská povídačka – chci-li zůstat politicky korektní, jinak to snad ani nelze nazvat. Po určité době bude samozřejmě správné, aby se Jenny touto cestou vydala. Ale až poté, co završí sezení se mnou. Snad mi dáte za pravdu, že zatím se u ní tento přístup příliš neosvědčil. Zkoušeli jste se někdy soustředit na práci poté, co jste obdrželi nějaké zdrcující zprávy? Nebo vzrušující zprávy? Co v takových chvílích děláte? Možná si jdete ven zakouřit nebo zavolat manželce, rozbrečíte se nebo skáčete radostí. Určitě nesedíte u stolu a nepokračujete v práci.

Telefonát přijal strážník Steve Poldi. Dívky se snažily být nenápadné, zašly za roh a na policii zavolaly z mobilu teprve tam. Škola po znásilnění dostatečně vystrašila žáky i rodiče. Každý měsíc rozesílala e-maily, v nichž rodičům připomínala modrou Hondu Civic a také to, ať dětem kladou na srdce, aby se na odlehlá místa nikdy nevydávaly samy. Ve škole se pořádaly přednášky o nebezpečích znásilnění a únosu a rozdávaly se brožury o tom, jak se chovat, aby se děti nevystavovaly riziku. A novinka o Jennyině pokusu o sebevraždu se samozřejmě šířila přímo „virálně“, takže všichni měli znásilnění a modrou Hondu Civic znovu v živé paměti. Jsem si poměrně jistý, že právě proto si dívky auta všimly. O Jenny Kramerové se ve škole opět hodně mluvilo.

Svět mládeže je zvláštní. Ač může být krutý, mladí si přece jen berou příklad z dospělých. Kdyby Jenny nebyla znásilněna, čekal by ji po tom večírku jen nemilosrdný posměch. Doug Hastings jí dal košem. Zvracela na záchodě. Utekla se vybrečet do lesa. Vůbec nepochybuji o tom, že by následkem toho přišla o pár kamarádek a musela se na několik měsíců, možná i na celý rok, stáhnout ze sociálních sítí. Mám několik pacientů v jejím věku. Většinou mluví právě o takových věcech. Jenže Jenny byla znásilněna a vážnost tohoto činu všem zdůraznila policie, škola i místní média. Z Jenny byla najednou dívka, ke které se každý musel chovat hezky. Zvali ji na večírky, na přespání u kamarádek, na víkendy na horách ve Vermontu. Nabídli jí místo v redakci školního časopisu, v Modelu OSN, v divadelním spolku. Všichni se chtěli předvést, jak jsou k ní laskaví. Dokonce i Doug Hastings – ač se to může zdát k neuvěření, pozval ji do kina.

Jenny tím vším nějak proplouvala, přijímala pozvání, nasazovala náležitě šťastný výraz a kradla prášky v koupelnách.

Připadala jsem si jako nějaká celebrita. Jako kdybych dokázala kdovíco a všichni mě te díky tomu měli rádi. A přitom – co jsem udělala? Byla jsem tak pitomá, že jsem utekla do lesa. Že jsem se tak opila. Že jsem se nechala tak rozhodit kvůli klukovi. Kvůli blbečkovi, jako je Doug Hastings! Všichni učitelé a ti, co pro nás pořádali přednášky, všichni v podstatě říkali: „Nedělejte to, co udělala Jenny Kramerová. Nebuďte hloupí jako Jenny Kramerová.“ Měla jsem chuť jim říct: „Když jsem podle vás tak strašně pitomá, proč se mnou všichni chcete kamarádit?“ To přece nejde dohromady, no ne? Ono totiž kdyby se mi něco doopravdy povedlo, kdybych se třeba dostala na školní olympiádu, tak by se mnou nikdo kamarádit nechtěl. Všichni by žárlili a našli by si důvod, proč mě nenávidět. Před pár lety se to přesně takhle jednomu klukovi stalo. Vyhrál nějakou celonárodní soutěž v matice. Byl i u prezidenta a tak. Když pak přišel do školy, bylo to, jako kdyby měl ebolu. Všichni říkali, že je šprt, a zesměšňovali všechno, co si vzal na sebe, co řekl nebo dělal. A já přitom ani nevím, co jsem vlastně dělala nebo nedělala. Nevím, jestli jsem se mu snažila bránit, nebo jsem tam jenom ležela a čekala, až to skončí. Když to nevím já, tak to nemůžou vědět ani oni. Kromě jednoho: že on vyhrál a já prohrála. A to je rozhodující, ne? Že jsem to prohrála.

Vidíte z toho, kolik v sobě má ta dívka síly? Jak je vnímavá a nebojí se postavit autoritám, což byste u někoho tak mladého nejspíš nečekali. Dokonce projevila i smysl pro humor. Pozoruhodné.

Strážník Poldi projel kolem hondy a odbočil za roh, kde čekaly dívky. Jsem si jistý, že když uviděl logo na zadku auta, srdce se mu přece jen rozbušilo o trošičku rychleji. Dívky mu pověděly, co už věděl z telefonátu, totiž že když si auta všimly, hned šly volat na policii. Poldi si zapsal jejich jména a telefonní čísla a poslal je domů. Potom zavolal detektivu Parsonsovi.

Nejdřív jsem tomu nevěřil. Vždyť kolik už jsme jich měli? Dvacet šest planých poplachů? To je víc než dva za měsíc. Po několika prvních člověk otupí. Upřímně jsem si přál toho chlapa dostat. Vážně. Nejen kvůli Kramerovým, ale i sobecky kvůli sobě. Takovéhle dopadení může člověku změnit kariéru, víte? Jenže musíte být realista. Tom Kramer, ten neměl na vybranou. Co může člověk jako otec dělat? Sedět doma a žít s tou vinou. Věčně mi opakoval, že svoji holčičku nedokázal ochránit. Vám to určitě říkal taky a nejspíš každému, kdo byl ochotný ho poslouchat. Takže jasně, musí dělat všechno, co je v jeho silách, dokud se přes to nedostane. Nebo se bude snažit ještě dalších čtyřicet let, až do smrti. Nikdy jsem mu neřekl, ať nás nechá na pokoji a přestane nám volat. Ne. Nikdy. Vždycky jsem mu říkal: „Jistě, Tome. Spolehněte se.“ Nechal jsem chlapy obvolávat policejní stanice po celých Státech. Nestačilo mu pokrýt severovýchod. A těch plakátů a letáků. Hodil jsem to na naše nováčky. Museli si odkroutit svoje. Časem se z toho stal fór pro celé oddělení. Chlapi se vždycky ptali: „Kdo dneska dělá děvku?“ Teda… te si říkám, že by to vlastně mohlo vyznít docela hnusně. Ale bylo to myšleno tak, že děláme Tomu Kramerovi takové holky pro všechno. Já vím, je to otřesný výraz. Ale ti kluci jsou mladí. Každopádně, když mi Poldi volal, povídám mu: „Jo, jasně. Co je to tentokrát? Ford?“ Ale Poldi přísahal, že je to Honda Civic. Navíc stojí kousek od školy, prázdná a zase na jaře. Napadlo mě, jestli se ten chlap přece jen nevrátil, aby si ten prožitek nějak připomenul nebo snad aby ho zopakoval. Dokážete si to představit? To by bylo něco… Dojel jsem tam v civilním autě. Vzal jsem s sebou svého parťáka.

Zaparkovali jsme naproti přes ulici, kousek od hondy, mezi dvěma dalšími auty. Seděli jsme tam dvě hodiny a jednadvacet minut. Pak jsme uviděli, jak se po chodníku blíží nějaký kluk. A já na první pohled věděl, že se bude zatýkat.

Kapitola jedenáctá

Řidičem byl mladík jménem Cruz Demarco. Ve Fairview byl zatčen za prodej marihuany. Značně mu přitížilo, že drogy prodával v okruhu půl kilometru od školy. To byl samozřejmě teprve začátek. Mám k tomu dvě poznámky. Zaprvé, ač se může zdát absurdní, že přítomnost zcela průměrného sedanu na ulici v jedné z obytných čtvrtí Fairview budila od samého začátku takový zájem vyšetřovatelů, je to vlastně poměrně logické, a v tomto případě se to vyplatilo. Policie vsadila čistě na statistiku. O nic jiného tu nešlo. Naše společnost se snaží takové postupy pokud možno eliminovat a já proti tomu nic nenamítám. Příliš často na ně totiž nespravedlivě doplácejí nevinní lidé, což je nepřijatelné. Ani tento argument však nic nezmění na statistických faktech. Za daných okolností byla například velmi nízká pravděpodobnost – možná tak jedno procento –, že dotyčná Honda Civic s newyorskou poznávačkou patřila někomu místnímu. To není názor, to je fakt. Jakmile Parsons skončil s výslechem účastníků večírku, začal prověřovat Hondy Civic ve Fairview. O něco pravděpodobnější bylo, že vůz patřil nějaké uklízečce, zahradníkovi, chůvě, ošetřovatelce, příbuznému nebo někomu takovému. Je však třeba vzít v úvahu, že se nikdo podobný nepřihlásil. Vzhledem k pozdní denní hodině a místu, kde auto parkovalo, připadala největší část koláčového grafu na možnost, že šlo o někoho zcela cizího. A proč by takový člověk parkoval nedaleko domu, kde středoškoláci pořádají velký večírek?

Moje druhá poznámka se týká toho, jak všichni ve městě dychtivě toužili věřit, že Jenny skutečně znásilnil někdo cizí, a tak se téhle Hondy Civic drželi jako záchranného člunu. Parsons dokonce snad víc než kdokoli jiný. Z jeho vzrušení, když to auto objevili, přímo čišela umanutost.

Když jsem se k tomu vozu blížil, srdce mi bušilo jako splašené. Jak já byl šťastný, že jsme si počkali, až někomu něco prodá. Celou dobu jsem se klepal nedočkavostí. V žádném případě jsem toho kluka nehodlal pustit, dokud ho nevyslechnu a neprohledám to auto. V duchu jsem si říkal: „Ty krávo! Máme ho! Máme ho!“ Jenže nám chyběl dostatečný důvod, dokud jsme na vlastní oči neviděli, že někomu něco prodal. Bylo štěstí, že jsem s sebou vzal parťáka a ten mě držel na uzdě.

Nic netušící žák druhého ročníku John Vincent ráno vybral mámě peněženku, aby byl na Demarcův návrat do Fairview připravený. Nervózně přistoupil k pravému přednímu oknu hondy.

Chudák kluk. Takový trouba. Snažil se chovat nenápadně, víte, rozhlížel se, ale předstíral, že se jen tak prochází. Pak se sklonil vedle auta. Viděli jsme, jak dovnitř strká peníze. A dostává za ně balíček. Vyloženě jako z nějakého laciného krimi seriálu. Počkali jsme, aby měl kluk šanci utéct. Znáte to, křikli jsme za ním: „Hej, ty! Stůj!“, ale ve skutečnosti se za ním nikdo nerozeběhl. Můj parťák už stál u dveří řidiče. Poldi mezitím zatarasil autem výjezd na křižovatku. Zkrátka nám neměl kam uniknout.

Tahle část mě tak trochu hloupě pobavila. Strážník Poldi – což zní skoro jako „polda“. A Cruz Demarco. Skutečně se tak jmenoval, jakkoli absurdně to zní, pokřtila ho tak jeho devatenáctiletá matka, které to nejspíš připadalo jako bezva nápad. Nebo šlo o postavu z nějaké videohry či snad o jméno jednoho z mužů, kteří mohli být jeho otcem. Cruz měl vlastní smutný příběh. Svobodná matka. Chudoba. Mizerné dětství v Buffalu. Když jsem se o něm doslechl, okamžitě mě napadlo, že by ho v Somersu sežrali zaživa.

Připadám si jako na vrcholu horské dráhy. Horské dráhy nesnáším, proto je možné, že jsem líčení následujících událostí podvědomě trochu oddaloval. Doposud jsem byl jen divákem, pozorovatelem, který sděluje své úsudky a poučené názory. Všechno to začalo krátce po příchodu jara. Moje práce s Kramerovými, léčení Jenny, Sean Logan a pak zatčení Cruze Demarca. Schylovalo se ke srážce, a já to neviděl. Přes všechny svoje geniální deduktivní schopnosti jsem vůbec nic netušil.

V modré hondě našli skoro kilo a půl marihuany. To k zatčení bohatě stačilo.

Odvezli jsme ho na stanici. Auto jsme zabavili a zavolali kriminalisty z Cranstonu. Nehodlal jsem nic riskovat. Dokážete si představit, co z toho mohlo být? Kdyby tam našli stopy hlíny, která by se shodovala s hlínou na Juniper Road? Nebo černou kuklu z téže látky, která se našla za Jennyinými nehty? Byl jsem natěšený jako děcko na Vánoce.

Demarco byl nesympatický člověk. Bylo mu devětadvacet. Měřil necelý metr pětašedesát. Vážil šedesát kilo. Ženy by mohly mít dobrou představu, jak asi vypadal. Byl hubený a měl světlou kůži, která mu visela na údech jako staré babce. Černé vlasy měl vzadu a vepředu dlouhé, po stranách kratší. Přeplácané gelem a značně slizké. Měl celou řadu tiků, jak při chůzi, tak při řeči, dokonce i v pohybu očí. A bylo z něj cítit laciné mýdlo. Osobně jsem se s ním nesetkal, ale detektiv Parsons mi ho podrobně popsal. Musím říct, že z fotografií v místních novinách a z toho, co jsem dokázal najít na internetu, mi nepřipadal až tak odporný, jak se o něm tvrdilo, ale to je normální. Když někoho chceme nenávidět, když mu chceme přičítat vinu a potrestat ho, vidíme ho v tom nejhorším světle a připisujeme mu ty nejhorší vlastnosti. Nebo je možné, že takový skutečně byl. Rozhodně byl zločinec, o tom není pochyb. Jenže prodej drog a znásilnění jsou přece jen dvě značně odlišné věci.

Nepožádal o právníka. Pro jistotu jsem si od něj nechal podepsat, že se svého práva vzdává. Nehodlal jsem riskovat, že to někdo použije proti nám. Nechal jsem zapnout kameru. Dva policajti se dívali zvenku. Já a můj parťák jsme šli dovnitř. Dali jsme mu jeho cigarety a oranžádu. Aby se trochu uvolnil, chápete. Abychom viděli, jestli to na něj bude zabírat, ještě předtím, než mu dáme na srozuměnou, proč tam ve skutečnosti je. Zatímco jsme čekali na výpis z jeho rejstříku, dal jsem se s ním do řeči. Zkusil jsem něco jako: „Jo jo, je to pech. Tráva už je dneska skoro legální. Třeba spolu něco vymyslíme. Prakticky mi jde jen o to, aby to nesvedlo děcka na špatnou cestu.“ Pokrčil rameny. Tvrdil, že je to bráchovo auto a neměl ani tucha, že jsou v něm drogy. Můj parťák na něj chvíli hrál „zlýho poldu“. Připomněl mu, že jsme viděli, jak tomu klukovi něco prodává. Usmál se a povídá: „Já že mu něco prodával? Ten kluk se mě ptal, jestli jsem se neztratil. Naklonil se dovnitř, aby mi pomohl zorientovat se na mapě.“ Nevím, jestli nás měl za idioty. V autě sice mapu měl, to je fakt. Ale kdo je dneska ještě používá, že jo? Byla aspoň deset let stará. Pak se ozvalo klepání na dveře. Nesli nám výpis z rejstříku. Byla to trefa do černého.

Demarco měl s naší trestní justicí mnohaleté zkušenosti. Všechny jeho prohřešky se týkaly drog. Většinou šlo o méně závažné trestné činy: držení, užívání. Což vůbec neznamená, že v minulosti drogy neprodával. Záznam v rejstříku a původní důvod zatčení nemusejí být vždycky totožné. Určitě koukáte na televizi, takže víte, jaké šarády mezi žalobci a obhájci občas probíhají. Soudní proces zabírá čas a stojí peníze. A marihuana je v dnešní době beztak všem ukradená. Takže ačkoli měl v rejstříku záznamy starší než deset let, nacházelo se v něm pouze jedno odsouzení za prodej. Z června loňského roku. Dva týdny a čtyři dny po Jennyině znásilnění.

Demarco strávil šest měsíců v nápravném zařízení čtvrtého stupně v Bridgeportu. Dokážu si představit, že pro tak drobného mladého muže s jemnou bílou pletí to nebyl právě příjemný zážitek. Že to působí perverzně? Pravda, čas, který trávím v Somersu, mě bohužel obtížil vědomostmi, o něž bych se asi neměl tak ledabyle dělit se zbytkem světa. Obvykle své poznámky – ba dokonce i to, zda se ve společnosti zasměju či nezasměju určitému vtipu – velmi pečlivě vážím, aby mě snad náhodou někdo nepochopil špatně. Čistě jen z rozhovoru o drobném mladém muži s jemnou bílou pletí by mi jistě neměly v hlavě naskakovat myšlenky na znásilnění ve věznici. Jenže kdybyste trávili osm hodin týdně posloucháním o životě za mřížemi v nápravném zařízení pátého stupně, začaly by vám podobné souvislosti naskakovat také. Moje žena mě za to už při nejedné příležitosti pokárala.

Už zase, milánku, říká mi pokaždé. Tohle laskavé oslovení používá, když je na mě naštvaná. Radiátor je ústřední topení. To je celé. Nikomu to nepřipadá zajímavé.

Nevím, jestli je tohle pravda, nebo ne. Myslím si, že empirické důkazy v našich médiích a zábavním průmyslu naznačují opak. Přesto samozřejmě nejde o vhodné téma k večeři. (Radiátor je ve vězeňském argotu výraz pro homosexuála.) Nejspíš proto mi rozhovory u večeře připadají děsivě nudné.

Pro Parsonse bylo důležité, že měl v ruce něco, co se dalo použít jako páka. Mohl Demarca obvinit ze dvou zločinů. Když se k tomu přidala jeho předchozí odsouzení, vycházel z toho Demarco jako recidivista zralý pro mandatorní trest.

Vrátil jsem se s jeho rejstříkem. Povídám mu: „Tohle nevypadá dobře, kamaráde. Už jste za totéž seděl dřív a te další dvě obvinění.“ Začal se trochu kroutit. „Možná byste si přece jen měl vzít toho veřejného obhájce,“ poradil jsem mu, „poohlédnout se po právníkovi.“ Začal šoupat nohama po podlaze. Sevřené pěsti držel u sebe. Potom si mě můj parťák přitáhl k sobě a zašeptal mi nějaké nesmysly. Bylo to jenom divadýlko. Hráli jsme to na něj, rozumíte? A pak jsem řekl: „Hele te… nebyl jste tady ve městě náhodou loni v květnu? Třeba byste nám mohl s něčím pomoct.“ Pokrčil rameny, jako by naznačoval, že pokud by mu to něco vyneslo, možná tady byl. Říkal jsem si, že ho nejdřív přimějeme, aby přiznal, že byl ve městě, a na to pak navážeme. Jenže jemu se do toho moc nechtělo.

Příliš jsem nechápal logiku Parsonsova počínání. Pokud byl Demarco skutečně pachatelem znásilnění, určitě by nepřiznal, že se nacházel poblíž místa činu. Parsons se však vrátil na správnou kolej. Měli jsme toho na něj dost, abychom ho mohli zabásnout. Vyžádal si veřejného obhájce z Cranstonu. Chlapa, který se vyzná, ale moc nehrozilo, že by se svojí gáží chtěl absolvovat celý soudní proces. Nadešel čas vrátit se k tomu osudnému večeru. Te jsme měli obličej. Zaprvé k Teddymu Duncanovi. To je ten kluk, co hledal psa. Zadruhé – když jsme te měli něco na ty mládežníky, mohli jsme se vrátit i k nim. Nikdo z nich, ani jeden z těch puberťáků na večírku, nepřiznal, že viděl modrou Hondu Civic. Ale jestli to byl Demarco, nejspíš jim tam prodával drogy. Viděl, jak Jenny odklopýtala do lesa. Snadná kořist. A žádný z těch kluků by nepřiznal policajtům, že někde koupil drogy. Jenže když jsme to te věděli, měli auto a řidiče – měli jsme šanci někoho z nich skřípnout a Demarca identifikovat.

Parsons byl plný optimismu, ne-li přímo škodolibé radosti. Totéž Kramerovi. Já jsem jeho závěry ohledně Demarca nesdílel. Neměl jsem však sebemenší právo zrazovat ho od jeho plánů. Mohl jsem být nanejvýš vděčný, že mě laskavě o všem informuje, abych mohl pomáhat Jenny a její rodině. Co jsem mu asi tak měl říct? Tohle není váš člověk. Nechoďte znovu vyslýchat ty kluky ani Teddyho Duncana. Nevydávejte se tímhle směrem. Popřál jsem mu hodně štěstí a čekal na další hlášení. Teď toho hluboce lituji.

Kapitola dvanáctá

Objev modré hondy měl dva bezprostřední následky. Ten první se týkal mého léčení rodiny Kramerových. Ten druhý mého syna. Jenny a její rodiče ke mně každý zvlášť docházeli už několik týdnů. Práce s Charlottou a Tomem nebyla nijak složitá. Původně jsem našich sezení chtěl využívat k tomu, abych jim vysvětlil vše, co zatím nevědí o Jenny a o celém tom roce, který vyústil v její pokus o sebevraždu. Poměrně brzy jsme se však místo toho zaměřili především na hojení ran, které tato děsivá kapitola jejich života způsobila. Což nás samozřejmě přivedlo i k hlubším problémům v jejich manželství a dál až k jejich dětství, kde všechny manželské problémy začínají.

Už jsem tu vyjádřil svůj nesouhlas s párovými terapiemi, zejména v takových případech, kdy by mohlo vyjít na povrch příliš mnoho pravd, které už by se nedaly vzít zpět. Některé věci sice je třeba ventilovat, nikoli však nutně v přítomnosti manžela či manželky. Problémy Kramerových se přede mnou sesypaly jako domeček z karet a já se jim snažil přijít na kloub. Dělal jsem to však s každým z nich zvlášť.

Tom byl prakticky učebnicový příklad. Potřeboval porozumět svému vzteku na manželku za to, že má rozhodující slovo ve všem, co se týká Jenny, a koneckonců vlastně v celém manželství. Potom potřeboval porozumět svému vzteku na sebe samého za to, že tohle dopustil, a také potřeboval pochopit, že Charlotta pouze zaplňuje obrovskou propast nerozhodnosti, která pramení z jeho sníženého sebevědomí. Nakonec jsme se mohli oklikou dostat k jeho rodičům a k příčině tohoto sníženého sebevědomí. Po porozumění mohlo následovat smíření, odpuštění a samozřejmě také změna.

Vůbec tady nejde o nějaké fňukání nebo vyhýbání se zodpovědnosti. Vím, co spousta lidí o psychoterapiích říká. Nemají pravdu. Tom se potřeboval cvičit, aby poznal, kdy sám vytváří propast, a chápal, proč to dělá, a dokázal zakročit a odhodlaně se manželce postavit, pokud byl přesvědčený, že její názor je mylný. Potřeboval se naučit využívat svou sílu a inteligenci. Potřeboval se znovu stát mužem, pro sebe i pro svou ženu, kterou už přestal přitahovat. Nebyl to nijak snadný úkol. Tomuto typu „tréninku“ říkáme kognitivně behaviorální terapie. Jednou jsem měl pacientku, která po mně chtěla, abych jí vysvětlil, co vlastně děláme. Stěžovala si, že jí to připadá neupřímné a že nechápe, proč by měla manželovi přestat říkat, jak nesnáší jeho sestru. Když jsem jí řekl, k čemu se snažíme dospět, opáčila: Jo tak, předstírat a předstírat, dokud mi to nepřejde do krve. To je KBT v kostce. Na rozdíl od procesu oživování vzpomínek, který je silně kontroverzní, patří KBT k dennímu chlebu psychoterapie.

S Charlottou to bylo složitější. Okamžitě mi bylo jasné, proč si Toma vzala. Myslím, že to už jsem ozřejmil dostatečně. Tom byl součástí jejího dokonalého domu, toho, po němž toužila jako malá. Bob byl trám, kterým tenhle svůj dům podepřela, aby se nezhroutil. Teď pochopíte, proč jsem vás obtěžoval se všemi podrobnostmi jejích milostných prožitků, a jak jsem dospěl k závěru, že Bob byl její droga. Všechny tyto věci jsou jako vlákna cukru ve stroji na výrobu cukrové vaty, kde se točí velkou rychlostí, aby se navzájem neslepila, dokud nenadejde čas navinout je na špejli – jedinou špejli s dokonale tvarovaným chomáčem cukrových vláken.

Bob byl drogou pro Charlottu. Sean byl drogou pro Tammy. A Jenny se měla stát drogou pro Seana. Lidi to k sobě takhle – v takové míře, že se cítí až závislí – nepřitahuje bezdůvodně. Je to nezdravé. Z emocionálního hlediska je to nezdravé vlastně jaksi z definice. Mrzí mě, pokud vás zklamu, ale zdravý vztah je obyčejně poměrně nudný. U Charlotty jsem v tomto ohledu před zatčením Cruze Demarca dosáhl výrazného pokroku.

Když Charlotta po Jennyině pokusu o sebevraždu odešla z nemocnice, nevydala se rovnou domů. Po rozhovoru s detektivem Parsonsem, v oblečení nasáklém krví a nyní už i s krvavou šmouhou na čele, jak mi Parsons vylíčil, odjela jen o dvě ulice dál a zavolala Bobovi. Ten souhlasil, že se s ní sejde.

Nevím, proč jsem nejela domů. Lucas byl u sousedů, takže bych se nemohla schoulit u něj v pokoji. Ale v tom to nebylo. Možná by bylo přesnější, kdybych řekla, že jsem domů nejela, protože bych to nesnesla – jenže nevím, proč bych to nesnesla. Když byla Jenny v nemocnici po tom znásilnění, tak jsem domů jela. Chtěla jsem sevřít svého syna v náruči, vlézt si do postele v jeho pokoji a dívat se, jak usíná, dokud mi nezabere prášek. Přestože jsem byla silně rozrušená, cítila jsem, že to zvládnu, že to zvládám. Jenny měla podstoupit ten preventivní zákrok. Měli ji z toho dostat. A nijak netrpěla. Spala a měla to prospat úplně celé a probudit se, jako by se to nikdy nestalo. Zažil jste někdy, že jste se těsně vyhnul bouračce – třeba poté, co jste dostal smyk na náledí nebo neviděl auto v mrtvém úhlu? Člověka na okamžik zachvátí panika, ale pak přijde úleva a on si pomyslí: Dobře, dneska to bylo o fous, příště si dám větší pozor. Přesně tak jsem se tehdy cítila. Byla jsem vyděšená, ale cítila jsem úlevu. Připadalo mi, že budoucnost mám pod kontrolou. Jenže v tom druhém případě to bylo jiné.

Charlotta při onom sezení mluvila o svém setkání s Bobem celou hodinu. Její rozhodnutí nejet domů za synem, ale raději zavolat Bobovi, ji samu znepokojovalo. Znepokojovalo ji její chování, když byla s ním. A znepokojovalo ji, jak se cítila, když ho opustila.

Sešli jsme se na jednom parkovišti mezi Fairview a Cranstonem. Na tom na Route 7, jak tam stojí Home Depot a Costco. Víte, které myslím? Je obrovské. Bob si vlezl ke mně do auta a odjeli jsme dozadu, kam jezdí zásobování. Chtěli jsme si jen promluvit. Bob se mezitím převlékl a myslím, že ho trochu zaskočilo, že já ještě nebyla doma – že jsem pořád celá od krve. Zeptal se, jak je na tom Jenny, a já mu to pověděla. Svěsil hlavu a usilovně si třel čelo…

Charlotta předvedla, jak si Bob třel čelo. Prý ji v tu chvíli napadlo, že se Bob snaží vymazat si vzpomínku na odpolední události z hlavy, jako by se pokoušel vygumovat něco napsaného propiskou. Kůže na čele mu zrudla.

Bylo pozdě. Bob se zastavil v jedné z autoprodejen a převlékl se tam. Šel zadním vchodem a nikdo ho neviděl. Povídal, že neví, co má dělat s těmi šaty od krve, jestli je má vyhodit nebo spálit nebo se je pokusit vyprat. Měl prý paranoidní strach, že je někdo najde a tak jeho a Charlottu odhalí.

Byla jsem uvnitř hrozně neklidná. Jak říkám, tentokrát to bylo jiné. Parkovali jsme mezi dvěma tiráky. Bylo už dobře půl jedenácté. Venku byla tma. Vzpomínám si, že jsem mu ani pořádně neviděla do obličeje. Pořád něco řešil, co s jeho oblečením, co s mým, co prý se s ním chystám udělat. Navrhoval, jak umýt koupelnu, abych se tam nemusela sama vracet. „Prostě zavolej nějakou úklidovou službu. Řekni jim, že tam došlo k nehodě, a dej jim klíče. Dneska jsou na to firmy…“ A tak dále a tak dále. Měla jsem pocit, že se postupně pářu. Nedokážu to líp popsat. Jako kdyby ze mě někdo vytáhl nit a ta se víc a víc uvolňovala ze švu, centimetr za centimetrem.

Zeptal jsem se jí, co si v tu chvíli přála od Boba slyšet. Upřeně hleděla na malý tulipán na stolku v rohu mé ordinace. Koupil jsem ho v supermarketu a nesloupl jsem z květináče bílou etiketu, na níž byla cena a popis. TULIPA „MONTREAUX“. Na druhu mi nesešlo. Jiné než tyhle neměli a manželka trvala na tom, abych si do ordinace pořídil nějakou jarní květinu. Charlotta hleděla na etiketu. Bylo to nejspíš to jediné, co jí v ordinaci připadalo nemístné, a tak se na to podvědomě fixovala. Já z toho přirozeně učinil vlastní závěry. V duchu jsem si poznamenal, že etiketu nemám strhávat.

„Co jste si od něj přála slyšet? Co jste od něj potřebovala?“ Ticho. Přemýšlení.

„Kdybyste se mohla vrátit v čase a tu scénu v autě přepsat, co by Bob udělal? Vezměte to od začátku – nasedne do auta a…“

A prohlédne si můj obličej a šaty, všechnu tu krev, kterou na sobě pořád mám. A nekouká nervózně kolem, jestli si nás někdo náhodou nevšiml. Je mu to ukradené.

„Prostě vidí vás a hned ví, co potřebujete. Ani mu to nemusíte říkat. Co tedy udělá?“

Vezme… vezme můj obličej do dlaní a… Charlotta v tu chvíli zavřela oči a přikryla si obličej dlaněmi. Začínaly ji přemáhat city.

„Co, Charlotto? Co řekne?“

Řekne mi, že to všechno dobře dopadne. Že se z toho moje holčička dostane.

„Ne. Tohle neřekne. To říkal doktor Baird v nemocnici. Přemýšlejte, Charlotto. Co řekne, zatímco na vás hledí, vidí vás a drží váš obličej v dlaních?“

Nevím.

„Ale ano, víte. Když jste mu volala, měla jste pro to důvod. Zhluboka se nadechněte a pusťte to ven. Vraťte se do toho večera. Jsme tu sami dva. Nikdo jiný se nedozví, co Bob v tom autě řekne. Jste tu v bezpečí, Charlotto. Pusťte to ven. Drží váš obličej, hledí vám do očí. Co řekne?“

Řekne, že mě miluje.

„Ne, Charlotto. To říká pořád. Nejste upřímná. Dobře víte, co vám řekne.“

Charlotta se rozbrečela. Možná vás to překvapuje. Nebylo to poprvé, co při našich sezeních ztratila zábrany. Nezapomínejte, že jsem byl jediný, kdo o jejím vztahu s Bobem věděl. Usilovně jsem bojoval o to, abych získal její důvěru, a moje ordinace se proměnila v bezpečnou svatyni, kde mohla ukrýt svá tajemství i své slzy.

„Vy přece víte, co vám řekne, nebo ne?“

Přikývla. Zhluboka se nadechla a otevřela oči. Slzy se přestaly řinout a ona vyrovnaně promluvila. Vezme můj obličej do dlaní. Je mu ukradené, jestli nás někdo vidí. Zahledí se mi do očí a řekne: „Ty za to nemůžeš.“

„Ano,“ přikývl jsem. „Správně. Bob vám dává, co potřebujete, když nikdo jiný nemůže. Vyplňuje mezery. Nesoudí vaši minulost. Nemá žádný zájem na tom, abyste byla jen jednou Charlottou a žádnou jinou. Nevychováváte jeho děti. Nejste jeho manželka. Vaše minulost se na něj nikdy nijak nepromítne.“

Vždycky jsem měla pocit, že mu můžu povědět cokoli, a on mě bude stejně milovat ještě víc. Říkal mi, že jsem oběť svého nevlastního otce. Že moje máma byla zoufalá, sobecká holka, která nikdy nedospěla. Dělala, co musela, aby přežila.

„A vy jste se díky tomu cítila líp?“

Ano. A pak jsme si zašukali a on odešel a já ho ze sebe smyla dřív, než domů přišel manžel.

„A pak jste měla výčitky kvůli tomu, že s ním jste.“

Pochopitelně. Sice jsem se díky němu necítila tak hrozně kvůli minulosti, jenže jsem se naopak cítila hrozně kvůli přítomnosti. A pak se mi po něm stýskalo, dokud se nevrátil.

Takoví zkrátka jsme. Nechceme se změnit. Hluboko v jádru, ve své nejniternější přirozenosti, se chceme cítit stejně jako v době, kdy jsme byli děti. Je třeba vetkat další vlákna cukrové vaty.

Ale ten večer v autě jsem se s ním líp necítila. Nevěděl, co potřebuju. Mluvili jsme o všech těch věcech, pořád jsme něco řešili. Možná mi řekl, že mě miluje a jak se mu ulevilo, že je Jenny v pořádku. Už si ani nevzpomínám. Přestala jsem ho poslouchat. Jenom jsem vnímala, jak se ve mně páře ten šev. Cítila jsem to. Jak ta nit povoluje, dokud jsem nebyla úplně rozpáraná. Vím, že jsem se rozbrečela a tahala jsem ho k sobě, tahala jsem ho za sako a za košili. Sáhla jsem mu mezi stehna. Potřebovala jsem, aby něco udělal… Sama nevím, co přesně jsem chtěla.

„Zdá se, že jste po něm chtěla nějaký milostný kontakt.“

Ano, nejspíš. Prostě něco.

„Abyste se začala cítit jinak, než jste se v tu chvíli cítila.“

Ano.

„Jako droga. Sama jste to jednou zmínila. Že pro vás byl jako droga.“

Ano. Chtěla jsem, aby změnil, jak se uvnitř cítím. Jako droga. Přesně tak. Ale on moji ruku odstrčil a podíval se na mě, jako kdybych byla nějaký úchyl. Jako kdybych byla zvrácená. „Co to děláš?“ zeptal se. „Musíme přece brát ohledy na situaci.“ A začal to rozebírat. Jak to můžu chtít jen pár hodin po tom, čeho jsme byli svědky? Měla jsem pocit, jako kdyby mezi námi najednou vyrostla zeď. To pouto, které mezi námi bylo, se přetrhlo, a on se na mě díval stejně, jako jsem se viděla sama, když jsem přemýšlela o minulosti. Bylo to ponižující.

Tohle byl ohromný pokrok. Rozebírali jsme události v autě dál a bavili se o tom, jak Charlotta využívala Boba k tomu, aby se cítila lépe ohledně své minulosti, ale na druhou stranu se kvůli němu cítila i hůř. Nahoru a pak dolů – takže ve výsledku zůstávala stále na témže místě. Potom začaly výkyvy nahoru ztrácet na síle, zatímco výkyvy dolů se prohlubovaly. Charlotta potřebovala výš, a tak nabízela sex výměnou za jeho lásku, jeho přijetí. Ptala se ho, co s ním manželka není ochotná dělat nebo co viděl na internetu. Bob měl značný apetit. Pokud si vzpomínáte, Charlotta s ním nikdy nedosáhla orgasmu. Přesto na milování s ním musela v jednom kuse myslet. Výměnou za sex se jí dostávalo slov, která potřebovala, tenhle kousek pochopila až několik týdnů po zahájení našich společných sezení. Byla jako Pavlovovi psi, kteří slintali při zvonění zvonku. Samo zvonění jim žádné uspokojení nepřinášelo. Ale znamenalo, že dostanou jídlo. A po jídle nesmírně toužili.

Jenže onoho večera pro ni Bob ta pravá slova neměl. Droga poprvé nepřinesla kýžený účinek a Charlotta se vracela domů nasáklá nejen dceřinou krví, ale také ponížením a sebeopovržením. Právě v této fázi nás přerušil příjezd modré Hondy Civic.

Poměrně živě se mi vybavuje okamžik, kdy jsem se dozvěděl, že se modrá honda opět objevila ve Fairview a že řidič byl zatčen. Měl jsem za sebou celý den v Somersu a právě jsem se vracel domů. Nerad při řízení poslouchám hudbu. Zjistil jsem, že ve mně probouzí emoce, které mě následně rozptylují od přemýšlení, a čas strávený za volantem představuje skvělou příležitost k zamyšlení nad věcmi, které často šidíme. Naproti tomu komentovaná sportovní utkání, zejména pokud mají spád – basketbal, hokej –, tyto myšlenky stimulují. Rychlá akce a chaos proplouvají mým mozkem sem a tam a z velké části vytvářejí pouze podkresový šum, který mi pomáhá se soustředit.

Přemýšlel jsem o jednom pacientovi, s nímž jsem se ten den setkal. Odpykával si druhý rok ze tříletého až pětiletého trestu za vloupání do jakéhosi domu v Lyme. Přišel za mnou kvůli depresím a úzkostným stavům. Což v Somersu prakticky bez výjimky znamená, že se dotyčný snaží dostat k lékům. Někdy mu je ze soucitu předepíšu. Život za mřížemi je velmi deprimující. Ve Fairview tyto léky dávám pacientům, kteří procházejí rozvodem, mění zaměstnání nebo truchlí po ztrátě rodiče – zkrátka se nacházejí ve složitém životním období. Jistě, z tohoto pohledu by si člověk, který tráví deset let v base, měl zasloužit stejný soucit. Jenže na tomto místě je třeba se slitováním nakládat velmi prozíravě. Mnozí pacienti léky prodávají – když je dostanou, jen předstírají, že je spolknou, a někdy je dokonce vyzvrátí. Osuší je a prášek po prášku prodají. Jiní pacienti… no, někdy je pro ně lepší, když si na nový život zkrátka zvyknou. Celých deset let ty léky stejně brát nemůžou. V prvé řadě by to nedovolila věznice. A navíc jde o látky, na které se časem vytváří návyk. Skutečně nepotřebujeme, aby se nám z vězňů stávali závisláci.

U zmíněného pacienta, s nímž jsem se onoho dne setkal, jsem nebyl na vážkách. Nepochyboval jsem o tom, že léky plánuje prodat, a proto jsem mu je předepsat nehodlal. V průběhu sezení zřejmě moje váhání vycítil a začal si se mnou pohrávat. To je naprosto běžné, a ačkoli to automaticky vylučuje výskyt jakékoli duševní poruchy typu deprese, bipolární poruchy nebo schizofrenie (ty shrnujeme do skupiny Osa I), slouží mi to k potvrzení diagnózy poruch ostatních typů – jimž říkáme Osa II. (Poruchy prvního typu jsou, zjednodušeně řečeno, způsobeny selháním chemických procesů v mozku. Osa II jsou poruchy osobnosti. Ty vyvolává nepřítomnost nebo určité pokřivení běžných lidských vlastností, jako jsou empatie nebo schopnost vytvářet si zdravé vazby. Spektrum těchto poruch je velmi široké, od hraniční poruchy osobnosti po sociopatii. Jejich definice jsou, dle mého názoru, poněkud neurčité. Mnohé z nich se nedají léčit.) Tento pacient byl sociopat.

Moje historky ze Somersu by naplnily několik učebnic. A musím pokorně přiznat, že dříve jsem tak zdatný v rozpoznávání skutečně nadaných pacientů s nějakou poruchou Osy II nebyl. V městečku jako Fairview vám jich jen tak z ulice do ordinace mnoho nepřijde. Obecně zřídka vyhledávají léčbu, aby se jejich stav zlepšil. Sami nevěří, že jsou nemocní, ačkoli si uvědomují, že je ostatní vnímají jako odlišné. Dokážou své chování velmi umně skrývat, aby zapadli, a co je důležitější, aby získali, co zoufale potřebují. Pouze v nápravných zařízeních, ve věznicích a v psychiatrických léčebnách jich lékař najde dostatečné množství na to, aby se mohl zdokonalit v dovednostech nezbytných jak k jejich poznávání, tak k léčbě.

Když jsem v Somersu začínal, neměl jsem potřebné kvality. Nelehko se srovnávám s tím, kolik chyb jsem v průběhu toho prvního roku udělal. A možná i během delší doby. Nejhoršího přešlapu jsem se dopustil u jistého Glenna Shelbyho. Léčil jsem ho zhruba šest měsíců, až do podzimu před Jennyiným znásilněním. Glenn si odpykával krátký trest za loupež. Trpěl dvěma základnými duševními problémy, ačkoli byste nejspíš nezaregistrovali ani jeden z nich. Kdybyste se s ním setkali v běžném životě, působil by na vás jako laskavý a zvídavý člověk. Projevoval by hluboký zájem o vás a o všechno, co byste se rozhodli mu o sobě sdělit. Při nejedné příležitosti jsem se přistihl, že jsem i já zašel s Glennem dál, než jsem měl v plánu. Vyptával se jako mladá holka drbající s kamarádkami, pokládal detailní otázky, které vás vedly k tomu, že jste mu odhalili víc, než bylo vzhledem k okolnostem setkání rozumné. Dotíral, jako by byl váš dobrý přítel, a ačkoli to chvílemi mohlo být nepříjemné, jako by se zoufale snažil získat vaši náklonnost, dokázal to zároveň vycítit dřív, než jste ho mohli utnout. Potom své chování upravil, ale jen natolik, abyste mu neutekli z udice. Nakonec vaše podráždění přece jen Glennovu přizpůsobivost přebilo, protože jeho potřebu důvěrného kontaktu s vámi, ať už jako s přítelem, nebo milencem, poháněla hraniční porucha osobnosti. To byl jeho první problém.

Kromě toho trpěl Glenn určitou formou autismu. Říkám „formou“, protože ho nikdy dříve, dokud nezačaly na povrch pronikat příznaky hraniční poruchy osobnosti, žádný školený odborník neposuzoval. Autismů je také široká škála. Já jsem typické rysy autisty vypozoroval z jeho stylu chování. Byl to inteligentní člověk, velmi zdatný v imitování běžného chování. Já měl naštěstí dost zkušeností na to, abych jeho problémy dokázal diagnostikovat. U pacientů s těmito poruchami je vysoká inteligence mimochodem běžná.

Jeho rodiče měli výbušný, násilnický vztah. Býval často bit a také býval svědkem toho, jak se rodiče bijí navzájem. Jeho matka byla vysoká a silná, stejně jako Glenn. Rodiče neměli čas ani zájem si všímat, v čem se jejich syn odlišuje od ostatních dětí. Většinu tělesných trestů zapříčinilo právě jeho nenormální chování.

Než skončil ve vězení, léčil si Glenn předrážděnost způsobenou autismem nejrůznějšími prášky, které sehnal na ulici. Když mu došly peníze, přepadl s maketou pistole pokladní v jedné večerce ve Watertownu. Práci si nikdy dlouho neudržel. Jeho inteligence působila zpočátku atraktivně, jenže lidé byli v jeho společnosti nesví a obyčejně dostal během několika měsíců výpověď.

Udělal jsem pro Glenna, co jsem mohl. Všechno, co bylo v mých silách. Odmítl brát léky. Neměl pocit, že je nemocný. Terapii vyhledal proto, aby měl možnost navázat s někým bezpečný vztah, což bývá ve vězení poměrně riskantní záležitost. Byl jsem naprosto připravený mu to umožnit. Ostatní vězni se k němu nechovali příliš přátelsky, protože měl zvláštní povahu a usiloval o citovou důvěrnost v prostředí, kde se taková věc považuje za velmi zrádnou. Nepochybuji, že někteří trestanci jeho vlohám podlehli a prozradili tomuto zcela cizímu člověku o svých zločinech víc, než by měli. Často býval označován za „práskače“. Myslím, že kdyby nebyl tak mohutný a silný, dlouho by ve věznici nepřežil.

Glenn Shelby byl onen jediný pacient, kterého se mi nepodařilo zachránit. Jeho život skončil sebevraždou. Což je hlavní důvod, proč tady jeho případ pitvám. A koneckonců nejen tady. Těch několik měsíců, kdy jsem ho léčil, zkrátka nestačilo – vzhledem k mojí nezkušenosti – na to, abych pochopil vážnost jeho stavu.

Když jsem tedy jel onoho dne domů, přemýšlel jsem o pacientovi, s nímž jsem se právě setkal, a snažil se rozptýlit hluboké zklamání, které ve mně to sezení vyvolalo. Zklamání ze sebe samého. Jak snadno jsem nyní toho sociopata prokoukl. Nebylo mu pomoci. U Glenna jsem však přesvědčený o opaku. Kdyby do mé ordinace vstoupil o rok později, byl bych mu dokázal pomoct. Zachránit ho. Svět je nespravedlivý.

Možná se divíte, proč se každý týden dobrovolně hrabu v takové špíně. Manželka se domnívá, že to souvisí s mojí výchovou. Moji rodiče brali děti do pěstounské péče. Nejspíš proto, že sami měli děti jen dvě, a celých deset let pouze mě. Říkali, že narození mé sestry byl učiněný zázrak. Lékaři tvrdili, že při mém komplikovaném porodu došlo k poškození matčiny dělohy, takže už v ní nemohl vyrůst další plod. Měla celou řadu samovolných potratů. Rodiče nám všechny tyto věci dopodrobna vysvětlili, abychom chápali, proč domů berou cizí děti. Už si ani nevzpomínám, jak se všechny jmenovaly, a nevybavím si jejich tváře. Netěšilo mě, že se o domov musím dělit s cizími lidmi. Vyčítal jsem jim, že vyčerpávají zdroje, které měly patřit mně – rodičovskou lásku, peníze, jídlo, prostor. Byl jsem jen dítě a děti jsou v těchto ohledech sobecké. Přesto mi manželka tvrdí, stejně jako moji rodiče, když k nim jednou za rok zavítáme na návštěvu, že ve mně přežívá jejich velkorysost. Přemítám o tom při každé cestě na sever do Somersu.

Měl jsem puštěné rádio. Právě skončil zápas newyorských Knicks a šly zprávy. Zaregistroval jsem něčí jméno, ale nic mi neříkalo. Potom jsem slyšel popis auta a odkaz na znásilnění ve Fairview předešlého jara. Kramerovy nezmínili, protože to média u obětí znásilnění obecně nedělají. Ale stejně všichni věděli, o koho jde. Ve Fairview k jinému znásilnění nedošlo. O modré Hondě Civic se v žádné jiné souvislosti nemluvilo. A teď dopadli řidiče.

Glenna Shelbyho, své výčitky i nespravedlnost světa jsem rázem pustil z hlavy a hltal každé slovo. Zavolal jsem si do hlasové schránky. Čekalo na mě několik zpráv, což je naprosto normální, a obyčejně si je poslechnu až večer, protože si někdy potřebuji dělat poznámky. Kvůli změnám v termínech schůzek a podobně. Dnes se všechny vzkazy týkaly zatčení – Tom Kramer, Charlotta Kramerová, detektiv Parsons, všichni mi volali, aby mě o těch novinkách informovali. Kramerovi se chtěli co nejdříve sejít, abychom probrali, co by to mohlo znamenat pro Jenny a zda bychom měli použít Demarcovu tvář nebo oblečení k tomu, abychom se pokusili oživit její vzpomínky. Ta představa mě vyděsila a netrpělivě jsem čekal, kdy vzkazy skončí, protože jsem jim chtěl co nejdřív zavolat a nakázat jim, ať drží Jenny z dosahu všech podobizen toho člověka. Síla sugesce je prokletím naší profese. Může zničit celou naši práci. Potom jsem si však poslechl poslední vzkaz a moje myšlenky ještě jednou změnily směr. Ten vzkaz byl od mé ženy.

Kapitola třináctá

Moje manželka se jmenuje Julie Marin Forresterová. Miluju ji. Tohle tvrzení teď nejspíš působí falešně, když jsem tu sám tak kázal o tom, jak je láska ve skutečnosti neurčitá. Že má význam pouze v kontextu člověka, který ji „cítí“. Že pro každého z nás znamená něco jiného, a tím pádem je v některých ohledech bezvýznamná. Jak jinak bych to tedy vyjádřil? Nejde o obdiv. Moje žena v ničem konkrétním nevyniká, snad jen v řízení naší rodiny, které zvládá bravurně. Chodila na vysokou (neřeknu na kterou, abych se snad nedotkl některých absolventů mezi vámi), ale mám dojem, že se tam toho moc nenaučila. Vedla velmi společenský život. Bydlela na dívčí koleji. Studovala anglický jazyk, což v podstatě znamená, že četla spoustu románů. Šlo o značně pasivní druh studia.

Je zvláštní přemýšlet o tom takhle dlouho, o mých citech k manželce. Když si položím tytéž otázky, které kladu pacientům, výsledek rozhodně nepůsobí jako láska. Cítím se jí intelektuálně nadřazený. Nemá smysl zastírat pravdu. Zřídka narazím na pacienta, který by v této otázce neměl jasno. Veškeré rozhodování, které souvisí s logikou a zvažováním nákladů a prospěchu, mám v naší rodině pod patronátem já. Kolik z našich úspor na důchod investujeme na burze. Kdy refinancovat hypotéku. Kterou firmu vybrat na opravu střechy. Ona rozhoduje o věcech, které souvisejí s tím, co se komu v rodině líbí či nelíbí. Jaké květiny poslat mojí mámě k narozeninám. Jakou barvu by měla mít zimní bunda, kterou koupíme dceři pod stromeček. Který film by si náš syn nejspíš přál vidět na narozeniny. Ale pokud jde o disciplínu a motivaci našich dětí, o těchto věcech rozhoduji já. To je výhradně moje hájemství.

Je velmi přitažlivá. Poznali jsme se v New Yorku, když jsem tam byl na atestaci. Ona byla na praxi v nakladatelství a přivydělávala si jako servírka. Celý den seděla v redakci bez oken a četla rukopisy a pak do dvou ráno v jednom steakhousu na středním Manhattanu obsluhovala bohaté byznysmeny. Ve srovnání s jinými čerstvými absolventy v té době měla velmi slušný příjem. Nezdráhala se využít svůj vzhled k tomu, aby si zajistila vyšší dýško. Nevadilo jí, když se jí občas při procházení mezi stoly něčí ruka otře o zadek nebo když jí někdo při sklízení talířů pohladí ruku. Nemám jí ten machiavellský přístup nijak za zlé. Koresponduje podle mě s jejím zjednodušujícím přístupem prakticky ke všem stránkám života. O vtíravých dotecích těch namyšlených ženatých pitomců bez kouska svědomí nikdy moc dlouho nepřemýšlela. Byly to pro ni prostě snadno vydělané peníze.

Možná právě tohle mám na mysli, když říkám, že ji miluju. Má nekomplikovaný přístup k životu. Vidí věci jednoduše. Nikdy nehloubám nad tím, jestli přede mnou něco neskrývá nebo se mnou nemanipuluje způsobem, který pochopím až za několik měsíců. Celý den poslouchám o lžích, tajemstvích, intrikách a nedůvěře. A to mluvím jen o dnech, které trávím ve Fairview. Když přijdu domů, naplněný hrdostí na den tvrdé dřiny, spokojený, že jsem pro svou rodinu vydělal na tenhle dům a na všechno kolem, Julie je vždy tam, stará se o děti, stará se o domácnost, stará se o mě. Obyčejně mi nevěnuje pozornost, dokud nejsou děti po jídle a nemají hotové úkoly a neumyjeme společně nádobí. Potom se však se mnou posadí ke sklence vína, vypráví mi o svém prostém dni a já vidím, že je šťastná. Nedokážu popsat, jakou útěchu mi to přináší. Já jsem naopak šťastný díky její společnosti. Cítím, že si mě někdo váží a stará se o mě. A proto ji miluju.

Než si začnete myslet, že jsem zamrzl v padesátých letech, rád bych dodal, že moje žena přes den učí jeden předmět na státní vyšší odborné škole v Cranstonu, chodí se svými známými na tenis nebo na oběd, dopřeje si pár hodin četby nebo pedikúru nebo cokoli, co ji právě láká. Není v naší rodině žádnou služkou. Může si dělat, co se jí zlíbí. Dokonce ji pobízím, ať si dodělá doktorát, abychom spolu mohli vést sofistikovanější debaty.

Jeden aspekt života však pro mou ženu jednoduchý není. Už jsem se tu zmínil o jejím strachu, že se našim dětem něco stane. O tom, jak si musí v duchu prožít ten nejhorší možný scénář, aby se svých obav dokázala zbavit. Když jí bylo něco přes třicet, přišla o oba rodiče. Měli ji až po čtyřicítce, takže nezemřeli nijak předčasně. Jeden podlehl srdeční vadě. Druhý mrtvici. Uvažoval jsem o tom, že mohlo jít o nějaké genetické nedostatky a zda není na místě začít u našich dětí s nějakými preventivními opatřeními pro případ, že tyto nedostatky podědily. Nakonec jsem však dospěl k závěru, že zmíněné neduhy byly spíše následkem vysokého věku a sedavého životního stylu. Skon svých rodičů, jakkoli ze statistického hlediska předvídatelný, nesla Julie velmi těžce. Její jediný bratr žije s manželkou v Arizoně. Jsou bezdětní. Julie kromě svých nejbližších příbuzných nikoho nemá a smrt rodičů jí naléhavě připomněla skutečnost, že lidé, které miluje, doopravdy mohou umřít. Je k nevíře, jak snadno to všichni pouštíme ze zřetele. Ale možná je to nutné, aby byl život vůbec snesitelný.

Z jejího hlasu jsem okamžitě poznal, že jí něco dělá starost. Hovořila zadýchaně a vyšším tónem než obvykle. Snažila se svou paniku skrývat, ale nedařilo se jí to.

Ahoj, zlato. Doufám, že máš dneska klidný den. Jen jsem se chtěla zeptat, jestli už jsi slyšel o tom zatčení. Určitě jo, běží to v jednom kuse v televizi. Nejspíš i v rádiu. Každopádně… říkali, že prý te budou chtít znovu vyslechnout všechny děti… víš, všechny, co tehdy byly na tom večírku. Určitě jenom chtějí zkusit, jestli jim někdo nepotvrdí, že ten zatčený chlap tehdy parkoval na Juniper Road. Takže vlastně o nic nejde, že ne? Ale stejně mi zavolej. Laura Lymanová povídala, že možná najmou právníka, aby tam šel se Stevenem. Nějakého Marka Brandina. Neměli bychom to pro Jasona udělat taky? Rozhodně mi zavolej, ano? Miluju tě. Dávej pozor na silnici. Zatím se měj.

Její slova byla jako studená sprcha. O tom, že se zmíněného večírku zúčastnil i Jason, jsem nikdy moc nepřemýšlel. Byly tam stovky dětí, skoro půlka školy, včetně většiny studentského plaveckého družstva.

Jason je plavec. Dokonce vynikající plavec. Už se nám doneslo něco o předběžné nabídce stipendia z Michiganské univerzity, možná i z Pensylvánské univerzity. Bude plavání potřebovat, protože prospěchově je lepší dvojkař. Dává do učení hodně, takže tohle bude zřejmě po akademické stránce jeho strop. Když jsem si Julii bral, počítal jsem s tím, že by z toho mohly vzejít určité problémy. Její IQ odhaduji někde mezi stem a sto deseti. Zjistil jsem, že existují negativní vazby mezi mimořádně vysokým IQ a emocionální stabilitou. Totéž platí pro základní mateřské instinkty. Připadalo mi, že nemá smysl mít kdovíjak nadané děti, když se jim matka nebude schopná věnovat s náležitou láskou. A skutečně, moje děti jsou vyrovnané, pohledné, oblíbené, tělesně zdatné i intelektuálně na výši. Věřím, že díky tomu dosáhnou onoho druhu štěstí, které mně vždy unikalo.

Jason je báječný mladý muž. Můžete mi to věřit nebo nemusíte. Ale je to objektivní pravda. Kdybych tvrdil, že je to ten nejúžasnější sedmnáctiletý kluk na téhle planetě, mohli byste o mé objektivitě pochybovat. A zcela právem. Nemyslím si, že je to ten nejúžasnější sedmnáctiletý kluk na téhle planetě. Jenom mám pocit, že je výjimečný a že všechno, co dělá a říká (téměř všechno – přece jen je to teenager), je taky výjimečné, a tak to plnými doušky nasávám, abych toho měl dostatečnou zásobu, až za rok odejde na vysokou, stejně jako přede dvěma lety odešla moje dcera. Tak to vnímám jako rodič. Jako objektivní člověk vidím, že je to báječný mladý muž.

Je k ostatním laskavý. Když s námi sedí u večeře, mluví o světě se soucitem a pochopením. Bavíme se o všem od Blízkého východu a terorismu až po ekonomii. Jeho názory mi někdy připadají úsměvné, protože je tak mladý a má se ještě tolik co učit. Ale přinejmenším se o věci zajímá a vedou ho k přemýšlení a k utváření závěrů. Každé ráno vstává s úsměvem na tváři, u snídaně vtipkuje, brouká si nějakou novou písničku, kterou si stáhl. Jde do školy, jde na plavání, domů přijde na večeři, pak se učí a jde spát a druhý den nanovo. Jistě, někdy je přilepený k telefonu a projíždí sociální sítě nebo sedí u videoher, neznepokojuje mě to však tolik jako některé jiné lidi. Jeho svět je zkrátka takový, tak jen ať se na něj raději aklimatizuje. Nijak by mu neprospělo, kdyby k technologiím dnešní mládeže přistupoval jako ke zlu a snažil se nevystavovat jejich vlivu. Skončil by bez schopností, které už začínají být pro fungování ve společenském a pracovním prostředí jeho generace nezbytné.

Vím, že to s touhle analogií trochu přeháním, ale začal jsem tyto roky dospívání vnímat jako jakýsi stavební projekt. Svým mladým pacientům i vlastním dětem říkám, že tohle není jejich život. Zatím ne. Zatím jenom staví dům. Je to dům, v němž budou muset strávit zbytek života, tak by se měli vynasnažit, aby ho postavili správně. Později ho budou moci rekonstruovat, opravovat nebo třeba jinak vymalovat. Ale už ho nebudou moci přestavět. Všechno, co do tohoto domu vloží, každá emocionální jizva ze špatného vztahu, každá pohlavní zvrácenost, které se podvolí, každá droga, které umožní narušit dozrávání svého vyvíjejícího se mozku, a naopak i každá výhoda, kterou pro sebe zajistí, to všechno zůstane v základech domu napořád. Přestože neurovědci své úsudky stále upravují, faktem zůstává, že lidský mozek se přestává vyvíjet někdy kolem pětadvacátého roku života. Procesy, které v něm probíhají mezi pubertou a pětadvacítkou, kdy mozek zakončuje svůj vývoj – své nastavení –, zahrnují také zvýšené sklony k riskování a zvýšenou ovlivnitelnost vrstevníky. Centrum odměn se snaží zjistit, jaké chování se vyplácí, a na základě toho potom pokládá určité kabely a cihly. Tyto cihly se stanou součástí základů domu a už je nic nezmění. Jestliže vám ty cihly říkají, že máte mít rádi alkohol nebo kokain nebo úchylné sexuální praktiky, budete s těmito touhami bojovat po zbytek života. A samozřejmě dítě, které přestane hledět na známky a skončí na podřadné vysoké škole, si ve frontě na práci bude muset stoupnout až na samý konec. Na všem záleží.

Když mám pacienta, který se v posteli s manželkou nedokáže ztopořit, ze všeho nejdřív se ho zeptám, jestli sleduje pornografii. Hned potom se zeptám, kdy s tím začal. Odpověď bez výjimky zní, že v době dospívání. Když mám pacientku závislou na drogách, ze všeho nejdřív se jí zeptám, kdy s tím začala. Odpověď – v době dospívání. Když mám pacientku, kterou její manžel zneužívá, ze všeho nejdřív se jí zeptám, kdy ji poprvé zneužil její otec. Odpověď – předtím, než v osmnácti odešla z domova.

Můj syn staví solidní dům. Vím, že o víkendech pije, ale nepochybuji o tom, že se drží v rozumných mezích. Drogy nebere. Tohle vím, protože člověka na drogách poznám. Během třiceti vteřin jsem schopný říct, že je někdo v rauši. Vídám to tak často, že to zkrátka poznám. Není to žádná velká věda, jen zkušenost. Moje dcera, kterou mám taky nesmírně rád, si postavila vlastní kvalitní dům, ačkoli je spíš po mámě. Nechce se jí přemýšlet o věcech, které nemají bezprostřední dopad na její život. Ale je zábavná, ráda se směje, a než odešla na vysokou, přinášela do rodiny pohodu.

Moje žena na syna neustále dohlíží. Je podezřívavější než já. Kdyby Jason dělal něco, čím by svůj dům podkopával, okamžitě by na to přišla. Zatím její tajné operace neodhalily nic horšího než internetovou pornografii. Nastavila na internetu všelijaká omezení. Já jsem měl s Jasonem dlouhý pohovor. To je celé. Juliina přičinlivost mě nesmírně uklidňuje. A když si kvůli něčemu dělá starosti, vím, že k tomu má pádný důvod.

Vypnul jsem rádio a vpustil do sebe manželčiny obavy. Cítil jsem, jak do mě pomaličku pronikají a pak ve mně narůstají, dokud jsem jich neměl plnou hlavu. Policie už Jasona jednou vyslýchala. My jsme s ním o tom večeru mluvili také a vysvětlili mu, jak se věci mají a že musí dbát na své bezpečí – že se musí chránit před ostatními a že sám nesmí nikomu neubližovat. Probrali jsme s ním, co to znamená, že partnerka musí souhlasit, a jak by měl jednat s dívkami, které jsou opilé. Když k tomu došlo, když jsme se o znásilnění Jenny Kramerové dozvěděli, manželka hned začala myslet na naši dceru na vysoké a na to, co bychom dělali, kdyby se totéž stalo jí. Sám jsem na to nepomyslel, dokud mě k tomu nepřivedla Julie, potom jsem však tu děsivou, nesnesitelnou představu nemohl celé týdny vyhnat z hlavy. Julie si zároveň dělala starosti o Jasona: co když ví, kdo to udělal, ale nechce to říct, nebo co když někdo nepravdivě obviní jeho? Tahle představa mě tolik neznepokojovala. Svého syna znám. Jeho by všichni podezřívali až jako posledního. Přesto byly manželčiny obavy nakažlivé.

Jeden druh lásky je stejný pro všechny, a to je láska k vlastnímu dítěti. Pokud si vzpomínáte, už jsem o tom mluvil, když jsem hovořil o dětství Toma Kramera. Jak z vlastních zkušeností, tak z pohledu lékaře vím – ano, vím, nejde o pouhé přesvědčení –, že jsme geneticky naprogramovaní k tomu, abychom byli ochotní pro své děti zemřít. A jestliže jsme ochotní pro někoho zemřít, musíme být až do morku kostí přesvědčení, že za náš život stojí. Z toho logicky plyne, že nám naše děti připadají cennější než všichni ostatní, za které zemřít ochotní nejsme. Pro většinu z nás, s výjimkou vojáků, kteří jsou cvičeni k tomu, aby pokládali život za jiné, do téhle množiny „všech ostatních“ spadají vlastně všichni lidé na světě. Tvrdíme, že bychom dali život za svého manžela či manželku, nebo přinejmenším někteří lidé to tvrdí, ale já tomu moc nevěřím. Nevěřím, že kdyby na to skutečně došlo, skočil by některý manžel před ten příslovečný autobus, aby zachránil svou ženu. Stejně tak by se před něj nevrhla žádná manželka, aby zachránila svého muže. Jen kvůli dítěti ano.

Jen kvůli dítěti.

Právě o tom jsem přemýšlel, zatímco ve mně narůstaly manželčiny obavy. Jason. Musím svého syna chránit. Přestože jsem zatím nevěděl před čím.

Kapitola čtrnáctá

Nezavolal jsem manželce. Místo ní jsem zavolal detektivu Parsonsovi. Mám číslo na jeho soukromý mobil a on telefonáty ode mě vždycky přijme. Poprvé jsem mu zalhal.

„Slyšel jsem, že jste někoho zatkl. To jsou skvělé zprávy,“ řekl jsem. Potvrdil mi, že je to skutečně tak. Bylo slyšet, že je celý bez sebe úlevou.

„Doufal jsem, že byste mi mohl sdělit, co všechno už víte. Jistě si dokážete představit, jak důležité by to mohlo být pro Jenny.“

Ne že by to nebyla pravda. Falešná však byla motivace, kterou moje slova naznačovala. O Jenny jsem si samozřejmě dělal starost také, ale jednoznačně ji přebíjely obavy mé manželky.

Parsons mi pověděl o zatčení, o Cruzi Demarcovi a o tom, jak mu opatřil právníka. Teď čekali, až mu kancelář veřejného obhájce někoho přidělí. Řekl jsem, že si nepřeju, aby kdokoli z Kramerových viděl jeho obličej, ať osobně, nebo na fotce. Ujistil mě, že nemají v úmyslu prozrazovat Demarcovo jméno nebo ukazovat jeho podobiznu. Slíbil mi, že než dá jakékoli informace tisku, promluví si s Kramerovými. Já se naopak zavázal, že jim neprodleně zavolám kvůli dodatečným preventivním opatřením. Nesměli jsme riskovat, že Jennyiny vzpomínky budou kompromitovány jakýmikoli sugestivními vlivy.

Potom mi vylíčil, jak probíhal výslech Teddyho Duncana, toho kluka ze sousedství, který onoho večera, kdy došlo ke znásilnění, viděl tu modrou hondu.

Teddy. To je tedy dílo. Ale když pak člověk pozná jeho matku, hned je mu všechno jasné, jestli mi rozumíte. Když jsem s ním mluvil posledně, byl to ještě takový fracek, ale mezitím povyrostl a klube se z něj pěkný blbeček. Myslí si, že je z něj kdovíjaká celebrita, protože si jednou při hledání psa všiml nějakého auta. Seděl tam, jako kdyby dělal rozhovor pro People nebo co. Každopádně mi pověděl totéž co posledně. Rodiče mu k Vánocům koupili štěně. Bígla. Podle mámy to byla hotová noční můra, ožužlával jim nábytek, nechával loužičky a hovínka po celém domě. Dohoda zněla tak, že se o něj Teddy bude starat. To byl hlavní důvod, proč ho vůbec dostal. Kluk měl problémy ve škole, špatné známky, nechodil na hodiny a tak dále. Výchovná poradkyně navrhla, ať mu pořídí mazlíčka, za kterého by byl zodpovědný. Přesvědčila je, že to přinese zlepšení. Jenže Teddymu to bylo naprosto ukradené. Mají kolem zahrady plot. Matka nechtěla takový ten elektrický. Povídala, že to vytváří silové pole a všichni by dostali rakovinu. Neměl jsem to srdce jí vykládat, že ta její prdel jak almara ji zabije mnohem spíš než nějaký plot pro psy. Takže bígl se v jednom kuse podhrabával pod plotem a honil se za kdečím, za veverkami a tak. Ten den, co se konal večírek, k nim přišel zahradník a všechny díry spravil, takže si říkali, že se nemají čeho bát. Matka pustila psa ven, a za hodinu byl zase pryč. Nejspíš byla některá z těch děr zapadaná listím nebo čím, takže ji zahradník přehlédl. Tak matka houkla na Teddyho, ať jde čokla najít. Tehdy se vydal na obhlídku.

To bylo něco kolem tři čtvrtě na devět. Kluk byl nejspíš pár minut v lese a volal na psa, ale ten nepřiběhl. Poslouchal, jestli neuslyší šustění. Nejspíš to někdy funguje, když pes pobíhá kolem. Ale ten večer neslyšel nic, protože všechno přehlušoval randál z večírku u sousedů. Muzika, smích a povykování. Hráli tam nějaké hry o panáky, takže to dává smysl. Teddy to vzdal a vrátil se na ulici, na Juniper Road. Nešel po chodníku, ale po silnici, podél zaparkovaných aut, směrem k domu, kde se konal večírek. Tehdy si všiml té Hondy Civic. Povídal, že tam bila do očí, „taková kraksna“, podle něj. Věřil byste tomu? Spratek. Zeptal jsem se ho, jestli se díval dovnitř. Přísahal, že tam nikdo neseděl. Prý tam bylo bez problémů vidět, protože zpozoroval, že na zadním sedadle kombi, které taky stálo na Juniper Road, se nějaká dvojice „cucá“. Jsou tam všude pouliční lampy a ten večer všechny svítily. Potom jsme mu ukázali fotky několika modrých Hond Civic zezadu, v trochu odlišných barvách a s odlišnými poznávačkami. Vybral z nich tu Demarcovu. Povídal, že si vybavuje některá čísla na té poznávačce.

„Ta si ale předtím nevybavoval, že ne?“ zeptal jsem se.

Ne, ale myslím, že když je viděl, osvěžilo mu to paměť. Ukázali jsme mu deset aut s poznávačkami.

„Byla všechna modrá? Ta auta? Jestli ta ostatní měla jinou barvu, je dost dobře možné, že na tohle ukázal –“

Hele te, dejte mi svátek. Obhajobu necháme na tom veřejném obhájci, jo? Máme kluka, který tam zhruba v době znásilnění viděl jeho auto a nikoho v něm. Auto tam stálo prázdné.

„Jenže i kdyby to vážně bylo jeho auto, Demarcovo, klidně mohl být v domě a prodávat tam drogy. Určitě to bude tvrdit.“

Začínám mít dojem, že to podle vás není náš člověk. Vzpomněla si snad Jenny na něco?

Parsons působil defenzivně. Až příliš defenzivně, jako by snad měl osobní zájem na tom, aby to Demarcovi přišili. Nikdy jsem ho nepovažoval za kdovíjak ctižádostivého člověka. Nejspíš už to jenom chtěl mít celé z krku, ty věčné telefonáty od Toma, to přetrvávající podezření, že pachatel se pořád prochází po Fairview, všem na očích. Jeho dychtivost však způsobovala, že přestával dbát na detaily. Já chtěl, aby obžaloba ve všem seděla. Ne že bych si nepřál, aby to celé skončilo. Ale jasně jsem viděl, kolik trhlin tahle verze má.

Musel jsem se napomenout, abych na jeho dotaz ohledně Jenny neodpověděl. Na pár věcí si skutečně vzpomněla, ale kvůli tomu jsem se Parsonse neptal.

„Ne – a nemám na toho člověka žádný názor, jenom se snažím odhadnout, kterým směrem se bude ubírat vyšetřování. Předpokládám, že budete muset potvrdit, kde se nacházel, jestli uvnitř v domě, nebo venku.“

S tím už jsme začali. Vyslechneme znovu všechny ty puberťáky. I kdyby do toho domu vůbec nevkročil, od někoho musel slyšet, že tam ten večírek bude a že by tam měl přijet a zkusit něco prodat. Jak jinak by věděl, kde má být a kdy? A vsadím se, že než vyrazil za Jenny do lesa, určitě aspoň něco prodal. Což mi připomíná další věc. Teddy nám ukázal, kde ta honda parkovala. Do lesa odtud není vidět. Je tam řada keřů. Takže aby ji viděl běžet přes trávník, musel by zrovna jít k domu nebo od něj, nebo ještě hůř, koukat zevnitř z okna. Ale zatím se ho nevzdávám. Ani omylem! V žádném případě nehodlám tuhle stopu pustit.

„Aha.“ Už mě mezitím znovu pohltily vlastní myšlenky a manželčiny obavy.

Alane? Jste tam ještě? „Řídím. Díky, že jste se mi věnoval. Měl bych co nejdřív zavolat Kramerovým.“

Parsons se rozloučil a ukončil hovor. Pak jsem vytočil jiné číslo.

Kramerovým však nepatřilo.

Telefon začal vyzvánět. Zvedla to jakási žena.

„Právní kancelář Marka Brandina. Co pro vás můžeme udělat?“ Málem jsem zavěsil. Srdce mi bušilo jako splašené. Ta představa byla absurdní. Ty obavy nesmyslné. Ale na ničem z toho nezáleželo.

Šlo o moje dítě.

Kapitola patnáctá

Nepochybně vás zajímá, o co jde s mým synem. Jenže k tomu, abyste pochopili, co se stalo, musíte nejprve vědět víc o Jennyině terapii. A kvůli ní se musíme znovu vrátit k Seanu Loganovi.

Se Seanem jsem začal pracovat několik měsíců před Jennyiným znásilněním. Bylo to koncem zimy. Sean nenosil kabát. Tvrdil, že je mu pořád horko. Přesto když poprvé vstoupil do dveří mé ordinace, celý se klepal. Naprosto jasně se mi to vybavuje.

Sean mě vyhledal ze zoufalství. Jak už víte, v Iráku přišel při výbuchu bomby o ruku. Jeho kamarád zemřel po jeho boku. Ve vojenské nemocnici podstoupil preventivní zákrok k odstranění vzpomínek a nyní si z té události prakticky nic nepamatoval. Trpěl vážnými depresemi a úzkostnými stavy, které ještě zhoršovala jeho dřívější neuróza. Nevyskytoval se u něj onen klasický příznak posttraumatické stresové poruchy, který většina lidí zná z filmů a článků v časopisech – přehnané reakce na podněty připomínající bojové podmínky. Vzpomínáte si, jak jsem vám vysvětloval fungování mozkové kartotéky? Jak mozek třídí vzpomínky podle emocionálních reakcí na dané události? Zjednodušeně lze říct, že extrémní emocionální prožitky v boji způsobují, že se vzpomínky na něj ukládají do kovové kartotéky, navíc opatřené neony a poplašnými zvonky. Mozek jako by člověku tímto způsobem připomínal: Nezapomeň, že když se děje tohle, mohl bys umřít! Jakmile tedy mozek zaznamená jakýkoli podnět, který vzdáleně připomíná bojové podmínky, spustí se chemická reakce, jež nás nutí okamžitě jednat, byť často nepřiměřeně – záplava kortizolu a adrenalinu nás nabuzuje pouze ke dvěma věcem: „Bojuj, nebo uteč.“ A když člověk ve stavu takové chemické paniky žije delší dobu, „drásá mu to nervy“, jak se obyčejně říká. Tělo je neustále ve stavu pohotovosti – srdce tepe rychleji, aby prokrvilo svaly, zorničky se roztahují, aby oči mohly lépe zaostřit, vyrábí se cukr k okamžité spotřebě energie. Je to tělesný stres. Do hlubších detailů není třeba zacházet.

Průběh terapie v takových případech není žádná procházka růžovou zahradou, ale má své postupy a metodologii, jež zahrnuje i snižování citlivosti – přerovnání vzpomínek do jiných kartoték, dalo by se říct. Kdykoli si vybavíme nějakou vzpomínku, tato vzpomínka se upraví a je znovu uložena v upraveném stavu. Říká se tomu rekonsolidace. Vojáky vystavujeme bojovým podnětům v podmínkách, v nichž se cítí bezpečně a příjemně. Jejich mozek začne časem odstraňovat zmiňované neony a poplašné zvonky a uvědomovat si rozdíl mezi prásknutím balonku a prásknutím pušky odstřelovače. Mozek pacienta si vlastně začne vzpomínky vybavovat novým způsobem, při němž se k faktům uloženým v paměti neváže strach ani bolest.

Tento postup nebyl u Seana použitelný, protože u něj nešlo o reakci na fakta uložená v paměti. U něj šlo o tělesnou a emocionální reakci, k níž se žádná „zapamatovaná“ fakta nevázala. Mívám klienty, kteří věří v reinkarnaci. Tvrdí mi, že cítí věci, které by vzhledem ke svým životním zkušenostem cítit neměli. Tvrdí mi, že se to nedá vysvětlit jinak, než že v nich tyhle pocity zanechaly prožitky z minulých životů.

Nebudu odbíhat a rozebírat tu své názory na nadpřirozeno. Naučil jsem se tolerovat názory ostatních, abych se jich nechtěně nějak nedotkl. Stojí mě to obrovské úsilí. Nicméně se domnívám, že tito klienti mohou krásně posloužit pro srovnání s tím, co zažívali Sean a Jenny. Tedy silné emoce, které nezapadají do žádné kartotéky.

Proč mám takový strach z vody? Proč se mi zvedá žaludek, když cítím trávu? Proč jsem při první návštěvě New Yorku měla tak silný pocit déjà vu? To jsou některé z otázek mých klientů. Pochopitelně se obvykle doberu odpovědi bez toho, abych si musel vypomáhat absurditami, ale tím se teď nemusíme zabývat.

Sean mi pokládal jiné otázky: Proč mám nutkání praštit pěstí do zdi, když držím svého syna? Proč mám nutkání hodit manželku přes pokoj, když se mě dotkne? Proč mám nutkání neustále řvát, bez důvodu a na nikoho konkrétního? Šlo o kladné impulzy, které se ani trochu nepodobaly ničemu, co mohl prožít během své mise. Říkal jim duchové – těm emocím, které bloudily v jeho duši a hledaly, kde by spočinuly.

A Jenny: Proč mi naskakuje husí kůže? Proč mám chuť si ji sloupat z těla? Proč si pořád třu tu jizvu, kde mě škrábal tím klacíkem? Proč mě neustále pálí v žaludku? Stejně jako v Seanově případě i její tělo vyrábělo chemické látky na popud emocionální reakce, k níž se nepojil žádný konkrétní impulz, a už vůbec ne takový, který by připomínal okamžiky jejího znásilnění.

Oživování vzpomínek doprovází obrovské množství kontroverzí. Někteří badatelé (a toto označení používám velmi volně, protože mezi lidmi, kteří do této arény vstoupili, najdete oslavované neurovědce i usvědčené sexuální delikventy) tvrdí, že vzpomínky oživit nelze a že všechny takzvaně oživené vzpomínky jsou nutně falešné. Nepochybuji o tom, že už jste slyšeli o případech emocionálně nevyrovnaných dospělých, kteří si po nějaké terapii najednou „vzpomněli“ na to, že je pohlavně zneužíval rodič, případně učitel nebo trenér. Existuje dokonce organizace, která se zasazuje za zákaz terapií cílených na oživování vzpomínek.

Stejné množství badatelů však najdete i na opačné straně a také oni mají přesvědčivé historky o úspěšně oživených vzpomínkách, které se později potvrdily přiznáním nebo hmotnými důkazy.

Přečetl jsem snad každou vědeckou studii, novinový článek a právní dokumentaci, jež byly v průběhu let zveřejněny, a dospěl k uspokojivým závěrům. Jsou tu dva problémy. První spočívá v tom, že se všechny vzpomínky ukládají. Druhý v tom, že uložené vzpomínky je nejprve třeba vyzvednout, abychom si na jejich obsah mohli skutečně „vzpomenout“. Do obou procesů vstupuje mozkový hardware a chemické látky. Mozek může vzpomínky uložit a následně je ztratit nebo vymazat. Nebo je může uložit, ale chybně zařadit, takže je potom obtížné je najít. V obou případech jde o určitou formu „zapomenutí“. V oné době jsem věřil, a věřím tomu dosud, že zákrok, který podstoupili Sean a Jenny a dnes už bezpočet dalších obětí traumatických událostí, nedokáže „vymazat“ všechny vzpomínky na trauma. Některé se přece jen uloží, byť na chybné místo, a lze je tedy vypátrat a oživit. A vzpomenout si.

Nepředjímal jsem, které vzpomínky by se v Seanově či Jennyině mozku mohly ukrývat. Byla to průzkumná mise a museli jsme postupovat co nejobezřetněji. Už jsem tu naznačil své obavy ohledně toho, že se při rekonsolidaci může každá sugesce proměnit ve vzpomínku a jak to může ohrozit oživování skutečných vzpomínek. Jistě si to dokážete představit, nebo ne? Co kdybych Seanovi vyprávěl, že než sám ztratil vědomí, zemřel mu jeho kamarád v náruči, že mu z úst tekla krev, jak se snažil promluvit, a oči se mu zalévaly hrůzou? Že se natáhl k Seanovi a chytil ho za levou ruku, načež Sean vykřikl bolestí a celý se otřásl vlastním strachem ze smrti. A potom sklopil zrak a spatřil, že má pravou ruku celou potrhanou, maso mezi roztříštěnými kostmi a přervanými vazy, a pochopil, že už nikdy nebude celý. Nepochybně by mu připadalo, že se to tak skutečně mohlo stát, pak by se začal v duchu ptát, jestli to tak doopravdy neprožil, a nakonec by to vnímal a viděl jako své vlastní vzpomínky. Se Seanem jsme shromažďovali fakta. Sbírali jsme hlášení z boje, rozhovory s jinými vojáky, kteří v té oblasti sloužili a byli v témže městě. Sean mluvil s mariňáky, kteří ho zachránili, a s vyšetřovateli, kteří nakonec polapili některé vzbouřence a mohli mu je popsat. Některé jsme dokonce měli na fotkách, ty zabité. Sean měl bezpečnostní prověrku jen velmi nízkého stupně, ale vojáci byli ochotní kvůli němu přimhouřit oči. Domnívám se, že rozhovory s těmito vojáky, opětovné navázání kontaktu s „jeho kluky“, mělo samo o sobě terapeutické účinky. Cítil, že stojí na jeho straně. Kromě toho měl manželku, syna a svou rodinu. A teď měl mě.

Brzy měl mít i Jenny.

Z původního plánu jsme dokázali rekonstruovat průběh mise. Sean si většinu plánu pamatoval a předpokládali jsme, že se v akci řídil rozkazy. V počítačovém programu jsme vytvořili virtuální obraz města – jako ve videohře. Je k neuvěření, jak realistických výsledků lze dnes dosáhnout. A pak jsme pracovali, někdy celé hodiny v kuse, Sean se procházel po té virtuální vesnici, se svým kamarádem po boku. Přehrávali jsme zvuk z dokumentů, křoupání suché hlíny drcené pod podrážkami, krátká, stručná sdělení ve vysílačce. Audio dotvářelo zvukovou kulisu, která by ho provázela na skutečné misi. Prázdná místa vyplnil Sean věcmi, které by se dle jeho zkušeností během mise děly. Já jsem předčítal ze scénáře, který jsme s pomocí veškerých nasbíraných informací sestavili. Nepřidali jsme do něj nic navíc.

„Za dalším rohem zatočíte. V dálce se ozve jediný výstřel.“ Z audia se ozvalo prásknutí výstřelu.

„Zdravotník! Zdravotník! Do prdele! Miller to dostal! Zdravotník! Do prdele, to ne! Miller to dostal!“ četl jsem ze scénáře.

Srdce mi bije jako o závod, ale nepoddávám se tomu. Zarazím se na místě, zády přitisknutý ke zdi. Rozhlížím se po střechách, po oknech. Střelec nemohl být takhle blízko, ale mohl by tu být ještě další. Vědí, že jsme tady. Možná o nás věděli od samého začátku a jen čekali. Jedna věc mi určitě bleskla hlavou. Valancia je nejspíš posraný až za ušima. Byla to jeho první ostrá mise a byl to trochu srabík. Šli jsme dál.

V tomto duchu jsme pokračovali, dokud jsme se nedostali k místu, kde vybuchla bomba. Měli jsme fotku té konkrétní ulice a červených dveří, kde jeho a Hectora Valanciu našli. Mariňáci neobjevili žádné trosky, které by naznačovaly, kde byla bomba ukrytá. Někteří se domnívali, že je někdo před jejich příjezdem odklidil. Trvalo skoro dvacet minut, než danou oblast zabezpečili. Oba muži byli považováni za mrtvé.

„Na ulici jsou lidé. Blížíte se k červeným dveřím. Červené dveře značí místo pobytu toho povstalce, kterého jste přišli zajmout nebo zabít. Už jste s Valanciou sami. Šest mužů padlo. Mariňáci jsou na cestě.“ Valancia mi řekl, ať se stáhneme. Tohle vím. Dokážu si ho vybavit, jeho obličej. Tahal mě za rukáv, říkal něco jako: „Tohle nevypadá dobře, ty vole. Ani trochu.“

„Moment, ať v tom máme jasno. Nevzpomínáte si, že vám to řekl, ale je pravděpodobné, že by se v tu chvíli chtěl stáhnout.“

Jo. Víc než pravděpodobné. Byli jsme tam pět minut a měli jsme šest padlých. Valancia by se nejradši sebral a zdrhnul. Ale vím, co jsem si myslel já.

„Co?“

Musíme toho zmrda dostat, i kdybysme tady měli umřít.

„A Valancia vás následoval?“

Tady se Sean zarazil, zavřel oči a v duchu se s tím srovnával. Jo.

Následoval mě. A pak mu to urvalo palici.

Procházeli jsme informace, které jsme měli k dispozici, prožívali každý okamžik, jak nejlépe to šlo. Hledání těch vzpomínek, těch zašantročených složek, nás občas přivádělo k zoufalství. Bylo to jako hledání ztracených klíčků od auta v neuklizeném domě. Vracíte se ve vlastních stopách, zkoušíte si vybavit, kde jste je viděli naposledy. Začnete celý dům obracet naruby, díváte se pod polštáře na gauči a pod koberce a do kapes všech bund a kalhot. Občas jsme narazili na nějakou stopu, na pár zapadlých drobáků. Vzpomněl si, že Valancia klopýtl ve výmolu na nezpevněné silnici. Vzpomněl si na vůni vařícího se masa, ačkoli si nevybavoval, že by pátral, odkud se line, přestože by to prý určitě udělal. Nejspíš z otevřeného okna. Ale to hlavní mu pořád unikalo. Unikalo nám to oběma. U klíčků od auta alespoň víte, že se nikam „nevypařily“. U Seanových vzpomínek, a později u Jennyiných, se to klidně stát mohlo, takže jsme nikdy neměli jistotu, že naše pátrání ještě má smysl a není na čase ho vzdát. Řeknu jen tolik, že samo hledání jim oběma viditelně prospívalo, díky čemuž bylo snazší pokračovat.

Mezi Seanovým hlášením vysílačkou, že vidí červené dveře, a následující zprávou, uplynulo čtvrt minuty. Obsahem toho druhého, a posledního, hlášení bylo, že se na ulici nachází několik civilistů – ženy, děti, starci. Sean prohlásil, že by ho to určitě silně znervóznilo. Že by měl nutkání se v tu chvíli stáhnout.

Napadlo by mě, že je to v háji. Všechny ostatní ulice byly po střelbě prázdné. Ale tady, v ulici, kde se měl údajně ukrývat náš člověk, se nikdo nebojí? Matky nespěchají s miminy domů? Ani když nás spatří, nedají se na útěk, aby se schovaly? Ohlásil jsem to, takže jsem to musel vidět. A jestli jsem to viděl, určitě mě napadlo, že bychom se měli stáhnout.

„Vážně? Nebo byste se snažil toho zmrda dostat, i kdybyste tam měl umřít?“

Na tuhle otázku nedokázal odpovědět. Jeho svědomí chtělo věřit, že se snažil stáhnout; že nepřipustil, aby mu jeho ego a vztek nad tím, že ti lidé zabili šest mužů z jeho jednotky, zatemnilo myšlení natolik, aby dal v sázku Valanciův život. Že by vzal v úvahu svou ženu a syna, ba i samu válku, protože jestli o jejich příchodu věděli předem, bylo by holé šílenství snažit se proniknout dovnitř. Skončil by jen jako další mrtvý voják, kterého potáhnou ulicí. Mrtvý voják nemůže bojovat. Přesto v duchu cítil, jak se řítí k těm dveřím, jak řve a pálí kolem sebe bez ohledu na to, kolik z těch lidí zabije. Cítil v sobě ten vztek. A našli ho právě tam, pouhých pár metrů od těch dveří. Na tom místě jsme se zasekli a já dospěl k přesvědčení, že na něm musíme zůstat tak dlouho, dokud si nevybaví, co se tam stalo. Bude si muset odpustit za to, že dovedl Valanciu do smrtící pasti? Nebo se bude muset naučit žít s tím, že se rozhodl stáhnout a neoddělat jednoho z povstalců, kteří zabili jeho přátele? Usoudil jsem, že jeho zloba, jeho vztek na manželku a syna, pramení z pocitu viny. Připadalo mu, že si nezaslouží být milován, nezaslouží si tohle štěstí, a tak v něm jejich společnost spouštěla záchvaty sebenenávisti. Bez jistoty, bez vzpomínek, se „duchové“ nikde neusadí.

Když jsem viděl, jak se Jenny zatvářila, jakmile ho slyšela mluvit o duších, pocítil jsem nesmírné profesní uspokojení.

Setkali se na mojí skupinové terapii pro oběti traumatických událostí. Scházíme se každý týden. Sean do skupiny chodil už několik měsíců a začal zhruba rok po zahájení léčby. Předtím byl příliš náladový. S rozhodnutím přizvat na skupinovou terapii Jenny jsem nějakou dobu bojoval, ale když přišla poprvé, hned jsem věděl, že budu tento směr léčby podporovat. Ano, její situace byla komplikovaná, ale byla obětí traumatické události stejně jako ostatní a praxe mě naučila, že každý takový člověk potřebuje podporu lidí s podobnou zkušeností.

Tom byl proti. Bál se, že bude Jenny vystavena „dospělým“ záležitostem a jazyku. V tom se nemýlil. Naše rozhovory někdy bývají velmi popisné a s ničím si nebereme servítky. Skupina je však smíšená, takže se vše přece jen drží v civilizovaných mezích. Charlotta zastávala názor, že by to Jenny mohlo pomoct. Vysvětlila Tomovi, že on jako muž zkrátka nechápe, že ženy se potřebují vypovídat, potřebují povědět svůj příběh a poslechnout si příběhy ostatních. Do skupiny docházely další dvě oběti znásilnění. K této neshodě mezi Kramerovými došlo ještě předtím, než jsem s nimi začal pracovat, předtím, než si Tom začal v manželství víc prosazovat svou, takže tehdy Charlottin postoj zvítězil. Přinejmenším při této příležitosti jsem byl za Charlottinu převahu vděčný.

Pověděl jsem Jenny o Seanovi a Seanovi o Jenny. Oba se nemohli dočkat, až se ve skupině setkají. Jenny mluvila jako první, protože byla nová. Neměla žádné zábrany, přestože byla o polovinu mladší než většina ostatních pacientů. Jednoduše a stručně se představila: Jsem tady, protože mě někdo znásilnil. Nejspíš jste o mně všichni četli. Dali mi nějaké léky, abych zapomněla na to, co se stalo, takže si to te opravdu nepamatuju. Jenže to je hrozné – nic si nepamatovat. Tak hrozné, že jsem se pokusila spáchat sebevraždu.

Netlačil jsem na ni, ať toho řekne víc. Místo toho jsem nechal ostatní pacienty, ať se také představí, což děláme pokaždé, když mezi sebou máme někoho nového. Sean byl zhruba uprostřed. Viděl jsem, jak to s ním šije, aby už jí mohl povědět svůj příběh. Když odříkal fakta, připustil, že sám také pomýšlel na sebevraždu. A potom začal o tom, jak uvnitř v něm bloudí duchové.

Vím, že s nimi nemůžu žít. Jsem tu dneska v podstatě jenom proto, že jsem se rozhodl věřit, že se jich dokážu zbavit. Zabít je nebo vyhnat nebo je nějak uspokojit. Kdybych tomu nevěřil, už bych byl po smrti. Jenny pomalu zvedla ruku ke rtům a vytřeštila oči. Zatímco Sean pokračoval a vysvětloval další věci ohledně svých duchů, ohledně toho, jak se potřebuje rozpomenout na to, co se tam před těmi červenými dveřmi stalo, viděl jsem, jak se do Jenny vlévá naděje, jak jí bezmála pulzuje žilami, naplňuje ji tou krví, kterou prolila tam na podlaze koupelny.

Nemám žádná přísná pravidla ohledně stýkání pacientů mimo naše skupinová sezení. Doporučuji však, aby dodržovali určité hranice. Domníval jsem se, že se Sean a Jenny možná pokusí nějak navázat kontakt, aby se mohli podělit o víc detailů. Při skupinové terapii, kde je tolik lidí s tolika naléhavými potřebami, se snadno necháme něčím unést. Nepředpokládal jsem však, že spojení, které navážou, bude tak hluboké, a už vůbec jsem nepředvídal, k čemu by mohlo vést. Jenny se Seanem sdíleli cosi jedinečného, cosi, čím se lišili od celého zbytku skupiny. Zákrok k vymazání vzpomínek tehdy ještě nebyl příliš rozšířený. Neexistovalo žádné veřejné fórum, kde byste mohli hledat další jedince, kteří ho podstoupili a možná v jeho důsledku trpěli. Oni dva si navzájem rozuměli lépe, než jsem jim mohl porozumět já nebo jejich rodiny nebo kdokoli ve skupině.

„Co ty dvě znásilněné?“ zeptal jsem se Jenny. „Cítíte s nimi vůbec nějakou spřízněnost, s jejich příběhy, jejich pocity?“

Jenny pokrčila rameny. Nevím. Asi. Trochu. Ale většinu věcí nechápu. Teda chápu, ale nepřipadá mi, že bych měla stejné problémy. Nemám nijak zvláštní strach z chlapů. Nestydím se. Dokonce ani za to, že jsem si podřezala žíly. Spíš mám vztek. Mám vztek, že je mi věčně tak mizerně, že jsem radši chtěla umřít. Ale jinak mizerně než jim. Nevím. Není to totéž.

„A se Seanem je to totéž?“

Usmála se a sklopila zrak k podlaze. Lekl jsem se, že ji to přivedlo do rozpaků. Lekl jsem se, protože to znamenalo, že se do Seana zakoukala.

No, přijde mi, že se naprosto chápeme. A umí mě rozesmát.

„Je hodně dynamický. Hodně expresivní, že?“

Ano.

„Jak spolu komunikujete?“

Většinou přes esemesky. Někdy po Skypu. Nemá iChat. Je moc starý.

„To zabolelo.“

Promiňte… tak jsem to nemyslela… jenom, že to znají spíš teenageři.

„Dělám si legraci, Jenny. Vím, jak to myslíte. Jak často si píšete nebo skypujete?“

Většinou když se ráno probudím, mám od něj zprávu. Píše uprostřed noci. Nemůže spát. Obyčejně je dost smutná. Než vstanu, tak mu odepíšu. Říkám mu, ať se vrátí z temné strany. To je takový náš soukromý vtip. Máme jich spoustu. Většinou se týkají toho zákroku, co jsme oba prodělali, a ztracené paměti. Nebo mi říká „babi“. Prostě takové věci. Potom většinou záleží na tom, co zrovna děláme. Je to normální, jako s Violet. Až na to, že Violet spoustě věcí, co jí píšu, nerozumí.

„Zatímco Sean ano.“

Jo. Ten rozumí všemu. Fakt, naprosto absolutně všemu.

„Připadá mi, že to říkáte s velkou úlevou.“

Neodpověděla, jen přikývla. Viděl jsem na ní, že je jí do breku, ale ovládla se. Nedáme se do práce?

Lidská touha nebýt na světě sám je mocná. Možná mocnější než rozum, svědomí nebo strach.

Měl bych si přát vzít to všechno zpátky, podpořit Toma Kramera v jeho námitkách a od svého záměru vzít Seana a Jenny do jedné skupiny upustit. Měl bych si to přát. Ale nepřeju si to. O ten pohled na Jenny, na její naději, na to, jak se do ní vrací život, bych se nikdy nechtěl připravit.

S Jenny jsme na oživování vzpomínek začali pracovat krátce poté, co se seznámila se Seanem. Svěřil se jí s tím, že už dosáhl drobného pokroku a že pevně věří, že se rozpomene na víc. Jenny se proto do procesu vrhla s velkým očekáváním, které jsem se snažil alespoň do určité míry krotit. Neměl jsem ponětí, co se nám podaří odhalit.

Přesto jsme se do toho s vervou pustili. Nejdřív jsme se zaměřili na plánování, na to, jak získat informace z co největšího počtu zdrojů. Od jejích kamarádek. Od ostatních žáků, kteří ji na večírku viděli, mluvili s ní. Od té dvojice, která ji objevila v lese. A samozřejmě jsme měli kriminalistickou zprávu. Rozebírali jsme, jak budeme postupně procházet celým večerem. Začneme u těch věcí, které si pamatuje. Požádáme pořadatele večírku o seznam hudby, kterou hrál, a budeme si ji pouštět. Nechám ji čichat k drinkům, které tam pila, zjistíme, z čeho přesně byly namíchané. Věděli jsme, že všechny obsahovaly vodku. Jenny si přinese parfém, který ten večer měla, i kosmetiku, a dokonce i oblečení. Potom projdeme jednu fázi po druhé. Z večírku na trávník. Z trávníku do lesa. A potom, což bude nejnáročnější, jednotlivé fáze znásilnění. Zpráva byla poměrně podrobná. A našly se stopy krve a textilní vlákna.

Vím, že to zní morbidně. Ale tak to nesmíte brát. Je to stejný proces jako se Seanem. Je to totéž jako hledání klíčků od auta.

Jenny měla strach, ale dychtila se do toho pustit. Její rodiče byli vyloženě vyděšení. Když se nám však podařilo oživit první vzpomínku, všichni viděli, že jsem měl pravdu.

Kapitola šestnáctá

Ten den probíhal následovně.

Ráno mi volal detektiv Parsons. Cruzi Demarcovi konečně přidělili veřejného obhájce, takže mohl na předběžné slyšení. Kauce byla stanovena na padesát tisíc dolarů a Demarco nyní tu částku dával dohromady a sháněl ručitele. Sám neměl co nabídnout jako záruku a jeho matka nad ním zlomila hůl. Dvě zatčení během dvou let. Neměla sílu to absolvovat znovu. Rozumné rozhodnutí. Ještě rozumnější by samozřejmě bylo, kdyby na to pomyslela před dvaadvaceti lety, kdy si před sedmiletým synem píchala heroin.

Od mé cesty ze Somersu uplynulo osmačtyřicet hodin. Společně s manželkou jsme se mezitím setkali s právníkem Brandinem. Dali jsme mu zálohu pět tisíc dolarů a on výměnou souhlasil, že si promluví s Jasonem a doprovodí ho ke všem případným výslechům na policii. Slíbil nám, že Jasona instruuje, co má a co nemá říkat, a při výslechu ho zarazí, kdyby snad překročil nějakou mez, kterou by překračovat neměl. Zastupoval dva další kluky, kteří na večírku byli, a museli jsme mu podepsat prohlášení o střetu zájmů. Jeden z kluků už výslech absolvoval. Policii šlo pouze o potvrzení, že tam Demarco tu noc byl, a o nic jiného. Ulevilo se mi. Rozhovor s Brandinem mě značně uklidnil.

V průběhu těch dvou dnů se stalo ještě něco. K výslechu přivedli toho kluka, který od Demarca koupil drogy těsně předtím, než Demarca zatkli (jmenoval se John Vincent, pokud si vzpomínáte). Parsons využil toho, že měl na kluka páku, a dostal z něj potvrzení, že tam Demarco ten večer, kdy došlo ke znásilnění, skutečně byl. Jakmile to měl ověřené, vrátil se k Demarcovi.

Demarco má vlastní verzi a nijak zvlášť mu nevadilo se o ni podělit. Když ho ten Vincent napráskal, že na večírku byl, sám nám to přiznal. Povídal, že ho „pozval“ jeden z maturantů, se kterým se seznámil v nějakém klubu v New Havenu. Prý si přišel „zapařit“. K prodeji drog se nepřiznal, ale naznačil, že by byl výměnou za rozumný trest ochotný nám prásknout některé z místních grázlíků. Neprozradil jsem mu, že o tohle nám vůbec nejde. Nijak jsem nenaznačil, že po něm jdeme kvůli tomu znásilnění. A než si to ten pitomec jeho obhájce poskládal dohromady, bylo pozdě.

Parsons na něj sehrál divadýlko. Prohlásil, že potřebuje nějaký důkaz, že tam Demarco doopravdy byl, aby na základě jeho svědectví mohl zatknout Vincenta – předstíral, že právě tohle bude ta laskavost, která Demarcovi otevře cestu k jednání o mírnější obžalobě. Požádal ho, ať mu večírek popíše, ať mu řekne, kde parkoval, co viděl a slyšel. Prý se nejdřív musí ujistit, že Demarco o své přítomnosti na večírku nelže.

Koukl na obhájce a ten přikývl. Jasně, jen do toho, vykopej si ještě hlubší jámu. Idiot. Na právníkovi se fakt nevyplatí šetřit. Ode mě jste to neslyšel.

Demarco mu popsal, koho viděl přicházet a odcházet. Zmínil i tu dvojici, která se odešla muchlovat do toho kombi – což souhlasilo s výpovědí Teddyho Duncana. Rovněž viděl nějakého kluka, který prošel kolem jeho auta a zmizel v lese.

Když z něj vypadlo tohle, tak si říkám: Co to kurva mele? To myslí vážně? Trochu se mi z toho zatočila hlava. Zkouší nás vodit za nos? Jestli tu holku znásilnil, tak se určitě nepřizná, že tam byl, jenom proto, aby si zajistil mírnější trest za prodej drog. Takový blbec to zase není. Potom mě napadlo, že tam možná byl vážně jenom prodávat drogy a tu holku znásilnil ten kluk, kterého viděl z auta. Ale pak si říkám: Co když chce, abychom si přesně tohle mysleli? Co když si to, že někoho viděl jít do lesa, vymyslel, protože ví, že máme svědky, kteří nám dosvědčili jeho přítomnost na večírku, ví o tom znásilnění – možná ho sám spáchal –, takže se snaží být o krok před námi? Třeba je ten jeho obhájce nějaký dobrodinec z Yale a zkouší nás všechny převézt. Do prdele.

Demarco Parsonsovi řekl, že ten kluk na sobě měl modrou mikinu s nějakým červeným ptákem. Nevzpomínal si, co přesně to bylo za ptáka ani jestli tam byl i nějaký nápis. Měl krátké, světle hnědé vlasy, byl průměrně vysoký, s průměrnou postavou – sportovního vzhledu. Tak by se dalo popsat padesát procent kluků z místní střední školy.

Nevím, jak si to mám přebrat. Kramerovým jsem nic neřekl, ale až se to Tom dozví, je vám jasné, co bude chtít udělat.

„Bude se chtít zeptat Jenny.“

Jo. A já chci taky.

Řekl jsem Parsonsovi, že bych se mohl pokusit nějak se na to Jenny zeptat bez toho, abych ohrozil naši práci. Musím však přiznat, že jsem neměl ponětí, jak bych to provedl. Od té doby, co jsem se pustil do terapie Seana a Jenny, jsem hltal novinky o výzkumu oživování vzpomínek a každý týden jsem se dozvídal něco nového. Jedna ze zpráv mě trochu vyplašila. Jistý neurovědec z New Yorku psal o tom, že byl schopný rekonsolidovat falešné vzpomínky jednoduše tak, že dotyčnému poskytl podrobné nepravdivé informace zakomponované do skutečných událostí. Například lidem tvrdil, že se jako malí ztratili v nákupním centru – což se ve skutečnosti nestalo. To nákupní centrum však důvěrně znali a on do svého vyprávění přidal spoustu podrobností: jak jejich máma ječela na pokladní, co měli na sobě, co si tam dali k obědu. Všechny ty podrobnosti pocházely z jejich skutečných vzpomínek, pouze tu poslední – že se ztratili – si vědec přidal sám. Jejich mozek tento poslední detail začlenil do skutečných vzpomínek na návštěvy nákupního centra a voilà – najednou měli novou, falešnou vzpomínku, kterou sami nedokázali odlišit od pravdy. Někteří z nich se dokonce rozbrečeli, když si „vybavili“, jak hrozný měli strach, když nemohli najít mámu.

Jedna věc je rekonsolidovat vzpomínky tak, aby se zmírnilo emocionální pouto. Na tom nevidím nic špatného – naopak, je to jen k dobru věci. Ale měnit fakta, to je něco úplně jiného.

Dokážete si představit, jaké důsledky to mělo pro moji práci.

Později téhož dne jsem se viděl s Jenny. Sezení jsme začali stejně jako obyčejně, diskuzí o nových pocitech, které má, o jejím duševním rozpoložení, celkové náladě. Vždy se chci ujistit, že nesklouzává zpátky k těm temným myšlenkám, které ji přivedly k pokusu o sebevraždu. A zároveň chci mít jistotu, že nebere žádné prášky kromě těch mírných léků proti úzkosti, které jsem jí předepsal. V poslední době jsem se začal ptát také na Seana, protože jejich rozvíjející se vztah na ni silně působil. A protože začínal znepokojovat její rodiče. Po významné pauze jsem se pak znovu zeptal, jestli je připravená pustit se do práce na vzpomínkách. Vždycky řekne, že je, bez výjimky a s viditelným nadšením. Když začala z batohu vyndávat rekvizity, které jsme používali k návratům do onoho osudného večera, viděl jsem, jak se jí hned zlepšila nálada.

„Kde chcete začít dneska?“ zeptal jsem se jí.

U toho pachu.

Jak dobrou máte paměť? Určitě jsem zmiňoval, že jedna z věcí, které si Jenny vybavovala, byl výrazný pach. Opatřil jsem si vzorky z rehabilitačního centra, sadu proužků papíru, které se dají škrábat jako stírací losy a uvolňují při tom rozličné pachy. Používají se pro pacienty s anosmií (ztrátou čichu následkem poranění mozku). Zjišťuje se pomocí nich, jestli pacient některý konkrétní pach pozná. Každý rozpoznaný pach dává naději, protože pokud pacient žádný nepozná během půl roku, považuje se tento stav za trvalý. Anosmie je značně nepříjemná, ale to se nijak netýká mé práce s Jenny. Pro nás byly vzorky velmi užitečné.

Jenny vždycky držela oblečení na klíně. Nejde samozřejmě o ty potrhané a zakrvácené věci, které měla na sobě ten večer, ale o věci nové, které koupila její matka – přesné kopie. Krátká černá sukně, balerínky, zkrácený svetr a kalhotky. Všechny naprosto stejné. Nanesla si na tváře a rty trochu mejkapu, tak, jak ho nosila vždy, i onoho večera. Voní po ovoci. Už jsme měli seznam písniček, které během večírku a během celé hodiny znásilnění hrály. Nebudu vás obtěžovat jejich výčtem. V ničem by vás nepřekvapil. Demi Lovato, Nicki Minaj, One Direction, Maroon 5 a tak dále a tak dále. Se zavřenýma očima a ve ztemnělé ordinaci jsme hudbu pustili a navodili atmosféru toho večera. Zpočátku jsem se o tohle staral já, dokud to Jenny neuměla sama.

Když vejdeme dovnitř, jsem hrozně šťastná. Připadám si hezká. Myslím jenom na Douga Hastingse. Projdeme s Violet kuchyní. Hledáme někoho z našeho ročníku. Kdekdo nás zdraví. Vezmeme si pití. Koukám do všech dveří, jestli někde nezahlédnu Douga. Violet mě dloubne do žeber. Řekne mi, ať to na sobě nedávám tak znát. Zkusím se začít bavit s jednou holkou, kterou známe, ale už je opilá. Mluví úplně z cesty.

Podstrčil jsem jí pod nos proužek, který je cítit jako vodka. Zhluboka nasála a nechala si ten pach proniknout do mozku. Hrála hudba. Věděli jsme, co to bylo za písničku. „I Knew You Were Trouble“ od Taylor Swiftové. Tohle všechno si Jenny ještě jasně pamatovala. Vysvětlila mi, že ta písnička je o klukovi, který holce zlomí srdce, a ta holka potom zpívá, že jí to mělo být jasné od začátku. Během téhle písničky Jenny s Violet přešly do obýváku a uviděly tam Douga s jinou holkou. Evidentně tam byli „spolu“. Chvíli jsme se bavili o ironii té písničky.

Točila se mi hlava. Ale nebylo to pitím, protože jsem si zatím jen párkrát cucla. Měla jsem pocit, jako kdyby se najednou zbořil svět, můj svět. Celý můj svět.

Tohle už jsme s Jenny rozebírali mnohokrát. Podle jejích standardů jsem „starý chlap“, ale i tak si dobře vzpomínám, jak mi bylo, když mě v patnácti nějaká holka odmítla. Ten pocit známe asi všichni, že? Vy ne?

Violet se podívá na mě, potom na Douga a pak zpátky na mě. Pokusí se mě rozesmát, řekne, že mu dojde nakopat prdel. A že prý stejně slyšela, že ho má malýho. Dělá si legraci z jeho vlasů, jak jsou slepené gelem. Prý je to metrosexuál. Ale nic z toho na mě nezabírá. Nedokážu ukočírovat svoje pocity, tak jdu do kuchyně a začnu do sebe lít vodku.

Jenny začala přejímat slovník, který používám při terapii. To je zcela běžné. O „kočírování“ pocitů mluvím často. Znamená to, že je člověk schopný pocity zpracovat a usměrnit myšlenkami natolik, aby ztratily moc nad jeho tělem. Jedině v takovém stavu jsme schopní vést všední život.

Jenny pokračovala dalšími věcmi, které si pamatovala. Skončila tím, jak se vyzvracela na záchodě.

Violet mi držela vlasy. Slyšela jsem, jak se o mně lidi baví, smějou se mi. Někdo bušil na dveře. Violet na ně křikla, ať jdou pryč. Ať jdou do prdele. Hrála tahle písnička a já ji absolutně nesnáším.

Když byla na záchodě, hrála skladba „Moves Like Jagger“. Pustili jsme si ji i u mě v ordinaci, když jsme se o zvracení na záchodě bavili. Právě tady jsme se zastavili, aby si zkusila čichnout k vzorkům. Předpokládal jsem, že ten výrazný pach, který jí utkvěl v paměti, pocházel z té místnosti – zvratky, nějaký čisticí prostředek nebo takový ten dezinfekční váleček, který barví vodu v záchodě namodro. Měl jsem vzorky pachu zvratků (ano, i takové jsou k dispozici) a čisticích prostředků. A měl jsem i ten modrý dezinfekční váleček – stejnou značku, kterou používá ta rodina na Juniper Road. Žádný z nich nevyvolal o nic silnější reakci než jakýkoli jiný pach, snad jen s tím rozdílem, že nad pachem zvratků nakrčila nos.

Tentokrát jsem však přidal jednu věc navíc. Bělidlo.

Původně mě to nenapadlo. Doma koupelnu neuklízím. Přišla s tím moje žena, když jsem jí svěřil, že jsme s hledáním onoho tajemného pachu z Jennyiny vzpomínky uvízli na mrtvém bodě. Prošel jsem už celý seznam věcí, se kterým jsme pracovali. Poskytla mi ho dotyčná rodina a sepsali na něj všechno, na co si vzpomněli. Nezapomeňte však, že uplynulo devět měsíců. Moje žena se nad seznamem na chvíli zamyslela a pak vyhrkla: Bělidlo! Jaká ironie, že s tím přišla právě ona – brzy uvidíte sami.

Nechal jsem Jenny čichnout k našim vzorkům i k modrému válečku. Potom jsem jí pod nos přistrčil kolečko bělidla. Bělidlo má stejný pach (pokud není navoněné) ve všech podobách – tekuté, práškové, v granulích, v kolečkách ze stlačeného prášku. Jenny se zarazila a otevřela oči.

„Je to něco nového. Nech to na sebe působit,“ řekl jsem.

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Reakce se dostavila během několika vteřin, ale vybavuji si její průběh, jako bych ji viděl právě teď zpomaleně přímo před sebou.

Začalo to rameny. Nakrčila je skoro až k uším. Připomínala mi v tom okamžiku vyděšenou kočku, když nahrbí hřbet a zježí se jí srst. Pak se jí zkrabatila tvář, čelo se zvrásnilo až k obočí, rty se sevřely a najednou vytřeštila oči hrůzou. Vyskočila ze židle. Rozehnala se kolem sebe rukama sevřenýma v pěst, ohnala se po mojí dlani, na níž jsem měl bělidlo položené, a pak po mně. Zasáhla mě do obličeje, srazila mi brýle na zem. Tvářmi okamžitě začala otékat. Měl jsem na tom místě několik dní otok.

Ze všeho nejvíc mi však utkvěl její křik.

Stála uprostřed ordinace, v předklonu, a držela se za břicho. Záda se jí zvedala a klesala mocným oddechováním a z těla jí unikal zmučený křik.

Léčil jsem stovky pacientů a už jsem viděl všemožná zhroucení. Muži přede mnou bušili pěstí do zdi. Ženy brečely. Muži brečeli. Mladí na mě ječeli tak vulgárně, že si nijak nezadali s mými pacienty v Somersu. Nic podobného tomu, čím si procházela Jenny, jsem však ještě nespatřil. A věděl jsem, že Jenny je v tu chvíli tam v lese.

Nechtěl jsem ji omezovat. To by nebylo vhodné. Ale pokusil jsem se ji vzít za ruce, abych ji uklidnil. Odstrčila mě; dosud se kolem sebe zběsile oháněla.

Přestaň!

Křičela na mě pořád dokola. Dívala se na mě, ale ne na mě. Opakovaně jsem se ji pokoušel vzít za ruce, dokud mi to nedovolila. Dovedl jsem ji ke gauči a pomohl jí schoulit se na něm do klubíčka.

Poslal jsem její matce zprávu, že dnes skončíme dřív a zda by si prosím mohla pro dceru přijet.

„Jenny,“ oslovil jsem ji opatrně. „Kde jste byla? Můžete mi to říct?“

Objímala se pažemi, brečela, ale už byla klidnější. Jednu dlaň měla za zády a škrábala si jizvu.

„Zavřete znovu oči. Zhluboka se nadechněte. Ať o tenhle okamžik nepřijdeme. Co cítíte? Můžete mi to popsat? Chcete, abych přestal, nebo mám pokračovat?“

Nadechla se. Zavřela oči. Slzy jí tekly proudem a sbíraly se na koženém potahu pod její tváří. Byla ohromně silná. Neuvěřitelně odhodlaná. A když promluvila, tak ve mně tón jejího hlasu a ty syrové emoce, které unikaly z jejího těla a vyplňovaly místnost, navozovaly pocit, že jí rozumím. Ba přímo, že jsem onoho večera v jejím těle.

Cítím ho. Cítím jeho ruku na rameni, jak mě tlačí k zemi. Druhou ruku cítím na krku, jako bych byla zvíře a on na mně jel. Panebože!

„Dobře, Jenny.“ Stěží jsem ze sebe ta slova dostával. „Co ještě cítíte? Co ještě vidíte? Cítíte to bělidlo?“

Zavrtěla hlavou. Nic dalšího tu není! Kam to zmizelo! Chci ho vidět. Kdo to udělal? Kdo mi tohle udělal?

Její tělo jako by uchvátil vztek. Vstala z gauče a zběsile se rozhlédla po místnosti.

„Co potřebujete, Jenny? O co jde?“

Pak to našla. To kolečko bělidla. Zvedla ho a přitiskla si ho k obličeji. Zvedl se jí žaludek – je příliš silné na to, aby ho člověk mohl držet tak blízko.

„Jenny, přestaňte! Může vás to poleptat, nos a krk…“

Vdechla to znovu a pak klesla na kolena. V tom okamžiku jsem jí to spatřil ve tváři. Byla krásná, ale zároveň naprosto zničená. Našli jsme ji. Ona ji našla. Kratičkou vzpomínku z toho večera.

„Co to je, Jenny? Na co jste si vzpomněla?“

Hrozně to bolí. Cítím ho. Jako by se mě snažil rozervat, pořád větší a větší silou. Cítím ten pach. Cítím ho na něm. Je na mě jako na nějakém zvířeti. Panebože! Cítím ho v sobě! Nemůžu ho zastavit! Nemůžu nic z toho zastavit! Cítím ho v sobě. Neslyším ho, ale to, jak se chová… já nevím! To, jak se hýbe. Jsem pro něj zvíře a on na mně jede a hrozně ho to… já nevím!

„Nevíte. Co o něm teď víte, v tuhle chvíli, kdy je ve vás?“

Panebože! To ne! Nemůžu to říct!

„Jen to řekněte. Já už to stejně vím, Jenny. Klidně to řekněte.“

Vím, že je spokojený.

Ten den už jsem neměl co víc říct.

Kapitola sedmnáctá

V době, kdy si pro Jenny přijela Charlotta, jsme byli oba emocionálně zcela vyčerpaní. Sdělil jsem Charlottě, že to bylo plodné, ale náročné sezení, a že si o něm promluvíme později. Navrhl jsem, ať si Jenny vezme prášek na spaní a pořádně se prospí.

S Tomem a Charlottou jsem se sešel následující den. Za těch jedenáct týdnů, co jsem s Kramerovými pracoval, byli v mojí ordinaci pouze jedinkrát společně, a to když jsme probírali Jennyinu léčbu. Oddělená sezení přinášela ohromná zlepšení celé rodině i každému z nich zvlášť a rozhodně jsem hodlal v nastaveném kurzu pokračovat. Svůj názor na psychoterapii partnerských dvojic už jsem tu koneckonců zmiňoval. Vzhledem k výjimečnému pokroku, kterého jsme s Jenny při oživování jejích vzpomínek na znásilnění dosáhli, jsem však tentokrát udělal výjimku.

Tomovým ústředním zájmem bylo pátrání po pachateli a to, jak by se tyto nové informace daly využít při vyšetřování. Zároveň chtěl vědět, proč jsem se Jenny nezeptal na tu modrou mikinu s červeným ptákem. Charlotta se víc starala o to, co tato vzpomínka udělá s Jenny. Poté co přede mnou vyložila na stůl karty ohledně své schůzky s Bobem a připustila si vinu za to, že v měsících po znásilnění nezaregistrovala Jennyinu cestu vstříc smrti, teď svou dceru nepouštěla ani na okamžik ze zřetele.

Vysvětlil jsem Tomovi, vlastně oběma, že po tom, co se stalo, nehodlám tu modrou mikinu do procesu oživování Jennyiných vzpomínek zatahovat. Když se tak náhle rozpomněla na okamžiky, kdy do ní násilník pronikal, uvědomil jsem si tři věci. Zaprvé, že se nepodařilo vymazat všechny vzpomínky. Bylo zřejmé, že z oněch rozličných scénářů „zapomenutí“, o nichž jsem tu mluvil, spadalo to Jennyino do oné kategorie, kdy si člověk pouze nedokáže dané vzpomínky vybavit. Preventivní zákrok, který podstoupila – kombinace léků, jež dostala –, způsobil, že se vzpomínky uložily na místo, kde byly odtrženy od veškerých emocí a od všech ostatních vzpomínek na večírek. Bez těchto návěstí, která by ji k nim dovedla, byly vzpomínky na znásilnění ztraceny kdesi v jejím mozku. Zašantročené klíčky od auta.

Zadruhé jsem dospěl k logickému závěru, že pokud se nepodařilo vymazat vzpomínku na tyto okamžiky, nepodařilo se vymazat žádnou. Události oné hodiny si byly natolik blízké jak prostorově, tak emocionálním významem, že neexistoval žádný důvod, proč by účinkům zmíněného zákroku měly uniknout pouze některé. Sám jsem celý ten den nedokázal myslet na nic jiného než na to, jaké důsledky by to mohlo mít pro Jenny, ale i pro Seana. Měl jsem chuť jim oběma říct, ať si udělají čas a pracují se mnou ve dne v noci, dokud do poslední podrobnosti neodhalíme, co se jim stalo. Jsem však trpělivý a zvyklý respektovat rozvrh léčby. Příliš rychlé pokroky můžou nadělat víc škody než užitku. Je to jako s nahráváním dat do počítače. Nechtěl jsem, aby hard disk spadl.

Zatřetí, což potřeboval pochopit Tom, jsem si uvědomil, že Jenny je jako pacient uprostřed operace. Obrazně řečeno ležela na operačním stole, otevřená, odhalená. Vzhledem k tomu, co jsme věděli díky výzkumu rekonsolidace a oživování vzpomínek, bylo třeba udržovat operační sál dokonale sterilní, aby se naše pacientka nenakazila žádným škodlivým bacilem. Její mozek začínal nacházet zašantročené obálky a vracet je na správné místo – do kartotéky se vzpomínkami na onen večer, na písničky, oblečení, pití a na Douga s tou druhou holkou. Bylo by nesmírně snadné přidat k těmto vzpomínkám během rekonsolidace nějakou falešnou informaci. Jako u těch lidí, kteří si „vybavovali“, jak se ztratili v nákupním centru.

„Rozumíte, Tome? Když se jí na to zeptám, nebo jí přímo podstrčím, že pachatelem mohl být nějaký kluk v modré mikině, snadno by si to mohla uložit k ostatním vzpomínkám z toho večera a uvěřit, že je to pravda, přestože to třeba pravda není – a pak se nikdy nedozvíme, jak to skutečně bylo. Pokud vydržíme být trpěliví –“

Charlotta to chápala. Mohla by se na to rozpomenout sama od sebe a pak budeme mít jistotu. Božínku. Už je to skoro rok. Pokud si nevybaví jeho obličej, stejně nic z toho nejspíš nijak nepomůže.

„Každopádně prosím nepouštějte ze zřetele skutečnost, že coby člověk, jemuž byly klíčové vzpomínky vymazány, beztak nemůže svědčit u soudu. A veškerá práce, kterou tu provádím, je… inu, značně nekonvenční.“

Tom si dlaní promnul čelo. To je mi všechno fuk. Jenom chci vědět, kdo to byl.

„I kdybychom ho našli způsobem, který by znemožnil jeho potrestání?“

S potrestáním si nedělejte hlavu. Tomu neunikne. Tomu v žádném případě neunikne.

Charlotta na něj pohlédla, potom na mě. Oba nás nejspíš napadlo totéž. Tom jako by naznačoval, že pokud případ nebude moct jít k soudu, vezme věci do vlastních rukou. Jenže od toho jsme zatím byli tak daleko, že jsem se nad tím téměř nepozastavil. Ani Charlotta. Přesto si nenechala ujít příležitost k tomu, aby Tomovo chvástání obrátila proti němu.

Prosím tě, Tome. Nemůžeme téhle šarády už konečně nechat? Odstavil jsi naše životy na vedlejší kolej, abys mohl… co vlastně? Hledat fotky kluků v mikině? Proč to nenecháš plavat? Proč se sakra nedokážeš chovat jako chlap a nenecháš to plavat!

„Charlotto…“ řekl jsem, abych se pokusil ten rozjetý vlak zastavit.

Na vedlejší kolej? Co jsem, prosím tě, odstavil na vedlejší kolej? Hm? Trénoval jsem Lucasovo družstvo v lakrosu. Měl jsem rekordní provize. Večer co večer jsem doma a každý víkend si hraju se synem a učím se s dcerou, aby dohnala školu. Co bych měl podle tebe dělat? Hrát golf? Choval bych se podle tebe jako chlap, kdybych víc hrál golf a trávil míň času pátráním po tom hajzlovi?

Proto nevěřím v párovou terapii.

„Charlotto, Tome… nechte to být, prosím. Všichni jsme dnes plní emocí. Nikomu neprospěje, když tu začneme říkat věci, které nepůjdou vzít zpátky. A ze všech nejméně to prospěje Jenny.“

Dobře, pronesla Charlotta. Na manžela už nebyla schopná pohlédnout. Můžeme se prosím bavit o tom, co tohle znamená pro Jenny? Povídal jste, že se jí podařilo najít jednu vzpomínku z lesa. Ten muž páchl bělidlem…

„Nebo v lese odněkud cítila bělidlo.“

Dobře. Prostě cítila bělidlo. Pak ho ale musela cítit celou dobu. Celou hodinu, co se to dělo. Přesto se tahle jediná vzpomínka týká zrovna okamžiku, kdy…

„Kdy do ní pronikal. Ano, to je pravda.“

Ale to přece dělal celou hodinu. A různými způsoby…

„Domnívám se, že ta vzpomínka pochází ze samého začátku. Předpokládám, že právě tohle pro ni byl okamžik největšího šoku. Když si uvědomila, co jí chce udělat. Co jí udělá.“

Charlotta hlasitě vydechla a zhroutila na polštáře gauče. Oči jí zabloudily k té etiketě na tulipánu. Takže te ví, jaké to je, když vás někdo znásilňuje. A dál? Tohle jí nějak pomůže?

Pokračoval jsem velmi opatrně. Jelikož jsem věděl o Charlottině vlastní první pohlavní zkušenosti, cítil jsem, že musím brát na její tajemství ohled. Navrhoval jsem jí, ať se s tím vším svěří manželovi. Byl to jediný způsob, jak mohla přetrhat své pouto s Bobem Sullivanem, a pokud by ho nepřetrhla, její manželství nutně spělo do záhuby. Charlotta si nepřála, aby její manželství selhalo. Jenže neměla pocit, že to hrozí.

„Vím, že to bude znít divně. Ale ano, tohle jí pomůže. Bude schopná na tuhle vzpomínku navázat své emoce. I kdyby se nám žádnou další oživit nepodařilo, mohlo by i tohle stačit.“

Tom nám nevěnoval pozornost. Viděl jsem, že je pořád posedlý tou mikinou. A věděl jsem, že až se vrátí domů, Jenny se na ni zeptá.

„Tome?“ oslovil jsem ho, abych upoutal jeho pozornost. „Musíme táhnout za jeden provaz. Všichni.“

Já nevím. Mně to celé přijde jako nesmysl, takové vaše vúdú. Dáte jí čichnout k bělidlu, a ona si vzpomene, jak ji ten chlap znásilňoval. Co když jí ukážeme mikinu, a ona si vzpomene na něco dalšího? Jak můžete tvrdit, že tím bělidlem jste jí nic nepodsouval? Hm? Nemohl jste přece vědět, jestli tam nějaké bělidlo bylo. Když mluvila o tom pachu, myslel jste si, že si ho pamatuje ze záchoda. Jak vůbec víme, kde to bělidlo cítila?

„Najisto to nevím. Ale sama od sebe si vzpomíná na nějaký silný pach. V průběhu naší práce jsem jí dal čichnout k více než šedesáti pachovým vzorkům, a jen tenhle jediný vyvolal takovou reakci. Nevybavují se jí žádné barvy ani oblečení ani ten červený pták. Když jí něco takového předložím, bude vědět, že pro to mám důvod, dojde jí, že máme nějaké podezření, a tohle vědomí může vyvolat falešnou vzpomínku. Její mozek ji uloží na místo, kde přechovává ostatní vzpomínky na ten večer, a tahle falešná vzpomínka se tam zaarchivuje s razítkem ,schváleno‘. Nevím, jak jinak bych vám to vysvětlil.“

Tak jí ukažte šedesát triček a bund a mikin. Je snad jasné, že ten chlap přišel v něčem oblečený. Z toho si nic vyvodit nemůže, ne?

Tom byl neúnavný. A pobízel Parsonse, ať na mě kvůli té mikině tlačí taky. Kéž by mi poskytli víc času, abych mohl pracovat s tím bělidlem a tou první kratičkou vzpomínkou. Bral jsem ji jako čerstvě vylíhlé kuřátko. Chtěl jsem ji držet v bezpečí a v teple a sledovat, jak se rozvíjí. Nakonec jsem souhlasil, že Jenny nechám při našem sezení prohlédnout katalog s pánským oblečením, od obleků po trička. Slíbil jsem, že se k tomu dostanu někdy během týdne.

Tenhle slib jsem nedodržel.

Kapitola osmnáctá

Kramerovi odjeli domů k Jenny. Já odjel domů k manželce, která brečela v naší posteli, v rukou modrou mikinu s červeným ptákem.

Kramerovi se spolu v autě ani doma nebavili, zčásti proto, že na sebe byli naštvaní, a zčásti proto, že se v této nové realitě, kterou vytvořila Jennyina oživená vzpomínka, navzájem poněkud ztráceli. Byli jako dva vlaky, které vyjíždějí z téhož nádraží, ale v opačných směrech.

Tom si sednul k počítači a otevřel si fotky na webové stránce střední školy. Hledal fotky žáků. Hledal modré mikiny. Charlotta šla do Jennyina pokoje. Našla dceru nad učebnicí dějepisu. Doučovatelka právě odešla a Jenny byla poklidně zabraná do nějakého úkolu.

Byl to přesně takový okamžik, který bych před tím znásilněním přešla bez povšimnutí. Měla jsem oko vycvičené na nezvyklé nebo podezřelé chování. Třeba kdybych ji zastihla u notebooku, ale neviděla jsem na monitor. Vešla bych dovnitř a předstírala, že vytahuju roletu nebo uklízím nějaké vyprané oblečení, abych se mohla koutkem oka mrknout, co to tam dělá. Nebo kdyby nezvykle tiše mluvila do telefonu, zjistila bych si, které číslo volala. Podobné věci. Nejspíš by se to dalo považovat za špehování, ale prostě to tak děláme.

Všechny matky. Někdy se o tom bavíme na obědě, porovnáváme si zkušenosti. Zato te mě na chodbě zarazí naopak úplně normální chování.

Charlotta vešla k Jenny. Její dcera zvedla hlavu a usmála se na ni. Nebyl to šťastný úsměv, ale nebyl ani falešný. Zeptala se matky, jestli jsem jim to řekl. Charlotta přikývla. Nesnažila se z Jenny tahat nějaké podrobnosti nebo jí vnucovat své názory či rady.

Došla jsem k její posteli a vlezla si vedle ní. Dívala se na mě nejdřív trochu zvláštně, ale pak jako by si vzpomněla, že jsem to dřív dělávala, lehala jsem si k ní do postele a ona si položila hlavu ke mně na prsa a já ji hladila po zádech. Když byla malá, tak jsem jí četla. Někdy jsme si jen povídaly. To vás asi překvapuje.

„Proč myslíte, že mě to překvapuje?“ zeptal jsem se.

Protože se náš vztah tolik změnil. Protože začala mít blíž k Tomovi a mně se vzdálila. Ale připadalo mi to normální. Myslím, že to bylo normální. Potřebovala ode mě získat odstup, aby mohla dospět. Tak to přece s holkami bývá, ne?

„Ano, je to naprosto normální. Vy sama jste to nezažila, že?“

Jak to myslíte? Já byla mámě tak vzdálená, že to víc snad ani nešlo.

„Jenže k tomu odloučení nedošlo v bezpečném prostředí. Kde byste věděla, že kdykoli budete potřebovat, můžete se zase stát malou holčičkou.“

Charlotta se nad tím zamyslela a pak poněkud váhavě přikývla. No, každopádně jsem si k ní vlezla do postele a ona mi položila hlavu na prsa. Dala jsem jí pusu do vlasů a přejela jí rukou nahoru a dolů po zádech. Pořád jsem myslela na tu jizvu a měla jsem nutkání sáhnout jí pod blůzu a dotknout se jí.

„Proč?“ zeptal jsem se, přestože jsem odpověď znal.

Nejspíš proto, že jsem chtěla, aby věděla, že o ní vím. Teda, ona samozřejmě ví, že o ní vím. Ale chtěla jsem, aby si tím byla jistá. Že o ní vím… nebo že ji tam cítím.

Charlotta se nedokázala pořádně vyjádřit.

„Co přesně cítíte?“

Trvalo jí dlouho, než odpověděla.

Když jste nám pověděl, co říkala, jak se cítila… že si připadala jako zvíře, na kterém se někdo veze, a že vnímala, jak ho to uspokojilo, když konečně… no, vy víte… Poprvé to není tak snadné. Musel se dost snažit, viďte? Stálo ho to dost sil a musel při tom poslouchat její křik, že jo?

„Ano, to je nejspíš pravda.“

A možná si říkala, že se mu to nepovede, že třeba ani není možné, aby se to takhle stalo. Že třeba ten odpor, který mu kladla… to, jak se každým svalem snažila nepustit ho dál, zabránit mu v dosažení toho, o co mu šlo… A pak přišel tenhle okamžik, kdy ji přece jen přemohl a prorazil dovnitř, a vy ho cítíte v sobě a pak se celé jeho tělo chvěje v extázi a vaše bolestí a ten pocit… bože, co to přesně je? Co je ještě horšího než ta bolest?

„Vaše vůle, Charlotto. Vaše zlomená vůle.“

Charlotta se na mě zahleděla vytřeštěnýma očima, ve tváři vepsanou ohromnou úlevu. Neměl jsem jí to tolik zjednodušit. Měl jsem ji k tomu navést, ale nechat ji, ať na to přijde sama. Jistě by na to přišla. A pak by to patřilo víc jí než mně. A pravda je ta, že to skutečně patřilo mně. Moje zkušenost z dětství byla úplně stejná. Myslím si, že to platí pro každého, kdo byl někdy fyzicky napaden. Když jsme spolu probírali její rozhovor s Jenny, nebyl jsem úplně ve své kůži. Byl jsem netrpělivý, i v této chvíli, která měla pro Charlottu Kramerovou naprosto zásadní význam. V duchu jsem se nezabýval Charlottou a Jenny, ale svou ženou a svým synem.

Ano! potvrdila. Ano. Vaše zlomená vůle.

Povzdechl jsem si zlostí nad vlastní neschopností. Tohle by se mi stávat nemělo. Přesto bylo dobře, že zná odpověď, bez ohledu na to, jak nešikovně jsem ji k ní dostal.

Proto se cítíte jako zvíře. Nemáte žádnou moc, váš hlas není slyšet, vaše vlastní tělo patří někomu jinému. Ano, to je přesně ono! Člověk jako by nemohl uvěřit, že ztratil moc nad vlastním tělem, nad svými pohyby a svojí… svojí celistvostí… svojí tělesnou celistvostí. Přesně tohle děláme zvířatům, ne? Chytíme divokého koně a jezdíme na něm, dokud se nám nepodvolí. Ale zvířata, ta se přes to dostanou, nebo ne? Stojí ve stáji, žerou seno, kálí si pod nohy a těší se z pohlazení kartáčem v ruce téhož tvora, který zlomil jejich vůli.

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Některým zvířatům se v podřízenosti daří. Jiným ne. Lidem ne. To nám ukazují dějiny, že? Války. Povstání. Co jste tedy udělala? Dotkla jste se té jizvy?“

Charlotta zavrtěla hlavou. Ne. Objala jsem ji a řekla jsem jí, že už se to nikdy nebude opakovat. Že to musí brát jako vlnu v oceánu, která člověka zaskočí a dovalí ho k břehu. Zažil jste to někdy? Naše děti se na pláži hrozně rády vozí na vlnách. A i když je to někdy semele a mají plavky plné písku, a někdy jsou dokonce i poškrábaní, stejně se pořád vracejí, protože je baví naskakovat na ně a cítit, že se oni vezou na vlně, a ne vlna na nich. A potom společně dorazí v bezpečí ke břehu. Lepší přirovnání mě nenapadlo. Nevím, jestli úplně pochopila, jak to myslím. Ale aspoň jsme nějak začaly.

„Podle mě je to skvělý začátek. Myslím, že rozdíl mezi vlnou a takovým násilníkem je v tom, že vlna je mocná, ať už vás nese ke břehu, nebo vás semele pod sebou. Zkrátka jste jí stála v cestě. Násilník má moc jen tehdy, když ubližuje svojí oběti. Znásilnění není sex. Ale i tak to byl velmi dobrý začátek.“

Samozřejmě vím, že je v tom rozdíl. Ale z čistě mechanického hlediska je to totéž. Když někdo mluví o tom, co jste právě popisoval, vždycky používá stejná slova – o moci a tak dále. Já nevím. Podle mě je fuk, jak to nazveme – znásilnění, sex, nebo ještě jinak –, vždycky jde o to, že jeden člověk proniká do druhého.

„Ano. To je pravda. Možná se oba snažíme vyjádřit totéž, jen jinými slovy. Podstatné je, že jste o tom mluvila s dcerou.“

Bylo to od toho znásilnění poprvé, co jsem cítila, že s ní mám opravdu něco společného. Vlastně jsem to možná necítila už dlouho předtím. Ale te ano, cítila jsem, že nás něco spojuje, že je tu pouto, o které se s ní sice nemůžu podělit, ale sama ho vnímám. Vím, že to, co se tehdy poprvé stalo mně, bylo něco jiného. Ale v určitých ohledech, třeba v tom okamžiku, který vám popsala, kdy si připadala jako zvíře a kdy jí, jak jste říkal, někdo takhle zlomil vůli. Přinejmenším tahle část mi připadá velmi podobná.

„Takže si uvědomujete, co to znamená, nebo ne?“

Tím si nejsem jistá.

„No, říkala jste mi, že si vzpomínáte, jak jste matčina manžela sama chtěla. Pokud byste cítila a prožívala totéž co Jenny, jistě by to nebylo možné. Ale třeba se vám fyzicky tolik neprotivil. A třeba by byl přestal, kdybyste ho požádala. Jenže o to jste nestála. Vaši vůli zlomila potřeba lásky, kterou správně měla naplnit vaše matka.“

Po těch slovech zůstala tiše. Nebyla připravená to přijmout. Nebyla připravená se toho břemene vzdát. Už si na svůj dvojí život příliš zvykla. Špatná Charlotta byla její pevnou součástí a chtěla jí zůstat nadále.

„A jak to celé vzal Tom?“

To byla zákeřná, neetická otázka. Vám možná připadá neškodná, ale já už v tu chvíli také žil dvojí život. Lékař, který se snaží pomoct téhle rodině. A otec, který se snaží chránit svou vlastní.

To opravdu nevím. Už nevím, co vlastně cítí. Usnul v posteli s notebookem na klíně. Nevím, proč jsem to udělala, ale počítač jsem odnesla, svlékla jsem se a odtáhla jsem deku. Tom se probudil. Podíval se na mě skoro šokovaně. Už skoro rok jsme spolu nespali. Když jsme to po tom znásilnění jednou zkoušeli, cítila jsem, že mu to nepřipadá správné. Jako by si to nemohl užít, dokud nebude Jenny v pořádku a ten útočník za mřížemi. Já o to taky moc nestála. Jen jsem si říkala, že nadešel čas. Včera večer mi to bylo fuk. Vlezla jsem na něj a pomilovali jsme se. Nevím, jestli se mu to líbilo. I to je mi fuk. Připadalo mi, že se mu to nelíbí, ale nesnažil se mě zastavit. Bylo to jako se vším v našem manželství. Prostě se podřídil. Cítím se hrozně. Nevím, proč jsem to udělala. Myslíte, že jsem se snažila o totéž? Zlomit mu vůli?

„Ne, to si nemyslím.“

Tak co?

„Myslím si, že jste chtěla cítit tu vlnu, která vás bezpečně donese ke břehu.“ Tohle sezení se konalo den poté, co jsem Tomovi slíbil, že se pokusím najít vzpomínku na modrou mikinu. Den poté, co moje žena našla modrou mikinu na dně synovy skříně.

Ale to už zase předbíhám. Vraťme se nejprve k tomu odpoledni po mém sezení s oběma Kramerovými, sezení, kde jsem jim pověděl o Jennyině oživené vzpomínce.

Cestou domů jsem cítil hluboké uspokojení. Podařilo se nám s Jenny obnovit jednu vzpomínku a teď jsem se o tu novinku podělil s jejími rodiči. Byl jsem plný naděje, že budou následovat další vzpomínky. Další a další, dokud se jí ten večer nevybaví do poslední podrobnosti – okamžik, kdy na těle poprvé ucítila jeho ruku; okamžik, kdy si uvědomila, že se jí chystá ublížit; instinktivní snaha bojovat; volání o pomoc, dosud s nadějí, neboť zatím pořád tak docela nevěřila, že se to doopravdy stane; potom studený vzduch na kůži, když z ní trhal oblečení; ta vzpomínka, kterou už získala zpět – okamžik, kdy do ní pronikl, připravil ji o nevinnost, o vůli a lidskost. Co dalšího tam čekalo na objevení? Bolest, smíření, klacík zarývající se do kůže, pronikající k nervům pod první vrstvou a pak k nervům pod každou další vrstvou, což vysílalo další signály bolesti do jejího mozku. Utrpení. Zoufalství. Zmar. Tohle už jsem znal jako své boty.

Bylo časné odpoledne. Sezení s Kramerovými bylo pro ten den poslední. Snažím se nic si po Jenny nebo jejích rodičích nedomlouvat pro případ, že bychom potřebovali víc času. Totéž dělám se Seanem. Jak jste mohli vidět, sezení s nimi jsou nevypočitatelná. Ten den jsem se těšil, až se s manželkou podělím o tu úžasnou novinu ohledně bělidla a té vzpomínky, kterou pomohlo vyvolat. Zatím jsem jí to neřekl, protože jsem do té doby neměl jasno v tom, jestli je to vhodné. Ale během cesty domů jsem se rozhodl, že to udělám. Už bych to v sobě nevydržel dusit ani den.

„Julie?“ zavolal jsem na ni z kuchyně. Bylo zhasnuto. Její auto stálo v garáži. Neodpovídala „Miláčku?“ zavolal jsem znovu. Tentokrát jsem ji zaslechl. Volala na mě shora.

Alane! Alane! Z jejího hlasu zaznívala současně úleva, překvapení i panika. Nečekala mě, ale najednou bezprostředně potřebovala moji pomoc.

Odložil jsem aktovku a klíče a vyběhl po schodech.

„Julie? Kde jsi?“

Tady! Jsem tady!

Následoval jsem její hlas do ložnice.

Kdybych jen řekl, že jsem ji uviděl sedět na naší posteli s tou modrou mikinou a s obličejem zvrásněným obavami, a hned mi bylo jasné, že náš syn je v maléru, úplně by to nevystihovalo složitost situace. Nevím, jestli jste někdy něco podobného zažili. Většina z nás ano, v té či oné míře. Je to poměrně podobné tomu, co popisovala Jenny, to pomalé skládání faktů a potom děsivé uvědomění toho, co se děje. Následuje chvíle duševního vzdoru, kdy mozek odmítá informace, které do něj přicházejí. Jsou příliš toxické, jsou jako virus, a budou vyžadovat masivní reorganizaci emocí a vztahů, které vám poskytují potěšení nebo jen duševní klid. Napáchají spoušť.

Informace vstoupily do mého mozku. Mikina. Manželčiny obavy ohledně synovy přítomnosti na večírku. Obavy tak silné, že nakazily i mě a přiměly mě zavolat právníkovi. A najednou to bylo skutečné, to riziko, které naší rodině kvůli tomu večeru hrozilo. Do mozku se mi hrnula nová fakta, vzdor byl během několika vteřin potlačen a emoce se reorganizovaly. Bylo to bolestných několik vteřin. Jako kdyby mi trhali zub.

Tohle jsem našla v jeho skříni.

Vstala a zamířila ke mně. Došla až těsně přede mě a přitiskla mi mikinu na prsa.

Ráno volal ten právník. Povídal, že dneska vyslýchali jednoho z dalších kluků a ptali se ho na modrou mikinu s červeným ptákem. Povídal, že Jasona se pravděpodobně budou ptát na totéž a jestli prý nevím, jak nejspíš odpoví. Tuhle mikinu jsem mu koupila k narozeninám, vzpomínáš si?

Nevzpomínal jsem si. Tehdy to pro mě nebylo důležité.

Přivezli jsme ji z té cesty do Atlanty. Jak jsi tam jel na tu konferenci, pamatuješ? Museli jsme jít na zápas Jestřábů a koupili jsme mu tam tohle. Ten červený pták – je to jestřáb! Podívej.

Zvedla přede mnou mikinu. Na prsou i na zádech byl červený jestřáb. Jméno týmu stálo bíle, ale malými písmeny. Na zádech byl jen jestřáb. Vzal jsem ji za ruce a upřeně se jí zahleděl do očí.

„Co jsi mu řekla?“

Řekla jsem mu pravdu. Že Jason má modrou mikinu s červeným jestřábem.

„Proboha!“ Pustil jsem její ruce a odvrátil se. Usilovně jsem přemýšlel.

Věděl jsi o tom? Věděl jsi, že hledají kluka v modré mikině? Vzpomněla si na něj? To bys mi řekl, nebo ne?

„O té mikině jsem nevěděl.“ Ano, věděl. Lež pokračuje.

Mlela dál a dál. Co jsem měla dělat? Je to náš právník! Nemůžeme připustit, aby Jason lhal. Co když si na to někdo vzpomene? Nosil tu mikinu celé jaro. Jestli zalže a přijde se na to, bude to vypadat, že se bojí odhalení.

„Kvůli čemu?“ opáčil jsem. „Nikdo neuvěří, že Jenny Kramerovou znásilnil Jason.“

Zamysli se nad tím, Alane! Chodí plavat. Holí si nohy a ruce… Možná se holí všude… Co když jo? Co když se ho zeptají a on bude muset přiznat, že se holí všude?

Mávl jsem rukou. „Holí se celé družstvo! A na tom večírku byla půlka z nich. To nic neznamená.“

Te už jo! Zvedla modrou mikinu. Sotva jsem položila telefon, vyběhla jsem nahoru a začala mu prohledávat věci. Nevzpomínala jsem si, že bych na něm tu mikinu od loňského léta viděla. Nikde jsem ji nemohla najít. Ani v prádle, ani v jeho šuplíkách. Tak jsem začala prohledávat celý pokoj. Už jsem si říkala, že je možná pryč. Možná ji ztratil, možná ji ztratil před tím večírkem! To by ji ten večer nemohl mít na sobě. A pak… Začala jsem prohrabávat ty krámy na dně skříně. A tam jsem narazila na igelitku s touhle mikinou!

„Proč byla v igelitce? Nebylo v ní ještě něco?“ Pomalu jsem přepínal do režimu minimalizace škod.

Byly tam nějaké tepláky, ponožky a trenky. Někdy to tak dělá, když se převléká v bazénu. Dá si školní věci do igelitky a po plavání se převlékne do něčeho, v čem může jít ven.

„Kde jsou? Kde jsou ty ostatní věci?“

Následoval jsem ji do koupelny, protože zbytek oblečení už hodila do pračky. Zatím je ale nevyprala.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Jestli mám všechno vyprat, nebo to vyhodit. Všechno bylo cítit bazénem.

Podala mi mikinu a já si ji bez přemýšlení přitiskl k nosu. Skutečně byla cítit bazénem, kde Jason tráví většinu volného času. Byla cítit chlorem. Už je vám nepochybně jasné, kam to vše spěje.

Opřel jsem se o zeď a zavřel oči. Hledal jsem v duchu důvody, proč bych jí to měl říct – nebo přesněji, hledal jsem ještě jiné důvody než ten skutečný, jímž byla moje čistě sobecká touha nebýt na ta muka sám.

„Jenny Kramerová se včera rozpomněla. Vybavila se jí nová věc z toho osudného večera.“

Julie mě ostražitě sledovala.

„Bylo to bělidlo, Julie. Cítila z něj tehdy bělidlo.“

Vytřeštila oči, potom pomalu zvedla ruku a přikryla si dlaní ústa.

To už jsou tři věci. Tři věci, které proti němu můžou použít!

„Na tom večírku byla spousta plavců. Minimálně půlka družstva.“

Oba jsme pohlédli na mikinu.

„On to neudělal,“ řekl jsem.

Já vím.

„Opravdu? Víš to stejně jako já? Protože já to vím. Cítím to v kostech a v srdci. Ten člověk byl sociopat. Rozumíš?“

Samozřejmě!

„Tiskl jí obličej k zemi. Svíral jí krk a hodinu ji opakovaně znásilňoval!“

Já… vím.

„A potom vzal klacek, špičatý klacek, a škrábal jí na jednom místě na zádech, rozdíral jednu vrstvu kůže za druhou, až na maso!“

Dobře, přestaň! To stačí. Chudinka, já vím, co jí udělal!

„V tom případě si absolutně nemůžeš dělat starosti s tím, že to byl náš syn.“

Zhluboka se nadechla a počkala, až se uklidním. Byl jsem naštvaný a nebylo ode mě správné, že jsem si svoji zlost ventiloval na ní. Nezáleželo na tom, co si my dva myslíme, co víme o svém synovi. Svět ho obviní, bude o něm pochybovat. Svět bude chtít věřit. Tom Kramer bude chtít věřit. Charlotta bude chtít věřit. Jenny bude chtít věřit. Vtom mi bleskla hlavou nová myšlenka a ohromila mě natolik, že jsem se nestačil zarazit a vyhrkl ji nahlas.

„Nenechají mě ji dál léčit. Jestli to zajde dál. Nebudu se na tom případu smět dál podílet. Nebudu jí schopný pomoct získat zpátky další vzpomínky.“

Julie na mě hleděla s opovržením. Na tohle te myslíš? Tvého syna možná obviní z brutálního znásilnění. Může mu to zničit život, a ty myslíš na tohle?

„Neudělal to.“

Na tom nesejde, Alane. Dobře víš, co se stane. Případ se nikdy nevyřeší a podezření ho bude provázet celý zbytek života!

Měla ve všech ohledech pravdu. Nevím, proč mi myšlenky sklouzly k případu a k léčení Jenny. Moje sobectví bylo mocnější, než jsem si představoval.

„Máš pravdu. Promiň.“

Co uděláme?

Neměl jsem odpověď na všechno.

„Zavolej znovu právníkovi. Řekni mu, že ses spletla. Ta mikina je bílá s červeným jestřábem. Nebo jakákoli jiná. Prostě mu řekni, že ses spletla a že se ti ohromně ulevilo. Moc mu nevěřím. Mohl by se rozhodnout potopit Jasona, aby pomohl ostatním klientům. Začíná to pro něj být příliš velký střet zájmů. Promluvíme si s Jasonem sami. Přijdeme na nějaké použitelné vysvětlení. Ne lež, ale příhodné vysvětlení.“

Julie souhlasila. Zeptala se mě co pak. Někdo si tu mikinu určitě bude pamatovat. A teď s tím chlorem a vyholením – všechno to secvakne dohromady, ne? Parsons s Tomem Kramerem se vydají po stopě… po stopě plavce. Zapadalo to do sebe. A každý kluk z družstva, který na tom večírku byl, se bude ze všech sil snažit před tímhle rozjetým vlakem uniknout.

Jak říkám, neměl jsem odpověď na všechno. Ale věděl jsem, že ji mít budu.

Kapitola devatenáctá

Vzpomínání na tyto dny i vyprávění o nich je pro mě nesmírně obtížné. Byly vyplněné mořem emocí. Zejména obavami. Nemám je v hlavě příliš dobře utříděné.

S Jenny jsem se viděl ve středu. To se jí vybavila ta ztracená vzpomínka. Rozpomněla se na bělidlo. Nazítří jsem se sešel s Kramerovými, abych s nimi tento objev probral. Cruz Demarco už přiznal, že byl na večírku a že tam viděl, jak nějaký kluk v modré mikině s červeným ptákem odchází do lesa. O tom jsem s nimi také mluvil. Tom mě přinutil slíbit, že když jsme teď oživili jednu vzpomínku z toho večera, budu pátrat po vzpomínkách na modrou mikinu. Odpoledne odjeli Kramerovi domů. To byl čtvrtek. Tom strávil zbytek dne u počítače pátráním po modrých mikinách s červeným ptákem. Charlotta si začala uvědomovat podobnost mezi tím, co se stalo její dceři, a svou zkušeností s nevlastním otcem. Prostřednictvím té Jennyiny oživené vzpomínky se sama vrátila do onoho večera na gauč v mámině bytě. Vzala svou dceru do náruče a pokusila se ji utěšit a dát jí naději. Pak totéž udělala i pro sebe tím, že se pomilovala s manželem. Já se vrátil domů k manželce a k modré mikině s červeným jestřábem.

Následující den, v pátek, přišla Charlotta na sezení. Tom měl dorazit týž den o něco později. Něco z toho už jsem vám vylíčil – jak mi Charlotta vyprávěla o svém rozhovoru s Jenny a jak jsem jí neobratně napovídal věci, na které měla přijít sama. Teď tedy víte, proč jsem byl tak neschopný.

Když Charlotta v půl deváté odešla, byl ze mě uzlíček nervů. Absolvoval jsem sezení s dalšími dvěma pacienty a předstíral zájem o jejich problémy. Bylo to banální dopoledne. Paní C. měla spor se sousedem kvůli plotu. Trpěla chronickými depresemi, ale chtěla se bavit o tomhle. O sousedovi. O plotu. Pana P. opět trápila nespavost. Nechtěl brát ambien. Strávil jsem celou hodinu tím, že jsem mu jeho stupidní obavy rozmlouval. Měl jsem sto chutí se ho prostě zeptat: Tak chcete se vyspat, nebo ne? Ale neudělal jsem to. Naprosto zázračně jsem se ovládal a čekal na telefonát od manželky.

Zavolala ve čtvrt na dvanáct. Přijal jsem hovor, přestože jsem měl v ordinaci pana P. Řekl jsem mu, že jde o naléhavý případ. Lži, lži, samé lži.

Pověděla jsem právníkovi, že ta mikina je tmavě fialová a že je na ní červený nápis, ne červený pták. Udělala jsem, co jsi mi poradil. Řekla jsem mu, že se mi hrozně ulevilo.

„Uvěřil ti?“

Myslím, že jo. Připadalo mi, že jo. Říkal, že si na dnešek pozvali k výslechu další tři kluky, ale Jason na seznamu zatím není. Mluvil přímo s detektivem Parsonsem.

„Zmínil se, kolik máme času?“

Prý to bude minimálně týden. Ale myslím, že když jim povíme, že má příští sobotu plavecké závody a potom nějakou důležitou písemku, dalo by se to oddálit ještě víc.

„Dobře, miláčku. To je skvělé.“

Odmlčela se. Slyšel jsem, jak si povzdechla. Byla unavená, v noci pro samé starosti pořádně nespala. Promluvíš si s ním večer?

„Ano. Hned jak přijdu domů. Ať nikam nechodí, ano?“

Dobře. A to oblečení.

„Jaké oblečení?“

To oblečení… ta… aha. Jasně.

„Vidíš?“

Ano. Projdu fotky, co má na počítači. Postaráš se o jeho telefon?

„Ano. Večer to probereme. A sociální sítě. Řeknu mu, ať všechno prohledá.“

Dobře. Miluju tě.

„Já tebe taky. Zatím.“

Nic víc se v té chvíli dělat nedalo. Zbavit se oblečení, té proklaté modré mikiny. Zbavit se všech fotek Jasona v té mikině. Museli jsme mu všechno říct a pak, podle toho, co se toho večera událo, vymyslet nějaké vysvětlení. Svět není spravedlivý. To už jsem řekl mnohokrát. Připomínám si to každý týden, když jedu do Somersu. Připomínám si to, když myslím na svého pacienta Glenna Shelbyho. Nepochybně už jsem také zmínil, že Shelby nakonec spáchal sebevraždu.

Tím nechci říct, že se na spravedlnost vůbec nikdy nedostane. Spíš chci naznačit, že na ni nelze spoléhat a je třeba se chránit všemi dostupnými prostředky. Věděl jsem, že si budu muset se synem sednout a otevřít mu oči. Budu mu muset vysvětlit, že si nepamatuje, v čem tehdy na večírek šel, že se vůbec nepřiblížil k lesu a že neviděl žádné modré auto ani Cruze Demarca. Budu mu muset vysvětlit, že si nevzpomíná, co se stalo s jeho modrou mikinou, ba jestli vůbec nějakou kdy měl. Má spousty mikin. Budu mu muset vysvětlit, že tyto drobné prohřešky vůči právu a vlastní poctivosti jsou pro přežití v tomto nespravedlivém světě nezbytné. Říkal jsem si, že je to vlastně dobře. Mám díky tomu příležitost syna poučit dřív, než se mu stane něco špatného. Pomalu jsem se zklidňoval. Jason ten zločin nespáchal a teď ho žádný mizerný dealer nemůže falešně obvinit.

Následně jsem zavolal detektivu Parsonsovi. To nebylo příliš prozíravé. Nebyl jsem v nejvhodnějším rozpoložení. Měl jsem však k detektivovi, ke zdroji informací, přístup, byl jsem dokonale krytý a nedokázal jsem si pomoci. Sama znalost toho, jak lidský mozek – i ten váš – funguje, vám nad ním nedává žádnou moc.

Právě ten telefonát všechno zhatil.

Zdravím, Alane. Dobře, že mi voláte. Je u vás něco nového? Rozpomněla se na tu modrou mikinu?

„Od posledního sezení jsem se s ní neviděl. To bylo ve středu. Má přijít dnes odpoledne. Předpokládám, že Tom už vám o tom posledním sezení pověděl.“

Prý se jí vybavil nějaký záblesk z toho večera. Že cítila bělidlo.

„Nešlo o žádný záblesk. Byla to plnohodnotná vzpomínka. Vzpomínka na něco, co se skutečně stalo.“

Fajn. Je jedno, jak to nazvete. Každopádně nám to může pomoct. Škoda, že neviděla jeho obličej. Nebo snad ano? Napadlo mě, že bychom si měli znovu proklepnout to plavecké družstvo. Na tom večírku byla spousta plavců. Jeden z mých lidí pročítá zápisy výslechů z loňského roku. Já zatím čekám na rozpis ze školy –

„Dobře, výborně. Musíme však postupovat velmi opatrně. Vážně bych s ní rád nejdřív pokročil trochu dál v naší práci, než začneme vyvozovat nějaké závěry. Vzpomínky týkající se téže události se obyčejně drží pohromadě. Jako kapitoly v knížce. Je možné, že pach bělidla byl z kapitoly čtyři – třeba v koupelně – a znásilnění v kapitole deset. Když se mi podaří proniknout k ostatním kapitolám, mohli bychom si je uspořádat, jak jdou správně za sebou –“

Postupujte tak, jak potřebujete, Alane. Nijak neuškodí, když mezitím znovu prověříme to plavecké družstvo a všechny, kdo se tam s plavci ten večer bavili. Půjdeme na to ze dvou stran současně. Nedělám to rád. Věřte mi. Ve Fairview mi na popularitě rozhodně nepřidá, když budu vyslýchat místní děti. Ale musím dělat svoji práci.

„Ano. Samozřejmě.“ Měl jsem srdce až v krku. Málem jsem mu začal vykládat o Jasonovi – ne o té mikině, ale o tom, že Jason patří k plaveckému družstvu a byl na večírku taky. Před rokem jsem Parsonse ještě neznal. Když Jasona vyslýchali, byl jsem u toho s ním, ale mluvila s námi jedna mladá policistka. Bylo to u nás doma. Bylo to velmi neformální. Napsala si jen jeden řádek poznámek, protože Jason neviděl nic, co by jim mohlo jakkoli pomoci. Předpokládal jsem, že Parsonse toto odhalení překvapí. Čím déle to budu zatajovat, tím bude překvapenější. A v určitém bodě překvapení přeroste v podezření.

Parsons však pokračoval. Poslyšte. Tom říkal, že k vám dneska jde. Třeba by se tuhle novinku mohl dozvědět od vás. Jde o Demarca.

„Co je s ním?“

Složil kauci. Ale to není to hlavní. Zatlačili jsme pořádně na toho kluka. Johna Vincenta – víte, toho, co od Demarca tam u školy kupoval drogy. Pohrozili jsme mu, že ho dostaneme před soud. Jeho právník nám přinesl Vincentovo svědecké prohlášení. Vyplývá z něj, že Demarco byl ten večer s Vincentem někde jinde. Takže pokud jde o to znásilnění, je čistý.

„Někde jinde? Jak je to možné? Řekl vám přece, že kolem deváté viděl jít do lesa někoho v modré mikině. A ten kluk ze sousedství viděl kolem tři čtvrtě na devět jeho auto, prázdné. A co ten Vincent? Ptali jste se ho na toho člověka v mikině? Demarco si to celé vycucal z prstu. Copak to nechápete?“ Musím přiznat, že jsem si v tu chvíli naivně myslel, že se nám otevřela cesta k úniku. Byl jsem však rychle vyveden z omylu.

Jo, jo… samozřejmě. Ten nikoho do lesa jít neviděl. Ale hele te. Demarco byl kolem půl deváté u zadního vchodu do baráku a hučel tam do několika kluků. Dva z nich nám přiznali, že jim zkoušel nabízet trávu. Nepochybuju o tom, že si ji ti hajzlíci koupili, ale to je fuk. Máme několik nezávislých svědectví, která potvrzují, že Demarco byl v půl deváté v tom domě. John Vincent tvrdí, že se s Demarcem setkal u jeho auta ve čtvrt na deset a odvezl ho do Cranstonu nakoupit koks. Myslím, že Vincent tu pro Demarca prodává. Měli jsme ho sebrat hned tam u školy. Vsadím se, že si v tom pytlíku odnášel víc než jen pár jointů.

„Počkejte. A co to tedy znamená?“

Znamená to, že Demarco se kolem deváté jednoznačně vrátil k autu – poté co kolem prošel Teddy Duncan a přesně ve chvíli, kdy kolem procházel ten kluk v modré mikině směrem k lesu. Potom, o pár minut později, tak jak se předem domluvili, vyšel z domu John Vincent a nasedl do auta. Vyrazili do Cranstonu nakoupit koks. Byli pryč přes hodinu.

„Ale… ale to si mohli celé vymyslet. Přijde mi, že jim to do sebe všechno nějak moc zapadá. Prostě vzali fakta, která dostali, a napasovali tu svoji verzi na ně. Jen se nad tím zamyslete! Já bych nevěřil ničemu, co říkají.“

No… počkejte. Ten Vincent povídal, že zastavili u pumpy pro benzin a pro cigarety. Zaplatil kartou. Máme výpis z banky – ve 21.37 toho večera, kdy došlo ke znásilnění, se mu z účtu odečetlo deset dolarů. A máme záznam z bezpečnostní kamery. Je na něm Honda Civic, Demarco a Vincent u pumpy. Byli deset kilometrů od toho lesa. Demarco nám nechtěl prozradit, že vezl tak mladého kluka kupovat koks. To je další zločin. Ohrožení nezletilého dítěte. Ale te už mu to nikdo neodpáře. Vincenta možná nechá okresní návladní vyváznout díky tomu, že svědčil. Demarco půjde sedět.

„Jenže ne za znásilnění.“

Ne – ne za znásilnění. Ale máme přece toho kluka v mikině. A te k tomu máme ještě bělidlo a začínají se nám vracet vzpomínky. Já jsem taky zklamaný. Věřte mi. Když jsme našli tu hondu, už jsem si myslel, že to máme z krku.

„Ano. Tom taky.“

Ale zdá se, že to celé začne nanovo. Zaměříme se na ty plavce. Do hajzlu, nikdy bych netipoval, že tohle mohl udělat někdo z místních. Ta brutalita. To rýpání klacíkem do zad. Sere mě to. Chci toho kluka najít, vážně. Jen ho nechci najít tady. A vypadá to, že se jí obličej stejně nevybaví, co? Všechno to bude stát na nepřímých důkazech. Byl jsem na pokraji nervového zhroucení. V takovém stavu jsem nebyl schopný o čemkoli rozumně rozhodovat. V duchu jsem se přesvědčil, že je nesmysl vykládat Parsonsovi o Jasonovi. Naštěstí jsem se dokázal ovládnout natolik, že už jsem neřekl nic dalšího, jen jsem se zdvořile rozloučil. Položil jsem sluchátko a otevřel šuplík. Vyndal jsem půlmiligramovou tabletu lorazepamu, velmi slabou, a spolkl ji. Potřeboval jsem se uklidnit, abych mohl přemýšlet. Odpoledne se mi měli v ordinaci naskytnout dvě příležitosti – jedna s Tomem a posléze další s Jenny. Počkal jsem, až prášek zabere; potom jsem se uklidnil pomalým, vyrovnaným dýcháním. Soustředil jsem se na jediný předmět: etiketu na tulipánu. Bylo to to první, co mi padlo do oka. Nakonec jsem si v duchu rozebral všechno, co jsem věděl.

Nejprve Tom. Za ty tři měsíce, co jsme spolu pracovali, jsme učinili významný pokrok. Už víte o jeho problému s vlastním egem, o tom, že tento problém vycházel z jeho dětství, i o tom, jaké měl dopady na jeho manželství a práci. Stejně tak jsem tu popsal své plány na jeho léčbu. Překvapivě už začal část svého vzteku směřovat proti rodičům. Vybavily se mu některé věci, které mu říkali, když byl malý. Jak se ho táta vždycky ptal: „Jaký máš ty pocit z toho, jak sis vedl?“ a jak máma pořád opakovala: „Každý nemůže být dobrý ve všem,“ a „Musíme přijmout, jací jsme, a naučit se mít sami sebe rádi, přestože máme své nedostatky.“ A přece ani jeden z nich vlastní nedostatky nepřijal. Když jeho otce nikoli jednou, ale třikrát přeskočili při jmenování vedoucího katedry, mluvili doma nevybíravě o členech výboru, dokonce se jim jednomu po druhém vysmívali – otřesný příčesek, smrdutý dech, křivé zuby, ošklivá manželka. A jeho matka měla stejně nevybíravá slova pro své soupeřky v tenise – byly líné, tlusté a bez výjimky hloupé. Ve srovnání s jeho rodiči byl každý hloupý. Tom si přitom vybavoval spoustu příležitostí, kdy se sami chovali v přímém rozporu s vlastními slovy a intelektuálskou filozofií, kterou hlásali.

Seru na ně, prohlásil Tom jednoho dne zhruba před třemi týdny. Vážně. Seru na ně. Vy máte děti, Alane. Řekl byste jim někdy, že jejich schopnosti jsou omezené? Copak se nenajde lepší způsob, jak dítě nasměrovat k úspěšnému životu? Kdykoli jsem něčeho dosáhl, ať to byly dobré známky, slušný plat, povýšení, manželka nebo děti, vždycky jsem měl pocit, že k tomu došlo omylem. Že jsem všechny ošálil a přiměl je, aby si mysleli, že si to, co mi dali, upřímně zasloužím. Cítím se tak dodneška.

Tom měl pocit, že si nezaslouží svou krásnou manželku. Měl pocit, že si nezaslouží své krásné děti. A měl pocit, že si nezaslouží svůj úspěch, bez ohledu na to, jak nicotný vám může připadat. Tom vydělával dost na to, aby mohl žít ve Fairview a být členem místní smetánky. Měl našetřeno dětem na vysokou, měl atletickou postavu a neplešatěl. Byl oblíbený a zdravý. A miloval auta, ta auta, která prodával a řídil. Každý den se těšil do práce. Přinejmenším do té doby, než došlo k tomu znásilnění.

Nakonec jsem dospěl k závěru, že je připravený vyslechnout si to, co je třeba říct.

„Tome,“ pověděl jsem mu během našeho předešlého sezení. „Rád bych se zeptal na jednu věc.“

Dobře…

„Máte pocit, že jste si zasloužil Jennyino znásilnění?“

Co je to za otázku? Toma to vyvedlo z míry. Asi se nedá říct, že byl „šokovaný“, ale neměl k tomu daleko.

„Nezasloužíte si ji ani Lucase ani Charlottu. Nezasloužíte si svoji práci. Třeba se s vámi vesmír tímhle způsobem vyrovnal za to, že jste si vzal tolik věcí, které si nezasloužíte. Třeba se to stalo kvůli vám.“

Proboha! Taková bezcitnost! Jak mi můžete něco takového říct?

„Tome – vy dobře víte, že já si to nemyslím. Ale nemíváte někdy tak trochu tenhle pocit?“

Samozřejmě že míval. V té době jsem ještě nebyl tak nepozorný. Kdy to vůbec bylo? Před osmi dny? Zranitelnost mojí vlastní rodiny tehdy ještě tak negativně neovlivnila moje schopnosti. Tom se opřel v křesle a nechal tu představu prosáknout do hloubi své duše. Vytřeštil oči a pak se mu obličej zkrabatil jako vždycky. Červené skvrny, potom pár slz a hlasité popotahování. Tom brečel skoro při každém našem setkání.

Takže do tohoto bodu jsme na jeho osobní cestě dospěli. Tom se cítil provinile. Jistá část té provinilosti byla normální – za to, že neochránil svoji holčičku. Ale většina byla abstraktní – provinilost plynoucí z pocitu, že to sám zavinil. To jistě není racionální úvaha. Klidně nad tím mávněte rukou, jestli chcete, jestli na podvědomí nevěříte. Nemám čas a potřebu vás vzdělávat nebo přesvědčovat. Čeká nás toho ještě hodně.

Pocit viny je mocný a v tom zlovolném, maniakálním rozpoložení, v němž jsem se toho pátečního odpoledne nacházel, jsem nepochyboval, že ho dokážu využít.

Chystal jsem se obrátit své myšlenky k Jenny, jenže čas plynul příliš rychle. Doba dnešního sezení s Tomem se přiblížila a já měl čerstvě v paměti všechno, co jsme spolu od zahájení psychoterapie probírali – věci, které jsem vám právě popsal. Slyšel jsem cvaknout vnější dveře ordinace. Tom už je tu. Deprimovalo mě, že jsem zatím nevymyslel žádný plán na záchranu svého syna. To měl však Tom už brzy změnit.

Kapitola dvacátá

Tom byl viditelně vyvedený z míry. Špatně spal. Pořád musel myslet na tu modrou mikinu a byl zmatený z nenadálého milostného večera s manželkou. Navíc mu lámala srdce představa jeho dcery v pokoji o kus dál na chodbě, s tou oživenou vzpomínkou na znásilnění, která je teď bude všechny mučit.

Posadil se na kraj gauče, roztáhl nohy, položil si ruce na neklidně poskakující kolena. Ramena měl až u uší, krátce se nadechoval a prudce vydechoval.

Na mě už začínala účinkovat sedativa.

„Dneska nevypadáte dobře. Stalo se něco?“ zeptal jsem se.

Ne. Nic. To je ten problém.

„Rozumím.“

Opravdu? Opravdu rozumíte? Připadá mi, že jsem jediný, komu vůbec sejde na tom, jestli se ten chlap, který mi znásilnil dceru, najde. Byl jsem vzhůru půlku noci, prohledával fotky z Fairview. Prolézal katalogy s oblečením…

„Kvůli té modré mikině s červeným ptákem?“

Ano. Ano! Kvůli čemu jinému? Sakra, copak nechápete, že to je klíč k nalezení toho hajzla?

„Připadáte mi dost frustrovaný.“

Tom se začínal uklidňovat. Omluvil se za to, jak na mě vyjel.

„Objevil jste při tom hledání něco užitečného?“ Odpověď už jsem znal od Charlotty.

Máte představu, kolik modrých mikin existuje? A ten červený pták – mohlo to být cokoli. Kardinál. Znak letectva. Jestřáb…

„Ale nic z Fairview?“ Sotva jsem uslyšel slovo „jestřáb“, zarazil jsem ho. „Žádné sportovní družstvo nebo klub… nic takového tu není?“

Nic. A na žádné fotce jsem neviděl nikoho, kdo by ji měl na sobě. Prošel jsem všechny fotky na webu školy, prolezl stovky článků v místním týdeníku… ale jsou tam ještě stovky dalších. Proč tohle nedělá policie? Na jednoho člověka je toho moc, když mám ještě práci a děti a Charlottu… je toho moc!

Slzy tentokrát přišly hned zkraje sezení a já udělal totéž co vždycky. Nechal jsem je téct. Tom se na gauči opřel. Stiskl kolena k sobě a schoval obličej do dlaní. Za slzy se pokaždé styděl. Ano – i tohle bylo dílo jeho rodičů. Nenapadlo je, že mají děti nechat něco cítit. A nechat je plakat. Tohle se v příručkách pro rodiče začalo objevovat až v osmdesátých letech.

„Tome… co se stane, pokud toho muže nikdy nenajdou?“

Od té chvíle, co jsem manželku našel v posteli s Jasonovou mikinou, jsem přede všemi mluvil o „muži“. Ne o „klukovi“. Slovo „muž“ evokuje osobu starší, než je můj syn.

Tom zavrtěl hlavou. To nepřipadá v úvahu. Prostě ne.

„Dobře.“ Podal jsem mu krabičku s papírovými kapesníky.

Četl jsem si o zotavování obětí znásilnění – ne z pohledu lékařů, ale z pohledu těch obětí. Bez urážky – rozhodně nesnižuju, co jste pro nás udělal. Ale ten pitomý zákrok připravil moji dceru o hlas. Nemůže nám sama říct, co by potřebovala, aby se cítila líp – tak se jí snažím porozumět.

„To je v pořádku. Je dobře, že se vzděláváte.“

To, čím si projdou, ten pocit přemožení a potom… pořád to nedokážu vyslovit…

„Proniknutí. Násilné proniknutí.“

Ano. Toho se nezbaví. Některé z nich to popisují, jako by přišly o důstojnost. Tohle nemůžu vyhnat z hlavy od chvíle, co jste nám pověděl o tom sezení s Jenny. O té vzpomínce. Jak si připadala jako nějaké zvíře, jako by na ní jel, snažil se ji zlomit.

Tom přestal brečet. Už jsem to popisoval dřív: působilo to, jako kdyby mu došly slzy, došla mu voda. Rozhodně nepřestal proto, že by mu došlo zoufalství.

To je ten problém. Když odsud odejdu, nezapomenu na to, o čem se tu bavíme. Když poslouchám Charlottu, nepustím z hlavy, co mi říká. Chápu, že spravedlnost není žádná kouzelná střela, která by dokázala všechno napravit. Chápu to. Ale ty ženy popisují, jak ohromné hojivé účinky má vědomí, že byl útočník potrestán. Některé mluví o tom, že je to oko za oko – rozumíte, představa, že ten hajzl ve vězení zakusí totéž, co prožily ony, třeba stokrát. Přesně takhle to samozřejmě neříkají a já se omlouvám, že takhle mluvím…

„To je v pořádku. Tady můžete říkat, co máte na jazyku. O to tu koneckonců jde, Tome.“

Myslel jsem to tak, že ty ženy nemluví vysloveně o tom, že by se jim ulevilo při představě, že násilník bude ve vězení sám znásilněn. Ale přijde o svá práva, svobodu a důstojnost. A až se dostane ven, bude tím, co udělal, navždycky poznamenán. Jeho život už nikdy nebude jako dřív. Jejich vlastní život už taky nikdy nebude jako dřív. Samy jsou svým způsobem taky ve vězení. Aspoň to tak říkají. Že si ve vlastní hlavě připadají jako ve vězení. Myslím, že to od pacientů slýcháte docela často.

„Slýchám.“

Já to asi od těch znásilněných potřeboval slyšet taky. Jiné mluví o tom, že jim pomáhá, když jsou slyšet, když si svět vyslechne, co se jim stalo, a věří jim, protože v těch okamžicích, kdy se to dělo, je nikdo neslyšel. Jejich vůle neměla žádnou moc. Když jde násilník za mříže, mají pocit, jako by se jim aspoň nějaká moc vrátila. Některým to zřejmě pomáhá hodně, některým jen trochu. Ale žádná neřekla, že by jí to nepomohlo vůbec. Takže ano, vy jste schopný pomoct Jenny získat zpátky vzpomínky, aby mohla… jak jste to říkal…

„Navázat emoce na ta správná fakta.“

Přesně – aby je mohla začít zpracovávat a správně si je zařadit. Aby už nikdy neměla pocit, že by bylo lepší zemřít. Už ani jedinkrát. To se už nikdy nesmí stát. Nikdy.

„Tohle vidím nadějně, Tome. Vy u ní v poslední době nepozorujete zlepšení?“

Nevím. Někdy. Po těch skupinových sezeních bývá v lepší náladě. V tom jsem se mýlil. Bál jsem se, co to s ní udělá, když se bude vídat se všemi těmi lidmi.

„A teď?“

Te vidím, že si potřebuje poslechnout jejich příběhy. Stejně jako jsem si je já potřeboval přečíst v knížkách. Připadá mi, že se do ní zase vrací život. Vrací se jí do očí. Vídám v nich jiskru.

Já jsem své obavy velmi dobře skryl. Sedativa mis tím pomohla. Zatím jsem neměl čas vám o té jiskře v Jennyiných očích povědět. O tom, co měla společného s jistým ženatým příslušníkem Navy SEALs.

To pro ni můžete udělat vy. Ale co já? Jsem její otec. Musím něco udělat. Moc toho dělat nemůžu, ale můžu pomoct hledat pachatele a postarat se, aby neušel trestu. I kdyby jí to mělo poskytnout jen trochu úlevy nebo klidu, nebo jak tomu budeme říkat. Aspoň budu mít pocit, že jsem pro ni něco udělal.

„Přemýšlel jste o tom, o čem jsme se bavili posledně? O tom pocitu, že si ji nezasloužíte? O tom pocitu viny?“

Samozřejmě! Jak bych mohl tohle pustit z hlavy. Ale nevím. Cítím se provinile, že jsem ji neochránil. Ten zbytek, to, že mě vesmír tímhle potrestal… z toho mám spíš pocit bezmoci.

„Vysvětlete mi to.“

Tom obrátil oči v sloup. Zatvářil se podrážděně. Nevím. Charlotta se mnou včera večer chtěla spát. Nevím proč. Ale měl jsem dojem, že to nemá nic společného se mnou. A pak v práci, máme v prodejně Jaguaru jednu sekretářku. V té na Route 2ť.

„Ano, vím, kde to je.“ Netušil jsem, kam tím míří. Ale byl jsem si jistý, že se Tom s žádnou mladou sekretářkou nevyspal. Kdybych se v tomhle spletl, byl bych snad zavřel ordinaci.

Volal mi jeden zákazník. V posledních letech ode mě koupil čtyři auta. Je to člověk, kterému dost dobře nemůžu nic odmítnout. Už jsem byl na cestě domů a on mi zavolal s tím, že by si chtěl vyzkoušet nový kabriolet F-Type. Už jsem byl pryč z krámu a bylo zavřeno. Stmívalo se, takže muselo být po osmé. Odcházel jsem ten den poslední, ale kvůli tomuhle chlapovi jsem to otočil. Během dvaceti minut jsem se vrátil do prodejny. Zákazník měl dorazit za deset minut. Vešel jsem dovnitř a něco uslyšel. Hned mi bylo jasné, co se tam děje. Někdo tam souložil. Měl jsem asi začít dělat hluk a rozsvítit. Předstírat, že jsem nic neslyšel, a dát jim šanci nepozorovaně vyklouznout nebo se aspoň obléct.

„Ale neudělal jste to. Chápu. Člověk je od přírody zvědavý.“

No, nejsem na to nijak hrdý. Ale už se stalo. Vešel jsem potichu do prodejny. Stál jsem těsně u zdi. A vtom jsem je uviděl. Výlohou dovnitř proudilo světlo. Z pouličních lamp. Přes sklo. Svítilo přímo na ně.

Tom se při vzpomínce na to, co spatřil, celý otřásl. Dal jsem mu chvíli, aby se sebral.

Byl to můj šéf – majitel. Bob Sullivan. Byl tam s Lilou – tou mladou sekretářkou. Je to v podstatě ještě holka. Je jí sotva dvacet! Jemu je třiapadesát. A nevím proč, ale nejvíc mě na tom znepokojuje to, že každý víkend chodí s jejím otcem na golf. Jsou přátelé už desítky let. Jejich děti spolu vyrůstaly v jednom městě, v jednom klubu. Měl ji ohnutou na kapotě stříbrného XK, se sukní vyhrnutou až nad pas. Jednu ruku měl položenou na jejím rameni, druhou na zátylku a tiskl ji na to auto. Vypadalo to vážně hrozně. Dělal jí to zezadu a ona předstírala, že se jí to líbí. Vzdychala a nevím co ještě. Ale já viděl, jak se u toho tváří. Viděl jsem, jak pokaždé, když přirazil, přimáčkl její obličej a hrudník k plechové kapotě, aby se o ni mohl opřít. Viděl jsem, jak sebou pokaždé škubla. Proboha, te si asi myslíte, že jsem na ně civěl bůhvíjak dlouho. Přísahám, bylo to jen pár vteřin. Ale úplně mi to stačilo. Určitě to hodně dlouho nevyženu z hlavy. Znal tu holku, když byla ještě úplně maličká. Když nosila culíky a hrála si s panenkama. Ale když má te tělo jako ženská, tak ji může ohnout přes kapotu.

V tom okamžiku se všechno zastavilo. Moje srdce. Moje duše. Moje profesní čest. V pohybu zůstaly jen moje myšlenky, a ty přímo letěly.

„Tak co jste udělal?“

Vrátil jsem se ven. Zpátky do auta. Odjel jsem od zadního vchodu a vrátil se k prodejně zepředu, a to tak, aby reflektory zasvítily přímo dovnitř.

„Abyste jim dal čas zmizet.“

Přesně tak. Udělal jsem to, co jsem měl udělat hned na začátku. Zachrastil jsem klíči u dveří. Rozsvítil jsem a zakašlal. Z jedné předváděčky vyšel Bob, celý červený. Měl jsem chuť mu jednu vrazit.

„A co, vymyslel si nějakou výmluvu, proč je tam tak pozdě?“

Samozřejmě. A já předstíral, že mu to baštím. Ani na okamžik jsem se nezarazil. Lhal jsem jako nic, sám bych to od sebe nečekal. Bob to dál nerozebíral. Bavili jsme se o ceně pro toho zákazníka, který měl přijet, jak velkou slevu mu můžu nabídnout. Lila se mezitím určitě vyplížila bočním vchodem. Neviděl jsem ji odcházet.

„Kdy k tomu došlo?“

Tom pokrčil rameny. Minulé úterý.

„Mluvil jste o tom s někým? S Charlottou?“

Ne. S nikým. Rád bych, aby to zůstalo mezi námi. Je to moje práce. Moje kariéra. Řídím všechny prodejny. Jsem Bobova pravá ruka. Nerad bych něco riskoval.

„Ani pro tu mladou holku? Proto se cítíte bezmocný? Proto jste o tom začal?“

Tom se nad tím zamyslel. Ano, asi ano. Cítím… ne, jsem bezmocný. Je plnoletá. Mladá, ale plnoletá. Nejspíš si myslí, že z něj něco vymámí. Vím, že potřebuje peníze. Možná si myslí, že k příští výplatě dostane pěkný bonus. Její táta měl v poslední době nějaké problémy a ona by chtěla na vysokou. Co mám dělat? Pohrozit mu, že to povím jeho manželce? Nic mi do toho není.

„A kdybyste pro Boba Sullivana nepracoval? Kdybyste byl například zákazník?“

No, v tom případě… já nevím. Možná bych se na to díval stejně.

Možná ne.

„Ale měl byste na vybranou. Mohl byste se rozhodnout sám, zatímco teď za vás rozhodlo vaše zaměstnání.“

Ano. To je ono. To je přesně ono.

Přikývl jsem. Byl jsem spokojený, že jsem řekl totéž, co bych řekl za normálních okolností.

Přesto jsem byl jako dítě s krabičkou zápalek.

„Tome,“ oslovil jsem ho. „Jen se chci ujistit. Říkal jste, že ji držel jednou rukou za rameno a druhou za zátylek. A viděl jste její obličej.“ Ano. Teda, říkal jsem, že druhou ruku měl v jejích vlasech, nebo ne?

Dotýkal se jejích vlasů nebo za ně možná tahal, ale nijak velkou silou…

„A jste si jistý, že to ta dívka dělala dobrovolně?“

Ano! Proboha. Po to všem, co se stalo… Kdybych si myslel, že to nedělá dobrovolně, prohodil bych ho výlohou. Proč se na to ptáte? Zhluboka jsem se nadechl, abych trochu přibrzdil mozek a mohl se zamyslet nad svým plánem. Zatím jsem Tomovi neprozradil všechny podrobnosti z Jennyiny oživené vzpomínky – například to, kde měl útočník ruce: jednu na jejím rameni a druhou vzadu na krku. Zvažoval jsem, jestli mu to mám říct teď, ale ne – nebyla to vhodná chvíle. Když lidé souloží v této poloze, není takové postavení rukou nijak nezvyklé. Muži rádi tahají za vlasy nebo v nich projíždějí prsty. A potřebují se o něco opírat. Skutečně nejde o nic nezvyklého. A přece to v této situaci bylo ohromně užitečné. Velmi, velmi užitečné. Skoro jsem to v sobě nedokázal udržet.

„Promiňte, Tome. Jen jsem se chtěl ujistit. Tahle příhoda by se neměla nijak promítnout do naší práce a vaší emocionální bolesti z toho, co se stalo Jenny. Máte pravdu – ta dívka je plnoletá. Podle všeho věděla, co dělá, měla k tomu své důvody, jakkoli nešťastné. A Bob si podle všeho myslel, že si to i ona užívá.“

Tom si teď byl zjevně trochu nejistý vlastními pocity. Nic víc už jsem k tomu nedodal. Začali jsme se bavit o Charlottě a o tom, jak budu dál postupovat s Jenny, a opět došlo i na jeho rodiče a na další strastiplné historky z dětství. Nechal jsem ho se v tom plácat a sám bezcitně promýšlel svůj příští tah. S Tomem jsem byl hotový. Prozatím.

Kapitola dvacátá první

Po Tomově odchodu jsem měl hodinu a půl, než přijde Jenny. Neviděl jsem ji od té doby, co jsme získali tu jednu vzpomínku, ten jeden dílek skládačky – základní dílek, který, jak jsem doufal, nás povede k ostatním, dokud nebudeme mít složený kompletní příběh. Ucelený sled vzpomínek.

V tu chvíli jsem však myslel na někoho jiného než na Jenny.

Na Boba Sullivana. Nemohl jsem ho dostat z hlavy. Nepřekvapilo mě, že podvádí manželku ještě s dalšími ženami. Když jsme s Charlottou její „milostný“ vztah probírali, byla přesvědčená, že ji Bob upřímně miluje. Že je pro něj ta jediná. Že se láskou k ní souží. Ale já tomu nevěřil. Ani na okamžik. Bob měl ego stejně velké jako ty billboardy kolem dálnice. Muži jako on nikdy nemilují jedinou ženu.

K tomuto tématu jsme se nevrátili od doby, co jsem vám vyprávěl o onom večeru na parkovišti, kdy byla Charlotta dosud umazaná dceřinou krví. Tím to však nekončí. Uplynuly tři měsíce – tři měsíce psychoterapií a tři měsíce jejích schůzek s Bobem. Bavili jsme se o něm právě to dopoledne, hned poté, co mi pověděla, že se pomilovala s manželem.

„Jak to vypadá s Bobem?“

Probírali jsme její poměr se stejnou samozřejmostí a nenuceností, jako by šlo o tenisový zápas. Dělal jsem to tak záměrně. Její vztah

byl naprosto obyčejný. Potřeboval jsem však, aby si to uvědomila sama. Nechtěl jsem kalit vody tím, že bych její chování sám hodnotil. Zachovával jsem přísnou neutralitu.

Já ani nevím. Zhluboka si povzdechla. Od toho odpoledne – víte, jak jsme našli Jenny v koupelně – už to není stejné. Scházíme se v jednom domě na západním konci Cranstonu. Jeden jeho známý ho požádal, ať se mu tam o to stará, zatímco je na cestách po Evropě. Jezdím tam jenom, když je u nás uklízečka. To znamená v pondělí. Nechci nechávat Jenny doma samotnou. Maximálně tak na hodinu – když potřebuju na nákup nebo do čistírny. Nevídám se známými. Nechodím na tenis. Kdykoli sednu do auta a vyjedu z domu, pořád před sebou vidím Jenny tam na té podlaze…

Charlotta se „restartovala“, jak měla ve zvyku: Dlouze se nadechla. Zavřela oči, jen na vteřinku. Trochu se otřásla, aby odehnala přízraky.

Takže v pondělí, když k nám přijede uklízečka, jedu čtyřicet minut do Cranstonu, abych se na hodinu sešla s Bobem. Už se spolu prakticky nebavíme. Pozdravíme se. On se zeptá na Jenny. Já mu řeknu, co je nového. Já se zeptám na jeho kluky. Pak se pomilujeme.

„Připadá mi, že vašemu vyprávění něco chybí. Nadšení? Zájem?“ Ono tomu celému něco chybí. Minulý týden jsem byla vyloženě podrážděná. Trvalo mu to dýl než obyčejně. Předstírala jsem orgasmus, abychom už mohli skončit. Nevím proč, ale nějak jsem na sobě nechtěla cítit jeho ruce. Od toho večera, příšerného večera, kdy jsme se sešli na parkovišti, mám podobné pocity čím dál tím častěji. Myslím, že to mezi námi pomalu umírá.

„Je to spíš kvůli vám, nebo kvůli němu?“

Zavrtěla hlavou. Vážně nevím. Říká mi totéž co dřív. A děláme totéž co dřív. Pořád mi posílá esemesky.

„Ty dvojsmyslné?“

Jsou víc než jen dvojsmyslné. Některé okamžitě mažu. Jsou pornografické. Fotky jeho erekce. Popisy věcí, které chce dělat.

Charlotta působila znechuceně, když o tom mluvila. V minulosti bývala spíš rozpačitá. A vzrušená.

Pořád říká, že mě miluje. Ale není to stejné.

„To je pro vás asi dost těžké. Bob hrál ve vašem životě důležitou roli.“

Připadala jsem si díky němu celá. Jak jsme se o tom bavili. Ví o mojí minulosti a pořád mě miluje. Pořád mě chce.

„Tak co se změnilo? Proč už to nefunguje tak jako dřív?“ Charlotta pokrčila rameny. Nevěděla. Podíval jsem se na ni a povzdechl si. Zeptala se, jestli se na ni zlobím, a já ji ujistil, že ne. Řekl jsem, že jsem jen hrozně unavený. Nikdy se pacientům nesvěřuji s osobními pocity, ale začínal jsem být netrpělivý – nezapomínejte, že to bylo ještě předtím, než jsem si vzal lorazepam. Značná část našeho sezení se pro mě hrozně vlekla.

Když jsem se s Charlottou loučil, vyzval jsem ji, ať přemýšlí, proč se to mezi ní a Bobem změnilo. Sám jsem odpověď samozřejmě znal. Bob tehdy večer za kontejnery na parkovišti nezašeptal ta čtyři slůvka. Neřekl: „Ty za to nemůžeš.“ Trvalý příliv chápavosti a odpuštění se najednou přerušil a ona spatřila záblesk pravdy – že celou tu dobu, co ji Bob objímá a říká jí, že ji miluje, přestože souložila s manželem své matky, přestože ji vyhnali z domu, aby žila u tety, že jí celou tu dobu lže. Bob byl obyčejný lhář, který s ní chtěl šukat. Uměl to. Byl mazaný. Musím uznat, že jsem ho trochu i obdivoval. Bůhvíjak poznal, jak se jí zalíbit; vytušil, že Charlottino špatné já bude jeho chápavost hltat jako hladové dítě, že dokud ji bude krmit, bude před ním ona ochotně rozevírat stehna a nestarat se o vlastní potěšení. Jenže jeho slova najednou začala znít prázdně. Jídlo, které jí servíroval, bylo zkažené, a Charlottě činilo potíže ho spolknout.

Zajímalo mě, čím asi krmil Lilu v té prodejně Jaguaru. Co potřebovala tak zoufale, že se kvůli tomu dala ohnout přes stříbrný XK, nechala ho, ať jí přitiskne obličej ke kapotě a jezdí na ní jako na zvířeti. Nejspíš peníze, jak říkal Tom. Nebo trochu otcovské lásky. Mohlo to být milion věcí. A Bob, ten lišák, na to přišel. Ano. Musel jsem ho obdivovat.

Když odpoledne Tom odešel z mé ordinace, hlavou mi vířily myšlenky. Opakoval jsem si v duchu pořád dokola: Tohle přece nemůže být pravda. Rozhodně. Bylo to příliš dokonalé.

Nejspíš vám to bude připadat bizarní, ale vstal jsem a začal rázovat sem a tam po místnosti, ode zdi ke zdi, jako nějaké lapené zvíře. Viděl jsem se s Charlottou. Potom jsem se viděl se dvěma dalšími pacienty. Potom jsem se viděl s Tomem a dozvěděl se o Bobovi a té čubce v prodejně Jaguaru. Doufám, že dáváte dobrý pozor. Pátek byl naprosto zásadní den. Vstoupil jsem do monomaniakálního boje za záchranu svého syna. Moje žena měla pravdu. I sama obvinění mu mohla navždycky změnit život. Sociální sítě by na něm zanechaly odporný nesmazatelný otisk. Navíc musím přiznat – jen vám, nikoli svojí ženě, protože by ji to ještě víc rozrušilo –, že na mě silně doléhaly i následky představy, že bych nemohl dál léčit Jenny. Což by pod takovým stínem podezření nedovolil žádný střízlivě uvažující rodič. A já svoji práci s ní potřeboval dokončit. Jsem to ale sobecký hajzl, že? Ano, ten den jsem měl nervy úplně v háji.

Ale přece jen ne tolik, abych opustil svůj rodící se plán.

Jenny přišla těsně po čtvrté odpoledne. Tři Kramerovi v jediném dni. Byl jsem naplno vtažen do jejich života a ohromně mi to pomáhalo dát si dohromady všechny detaily. Slyšel jsem je v čekárně. Charlotta pokaždé doprovodila Jenny až ke mně. Byl s nimi i Lucas. Na tom nezáleželo. Jakmile otevřu dveře, on i Charlotta odejdou a já zůstanu hodinu sám s Jenny. I déle, bude-li třeba.

Dokončil jsem práci, kterou jsem měl rozdělanou na počítači.

Potom jsem otevřel dveře.

Začínám mít pocit, že tady bydlím, zažertovala Charlotta. Působila smutně. Patrně už jí začínalo docházet, proč pro ni Bob ztratil kouzlo.

Usmál jsem se, ale nic jsem neřekl. Jenny prošla kolem mě a posadila se na gauč.

„Hned jsem u vás, Jenny. Potřebuju jen na slovíčko s vaší mámou.“ Dobře, řekla Jenny. Vytáhla si mobil jako každý teenager. Nejsou schopní jen tak tiše sedět. Ačkoli v ordinaci dnes samozřejmě ticho nebylo.

Zavřel jsem dveře a nechal Jenny uvnitř. Samotnou. Začal jsem s Charlottou probírat rozvrh na příští týden a předstíral jsem, že potřebuju vědět, jestli se s Jenny od rána nic nezměnilo. Charlottě na tom nepřipadalo nic zvláštního. Vyndala telefon a ověřila pro mě některá data a časy. Připomněl jsem jí, že v úterý jezdím do Somersu.

„Ahoj, Lucasi,“ řekl jsem. Potřásl jsem si s ním rukou a zadíval se mu do očí. Jako pacient ke mně nedocházel a dosud na mě hleděl stejně, jako děti hledí na všechny lékaře. Mají plné právo být ostražité. Lékař znamená, že s vámi něco není nebo by nemuselo být v pořádku. Lékaři vám provádějí věci, které někdy bolí nebo jsou vám nepříjemné. Jeho pohled se mě proto nijak nedotkl.

To celé nezabralo víc než tři minuty. Ale já víc ani nepotřeboval.

Rozloučil jsem se a vstoupil do ordinace.

Můj počítač byl puštěný a ve smyčce na něj běžela reklama na autoprodejny Boba Sullivana. Samý Bob, jeho hlas, pořád dokola. Jenny to ani v nejmenším neobtěžovalo. Když jsem kolem ní prošel ke stolu, usmála se.

„Promiňte,“ řekl jsem. „Zapomněl jsem to vypnout.“

To nic, odpověděla.

Vypnul jsem reklamu, potom jsem došel ke křeslu naproti gauči.

„Rád si někdy pouštím zprávy. Ale tyhle reklamy nenávidím. Vím, že tvůj táta tam pracuje. Prostě nenávidím reklamy, tečka.“

Usmála se a já se posadil. Těšilo mě, jak jsem tuhle část svého plánu, své mise, zvládl. Ale pak jsem si všiml jejího výrazu. Jejích očí. Zatajil jsem dech.

Už jsem tu popisoval svoje dojmy z Jenny, jak mě ta dívka, kterou jsem v oněch měsících mezi znásilněním a pokusem o sebevraždu občas vídal ve městě, mátla. Jak vůbec nepůsobila jako oběť traumatické události. Rozhodně ne jako oběť znásilnění. A jak to později všechno začalo dávat smysl, když jsem se dozvěděl, že jí vymazali vzpomínky. Mám pocit, že jsem dokonce zmínil úlevu, že mě moje profesní vnímání nezklamalo. Poté co jsem s ní začal pracovat, a mám-li být zcela upřímný, hlavně poté co se seznámila se Seanem

Loganem, se proměnila znovu. Jak řekl její otec: do očí se jí vrátil život. Když jsem ji viděl naposledy, ve středu, dosáhli jsme toho zásadního průlomu, tmou pronikl první paprsek světla. První vzpomínka. Když znovu prožívala okamžiky z toho večera, viděl jsem, jak jí zmítá panika. Ve tváři se jí střídala bolest, šok a zděšení. Ale pak se to všechno zhroutilo do vyčerpání. Když odcházela, nerozeznával jsem prakticky žádné emoce. Uplynuly dva dny. Dva dny, které prožila s tou vzpomínkou.

Zatímco jsem si ji prohlížel, zdvořile jsem se usmál. Tehdy jsem to spatřil. Poprvé. Kromě té jiskry života jsem jí v očích uviděl i znásilnění.

„Jak se vám od středy vede?“ vypravil jsem ze sebe.

Co jsem to za zrůdu! Samotnému se mi nechtělo uvěřit, čeho jsem se to dopustil. Nechtělo se mi uvěřit, že jsem uvedl do pohybu tu nejzákeřnější zradu. Otevřel jsem tuhle cestu k onomu večeru. Pacientka ležela na operačním stole a já se ji chystal naočkovat bacilem lži. Měl jsem možnost všechno jí to vrátit, vrátit jí pravdu v celé její čistotě. A místo toho jsem se chystal uskutečnit vlastní zlovolný plán a pošpinit její vzpomínky tak, aby vyhovovaly mým účelům. Abych zachránil svého syna. Abych zachránil svou rodinu. Říkal jsem si, že bych mohl změnit jenom tenhle kousek a zbytek nechat – odhalit – nedotčený. Ale copak by to šlo? I tohle drobné pošpinění by znamenalo konec pravdy. Bacili by vyvolali nákazu, která by se pásla na živé tkáni, dokud by ji celou nezničila. Dokud by nezničila pravdu. Byl jsem upřímně zoufalý. Stál jsem tváří v tvář kruté ironii celé té situace. Když nezakročím, na mého syna padne podezření a já nebudu smět dokončit svoji práci. Abych svého syna zachránil, musím svoji práci poskvrnit. Už to chápete? Chápete to?

Jenny se v tu chvíli rozmluvila, o té vzpomínce a o tom, jak se postupně projasňuje. Ta ruka na jejích zádech. Ta ruka vzadu na krku. Pach bělidla. Jeho penis pronikající do jejího těla a šok, jenž následoval poté, co se do ní dral čím dál tím větší silou a drásal ji uvnitř. Zneuctění. Bolest. Porobené zvíře. Na těle i na duši. Zlomené. Vzpomínka se zaostřovala k dokonalosti. Nejsem samozřejmě tak zvrhlý, abych za dokonalost považoval její obsah. Mluvím o dokonalosti, s níž uchovala skutečnost. Skrývala se v mozku celou dobu, pečlivě archivovaná, a teď našla cestu zpátky. A nebyla to jen sada faktů, v uplynulých dvou dnech na sebe opět navázala i pocity, které ji původně provázely. Ti duchové, které popisoval Sean, už nebloudili volně sem a tam. Našli svůj domov a teď bylo konečně možné je poznat a zpracovat. Povedlo se to! Jenny brečela. Vzlykala. Já ho nenávidím! zaječela na celou ordinaci. Nenávidím ho!

„Ano!“ zvolal jsem. Nejraději bych se rozbrečel s ní. Přemáhala mě síla toho, co jsme v ní rozpoutali.

Proč mi to udělal?

„Protože bez té moci, kterou sebral vám, není sám nic. On není nic a vy jste všechno. Cítíte to? Jak je zoufalý, aby vás o vaši moc připravil? Jak je hladový? To on je zvíře, Jenny. Ne vy. To on nemá duši.“

Proto sebral moji. Ukradl mi ji.

„Snažil se. Ale sebral jí jenom kousíček.“

Já ho chci zpátky! Slyšíte? Chci ho zpátky!

Byla ten den tak silná, až mě to dojímalo! Přikývl jsem a řekl to jediné, co mě v tu chvíli napadlo.

„Já vím.“

Chvíli jsem ji nechal to vstřebávat. A sám jsem si dovolil ten okamžik vychutnat. Užít si ho. A pak jsem spolkl těch posledních pár zbytků cti, které ve mně zůstaly, a pokračoval v naplnění svého plánu.

„Dneska bych se rád soustředil na zvuk. Možná na hlas.“ Souhlasila. Bezvýhradně mi důvěřovala. Přemítal jsem o událostech toho odpoledne v chatce u bazénu. V té době jsem ještě neměl k dispozici onu nahrávku od soukromého detektiva, ale měl jsem Charlottiny vzpomínky. Vylíčila mi, co kdo říkal. Jak Bob pořád dokola vykřikoval totéž. Panebože!

„Mohlo tam něco zaznít. Věci, které lidi říkají, když prožívají silné emoce. A nepochybuji o tom, že ten netvor, to zvíře, silné emoce prožíval. Zkusím vám některé takové výrazy předříkávat. Musíte zavřít oči a jednoduše na sebe nechat ta slova působit, jako jsme to dělali s pachy. Do ničeho se nenuťte. Jen zkoušíme, jestli to ve vás něco probudí.“

Jenny otevřela batoh a vyndala si rekvizity. Posadila se s nimi jako vždycky, potom přikývla a zavřela oči. Hudbu jsem nepustil. Nenechal jsem ji čichnout k bělidlu. Nechtěl jsem, aby se vrátila do toho večera v lese, ale do onoho odpoledne v chatce u bazénu.

Teď uvidíme. Otestujeme všechny teorie a studie o paměti. Když nad ní Bob Sullivan stál, omotával jí zápěstí a snažil se jí zachránit život, byla Jenny v bezvědomí. Uložil se jeho hlas někam? Přetrvávají někde jeho slova, čekají na vytažení z kartotéky? Dokážu je vytáhnout a uložit jinam, nikoli do toho odpoledne v chatce u bazénu, ale do toho večera v lese?

Jenny seděla se zavřenýma očima.

„Jste připravená?“ zeptal jsem se.

Přikývla. Zhluboka jsem se nadechl a znechuceně zavrtěl hlavou sám nad sebou a nad tím, co jsem se chystal udělat. Potom jsem začal odříkávat slova.

„No teda… Ty vole… Jo… Líbí se ti to?… Jo… Ty vole… Mmmm… Jo!… Bože… Bože můj… Bože… Kristepane… Panebože… Panebože, panebože, panebože…“

Kapitola dvacátá druhá

Falešnou vzpomínku, že by onoho večera, kdy došlo ke znásilnění, slyšela hlas Boba Sulliavana, jsem v Jenny neprobudil. Mysleli jste si snad, že to bude takhle jednoduché? Tohle sezení byl teprve začátek. Bylo to semínko zasazené do úrodné půdy. Potřebovalo však víc než jen moje napovídání. Víc než jen ten trik s pouštěním Bobovy reklamy těsně před naším sezením. Kdyby tahle práce byla tak jednoduchá, mohl by ji dělat každý blb. Jenže tak jednoduchá není. A jednoduchý nebyl ani můj plán. Až do pondělka jsem však nic dalšího dělat nemohl.

Ten večer jsem se vracel domů plný naděje. A zničený.

Můj syn na mě čekal. Byl otrávený, že ho máma v pátek večer drží doma.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ho. Byl v obýváku a hrál něco na Xboxu. Manželka mě nervózně pozdravila, dala mi pusu na tvář a pak raději zůstala v kuchyni.

Zastavil jsem se ve dveřích a dál neudělal ani krok. Jason ke mně seděl zády a přes rachot ve sluchátkách nemohl nic slyšet. Vojáci zabíjeli bojovníky kdesi v rezidentní čtvrti. Můj syn jim nožem podřezával hrdla. Pokřikoval na své kamarády, se kterými byl propojený přes internet. Smál se u toho, většina věcí byla myšlena v žertu. Najednou se za ním vynořil jeden bojovník a propíchl ho. Jason zaječel, pak se z plných plic rozesmál. Spustil na svého kamaráda: Ty debile. Kdes byl? Cože? Zaseklej na mostě. Ty vole, musíš vylézt na ten autobus, aby ses dostal na druhou stranu. Kvůli tobě je po mně, ty blbečku. Hahaha.

Neuplynuly ani dva dny od chvíle, kdy jsem zjistil, že můj syn má modrou mikinu s červeným ptákem. Kdy jsem pochopil, že to musel být on, kdo šel tehdy na tom večírku do lesa. S manželkou jsme probírali, co uděláme, abychom ho ochránili.

Pouto mezi rodičem a dítětem mě vždycky fascinovalo. Určitě vám neříkám nic nového. Máme to v sobě. Je to účel našeho bytí. Smilnit, dělat děti a pak je za každou cenu chránit. V tomhle ohledu jsme zvířata. Na druhou stranu máme morálku a tím se od zvířat odlišujeme. Říkejte si o zvířatech, co chcete. Morálku nemají. Pokud snad nějaké jejich chování morálku připomíná, je to náhoda. Pohání je potřeba přežít a tahle potřeba, tenhle primitivní pud, někdy způsobuje, že se chovají „morálně“. Když ochraňují zranitelného člena kmene. Když se semknou do stáda, aby je lev nemohl zabíjet jednoho po druhém. Když mezi sebe přijmou člena jiného kmene nebo stáda. Za tím vším stojí pud sebezáchovy. Stádo tím něco získá. Našlo by se stejné množství případů, kdy je jejich chování jednoznačně nemorální. Dospělí kanci, kteří zabíjejí vlastní potomky, aby matka přestala kojit a začala být znovu plodná. Staří nosorožci, kterých se stádo straní, protože už nejsou nijak užiteční. Feny, které doslova sežerou svá defektní novorozená štěňata. A tak bych mohl pokračovat. Vídám to ve vězení, kde základní síly lidského společenství chybějí. Vídám to u poruch Osy II, u lidí, kteří postrádají empatii.

U sociopatů. Nemáme ke zvířatům nijak zvlášť daleko. To, co nás od nich odlišuje, je velmi křehké. Ale existuje to.

Pozoroval jsem svou ženu a dospěl k závěru, že zcela nevyloučila možnost, že náš syn Jenny Kramerovou skutečně znásilnil. Nebylo pro mě snadné to přijmout, protože sám vím, že je nevinný, a její rozpolcenost mě znepokojuje. Ne že by ho nemilovala. Předem vím, co bych se dozvěděl, kdybych se začal vyptávat. Není schopná si vysvětlit jeho přítomnost v lese ani to vyholení a bělidlo. Uznávám, že není snadné tyto překážky překonat. Proto se rozhodla pro méně náročnou duševní cestu, cestu ospravedlnění. Možná byl na drogách. Možná byla Jenny zpočátku svolná a pak se to zvrtlo. Možná tam s nimi byl ještě některý jeho kamarád a těch násilností se dopustil on. Náš syn přece nemohl udělat to, co o tom znásilnění říkají. A ta holka se přece na nic nepamatuje, ne? Všechna „fakta“ o tom znásilnění jsou vlastně jen spekulace. Tu historku, kterou poskládali dohromady, mohl kdokoli zpochybnit.

Mluvila o těch nechvalně proslulých znásilněních v jižní části státu. Oba jsme si vybavovali, jak ten dospívající kluk stanul před soudem. Oba jsme si vybavovali, jaké proti němu byly důkazy, jak obhájce dorážel na oběti, jak pitval a cupoval jejich výpovědi. Ten kluk je všechny znal ze školy. Na rande s ním šly dobrovolně. Nakonec stejně skončil za mřížemi, ale určité pochybnosti zůstaly. Jeho milující rodiče utratili za právníky majlant. My bychom pro svého syna nepochybně udělali totéž.

Když mladistvého násilníka měli podmínečně propustit, sledovali jsme slyšení v televizi. Prezentoval se jako ohromně sympatický muž, kajícný, zkroušený. Napravený. Potom promluvily jeho oběti. Poprvé vyprávěly své příběhy bez přerušování prohnaných obhájců. Jejich výpovědi mě i Julii šokovaly. Byly to otřesné příběhy plné násilí, sodomie, škrcení a vulgárních verbálních útoků. Média tehdy před léty neinformovala o faktech pravdivě. Celé to překroutila, aby vytvořila zajímavý spor postavený jen na tvrzení proti tvrzení. Podmínečné propuštění bylo zamítnuto. Sympatický mladík se najednou proměnil. Začal být agresivní. Moje žena tvrdila, že v jeho očích zahlédla „šílenství“. Já byl zklamaný, že jsem u něj nerozpoznal poruchu Osy II. Dnes, po několika letech práce v Somersu, by mi neunikla.

Jde mi o tohle: Julie o tom začala, protože se chtěla ujistit, že budu našeho syna bránit stejně, jako tamta rodina bránila svého. Chtěla se ujistit, že to udělám, i kdybychom oba uvěřili, že moji pacientku znásilnil. I kdyby se ukázalo, že je sociopat. Moje přesvědčení ji uklidnilo. Mě naopak zneklidnily její pochybnosti.

Hodně jsem o té rodině přemýšlel. Přemítal jsem, jestli vědí, že je vinen, a je jim to jedno. Nebo jestli se chytají každého rozporuplného důkazu a snaží se sami sebe přesvědčit, že oběti jsou jen žalostné děvky, aby mohli věřit v synovu nevinu a ospravedlnit své jednání. Zároveň se přiznám, že jsem si v duchu poněkud rozmarně říkal, že bych sám, vzhledem ke svým hlubokým znalostem psychologie, byl v podobném ospravedlňování velmi schopný. Nemusel jsem si však svou teorii ověřovat a na podobné otázky odpovídat. Nesdílel jsem manželčinu rozpolcenost ohledně našeho syna.

Postavil jsem se před televizi a zablokoval Jasonovi výhled. Snažil se dívat kolem mě, zleva, pak zprava, a nepřestával mačkat ovladač. Nakonec mi pohlédl do tváře a pochopil, že nadešel čas na ten rozhovor, na který ho máma připravovala – onen důvod, proč nesměl v pátek večer nikam ven.

Musím končit, rozloučil se s kamarády. Ještě párkrát cvakl na tlačítka, potom ovladač odložil. Jeho postava zmizela. Vypnul jsem televizi.

Nebudu vás nudit podrobnostmi o tom, co kdo z nás říkal. Jen uvedu, že jsem mu pověděl o Cruzi Demarcovi. Muži v modré Hondě Civic. Pověděl jsem mu, že Demarco viděl v době znásilnění Jenny Kramerové odcházet do lesa někoho v modré mikině s červeným ptákem. Vyložil jsem mu fakta, která by mohla vést k tomu, že by se on sám stal podezřelým. Vyholení. Bělidlo. Mikina. Jedině s tím posledním můžeme něco dělat.

Viděl jsem, jak ty informace zpracovává. Viděl jsem v jeho lebce matčin mozek, nikoli svůj.

„Rozumíš tomu, co ti říkám? Budou tě znovu vyslýchat.“

To vím. Volají si postupně všechny z družstva.

„Řekneme si to na rovinu,“ pokračoval jsem. „Já vím, že jsi neudělal nic, co by mohlo Jenny Kramerové ublížit.“

Neudělal! Slyšel jsem v jeho hlase strach.

„Já vím. Ale je ti jasné, jak to bude vypadat. Budou se tě ptát, jestli jsi vyholený – nejen na nohou, ale všude. A budou se tě ptát na tu mikinu.“

Nic neříkal a mně bylo všechno jasné. Byl vyholený všude. Na večírku byl v té mikině.

„Jasone. Je to už tak dávno, že si to pořádně nemůžeš pamatovat, ne?“

Zvláštně se na mě zadíval, ale potom mu to začalo docházet. Udělal jsem mu proslov o nespravedlnosti světa. Pověděl jsem mu, které věci by mohly být použity proti němu, a viděl jsem, že chápe, co je třeba udělat. Bavili jsme se o morálce a o těch několika vzácných případech, kdy lze překročit hranici a zachovat se jako zvíře. Sebezáchova byla jedním z nich.

„Jsi nevinný a zasloužíš si, aby se s tebou jako s nevinným jednalo. O nic jiného nejde.“

Dobře, tati.

„Tak. Ještě se chci zeptat na jednu věc ohledně toho večera, abychom měli jistotu, že jsme mysleli na všechno. Potřebuju vědět, co jsi dělal u toho lesa.“

A můj syn mi zalhal. Díval se mi u toho zpříma do očí. Myslel si, že mě dokáže oklamat. Jsem podceňován ve vlastním domě.

Já u lesa vůbec nebyl. Celou dobu jsem byl v domě.

„Jasone. Prosím tě. Viděli tě.“

Nebyl jsem tam! Přísahám!

„Takže se kromě toho dealera nenajde jediný člověk, který by tvrdil něco jiného?“

Ne! Přísahám!

„A co ta mikina? Proč jsi ji zahrabal do skříně?“

Nevím. Mám v pokoji bordel. Někdy když přijdu domů, tak prostě jen hodím věci do skříně.

Znovu mě zaskočilo, jak silné pouto mě k tomuhle slabému, průměrnému lháři váže. V tu chvíli mě znechucoval. Přesto jsem zůstal věrný svému plánu chránit ho za každou cenu. Jakkoli vysokou. Cítil jsem, jak se mi do kostí vkrádá odpor k sobě samému. A nesnesl jsem pomyšlení na to, kolik úsilí mě bude stát, abych si tohle jednou odpustil. Proto jsem na to raději nemyslel.

Dohodli jsme se na tom, co je třeba udělat. Jason odešel do

pokoje vymazat z veškerých sociálních sítí všechny své fotky v inkriminované mikině. Zdálo se mi, že rozumí tomu, jaké hranice jsem stanovil. Hranice své ochoty lhát pro něj a krýt ho. A že to dělám jen proto, že pevně věřím v jeho nevinu. Neprozradil jsem mu, že bych se stejně zachoval i v opačném případě. Ani to, že jeho matka moje přesvědčení nesdílí.

O hodinu později odešel někam za kamarády. Nevím, co to do mě vjelo, ale dal jsem si velkou skotskou, pak jsem odvedl manželku nahoru a ošukal ji jako Bob Sullivan tu sekretářku.

V posteli jsme ale nezůstali. Manželka mě políbila a usmála se, potom vstala a šla se osprchovat. V žilách mi pulzovala krev a já ji prosil, ať vyplaví na povrch tu myšlenku, o níž jsem věděl, že se uvnitř ve mně skrývá. Mučí mě. Ani ten animální sex s manželkou ji nezahnal.

Zavřel jsem oči a nechal ji, ať se vynoří ze stínů. Celou dobu jsem se bál toho, že můj syn byl v tom lese, protože by to znamenalo, že ho můžou obvinit ze znásilnění.

Můj syn byl v tom lese. Můj syn byl v tom lese ve stejnou dobu jako násilník.

Zalapal jsem po dechu. Proboha, blesklo mi hlavou.

Místo Jenny klidně mohl být obětí můj syn.

Kapitola dvacátá třetí

Víkend byl rozpačitý a po emocionální stránce bolestný. Manželka několikrát brečela, většinou v koupelně, zatímco měla puštěnou vodu. Vyšla zarudlá v obličeji, se zarudlýma očima. Syn byl nezvykle tichý, většinu času strávil trénováním v bazénu a potom venku s kamarády. Nechtěl být s námi.

Já sám přemohl své obavy a uložil je v krabici do police, jako to dělá moje žena. Mého syna nikdo neznásilnil a nemělo smysl plýtvat duševní energií na to, co se snad mohlo stát. Soustředil jsem se raději na to, co mu dosud hrozilo.

Čas, který jsem strávil „resetováním“ svého mozku, přinesl ovoce. Když v pondělí dorazil na pravidelné sezení Sean Logan, měl jsem vymyšlenou další část plánu.

Sean uvízl před těmi červenými dveřmi. Navzdory naší usilovné snaze se mu žádné vzpomínky nevracely. Začínal jsem se od zoufalosti přiklánět ke smíření. Sean tehdy stál kus od centra výbuchu. Ten zasáhl plnou silou jen jeho kolegu, Hectora Valanciu. Podle zprávy z vyšetřování se Valancia nacházel přímo nad náloží, jako by si ji snad prohlížel. Přesto Sean ztratil vědomí. Je dost dobře možné, že se vzpomínky z okamžiků kolem výbuchu vůbec neuložily.

Přišel s úsměvem na rtech a působil nezvykle uvolněně.

„Jak se daří? Jaký byl víkend?“ zeptal jsem se ho.

Sean se posadil a plácl se do kolen. Docela fajn. Jo, docela to šlo.

„To rád slyším. Něco konkrétního?“

Nevím. Začíná se lepšit počasí.

„Ano. Sníh je konečně pryč, co? Letos to trvalo.“

To teda jo. V sobotu bylo patnáct. Svítilo sluníčko. Vzal jsem kluka na baseball. Měl z toho druhý Vánoce.

„To jsem rád. A Tammy?“

No, vždyť víte. Ale jo, zvládá to.

„Nějaké záchvaty?“

Ne. Ani jeden. Myslím, že ty prášky konečně začínají zabírat.

„Nejde jen o prášky, Seane. Berete je už přes rok. Hlavní je ta práce, kterou odvádíte.“

Sean byl ten nejskromnější, nejpokornější člověk, jakého jsem kdy poznal. Přestože jsme s oživováním vzpomínek nedělali žádné pokroky, bojoval ze všech sil, aby ovládal své chování, identifikoval své emoce, své „duchy“, a dokázal je zahnat dřív, než doma praští pěstí do zdi. Svou ženu ani syna nikdy neudeřil. To by si dřív prohnal kulku hlavou. Přesto z něj šla hrůza, když se přestal ovládat. Když nad ním duchové zvítězili.

Pokrčil rameny a sklopil zrak ke koberci.

„Vy sám musíte být pánem svých úspěchů, Seane. Co vám podle vás pomáhá?“

Odpověď jsem znal. Byl jsem zvědavý, jestli to řekne nahlas.

Nevím.

„Můžete mi popsat, jak jste se cítil třeba se synem na tom baseballu? V minulosti jste jenom hrál podle scénáře. Předstíral jste, že vás jeho společnost těší, aby si nepřipadal odstrkovaný. Bylo to tak i v sobotu?“

Ne. Vůbec ne. V jednu chvíli jsme měli obsazené všechny mety. Šťouchl jsem do něj a povídám: „Te se ukáže, chlape! Máme všechny mety!“ A on vykulil oči… vstal, chytil se zábradlí a začal poskakovat na místě. A opakoval u toho: „Hezky! Hezky!“ A já říkám: „Jo, kámo! Te se to rozhodne, co?“ Myslím, že ve skutečnosti pořádně nevěděl, co to znamená. Mám dojem, že zatím moc nerozumí tomu, co se na hřišti děje. Ale pak se na mě podíval a pořád měl tak obrovskou radost a… prostě se nemohl udržet, skoro jako kdyby měl tou radostí vybuchnout… Seanovi se začal třást hlas.

„To je v pořádku, Seane,“ řekl jsem.

A s tímhle svolením se mu trochu zamžily oči. Jen trochu, opravdu.

Ježiš, omlouvám se. Jen mě to… kapku přemohlo. Pořád to cítím.

„To je vážně dobře, Seane. Je dobře, že takové věci cítíte. Vím, že se spoustu času snažíte nic necítit – ty věci, které do vás nepatří. Ale tohle tam patří. Tahle nesmírná radost tam rozhodně patří.“

No jo. Sakra. Asi jo.

„Co udělal Philip potom, když tak skákal radostí?“

Sean se usmál od ucha k uchu. Podíval se na mě a povídá… Ježiš… dejte mi vteřinku… Fajn… Povídá… „Táto! Já tě prostě miluju!“

Objevilo se pár dalších slz. Podal jsem mu papírový kapesník. Bylo to krásné. I po tom černém víkendu, po tom zaprodání vlastní duše, mě pohled na tohoto mohutného, silného muže naprosto udolaného láskou svého dítěte, velmi dojímal.

„Seane,“ řekl jsem. „To, co právě teď cítíte. To je skvělé! Je to láska. Cítil jste a pořád cítíte lásku ke svému synovi. Co dalšího?“ Jsem vděčný. Jsem obrovsky vděčný. Tenhle klouček, tenhle maličký človíček v tomhle pošahaným světě, a mně se nějak povedlo naplnit ho radostí. Čistě jen tím, že jsem s ním jel hodinu do Bridgeportu a koupil mu hotdog.

„Ale ono zdaleka nešlo jen o tohle. Copak to nevidíte? Philip vnímal, jak ho milujete a jak toužíte s ním být, a právě to ho naplnilo radostí! To pouto. V tomhle pošahaném světě žije velký, silný chlap, který ho má rád, a tak ví, že se mu nemůže nic stát. Ví, že bude mít domov – a nemluvím o zdech a oknech, ale o místu v něčím srdci. Právě to z nás dělá lidi!“

Sean se na mě díval trochu zvláštně a já si uvědomil, že jsem emocím popustil uzdu mnohem víc, než mám ve zvyku. Zhluboka jsem se nadechl, abych se ovládl. Po víkendu jsem měl rozdrásané nervy a přestával jsem si hlídat, co říkám.

„Ty pocity, které ve vás ta vzpomínka probudila – už vidíte, jak jsou vzpomínky provázané s emocemi?“ S obdivuhodnou přesností jsem změnil kurz.

No jo. Omlouvám se, že jsem se nechal unést. Sakra. Já nikdy nebrečím, fakt. Nikdy.

„A dokážete si představit, že byste cítil něco takhle silného, a nevěděl proč?“

Sean se zasmál. Jo. Nejspíš bych si myslel, že jsem se do vás zabouchnul nebo tak něco, že jo?

Zasmál jsem se s ním. „Přesně. Nebo do někoho úplně cizího na ulici. To by mohlo špatně skončit.“

Jo, to jistě. Ale nijak bych se nezlobil, kdyby ti moji duchové byli takovýhle. Ty bych si klidně i nechal.

„Trochu víc spontánní radosti by nejspíš neuškodilo nikomu z nás. Chcete se zase pustit do práce na těch vzpomínkách?“

Jo. Pojďme na to.

Vstal jsem a došel ke stolu pro notebook. Vždycky jsme na něm měli puštěnou tu simulaci. „Dobře. Ale nejdřív se chci zeptat… přijdete tenhle týden na skupinu?“

Bedlivě jsem sledoval jeho výraz. Na skupinové terapii se vídal s Jenny. Od té doby, co tam začala chodit, nevynechal ani jeden z nich ani jednou.

Jo, jistě.

Působil až přehnaně nenuceně.

Choval jsem podezření, že ti dva jsou si čím dál tím bližší. Ne že bych chtěl snižovat svoje zásluhy, ale u obou jsem pozoroval drastickou změnu nálady, která nijak nekorespondovala s postupem práce na oživování jejich vzpomínek. Ptal jsem se Jenny na Seana. Možná až příliš často. Začínala uvažovat o tom, jestli náhodou nedělají něco špatného. Cítil jsem v jejím hlase váhání.

Nic špatného samozřejmě nedělali. Jak by to mohlo být špatné, když jim to oběma pomáhalo? Jenže od esemesek a Skypu postoupili ke schůzkám u kafe a k dlouhým procházkám. Sean neměl stálou práci, jen tu a tam něco. Jenny nechodila do školy. Jezdila na kole do města, tam se setkali, ve Fairview, a odjeli někam, kde je nikdo neznal. Charlotta měla za to, že Jenny chodí po obchodech nebo je s kamarádkami. Byla šťastná, že jen nesedí doma. Říkala mi, že když Jenny jede do města, připadá jí šťastná, opravdu šťastná, a tak si nedělala žádné starosti. Nikdy prý nebyla pryč víc než pár hodin.

Jenny se mi k těmto tajným schůzkám přiznala a já cítil povinnost nechat si její tajemství pro sebe. Přesto, Seanovi bylo pětadvacet. Byl ženatý. Jenny bylo šestnáct. Šlo o jedno z těch dilemat, která vám sedí v hlavě, kdesi v pozadí, jako maličká prasklina na stropě. Mezi vším ostatním, co se děje, na ni snadno zapomenete. Ale čas od času vám padne do oka a vy se zamyslíte: nezhoršilo se to? Není na čase začít s tím něco dělat? Nedopustil bych, aby jejich vztah přerostl do milostné roviny. Nedopustil bych, aby se celý strop propadl. Jenže jak poznat, kdy se ta prasklina chystá povolit? Pod omítku není vidět.

Sean cítil lásku k synovi díky svému poutu s Jenny. Tohle pouto bylo zcela jedinečné, bylo to porozumění, které přesahovalo obyčejnou empatii a které nemohli nalézt u mě ani u nikoho jiného ve svém okolí. Pouto, které na základě tohoto porozumění vzniklo, dávalo Jenny domov, místo, kde se cítila v bezpečí. A Seanovi dávalo moc.

Když jí Sean uprostřed noci zavolal, plný vzteku, ruce zaťaté v pěst, Jenny věděla, jak mu je. Nemusela mu nic říkat. Musela jen poslouchat. Sean dělal totéž pro ni. Než se nám podařilo oživit tu jednu maličkou vzpomínku na znásilnění, vykládala mi, jak se s Seanem cítí.

Přemýšlím o tom spoustu hodin. Zavřu oči a představuju si, jak sedíme v kavárně nebo se procházíme u jezera. Vidím jeho obličej a předříkávám si všechno, co bych mu chtěla povědět. Jako kdybych zkoušela nějakou divadelní roli nebo něco takového. Nejsem schopná myslet na domácí úkoly, které mám udělat pro doučovatelku, na plány s mámou, prostě vůbec na nic. Představuju si, že beru všechny svoje špatné pocity a házím je do pytle na odpadky, obrovského černého igelitového pytle. Jeden po druhém, to pálení v žaludku, to bušení v hrudníku, strach ze všeho a z ničeho, ten pocit, že nic není takové, jaké se to zdá, tu dezorientaci – všechno, o čem se tady spolu bavíme, všechno, co mě dohánělo k šílenství až tak, že jsem se pokusila zabít –, tohle všechno začnu házet do pytle. A pak s tím pytlem jedu na kole a uvidím jeho auto a on vystoupí a hned, bez váhání, ode mě ten pytel vezme, strčí ho do kufru a já od něj mám celou tu dobu, co jsme spolu, naprostý pokoj. Je pryč, fakt pryč! A ať děláme cokoli, jen tak se bavíme o nesmyslech nebo celou dobu brečím nebo mi on vykládá o tom, co ho ten týden rozzuřilo – je to fuk, protože ten pytel s odpadky je zamčený u něj v kufru.

„A co se stane, když se vrátíte do města, zaparkujete a vy vystoupíte a odemknete si kolo? Potom vám ten pytel na odpadky vrátí?“ zeptal jsem se. Obyčejně znám odpověď na své otázky předem. Tentokrát jsem ji neznal.

Nevrátí mi ho. To by nikdy neudělal. Ale ty odpadky se brzy nasbírají znovu.

„To mě mrzí, Jenny. Musí to být hrozně těžké, tohle vědomí, že jste se jich nezbavila navždycky, když s nimi odjíždí.“

Ale hlavní je, když vím, že za týden nebo třeba deset dní, to je jedno, mu ten pytel budu moct dát znovu a aspoň na chvíli se ho zbavím. Takže když na mě ty věci přijdou, prostě si představuju, že je házím do pytle. A když přijdou další, hodím je tam taky. Prostě ho naplním, pak s ním sednu na kolo a odvezu ho jemu.

Já od Jenny tenhle pytel vzít nemohl. Ani její rodiče nebo kamarádky nebo ostatní členové naší skupiny. Jen Sean. Dokážete si představit, jakou moc mu to dávalo?

Sean jí tenhle pytel s odpadky nevracel. Nikdy jsem se ho na to neptal, vlastně jsem se ho na Jenny neptal vůbec, protože jestli tenhle slušný chlap něco opravdu nepotřeboval, tak další důvod k sebemenšímu pocitu viny. Ale odpověď znám. Seana by nijak netěšilo, kdyby svá břemena předával jiným. Jeho potěšení a radost vyplývaly právě z té moci dávat radost jí. Bral si od ní pytel s odpadky a získával tím důvod, proč každý den vstávat. Důvod, proč dál bojovat. Důvod žít.

Ano, Sean miloval svého syna. Zatím jsem neměl jasno v tom, jestli miluje svou ženu, nebo se jí jen cítí zavázaný. Neprožili spolu snad ani jeden klidný den. Syna však každopádně miloval a tu lásku v něm uvolnilo právě jeho pouto s Jenny. Podařilo se jí totiž prorazit chodbičku skrz jeho pocit viny a kolem jeho duchů. Ti se té moci, kterou mu Jenny dávala, nemohli dotknout. A tahle moc byla jako neviditelné silové pole kolem jeho lásky, chránila ji, umožnila jí konečně bezpečně vylézt z úkrytu.

Míchám tolik metafor dohromady. Zoufale se snažím vám něco vysvětlit, ale jsem bezradný.

Pojďme se shodnout alespoň na tom, že mezi nimi bylo něco jedinečného.

Jenže tu byl problém: on byl muž a ona žena – mladá, jistě, ale pořád žena. A jakmile mezi mužem a ženou vznikne takhle silné spojení, chce to dotáhnout až do konce. Což mezi mužem a ženou znamená sex. Ne někdy. Ne možná. Vždycky.

Posadil jsem se ke stolu, který stál mezi námi. Všechno jsem dělal pomalu, protože telefonát, o který jsem ráno požádal, přišel o pět minut později, než jsem měl domluveno.

„Promiňte, Seane. Tohle budu muset vzít. Nevadí vám chvíli počkat?“

V pohodě, vůbec, odpověděl.

Odešel jsem s telefonem do chodbičky mezi ordinací a toaletou.

Dveře jsem jen přivřel.

„Díky, že voláte, detektive Parsonsi,“ řekl jsem. Stál jsem těsně u škvíry ve dveřích. Neztišil jsem hlas.

Ale jistě, rádo se stalo. Říkal jste, že byste ode mě potřeboval něco prověřit. Nějaké novinky ohledně Jenny? Vzpomněla si ještě na něco?

„Ano, něco takového. Ale poslouchejte. Tohle musí zůstat jen mezi námi dvěma, rozumíte? Až vám to řeknu, určitě pochopíte proč.“

Jsem jedno ucho, Alane. O co jde?

Srdce mi bušilo jako splašené. Připadal jsem si zkažený. To dopoledne se Seanem mě tak pozitivně nabíjelo. Když jsem poslouchal o jeho chvílích s Philipem. Když jsem sledoval jeho slzy. Bylo to tak čisté a posvátné. A teď jsem se chystal vydat dál po své zhoubné cestě.

Sean byl světlo. Já temnota. On byl dobro. Já zlo. On byl čistý.

Já špinavý.

Spolkl jsem tu trpkou pilulku a pokračoval. Dítě s krabičkou zápalek. A jedna už hořela.

Alane – jste tam? Koho byste ode mě potřeboval prověřit?

A tak jsem to řekl. Řekl jsem to. A řekl jsem to tak nahlas, aby mě Sean nemohl přeslechnout.

„Boba Sullivana.“

Kapitola dvacátá čtvrtá

Následující den bylo úterý a já se jako vždycky vypravil do Somersu. Práce s kriminálníky, s lidmi, kteří na mě řvali, nijak si mě nevážili a snažili se mě podvádět, mi přinesla úlevu. To mě znepokojilo. Copak jsou moje vlastní zločiny natolik opovrženíhodné, až mám pocit, že si takové zacházení zasloužím? Jsem teď odsouzen k životu mučedníka, abych splatil dluh za svoje přestupky? To bych se raději přidal v hrobě ke Glennu Shelbymu, než žil takhle.

Na Somers to byl poklidný den. Nebo byl spíš poklidný ve srovnání s posledním týdnem ve Fairview. Kšeftaři s prášky jako obvykle zkoušeli moji trpělivost. Vězni, kteří léčbu skutečně potřebovali, nejevili známky zlepšení ani vděku za tu drobnou úlevu, kterou jim moje léky na předpis přinášely. Zaměstnanci mi připomínali, jak skličující může život být, když si člověk nedá záležet na tom, aby si jím vydláždil tu správnou cestu – aby si postavil dobrý dům. Přesto se během dne nepřihodilo nic, co by mě vyvedlo z míry.

Zatím jsem toho řekl velmi málo o své vlastní rodině, svých rodičích a sestře. Pro náš příběh mi to nepřipadá důležité, a přece spousta z toho, co jsem vám tu vysvětloval, souvisí se všelijakými nehodami a dysfunkcemi v dětství. Snad když vám vyjevím víc dílků ze své vlastní skládanky, lépe pochopíte, proč jsem udělal to, co jsem udělal.

Už víte, že moji rodiče jsou skvělí, šlechetní lidé. Vídám je jednou ročně v létě. Julie to bere velmi dobře. Musíme k nim letadlem, takže to vyžaduje spoustu plánování a úsilí. Dnes už jsou to starší lidé a neradi cestují, takže je na nás, abychom jezdili navštěvovat my je. Moje sestra je o deset let mladší a nemáme toho moc společného. Přednáší historii v Londýně. Nikdy se nevdala, ale připadá mi, že je se svým životem docela spokojená. Každé Vánoce nám posílá přání s fotkou sebe a svých dvou labradorů.

To by prozatím stačilo. Snad jsem vás uspokojil, že moje snaha pomáhat Jasonovi vycházela ze sobeckého, ale naprosto normálního rodičovského instinktu chránit vlastní děti, a z ničeho vypočítavějšího či zkaženějšího. Cítím potřebu se ospravedlnit – sám sebe i své činy. Je to jednoznačně důsledek pocitu viny. Svým pacientům říkám, že z pocitu viny nemůže vzejít nic dobrého. Svádí nás na cesty, na kterých nemáme co pohledávat, pakliže toužíme postupovat kupředu. Ze samé své podstaty je to emoce, která nás směřuje dozadu, do minulosti. Vidíte, jak už mě dokázala odvést od úkolu, který ležel přede mnou?

Byly to náročné dny a já věděl dost na to, abych si uvědomoval, kolik pomoci budu sám od sebe potřebovat. Říká se, že lékaři bývají těmi nejhoršími pacienty. To proto, že máme tak ohromnou moc. Moc léčit, pokud jsme schopní. A moc ubližovat, pokud nejsme. Když se máme sami zařadit mezi ty, nad nimiž touto mocí vládneme, vnímáme to jako vlastní pokoření. Pro někoho je dokonce příliš velké. Abychom si udrželi sebevědomí nezbytně nutné ke směřování své moci, musíme mít hodně velké ego. Nemůžeme si dovolit váhat nebo pochybovat, to bychom nebyli schopní fungovat, dělat svou práci. Představte si ve své ruce nůž, skalpel, pod čepelí měkkou tkáň. Pohyb vaší ruky rozhodne o životě pacienta na operačním stole. V mém případě ta ruka drží pero, rozhodují slova, která do pacientova těla vyšlou chemické látky, jež změní jeho mozek. Mozek, který řídí jeho tělo. Přiznání slabosti. Připuštění nezbytné pomoci. Působí to jako kluzký svah předznamenávající lékařův pád.

Moc léků jsem v životě nebral a ani jsem nehodlal s tím začínat. Omezil jsem se na malé dávky lorazepamu. Kočíroval jsem svoji úzkost stejně, jako ji musela kočírovat Jenny nebo Sean. Zkoušel jsem si namlouvat, že se cvičím v empatii, že díky tomu budu lepší terapeut. Nebyl jsem však tak naivní, abych nepoznal, jaký je mezi námi rozdíl. Jenny si mohla dovolit celý den probrečet nebo házet své pocity do pytle na odpadky a ten pak dát Seanovi. A Sean si mohl dovolit bušit pěstí do zdi a běhat spousty kilometrů. Měl Jenny, která mu pomáhala nacházet pro všechno důvod. Já si nic podobného dovolit nemohl. Musel jsem do práce. Musel jsem za svými pacienty. Musel jsem se usmívat na manželku a jezdit se synem na plavecké závody. Musel jsem ho podporovat, ale současně přísně dohlížet na jeho chování. A musel jsem svůj plán uvádět ve skutečnost po maličkých krůčcích. S dokonalou přesností.

Uplynul zbytek týdne. V pátek jsem se viděl s Tomem. Byl čím dál tím naštvanější na detektiva Parsonse, že se mu nedaří najít toho kluka v modré mikině. S Charlottou jsem se sešel ve čtvrtek. Měla další neuspokojivou schůzku s Bobem, další hádku s Tomem, ale soustředila se na nové pouto s dcerou. Říkala mi, že Jenny byla po středeční skupinové terapii kvůli něčemu rozrušená. Zeptala se mě, jestli se něco stalo, a já jí zalhal. Pracoval jsem s Jenny na hlasech, na slovech Panebože, panebože. A se Seanem jsem pracoval na těch červených dveřích. Ani jeden se nesoustředil. Oba přede mnou něco tajili. Po středečním setkání skupiny spolu dlouho hovořili na chodbě. Charlotta čekala venku v autě. Ostatní pacienti procházeli kolem nich. Rozloučili se dlouhým objetím, jehož jsem byl nezpozorován svědkem.

O tom, co se dělo mimo mou ordinaci, jsem se mohl dozvědět nejdřív příští týden. Ale všechno, co se dělo, jsem měl samozřejmě na svědomí.

Jako první s tou informací přišla Charlotta. Zavolala mi následující pondělí a zeptala se, jestli se může zastavit. Když jsem jí otevřel, protáhla se kolem mě do ordinace, a než jsem se stačil posadit, už brečela a mluvila zároveň.

Tohle je špatně! Hrozně špatně!

„Zhluboka se nadechněte, Charlotto. Zavřete oči. Máme dost času na to, abyste mi všechno řekla, všechno vypověděla, takže… na chvíli zadržte a uklidněte se.“

Dobře, dobře…

Poslechla mě. A já čekal, téměř bez sebe netrpělivostí. Jasona si pozvali k výslechu na příští týden. Parsons už zaznamenal, že můj syn je členem plaveckého družstva. Že byl na večírku. Ale k tomu se dostanu. Už jsem si začínal myslet, obávat se, že nic z toho, co jsem udělal, nezaúčinkovalo. Že sirka, kterou jsem zapálil a hodil na zem, prostě zhasla a nic od ní nechytilo. Nezbývalo mi moc času. Ale že bych se pletl? Že by plamínek přece jen přeskočil? Charlotta otevřela oči, ovládla své slzy. Odpověděla na moji otázku.

Všechno to nabralo špatný směr. Vaše práce s Jenny, ty vzpomínky, které se jí oživily, všechno se jí to motá dohromady, všechno se jí to plete a ona si te myslí… zatraceně… řekla vám to? Tvrdila mi, že to nikomu neřekla, ale muselo k tomu dojít tady… určitě!

„Charlotto,“ zarazil jsem ji, „počkejte. Nejdřív mi povězte, co Jenny říkala, a já vám pak můžu povědět, co o tom vím.“

Přestávala se ovládat. Viděl jsem jí to na očích. Tušil jsem, že byla většinu noci vzhůru, hlavou jí vířily myšlenky, a teď z nich zůstala už jen zamotaná změť vytrhaných kabelů.

Myslí si, že to byl Bob. Jenny si myslí, že ji znásilnil Bob. Dokážete si to představit?

„Aha.“ Nacvičoval jsem si svou reakci celé dny. Vím, že jsem ji trefil správně, protože Charlotta zůstala pohroužena ve své krizi.

„Jak k tomu došlo?“

To řekněte vy mně! Povídala, že jste pracovali na hlasech, na slovech. Že prý se jí vybavil Bobův hlas. Pouštěla mi nějaké jeho reklamy na YouTube. A kolikrát se s ním setkala, v prodejnách i ve městě. Je to přece Tomův šéf!

„Říkala, kdy se to stalo? Je pravda, že jsme pracovali na slovech a hlasech, ale během sezení se na nic nerozpomněla. Myslel jsem si, že to bude slepá ulička.“

Charlotta se objímala oběma rukama, kývala se na gauči zepředu dozadu a kroutila hlavou ze strany do strany. Naprosto typické chování při panickém záchvatu.

Tvrdila mi, že se jí to prostě najednou vybavilo. Včera u večeře byla zamlklá. Potom šla k sobě do pokoje a já uslyšela Bobův hlas z těch reklam. Vešla jsem k ní a zeptala se, co dělá, a když se ke mně obrátila od počítače, po tvářích se jí řinuly slzy. Vypadala stejně jako ten den, kdy se jí oživila ta první vzpomínka na znásilnění.

„Takže se na něco rozpomněla a připadá jí to skutečné?“

Samozřejmě že se rozpomněla! Ale pamatuje si to špatně! Pamatuje si jeho hlas z toho odpoledne tam v chatce u bazénu… když jí Bob pomáhal zachránit život! Ale zařadila si ho do toho večera o rok dřív! Myslí si, že jeho hlas slyšela, když ji znásilňoval, ne když ji zachraňoval! Copak to nechápete! Motá se jí to dohromady!

Promnul jsem si bradu. Přimhouřil jsem oči a odvrátil se. Byl jsem překvapený a znepokojený, v náležitém poměru.

„To je skutečně možné. Nepředpokládal jsem, že by si z toho odpoledne, poté co ztratila vědomí, něco pamatovala. Ale je to dost dobře možné. Lidé slyší i v kómatu. Vytvářejí se jim vzpomínky. Záleží na tom, co mozek v bezvědomí dělá. Do hry tu vstupuje celá řada faktorů.“

Odmlčel jsem se a předstíral, že přemýšlím, co podniknout dál. Charlotta mě bedlivě sledovala, jako bych byl záchranný člun plující opodál. Donese ho proud k ní? Nebo ho odnese pryč a nechá ji utonout?

„No,“ pronesl jsem, „musím vám položit tu otázku, kterou ode mě nechcete slyšet. Protože ačkoli je samozřejmě možné, že se vzpomínka na jeho hlas uložila na špatné místo, musíme nejdřív vyloučit –“

Absolutně ne! Rozhodným tónem mi skočila do řeči. Naprosto nepřipadá v úvahu, že by Bob Sullivan znásilnil moji dceru.

„Dobře,“ řekl jsem. „Tak to vyřešíme. Neměla by poslouchat jeho hlas z reklam, když o těchhle věcech přemýšlí. Sama přece ví, že mimo tuhle ordinaci na těch vzpomínkách nemá pracovat.“

To si jenom myslíte! Koukala jsem se do historie v prohlížeči. Dělá to už několik dní – hledá jeho reklamy a poslouchá je pořád dokola. Dokonce se na Boba vyptávala Lucase, jestli se v jeho přítomnosti někdy necítil divně. Jako by něco udělal desetiletému klukovi! Googlovala si Boba a jeho rodinu, má je nastavené v upozorněních… Vzala si to do hlavy a te je přesvědčená, že si na to vzpomíná.

„Kdy to začalo?“

Ve středu. Po skupinové terapii. To si ho poprvé začala hledat na počítači. Nevím… možná bych toho našla víc na telefonu, ale nechci ji za to trestat, nechci, aby si myslela, že udělala něco špatného.

Ano. Ve středu po skupině. Sean jí řekl, co zaslechl u mě v ordinaci. Proto se spolu tak dlouho vybavovali. Proto se objali. Zeptal jsem se Charlotty, jak se Jenny chovala po zbytek týdne. Od skupinové terapie byla dvakrát ve městě. Měla spoustu odpadků, které potřebovala odvézt Seanovi. A spoustu tajemství, která přede mnou skrývala.

Dokážete to spravit, než to zajde ještě dál? Než to poví Tomovi?

Panebože – dokážete si to představit?

„Co myslíte, že se stane?“

Děláte si legraci? Tom by s tím šel za Bobem. A Bob by neměl jinou možnost, než mu říct pravdu.

„O vašem vztahu? O tom, proč si Jenny vybavuje jeho hlas?“

Ano! Ano!

Chápavě jsem přikývl. „Je mi jasné, proč vás to tak rozrušuje. Řekla jste to Bobovi?“

V žádném případě. Řekl by o tom Tomovi. Chtěl by předejít všemu, čemu by se předejít dalo… to si neumíte představit. Vždyť se chystá kandidovat!

„Ale v tom případě by snad nechtěl, aby se jeho milostný vztah dostal na veřejnost, ne?“

Je to lepší než obvinění ze znásilnění.

„Ano, ale zatím ho nikdo neobviňuje. Odpoledne se uvidím s Jenny. Promluvím si s ní o tom, že posloucháním těch reklam pravděpodobně nakazila své vzpomínky. Nemůžu slíbit, že o tom neřekne otci. Ale můžu ji požádat, ať je diskrétní a počká, dokud neobjevíme skutečné vzpomínky z toho večera.“

Charlotta si zhluboka vydechla. Díky! Díky díky díky.

„Musím vám však říct jednu věc, Charlotto. Nebudu Jenny tvrdit, že se mýlí. Protože tohle najisto nevím. Samozřejmě respektuji váš názor. Ale bylo by ode mě neetické, kdybych některou z jejích vzpomínek vyloučil, přestože o ní vůbec nic nevím. Pokusím se s ní najít, kde došlo k tomu chybnému propojení – jinými slovy, pokusím se vysledovat původ téhle sluchové vzpomínky na místo, které nemá nic společného se znásilněním. Ačkoli pochybuji, že bude, vzhledem k okolnostem, schopná si ji někam zařadit. Tohle bude vážně problém. Je to hrozně na hraně. Nesmím ohrozit nezávislý průběh léčby.“

Hlavně když si uvědomí, že ta vzpomínka nepochází ze znásilnění. Připomeňte jí, kolikrát se s Bobem setkala a kolikrát slyšela jeho reklamy. Nemohla ji slyšet v autě cestou na večírek? Kdo ví? Nebo něco takového. Nemůžu připustit, aby Boba obvinili ze znásilnění! A nemůžu manželovi přiznat, co dělám. To prostě nejde. Vzhledem ke všemu, co se te děje. Sesypal by se. Nebo by mě opustil. A mohla bych za to já.

Bylo to pro Charlottu opravdu hrozné dilema. Dělala na téhle frontě ohromné pokroky. Začali jsme se bavit o její nespokojenosti s Bobem a ona si pohrávala s myšlenkou, že to s ním skoncuje. Ještě jsem jí nepředstavil zbytek svého plánu – že by měla říct Tomovi o svém dětství, aby spojila obě Charlotty dohromady. Aby se té špatné Charlotty zbavila jednou provždy. Věděl jsem, že Tom by pravdu unesl. Ba dokonce, kdyby Charlotta sestoupila ze svého piedestalu a on ji začal vidět takovou, jaké je, tedy jako krásnou, ale nikoli bezchybnou ženu, mohlo by mu to vrátit část jeho mužnosti. Ještě zbývalo dokončit spoustu práce. A teď tohle děsivé narušení.

Charlotta odešla. Zamyslel jsem se nad ohýnkem, který od mojí zápalky přece jen vzplál. Sean pověděl Jenny, že Bob je podezřelý. Jenny začala o Bobovi přemýšlet, pohroužila se do jeho obrazů a hlasu, dokud si nevytvořila falešnou vzpomínku. Stejně jako ti lidé v experimentu s nákupním centrem, kteří se ve skutečnosti nikdy neztratili. Připadal jsem si jako postava v nějakém románu, jako geniální, ale záporný profesor. Doktor Frankenstein. Do jisté míry jsem si v duchu gratuloval. Podařilo se mi nastrčit do celého soukolí figurku, která odvede pozornost od mého syna. Dokázal jsem si představit, jak to celé proběhne, a přehrál jsem si to v hlavě: Boba nikdy neobviní, ale jeho obecná známost, jeho kandidatura do státní legislativy – to všechno rozpoutá mediální bouři. A až se prokáže jeho nevina, spousta lidí za to zaplatí. Budou se podávat žaloby. Parsons dostane napomenutí. Vyšetřování se zadrhne. Žádné další výslechy nevinných kluků. Žádné „hony“ na modré mikiny.

Když jsem s těmihle nechutnými falešnostmi přestal, začal jsem si nalhávat, co to bude znamenat pro Jenny a Seana a mou práci s nimi. Říkal jsem si, že budou pokračovat v léčbě. Začlenil jsem do svých fantazií zázračné okamžiky v mé ordinaci. Sean vyskakuje z gauče a volá na celý svět: Už si vzpomínám! Vím, co se u těch červených dveří stalo! Potom se vrátí domů k manželce a synovi a bude žít spokojený život. U Jenny jsem se skoro ani neodvažoval na to pomyslet. Skoro jako bych snil o tom, že jsem vyléčil rakovinu nebo vyjednal světový mír. Bylo to zkrátka příliš i na moje fantazie. Nechal jsem to do svých myšlenek pouze problesknout, a nic víc. Netoužil jsem se dlouze radovat z toho, že jí vrátím onen večer, tu nejděsivější noční můru.

Když na ten týden vzpomínám, vracím se pořád k jedné představě. Představě dítěte se zápalkami, dítěte přesvědčeného, že je dost staré na to, aby si s nimi poradilo. Rozškrtl jsem sirku a nechal ji letět. Můj ohýnek se rozhořel. V žádném případě jsem nemohl předvídat onen silný vítr, který mu dá život a takovou sílu, že ji nebudu schopen ovládnout.

Kapitola dvacátá pátá

Když jsem se odpoledne sešel s Jenny, dodržel jsem slib, který jsem dal Charlottě. Už jsem nepotřeboval být obhájcem. Potřeboval jsem dělat to, co bych dělal jako nestranný účastník.

Jenny věděla, že mi Charlotta o její vzpomínce pověděla. O Bobu Sullivanovi. Zeptal jsem se jí zcela otevřeně, jak se jí takový nápad vůbec dostal do hlavy.

Já vám to nechci říct.

Cenil jsem si její upřímnosti. A byl jsem za tuto odpověď vděčný. Co bych dělal, kdyby mi řekla pravdu – že jí Sean pověděl, co slyšel u mě v ordinaci? Měl jsem jen dvě možnosti, jak vysvětlit, proč jsem se s detektivem Parsonsem bavil o Bobu Sullivanovi. Buď bych se musel vzdát Sullivana. Sean to špatně pochopil… Sean se přeslechl… Nebo bych musel přijít s vysvětlením, proč ho podezřívám – jenže jsem žádné neměl. Jenny mě toho svým odmítnutím ušetřila.

„Dobře. Nebudu naléhat.“

Stejně bych to říct nemohla. Dala jsem slib.

„Vaše máma má pocit, a já jí s ní musím souhlasit, že není příliš pravděpodobné, aby tahle vzpomínka odpovídala skutečnosti. Zaprvé proto, že jste na ni narazila sama při jakési své vlastní introspektivní psychoterapii. A zadruhé proto, že Bob Sullivan je značně nepravděpodobný podezřelý. Chystá se kandidovat. Mohl by přijít opravdu o hodně. Je přes třicet let ženatý a neměl nikdy žádný skandál, nikdy nebyl spojován s ničím v tomto duchu. A je to šéf vašeho táty, takže by se vystavoval vysokému riziku, že ho poznáte.“

No a? Většinu žen znásilní někdo, koho znají. Polovinu žen v naší skupině znásilnil někdo, koho znaly.

Jenny se mnou to pondělí mluvila jinak než obyčejně. Nemluvila se mnou jako s člověkem, který by ji mohl zachránit, ale spíš jako s někým nezasvěceným, kdo jejímu problému vůbec nerozumí. Nelíbilo se mi to. Chtěl jsem to změnit. Nehodlal jsem přijít o to, co jsem s takovým úsilím vytvořil.

„A víte co? Máte pravdu. Budu k vám naprosto upřímný. To, na čem tu pracujeme, je silně kontroverzní. Pamatujete si, jak jsem vám povídal o těch lidech s falešnými vzpomínkami? O té teorii, že vyvolávané vzpomínky můžou být pozměněny sugescí? A že je možné vytvořit falešné vzpomínky? Jako u těch lidí, kterým tvrdili, že se ztratili v nákupním centru?“

Jo.

„Takže my tu teď máme situaci, kdy do procesu oživování vzpomínek vstoupila sugesce. Nemusíte mi o tom teď říkat, ale přinejmenším si sama připusťte, že jste upnula na nějakou domněnku a tím, že jste ji zapojila do svých představ, jste ji ohromně posílila.“

Jenny se schoulila na gauči. Viděl jsem, že neví, co si má myslet.

„Bojím se toho, že pokud tuhle novou teorii přijmeme příliš rychle a následně se ukáže, že šlo o falešnou vzpomínku, pak už nikdo nebude brát žádnou z vašich ostatních vzpomínek vážně. I vy sama o nich budete pochybovat. Pojďme se tedy zbavit všech sugescí, pojďme tiše pokračovat v práci a nejprve se na sto procent ujistit, než o tom povíme někomu dalšímu.“

Například policii?

„Ano.“

I tátovi?

„Nemůžu vám nakazovat, co byste se svými vzpomínkami měla dělat. Ale jak podle vás bude reagovat váš táta, když mu to povíte?“

Nejspíš zavolá na policii. Nebo ještě něco horšího.

„Horšího?“

Má hroznou zlost.

„To je pochopitelné. Je to jeho práce – coby vašeho táty.“

Asi jo. Ale má větší zlost než já.

„Musím říct, že mi dnes rozezlená nepřipadáte ani trochu.“ Jenny pokrčila rameny. Jsem unavená. Mám pocit, jako by mě bolel mozek. Vzpomínám si, že jsem slyšela jeho hlas, a te mi máma i vy říkáte, že si to motám dohromady. Je to, jako kdyby mi někdo říkal, že musím vyřešit nějaký matematický problém, ale já mu nerozumím, a i když to pořád zkouším, tak to prostě nejde. Nejradši bych se na všechno vykašlala.

To mě nesmírně vylekalo.

„Jak jste se cítila, než jste to řekla mámě? Když se vám ta vzpomínka vrátila, vzpomínka na Bobův hlas?“

Nevím. Byla jsem celá bez sebe, že jsem ten problém vyřešila. Hned jsem o tom pověděla Seanovi. Chvíli jsem brečela. Dívala jsem se na fotky pana Sullivana, na jeho videa. Myslela jsem na jeho syny, ty pitomečky, a na to, jak se za něj budou stydět. Myslela jsem na tátu a na to, jak ho bude chtít zabít.

„Ale počkejte… vy si nevzpomínáte? Minulý týden, když jste si čichla k bělidlu a vybavila si tu chvíli v lese. Byla jste rozrušená a zoufalá. Ptala jste se mě, proč vás oloupil o kousek duše. A teď – když jste se dívala na fotky člověka, který vám to podle vás všechno udělal, jste nic z toho necítila?“

Jenny se tvářila poraženě. Otevřel jsem ústa, abych pokračoval, abych jí vysvětlil, proč tomu tak je: Bob Sullivan ji neznásilnil. Nepamatuje si na to, že ji znásilnil on. K jeho hlasu se nepojí žádné emoce, ba naopak, pojí se k němu pozitivní emoce, protože jí zachránil život. Bylo v mé moci jí to všechno vysvětlit, jenže jsem to nemohl udělat, protože jsem potřeboval, aby se té teorie, té falešné vzpomínky, držela, přestože jsem jí to naoko vymlouval. Zavřel jsem ústa a ta slova – pravdu – spolkl.

Jenom už bych to chtěla mít za sebou.

Pronesla to s popotahováním a slzami. Měl jsem chuť pořádně s ní zatřást, aby se probrala. V čem byl najednou problém? V Seanovi? Odváděl její pozornost? Přerostl jejich vztah do něčeho intimnějšího? Nedávalo mi to smysl. Zatím získala jednu kratičkou vzpomínku na znásilnění, a sama dobře věděla, jak ohromně jí to pomohlo. Sama mi říkala, jaká to byla úleva. Mluvila o tom minulý týden na skupině, předtím než jí Sean pověděl o Bobu Sullivanovi, než se u ní najednou objevila tahle lhostejnost. Další vzpomínky by přinesly větší porozumění, větší úlevu od duchů, kteří v ní bezcílně bloudí. Bylo třeba pokračovat v práci!

Měl jsem zlost. Vím, že to opakuji pořád dokola. Bylo to pro mě těžké období. Měl jsem zlost na Jenny, že chce všechno vzdát. Měl jsem zlost na Seana, že připustil, aby jejich přátelství takhle odvedlo Jenny od psychoterapie. A zlost na svého syna, že mě přivedl do téhle situace, v níž jsem musel vědomě narušovat svou práci s Jenny, abych mu zachránit krk.

Trochu jsem se zklidnil. Vrátili jsme se s Jenny do toho večera v lese. Tentokrát jsme použili bělidlo a hudbu a já nic nepředříkával. Nepouštěl jsem reklamy Boba Sullivana. Chtěl jsem všechno tak, jak to skutečně bylo. Chtěl jsem ve své ordinaci prožít další okamžik ničím neposkvrněného úspěchu. Chtěl jsem, aby se vrátilo kouzlo toho okamžiku.

Nepovedlo se. Jenny byla odtažitá, zablokovaná. A sám jsem to dokázat nemohl. Když odešla, zůstal jsem sedět za stolem a litoval se. Právě tehdy, v té chvíli vnitřního zoufalství, mi zavolal detektiv Parsons a přinesl onen závan větru, který rozdmýchal můj ohýnek.

Kapitola dvacátá šestá

Parsons byl rozčilený. Bylo to jasně slyšet. Nevěřil, že by s podezříváním Boba Sullivana někam došel. Ani ho podezírat nechtěl. A já ho naprosto chápal. V tomhle případu už nemohl doufat v žádný jednoznačný důkaz. Vyšetřování každého podezřelého vyžadovalo, aby měl detektiv to správné „tušení“, které by se následně podařilo potvrdit. Nebylo těžké si představit, že by se takové tušení týkalo člověka jako Cruz Demarco nebo třeba i některého z kluků, kteří se večírku zúčastnili. Ale Bob Sullivan patřil k fairviewské smetánce. A měl značnou moc v celé střední části státu. Parsonsovo vyšetřování by se rázem ocitlo pod drobnohledem.

Navíc tu byl problém s mým synem, jehož jméno figurovalo na seznamu chlapců předvolaných k výslechu. Pečlivě jsem to načasoval a zavolal kvůli tomu Parsonsovi předchozí pátek odpoledne.

„Napadlo mě, že byste na tom svém seznamu měl mít i mého syna,“ řekl jsem. „Omlouvám se, že jsem na to nepomyslel dřív, ale je v plaveckém družstvu a byl na tom večírku.“

Jak se dalo čekat, Parsons se na rozpis pro příští týden ještě nedíval. Vážně? opáčil. Počkejte, mrknu se… No jo. Máme ho tady. Je napsaný na čtvrtek. Musíme schůzky domlouvat dopředu, protože všichni s sebou chtějí mít právníka.

„Jistě. Moje žena nejspíš taky. Já proti tomu osobně nic nemám.

Souhlasím, že byste rozhodně neměli nic zanedbat. Sám chci, aby se pro Kramerovy udělalo maximum.“

Parsons se na chvíli odmlčel. Přemýšlel. A oni o tom vědí, že tam váš syn… ehm, Jason, byl taky? Kramerovi?

„To opravdu netuším. Snažím se práci a soukromé věci pokud možno nemíchat dohromady. Ale asi bych jim to měl říct, přinejmenším Tomovi. Promluvím si s ním co nejdřív.“

Tím to bylo vyřízené. Manželka zavolala na stanici a nechala schůzku ještě o týden posunout. Já jsem se o výslechu mezi řečí zmínil Tomovi. Počkal jsem si, až se během našeho sezení náležitě dopálí, že policie není schopná najít tu modrou mikinu.

Tohle všechno jsme tedy měli odbyté. Teď šlo o Boba Sullivana. Podařilo se mi nebezpečí zase trochu oddálit. Jenže to nešlo dělat donekonečna.

Proklepli jsme si trochu Sullivana, Alane. Máte na něj ještě něco?

„No, po pravdě řečeno mám, ale je to hodně nejisté. Nerad bych se unáhlil.“

Hele te… potřebuju všechno, co máte. Do hajzlu… začíná se nám to vymykat z rukou.

„Co se stalo? Co jste zjistili?“

Někdy vám život připraví nečekaný dáreček. Předem vůbec netušíte, že k tomu dojde. Nemůžete s tím počítat. Ale když se to stane, máte téměř nutkání uvěřit, že nějaký bůh přece jen existuje. No… skoro se mi ani nechce o tom mluvit. Mám vaše slovo, že to zůstane mezi námi, dokud toho nebudu dost na to, abych ho mohl vzít k výslechu?

„Samozřejmě.“

Dobře. Jaro 1982. Fort Lauderdale. Našli jsme policejní záznam, který se dostal na Skidmore, kam chodil Sullivan na vysokou. Nic z toho nebylo. Žádné obvinění. Nic takového. Ale jde tam o sexuální napadení. Obětí byla šestnáctiletá dívka. Vyrazila si ven s kamarádkami, chtěly se pobavit s vysokoškoláky, kteří tam byli na jarních prázdninách. Připadá mi to skoro jako klasický případ, kdy holka ráno začne litovat všeho, co v noci vyváděla. Byla tam její fotka… přiléhavé tričko, minisukně, černá tužka na oči… dokážete si to představit, ne?

„Ano.“

Sullivanovi rodiče najali synovi právníka. Obvinění bylo staženo pod podmínkou, že bude o všem informována vysoká škola. Nic to není. A mezi námi, kdyby Tom Kramer nebyl jako utržený ze řetězu, hodil bych to rovnou do koše. Takováhle blbost může člověku zničit život. Navíc tu mícháme hrušky s jablkama.

Jaký dar, tenhle závan větru!

„Hm… chápu vaše dilema. Jak vám s tím můžu pomoct?“ Parsons si povzdechl. Bylo znát, že mu začínám pít krev. Potřebuju vědět, proč jste mě na něj nasměroval. Potřebuju vědět, na co si Jenny Kramerová vzpomněla. Nemůžu po tom chlapovi jít jen s třiatřicet let starým obviněním, které se ani nedostalo k soudu. Vypadalo by to jako perzekuce.

„Nemáte snad povinnost prověřit každou stopu, i kdyby vás dovedla k muži, jako je Bob Sullivan? Třeba toho najdete víc. Rozhodně má značný apetýt. Možná i problémy se sebeovládáním. Je to agresivní člověk. To je vidět i na jeho úspěších, jeho ctižádosti.“ To chcete, abych po něm šel s tímhle? Vážně? V tom případě byste nějakou místní holku klidně mohl brutálně znásilnit i vy – jste koneckonců ctižádostivý a úspěšný –

„Počkejte,“ zarazil jsem ho, „zeptám se vás takhle: Co jste v tomhle vyšetřování udělal ze všeho nejdřív? Prověřil jste každého z Fairview a okolí, kdo má v záznamech nějaký sexuální zločin. Nejdřív tohle a pak tu modrou hondu. Kdyby se tenkrát to obvinění dostalo před soud, nešel byste za Sullivanem a minimálně ho zdvořile nepožádal o alibi, abyste ho mohl vyloučit? Nepochybně by měl pochopení a to alibi by vám poskytl. Koneckonců jste úplně stejně jednal s polovinou mladých kluků ve městě, nebo ne?“

To není totéž. Ti kluci byli na tom večírku. To jsme automaticky věděli. Ale jak vysvětlím, proč jsem se najednou začal shánět po jeho starých záznamech? Najme si vlastní vyšetřovatele. Tým právníků. Celý případ se naprosto zvrhne. A kvůli čemu?

„Ale vždyť se chystá kandidovat. Samotného mě překvapuje, že už to nevyšťoural nějaký novinář. Klidně se můžete tvářit, že vás na to někdo upozornil.“

Já nevím. Zdá se mi to přitažené za vlasy. Chce kandidovat do státní legislativy. Protikandidátem je osmdesátiletý probační soudce s hrstí drobáků v kapse. Ne… i když mu neřeknu, proč to alibi potřebuju, musím na něj něco mít. Neříkejte mi, co to je. Jen mi zaručte, že když budu něco potřebovat, budete to pro mě mít. Zaručte mi, že se tady nehoním za přízraky.

Předstíral jsem, že o tom přemýšlím. Povzdechl jsem si. Dělal jsem, že se nemůžu vymáčknout. Parsons byl hodně nervózní.

„Něco mám. Nedá se na to úplně spolehnout. U soudu by to rozcupovali. Ale k podezření to rozhodně stačí.“

Tohle Parsons nejspíš slyšet nechtěl. Patrně doufal v nějaký důvod, proč se Boba Sullivana vzdát. Parsonsův zápal pro tenhle případ se měnil podle toho, kam právě padl paprsek reflektoru. Když svítil mimo Fairview, byl detektiv jako tygr na lovu. Stačí si ho představit v tom autě, když umíral touhou vrhnout se na Cruze Demarca. Jakmile vyšlo najevo, že Demarco má alibi, vrátil se Parsons k plaveckému družstvu a k pátrání po modré mikině, ale s mnohem menším nasazením. Dokonce si ani nepřečetl jména kluků na seznamu. Překvapilo ho, když jsem mu řekl o Jasonovi. Co je tohle za detektivní práci? Netušil jsem, proč se takhle chová. Možná nechtěl kalit vodu ve vlastním rybníce. Celé týdny dělal jen tolik, aby uspokojil Toma Kramera – a nic víc. Ačkoli Toma stejně nic uspokojit nemohlo.

Parsons zavěsil.

Předpokládal jsem, že je otázkou několika dní, než Boba předvedou k výslechu a on zjistí, že na něj bůhvíproč padlo podezření. Obrátí se na Charlottu a ta mu poví o té oživené vzpomínce na jeho hlas a o tom, jak se to Jenny v hlavě všechno pomíchalo. Co potom? To byla otázka. Kterým směrem se vítr obrátí pak? Co dalšího chytí plamenem? Bobovo manželství? Jeho kandidatura do státní legislativy? Charlotta?

Po tom telefonátu jsem se vydal domů. Nedokázal jsem se soustředit. Nedokázal jsem poslouchat cizí problémy. Vzal jsem si další lorazepam. Velmi malou dávku. Jen tolik, aby to trochu zmírnilo moji nervozitu.

Moje nadšení z toho dárku, toho větru a ohýnku, který rozdmýchal, nemělo dlouhé trvání a já si uvědomil, že se na mém nebi stahují mračna. Nevím, jak jinak bych vám to vysvětlil. Snad alespoň někteří z vás porozumí. Ti z vás, kteří docházejí do mojí ordinace, sedávají tu na gauči a povídají mi o věcech, které udělali a které se nedají vzít zpět, nebo o věcech, které někdo udělal jim. Celý život je v podstatě jen stav mysli, nebo ne? Všichni jen pomalu kráčíme vstříc svému hrobu, snažíme se na to nemyslet, snažíme se najít smysl, trávit nějak příjemně čas. Rozhlédněte se kolem sebe. Všichni, koho vidíte, budou za sto let mrtví. Vy. Váš manžel nebo manželka. Vaše dítě. Vaši přátelé. Lidé, kteří vás milují. Lidé, kteří vás nenávidí. Teroristé na Blízkém východě. Politici, kteří vám zvyšují daně a dělají špatná rozhodnutí. Učitelka, která dala vašemu synovi špatnou známku. Ten manželský pár, který vás nepozval na večeři.

Kdykoli mě něco rozruší, snažím se uvažovat tímhle způsobem. Vidím díky tomu život z úplně jiné perspektivy. Člověku neuškodí, když si občas připomene, na jak malém množství věcí doopravdy záleží. Špatná známka. Hloupý politik. Něčí přezíravost.

Bohužel je tady těch pár věcí, které jsou opravdu důležité. Věci, které nám tu chvíli vyměřeného času můžou naprosto pokazit. Věci, které se nedají předělat nebo napravit. Věci, kterých posléze litujeme. A lítost je mučivější než pocit viny. Je sžíravější než závist. A je mocnější než strach.

Proč jsem přestal sledovat ten bazén? Proč jsem nedával pozor na silnici? Proč jsem podvedl manželku? Proč jsem okrádal klienty?

Lidé den co den bojují s lítostí, brání se, aby je neokrádala o štěstí. Někdy bojují čistě proto, aby mohli normálně fungovat, pracovat, vozit děti do školy a vařit večeři, a nešli místo toho skočit z mostu. Je to bolestivé. Ukrutně bolestivé. Ti šikovní dokážou na lítost vyzrát. Potom jdou spát a ona si najde cestu zpátky na trůn.

Když se dotyční ráno probudí, jsou opět otroky nemilosrdného diktátora.

Zajel jsem na příjezdovou cestu k domu, otrok vlastní lítosti. Už jsem viděl, že svoje činy nemůžu napravit. Cítil jsem se pošpiněný, poznamenaný skvrnou, kterou už nikdy nesmyju. Skvrnou, kvůli jaké byste leccos radši vyhodili. Červené víno na bílém ubruse. Krev na Charlottině blůze. Přemýšlel jsem o Bobu Sullivanovi. Podvodník. Lhář. Ale jinak nevinný člověk. Přemýšlel jsem o Seanu Loganovi. Hrdina. Trýzněná duše. A teď v něm kypěl hněv na Boba Sullivana. Přemýšlel jsem o Jenny, přemýšlel jsem o její krvi prolité na podlaze té koupelny a o tom, jak blízko jsem záchraně jejích vzpomínek a s nimi i záchraně jejího života. To, čeho jsem se na těchhle nevinných lidech dopustil – jako bych do nich kvůli nepozornosti za volantem najel autem. Ba ještě hůř. Nešlo o žádnou nehodu. Spíš jako bych jel po silnici, na jedné straně stál můj syn, na druhé tihle nevinní – a nedalo se bezpečně projet mezi nimi.

Moje žena byla v kuchyni, chystala Jasonovi svačinu. Slyšel jsem z obýváku tu podělanou videohru, Jasonův smích, střelbu, výbuchy. Další smích.

Co je s tebou? Co se stalo? zeptala se mě manželka.

Až do té chvíle jsem si neuvědomil, že brečím. Z očí se mi řinul vztek, že jsem ho musel zachránit právě takhle, a s ním strach, který unikl z té krabice na polici. Ten den teklo hodně slz.

Prošel jsem kolem ní do obýváku. Nezastavil jsem se, abych hru vypnul. Oběma rukama jsem popadl syna a vytáhl ho na nohy.

Tati! vyjekl.

Vytrhl jsem mu z rukou ovladač a hodil ho proti televizi. Roztříštil jsem obrazovku. Moje žena přiběhla z kuchyně. V rukou držela talíř s jídlem.

Alane!

Sevřel jsem synovy paže a pořádně s ním zatřásl. „Řekni mi to na rovinu! Proč jsi byl v tom lese? Co jsi v tom lese dělal?“

Nebyl jsem tam! Už jsem ti to povídal!

Třásl jsem s ním znovu a znovu. Manželka položila talíř, přiběhla ke mně, chytila mě za ruce a snažila se mě od našeho dítěte odtrhnout.

„Víš, co jsi udělal? Víš, co se mohlo stát? Řekni mi to! Proč jsi tam byl? Proč jsi byl v tom lese?“

Julie z něj nespouštěla zrak, čekala na odpověď. Čím déle to trvalo, tím víc pochybovala o jeho nevině. Viděl jsem jí to na očích, ten smutek, který se do nich vetřel.

Všiml jsem si, že na gauči leží jeho telefon. Popadl jsem ho. Znal jsem heslo, protože mi ho Julie řekla. Zároveň jsem od ní věděl o té pornostránce, kterou objevila na jeho počítači. Otevřel jsem prohlížeč a podíval se do historie.

Co to děláš! Nech to! zaječel Jason. Vrhl se po telefonu, ale já byl rychlejší. Máchl do prázdna, telefon zcela minul.

Nechal jsem načíst obrázek, vyholenou pičku nějaké pornohvězdy, do které se právě chystal proniknout obří penis. Obrázek se záhy rozpohyboval ve video. Následoval záběr na souložící pár. Doprovázel ho i odpovídající zvuk. Manželka zalapala po dechu a přikryla si ústa dlaní.

Mami… Jason se k ní obrátil pro pomoc. Pohlédla na něj, potom na mě. Moje emoce už ji nakazily.

„Takhle stavíš svůj dům? Chceš, aby tohle viděla policie, kdyby se ti podívali do telefonu? Chceš jim dát další důvod, proč by v tobě měli vidět pachatele toho znásilnění?“

Prosím tě, tati! Na tohle koukají všichni. Je to normální! Neznamená to, že jsem někoho znásilnil!

„Normální?“ přistrčil jsem mu telefon před obličej. „Na tomhle není nic normálního. Nic!“

Prosím tě, Jasone! začala na něj naléhat Julie. Pořád tě milujeme. Pomůžeme ti. Ale musíme znát pravdu. Řekni nám to! Prosím tě, řekni nám to!

Jason zrudl v obličeji a já věděl, že jsme ho přesvědčili. Věděl jsem, že se brzy zlomí. A na okamžik jsem si skutečně myslel, že ty příšerné věci mohl mojí líbezné Jenny udělat on. Jak daleko mohou naše myšlenky zajít! Jsme tak křehcí. Hrozně, hrozně křehcí.

Dobře! zakřičel na nás a vytrhl se z mého sevření. Už mě pusť!

Stáli jsme uprostřed pokoje. Julie i já jsme tajili dech napětím.

Jason sbíral odvahu. Vypnul jsem telefon a hodil ho na gauč.

Dobře, byl jsem tam! Byl jsem tam, kurva! Máte radost? Máte radost, že mě zavřou?

Julie zalapala po dechu. Co jsi udělal? Proboha, co?

„Jasone…“ pronesl jsem skoro šeptem. Téměř jsem neovládal myšlenky.

Jason se rozbrečel. Říkal jsem, že ten den teklo hodně slz. Posadil se na gauč a svěsil hlavu do dlaní.

Šel jsem najít toho chlapa. Jak přijel tou modrou hondou.

„Cruze Demarca?“ zeptal jsem se. „Toho dealera?“

Měl jsem sto dolarů. A šel jsem ho najít.

„Kde jsi vzal sto dolarů?“

Sebral jsem je. Z peněženky v kuchyni. Nevím, čí byla – ležela tam a byla v ní spousta peněz.

„Takže tě napadlo, že ukradneš peníze a koupíš si drogy?“

Byla tam jedna holka. Ptala se mě, jestli něco nemám. Věděl jsem, že ten chlap tam venku je. Kluci tam za ním chodili, šeptali si o tom. Prodával ledacos.

„A ty sis myslel, že když koupíš ty drogy, tak co? Že ji sbalíš?“ Podíval jsem se na manželku. Musela se držet, aby se nerozesmála. Otřel jsem si obličej a také potlačil úsměv. Oběma se nám neuvěřitelně ulevilo.

„Co bylo pak? Jak ses dostal ze silnice do lesa?“

Prostě jsem… došel jsem k tomu autu, ale dostal jsem strach. Tak jsem dělal, že jenom jdu kolem… Šel jsem napravo od auta, na straně u lesa, a jakmile jsem mohl, odbočil jsem k lesu, ale jenom k prvním stromům a vrátil jsem se do domu. Peníze jsem dal zpátky do peněženky. A té holce jsem řekl, že ten chlap už odjel.

„Takže jsi v lese vůbec nebyl?“ Točila se mi hlava. Položit otázku je jedna věc. Vědět, že na ni dostanete odpověď, zase druhá. Což je hlavní důvod, proč tolik otázek zůstane nevyslovených. Někdy je snazší neznat odpověď.

Ne!

To slovo se ozvěnou odráželo od stěn mého srdce. Díkybohu!

Tisícerý dík!

Julie nebyla schopná promluvit, aniž by dala najevo svou radost, čirou radost z toho, že její báječný syn je pořád stejně báječný.

„Tohle nejsi ty,“ pronesl jsem přísně. Nevím jak, ale podařilo se mi zachovat vážnou tvář. Pořád se mi točila hlava.

„Krást peníze, a ještě k tomu chtít kupovat drogy!“

Jason se schoulil na gauči. Vážně neměl vůbec o ničem ponětí.

„Běž laskavě k sobě do pokoje. Ten Xbox si vezmi s sebou. Omlouvám se, že jsem rozbil televizi.“

Mám zaracha?

„Ano. Do příštího víkendu.“

Jason vstal, odpojil Xbox a posbíral všechny kabely, ovladače a hry. Schlíple odešel po schodech do svého pokoje.

Julie mi padla do náruče a oba jsme se rozesmáli. Obavy byly pryč. Krabice na polici byla prázdná. Temná mračna to nerozehnalo. Skvrnu to nesmylo. Byl jsem však připravený žít ušpiněný a ve věčném stínu pro toho nedokonalého, ale úžasného člověka, kterého jsem stvořil.

Kapitola dvacátá sedmá

Pokračoval jsem s jasným přesvědčením. S jasným cílem. Ne že bych potřeboval důkaz o tom, že můj syn Jenny neznásilnil. Potřeboval jsem opět vidět jeho nevinnost, jeho dobrotu. Zatím nám ohledně toho večera lhal a teď se přiznal. A v jeho přiznání, ve způsobu, jakým ho podal, v jeho slovech a tónu a výrazu, byla vepsána jeho nevinnost.

Tohle je můj syn. Moje dítě. Je to můj odkaz tomuto světu. Je to pokračování mého já. Začal jsem jejich honbu na něj vnímat jako honbu na sebe. Cítil jsem se uvnitř jinak než kdykoli dřív. Byl to primitivní pud. Choval jsem se jako lev chránící své mládě.

Nevzdal jsem se vlastních tužeb. S jasnou hlavou jsem dál propracovával svůj plán. Věřil jsem, že jsem našel způsob, jak uchránit svého syna před tím, aby byl zatažen do vyšetřování, a zároveň jak vrátit Jenny zpátky na správnou cestu. Existovali ve mně dva lidé. První byl lékař, který léčil pacienty. Druhý loutkař, který tahal za nitky a nutil ostatní tančit na melodii své vůle.

O dva dny později jsem se sešel s Charlottou. Byla rozzlobená.

Vy jste to řekl policii! O Bobovi a o tom hlasu. Vyžvanil jste jim to!

„Uklidněte se, Charlotto. O Jennyině vzpomínce jsem jim neřekl vůbec nic. Povězte mi, co přesně se stalo.“

Charlotta se ovládla a prohlížela si můj obličej. Jak jsem říkal, moje přesvědčení bylo neotřesitelné. Jako skála. Její pochybnosti a zlost, které v sobě nosila přes šestnáct hodin, se ve vteřině rozptýlily. Připadalo mi, že moje moc nemá hranic.

Chtěl se sejít. Bob. Dali jsme si sraz v tom domě, ale ani se mě nedotkl. Dokonce mi ani nedal pusu na přivítanou. Byl rozrušený. Ustaraný. Samozřejmě jsem hned chtěla vědět, co se stalo. Snažila jsem se zakrýt svoje obavy. Předstírala jsem, že o ničem nevím. Myslím, že mi věřil… těžko říct.

„Já o tom nepochybuji. Byla to koneckonců pravda. Nemohla jste vědět, kvůli čemu je rozrušený.“

Nejspíš ne. Ale měla jsem pocit, že lžu. Měla jsem výčitky, že před ním něco předstírám.

„Řekla jste mu to?“

Ne. Nechala jsem ho, ať to on řekne mně. Byl za ním detektiv Parsons. Bob povídal, že se snažil být co nejtaktnější a pořád se omlouval. Že prý se mu dostal do rukou nějaký milion let starý záznam. Z vysoké. Bob chodil na Skidmore.

„Z vysoké?“ podivil jsem se.

Jo. Povídal, že jedna holka, se kterou byl o jarních prázdninách, mu tvrdila, že je starší, než ve skutečnosti byla, a druhý den se šla vybrečet ke kamarádkám. Ty to řekly rodičům a rodiče to řekli rodičům té holky a ti šli na policii, protože holka byla ještě pod zákonem. Nakonec se to ututlalo. Bob povídal, že se pořád bál, kdy to na něj vytáhnou. Kvůli těm volbám, rozumíte, ale čekal to prý až později, až bude kandidovat na celonárodní úrovni. Každopádně se v duchu vždycky bál, že to na něj někdo vyhrabe.

„A co to má společného s naší záležitostí? S Jenny?“

Je to evidentně sexuální zločin nebo delikt nebo něco takového. Detektiv Parsons povídal, že si to potřebuje jen v rychlosti prošetřit, aby měl jistotu a mohl tuhle složku zase zavřít.

„Takže chtěl alibi?“

Jo.

„A měl Bob nějaké?“

Řekl mu, že si nevzpomíná. Že se zeptá manželky, podívá se do jejího kalendáře a pak se mu ozve. Takže Parsons odešel a Bob udělal, jak slíbil – zavolal manželce. Ta mu připomněla, že byli na nějaké akci v klubu. Na jarní ochutnávce vína. Chtěla jsem tam jít taky, ale byli jsme pozvaní na večeři.

„Na to si vzpomínám. Říkala jste, že jste se kvůli tomu pohádala s Tomem v autě.“

Ano. Takže Bob zavolal Parsonsovi a řekl mu to.

„Aha. Tím je to vyřešeno. Měl alibi?“ Abych byl upřímný, tuhle možnost jsem vůbec nevzal v úvahu. Nevím proč, ale předpokládal jsem, že Bob řekne, že byl někde se ženou, a pak nebudou schopní to nijak doložit. Manželka nikdy není dobré alibi. Ale v klubu jistě budou mít záznamy, kdo na večírku byl. A spoustu svědků. Přesto jsem neztrácel ze zřetele svůj cíl.

„Připadá mi trochu zvláštní, že si nemohl vzpomenout, kde byl. Myslím, že všichni ve městě si pamatují, kde ten večer byli. Zpráva o tom znásilnění nás všechny šokovala.“

Já už sakra nevím, co si mám myslet. Vážně nevím.

„O čem? Tohle by měla být dobrá zpráva, ne?“

Byla by to dobrá zpráva, kdyby Bob na tom večírku opravdu byl.

Nebo kdyby řekl, že byl někde jinde.

„Počkejte. Podle vás tam nebyl? Jak to víte?“

Protože to vím. Ona tam byla, jeho žena. Fran. Ehm… je mi to trochu trapné. Jedna moje kamarádka z klubu, která na tom večírku byla taky, mi potom vykládala všechny drby. Teda, až o několik týdnů později. Snažila se mě přivést na jiné myšlenky. Bob se tam prý vůbec neukázal. Fran seděla s mojí kamarádkou a jejím manželem a omlouvala ho, že nemohl dorazit. Kdyby šlo o kohokoli jiného, nestarala bych se o to a hned to pustila z hlavy. Ale šlo o Boba a já se s ním od toho večera prakticky nevídala, myslím pořádně. Hned se mi sevřel žaludek. Měla jsem strach, že má jinou ženskou.

A vítr nepřestával dout.

„Aha. Řekla jste Bobovi, že o tom víte?“

Samozřejmě. Teda, neřekla jsem mu, že mi to dělá starosti. Ale zmínila jsem se, že Fran byla ten večer sama a seděla s mojí kamarádkou. Zatvářil se překvapeně, jako kdyby si vážně nevzpomínal, kde mohl být. Přesně, jak říkáte – je to trochu zvláštní, že jo?

„Mně to tak připadá. Ale člověk nikdy neví. Vysvětlil vám nějak, kde tedy skutečně byl?“

Ne. Pořád mi opakoval, že se pletu a že Fran už potvrdila, že tam byl s ní. Parsons tomu uvěřil. Případ uzavřen.

„Tak by se vám mělo ulevit.“

Ale Charlottě se neulevilo. Nemohl jsem si být naprosto jistý, jestli se v ní začínají probouzet pochybnosti ohledně jejího milence a znásilnění její dcery, nebo jestli v ní narůstá podezření ohledně toho, že ten večer mohl být s jinou ženou. Pozoroval jsem řeč jejího těla, jejího obličeje, to, jak jí poskakuje koleno, přes které měla přehozenou druhou nohu, takže jí chodidlo tančilo ve vzduchu. Nebyla vyděšená. Byla nervózní. Dospěl jsem k závěru, že je rozrušená spíš z té druhé možnosti.

Pak jsme o tom přestali mluvit. Vzal mě kolem pasu. Pomilovali jsme se. Odešli jsme. Já se vrátila domů k rodině a předstírala, že jsem ta dobrá Charlotta.

„Jste jenom Charlotta. V téhle bitvě pomalu vítězíte. Vy to necítíte?“ Vrátil se lékař. Charlotta přejala můj slovník, věděl jsem, že označení „dobrá Charlotta“ a „špatná Charlotta“ budou souznít s jejími pocity. Její pouto se špatnou Charlottou začínalo slábnout a zároveň přikládala menší význam i dobré Charlottě. Doufal jsem, v jejím nejlepším zájmu, že se jich vzdá obou.

Vím, že používám spoustu metafor. Vyberte si tu, která se vám líbí nejvíc – vozík horské dráhy řítící se ze svahu, auta směřující vstříc srážce, vlákna cukrové vaty namotávající se na špejli. Blíží se konec příběhu a tady všechno začalo nabírat obrátky.

Pracovali jsme s Charlottou na jejích vnitřních konfliktech. Lékař byl ten den skvělý. Načasování, volba slov, to, jak ji naváděl k pravdě ukryté v jejím nitru. Odcházela znechucená, zhnusená vlastním chováním. Špatná Charlotta pomalu prohrávala. Pracoval jsem na odstranění dobré Charlotty. Mluvili jsme o jejím vztahu s Jenny, o tom, že by dobrá Charlotta, dokonalá Charlotta, nikdy nebyla schopná porozumět dceřině bolesti, o tom, jak se cítila onoho večera, kdy byla sama připravena o vůli. Začínala chápat. Ty myšlenky se jí uhnízdily v hlavě a pomalu se rozrůstaly.

Než odešla, řekla mi ještě poslední věc:

Jo… málem jsem zapomněla. Až se v týdnu sejdete s Tomem, buďte připravený. Našel v jedné ročence fotku – kluka v té mikině. Není mu vidět do obličeje, protože stojí zády k fotografovi a je v hloučku lidí, myslím, že na nějakém zápase amerického fotbalu. Je te tou fotkou posedlý. Sama nevím, jak ji našel. Musel je snad všechny prohlížet lupou.

„Nepochybuji, že mi o ní řekne. Dal tu ročenku detektivu Parsonsovi?“

Volal mu v šest ráno. Dokážete si to představit? Je úplně bez sebe.

Už mě to tak unavuje.

Usmál jsem se. Charlotta odešla. Byl jsem dokonale klidný. Sotva za ní zaklaply dveře, měl jsem v ruce telefon. „Detektive?“

Nebudu tu líčit celý rozhovor. Řeknu jen, že jsem zradil důvěru své pacientky a naznačil Parsonsovi, ať si Bobovo alibi ověří přímo v klubu. Nesnažil se ze mě tahat podrobnosti. Ale nijak zvlášť ho nepotěšilo, že tenhle případ není uzavřený. Věřím, že Tomův ranní telefonát ohledně té zpropadené mikiny a teď ten můj připravily detektivu Parsonsovi hodně mizerný den. Ale na tom mi nesejde.

Viděli jste někdy takové ty akrobaty, kteří chodí po laně a ještě u toho mají na dvou tyčkách roztočené talíře?

Odpoledne přišel Sean Logan. Byl viditelně podrážděný.

„Stalo se něco? Připadáte mi rozrušený.“

Ne. Všechno je v nejlepším pořádku, odpověděl sarkasticky.

„Seane. Uvědomuju si, že teď překračuju určité hranice. A hranice jsou v naší práci důležité. Ale mám pocit, že by ode mě byla příliš velká nedbalost, kdybych nepromluvil o jistých věcech, o kterých vím a které vás zřejmě už několik dní trápí.“

Sean na mě hleděl s výrazem vzpurného teenagera. Potom pokrčil rameny. O pouhý den dřív by se mi udělalo zle. Kdybych viděl svého pacienta, svého krásného raněného vojáka, bez úsměvu, bez dobré nálady, bez náklonnosti ke mně, hluboce by mě to ranilo. Ale ten den jsem byl skála. A věděl jsem, že se ke mně vrátí.

„Seane – vím, že jste si s Jenny velmi blízcí. Také vím, že je právě teď v hodně těžké situaci kvůli něčemu, na co si vzpomněla. Nebo si myslí, že si na to vzpomněla. A trápí se tím, že si dělám starosti, jestli je ta vzpomínka skutečná.“

Sean začal prudce oddechovat. Dosud se hrozně snadno rozčílil – ten jeho pocit viny, ti duchové, kteří v něm bloudili.

Já vám něco řeknu. Nechápu, proč ta zrůda ještě není za katrem. Nechápu, jak tady můžete sedět, když víte, co víte, a co mi všema těma velkohubýma kecama naznačujete, že víte… jak tady klidně můžete sedět a neposlat toho chlapa před soud a za mříže, k ostatním hajzlům. To v sobě nemáte nic než tyhle kecy? To nemáte city, to je vám úplně fuk, čím si ta holka prošla?

Opřel jsem se v křesle, srdce se mi rozbušilo o trochu rychleji. Jeho vztek si hledal něco, na co by se mohl navázat, něco ne tak nevinného jako jeho manželka a synek. Něco, díky čemu by ho Sean dokázal udržet v sobě.

„Mám city, Seane. Stojí mě spoustu úsilí zabránit jim, aby mi nezasahovaly do práce s pacienty. S vámi. S Jenny.“

Povzdechl jsem si a odvrátil zrak. Tváří se mi mihl utrápený výraz. Tentýž výraz, který už jsem viděl tolikrát a je teď pevnou součástí mého já.

„A pro Jenny chci z celého srdce jen to nejlepší. Z celého srdce,“ pronesl jsem s tím utrápeným výrazem. „Její vzpomínka a člověk, který v té vzpomínce figuruje, se teď prověřují – nic víc vám k tomu říct nemůžu, protože na to nemám právo –, ale mým úkolem je zatraceně pečlivě dohlédnout na to, aby se nikde nestala chyba. Ten člověk nikam neuteče. Ničemu neuškodí, když si dáme na čas a postaráme se, aby všechno proběhlo tak, jak má, takže kdyby se ukázalo, že on tím pachatelem není – protože nad vším pořád visí hodně velký otazník –, neskončil by za mřížemi na základě falešných důkazů.“

Sean na mě znovu pohlédl, tentokrát s mírnějším výrazem.

„Uvědomujete si přece, jak snadné by bylo pozměnit vaše vzpomínky na ten otřesný den tam v Iráku. Pomyslete na to, jak opatrně postupujeme, když se ty události a okolnosti snažíme rekonstruovat. Jakmile váš mozek začne tu obálku vytahovat, je to hrozně ošidný proces. Hrozně riskantní. Bojím se, že Jennyina vzpomínka byla právě tímhle způsobem pozměněna.“

Ona si to nemyslí. Je si poměrně jistá.

„A přesto když o tom člověku přemýšlí – všiml jste si toho? Žádný strach ani zloba ani smutek. Jen prázdná, čistě rozumová reakce.“

Sean se nad tím zamyslel. Věděl, že mám pravdu. Viděl jsem to na něm. Hlasitě vydechl. Uvolnil se a opřel se o polštáře. Do prdele.

„Vy si přejete, aby to byl tenhle chlap, viďte?“

Jo! Potřebuje, aby už to kurva skončilo. To víte sám. Potřebuje to nechat za sebou. Žít v budoucnosti.

„Potřebuje si vzpomenout. Jedině tak duchové odejdou. A to platí i pro vás. Pustíme se do práce?“

Pracoval jsem se Seanem dvě hodiny. Vrátili jsme se do pouště. Vrátili jsme se k té misi, ke zprávám z vysílačky, zatímco jeho druzi na ulicích té vesnice jeden po druhém umírali. Valancia po jeho boku. Ty červené dveře, místní, kteří neprchali do bezpečí. Ženy a děti. Stařec. Jeho zlost byla hlubší než obyčejně. V hlavě měl Jenny. Co hůř– měl ji v srdci. Když odcházel, věřil jsem, že je klidnější. Věřil jsem, že znám rozsah jeho zlosti i jeho moc ji ovládat. Neměl násilnickou povahu. Ale ač jsem neustále vedl v patrnosti, že je voják, nějak se mi podařilo na to zapomenout.

Kapitola dvacátá osmá

Glenna Shelbyho jsem naposledy neviděl tehdy v Somersu v zimě před Jennyiným znásilněním. Rodiče mě vychovali k tomu, abych byl velkomyslný. Vychovali mě k tomu, abych byl štědrý. Vychovali mě k tomu, abych pomáhal těm, kteří to potřebují.

Zmiňuji se o tom na tomhle místě proto, že jsem šel Glenna navštívit ten večer po sezení se Seanem. Myslel jsem na něj od té doby, co ho před více než rokem propustili z vězení. Usadil se v mém podvědomí a myšlenky na něj mě pronásledovaly tak, až mě to rušilo. Vypátral jsem ho poměrně snadno přes jeho kurátora. Pracoval doma ve své garsonce, zanášel data pro jakousi pochybnou firmu zabývající se internetovým marketingem – znáte je, firmy, které někde ukořistí vaše data a pak vám posílají nesmysly, které musíte mazat. Tu práci mu sehnala jeho teta z Bostonu. Zároveň pro něj spoustu let držela byt v Cranstonu, platila nájem a poplatky. Peníze čerpala z nevelké pozůstalosti po jeho zesnulých rodičích. Byla to postarší žena a o Glenna se starala pouze v mezích svých povinností správce pozůstalosti, za což pravděpodobně pobírala nějakou symbolickou odměnu. Myslím si, že o jeho posledním uvěznění ani nevěděla, ačkoli si byla vědoma jeho předchozích střetů se zákonem. Byl předtím dvakrát odsouzen za stalking.

Před touhle prací, která ho držela ve dne v noci doma, byl Glenn zaměstnán u údržbářské firmy. Stejně jako ve všech předchozích případech, kdy práce vyžadovala sociální interakce, byl Glenn během několika měsíců propuštěn. Odcházel zahořklý. Ta práce se mu líbila, měl rád půdu, vůni trávy a zejména kontakt s lidmi. Každá nová osoba znamenala příležitost ke sdílení důvěrností. Bohužel u jedné zákaznice zašel příliš daleko – byla to upjatá maloměšťácká matka, jejíž zdvořilost si mylně vyložil jako upřímný zájem o sebe a svou životní filozofii.

Glenn Shelby byl politováníhodný případ. Už jsem vám o něm řekl dvě věci. Zaprvé, byl to mistr v loudění příběhů ze svých obětí, osobních příběhů, o jaké se obyčejně dělíme jen s blízkými přáteli a milenci. Vždycky mě znepokojovalo, že některé z nich pocházely z našich sezení, přímo ode mě. A zadruhé, že byl jediným pacientem, kterého jsem nedokázal zachránit.

Odjel jsem ten večer do jeho bytu. Musím přiznat, že jsem se tam s ním cítil značně nesvůj. Garsonka se nacházela v bytovém komplexu uspořádaném jako motel, takže se z ní vycházelo přímo ven jako z domu. Ale uvnitř byla jen jediná místnost. Venku parkovala auta. Většinou staré a zanedbané rachotiny. Uprostřed společného prostranství byl bazén zamořený lhostejností obyvatel, takže mi, zcela upřímně, ze všeho nejvíc připomínal otevřenou odpadní jímku. Skutečně šlo jen o stupínek lepší ubytování než v útulku pro bezdomovce. Většina rezidentů byli zločinci nebo, jako v Glennově případě, lidé přežívající z dobrodiní příbuzných. Vyprávěli Glennovi svoje příběhy a Glenn je při našich sezeních v Somersu vyprávěl zase mně. Dobře jsem si je pamatoval.

Přišel mi otevřít v úhledných khaki kalhotách a formální košili, jako by se právě chystal do práce někam do kanceláře. Zevnitř se linula poměrně silná směsice pachů – čisticí prostředky a karí. Firma, pro kterou Glenn pracoval, zaměstnávala neúměrné množství Indů, přímo v Indii – což nejspíš nepřekvapí nikoho, kdo v poslední době volal někam na zákaznickou linku. Často spolu vedli videohovory kvůli školení nebo koordinaci zanášení dat, byli to virtuální kolegové. Glenn pochytil něco z jejich kultury a zjevně si vypěstoval závislost na obědech z indických restaurací.

Glenn se celý chvěl, přestože měl na rtech vzdorovitý úsměv.

Vida, vida, vida. Kohopak to tu máme.

„Dobrý večer, Glenne. Můžu dál?“

Ustoupil a ukázal na malou pohovku v koutě.

„Jak se máte?“ zeptal jsem se ho, když jsem se posadil.

Byt byl bezvadně uklizený. Nádobí pečlivě vyrovnané v prosklených skříňkách. Na kuchyňském stole ležely v dokonale pravidelných rozestupech úhledně zarovnané hromádky papírů. Prádelník zdobily porcelánové cetky. Chorobná čistotnost je pro pacienty s psychózou tohoto stupně charakteristická. Paradoxně je pro ně stejně charakteristická i špína.

Glenn pokrčil rameny. Posadil se na dřevěnou židli vedle mě, přehodil si nohu přes nohu a konečně se na mě podíval. Mám se docela dobře, Alane.

„Nevadí, doufám, že jsem se na vás přišel podívat. Tohle lékaři běžně nedělají, ale já si o vás už dlouho dělám starosti.“

Glenn se opřel. Původní vzdor začínal – pozoruhodně brzy – ustupovat jeho niterné potřebě navázat na pouto, které mezi námi dříve existovalo. Přemýšlel jsem, jak dlouho vám potrvá, než mě najdete.

Usmál jsem se na něj. Vykulil oči a já se rázem přenesl zpět v čase k našim sezením v Somersu. Sezením, která jsem musel ukončit, protože nebyl ochotný respektovat určité hranice. Hranice, které jsem mu při svých snahách o poskytnutí pomoci bláhově dovolil překračovat.

„Měl jsem přijít dřív, Glenne. Vím to. Slyšel jsem, že jste přestal navštěvovat doktora Westcotta. Potkal jsem ho minulý týden ve věznici a povídal, že od té doby, co vás pustili, se vám nedaří moc dobře. Nechcete mi říct, co se stalo?“ To všechno byla pravda. Jakmile se určité hranice poruší, nedají se obnovit. Nejsou to zdi z cihel nebo sádry. Existují v mysli, jako slova, která se nedají vzít zpět. Požádal jsem, aby Glenna přeřadili k jinému terapeutovi, doktoru Danieli Westcottovi, a ten souhlasil, že bude v Glennově terapii pokračovat i po jeho propuštění. Šlo spíš o jakýsi dozor než léčbu, cílem bylo pravidelně se ujišťovat, že Glenn nezačíná být nikým příliš posedlý. Že nehrozí, aby se opět přestal ovládat.

Glenn sklopil zrak k podlaze a pokrčil rameny. Už to nebylo jako dřív.

„Jak to myslíte? Je to skvělý lékař. A praxi má přímo tady v Cranstonu.“

Vy dobře víte, Alane.

Cítil jsem, jak mi po páteři přeběhl mráz; naskočila mi husí kůže. V měsících po přeložení Glennovy léčby k doktoru Westcottovi mi domů začaly chodit od Glenna dopisy. Netuším, jak se dostal k mojí adrese a odkud znal jména mojí ženy a dětí. Uvědomil jsem o tom doktora Westcotta i zaměstnance věznice. Přinutili ho s tím přestat a já si říkal, že jsem se možná vyhnul něčemu škaredému.

U pacientů s hraniční poruchou osobnosti existuje mnohem vyšší riziko, že si vytvoří nezdravou vazbu na svého terapeuta, než u jiných pacientů. Statistiky udávají až o čtyřicet procent vyšší pravděpodobnost. Přesné číslo však není zdaleka tak důležité jako jistota, že je tomu skutečně tak. Každý psychiatr je veden k tomu, aby se naučil udržovat přísné hranice. Jak už jsem však přiznal, sám jsem v tomto ohledu při prvním setkání s Glennem Shelbym selhal. Nechal jsem ho překročit hranice, vytvořit si obsedantní vazbu, a následovalo období nepříjemného obtěžování – díkybohu nikdy příliš vážného, protože se Glenn obával samotky a možného dalšího obvinění, které by vedlo k prodloužení trestu.

Mimochodem se jedná o dokonalou případovou studii vyvracející představu, že žádného pacienta s poruchou Osy II nelze účinně léčit. Mírnější formy ve skutečnosti léčitelné jsou, a to pomocí velmi prosté techniky cukru a biče. Tito pacienti mohou své chování držet na uzdě a také to dělají, pokud chtějí dostat odměnu nebo se vyhnout trestu.

Dají se léčit. Nedají se však vyléčit. Jakmile se s aplikací cukru a biče přestane, předchozí chování se bez výjimky vrací. Od Glenna už jsem žádný další dopis nedostal, dokonce ani po jeho propuštění z věznice. Jenže jsem zjistil, že dopisy nebyly jeho poslední snahou cítit se mi blíž. Toho dne jsem ho navštívil, abych tomu učinil přítrž.

Náš rozhovor trval asi hodinu. Potom jsem ho opustil a jel domů. O týden později našli Glenna oběšeného pod stropem.

Když jsem se o tom doslechl, vybavily se mi věci, které jsem v jeho garsonce viděl – věci, které z toho či onoho důvodu upoutaly moji pozornost, ale neprobudily ve mně žádné obavy. Byly naprosto neškodné. Švihadlo v koutě, stočené jako had. Stolička v kuchyni. Kovová hrazda na shyby připevněná pod stropem u dveří do koupelny. Strop byl poměrně vysoký – možná dva a půl metru. Když zavřu oči, ještě dnes si dokážu představit, jak pod ní visí, překocená bílá stolička těsně mimo dosah jeho chodidel. Švihadlo pečlivě uvázané nakrátko, aby nohama nedosáhl na podlahu. Jen v modrých trenkách, jinak nahý. Nerad se k tomu vracím. Mám k tomu nutkání nejspíš proto, že nešlo o obyčejné selhání, jaké v práci zažije patrně většina lidí. Moje selhání, tohle selhání, skončilo tím děsivým obrazem, který jsem vám právě nasadil do hlavy, obrazem, s nímž já žiju každý den. Je se mnou pořád a připomíná mi, že ani já nedokážu vyléčit každého pacienta.

Zanechal jsem Glenna živého, roztřeseného, ale jinak v pořádku. Vrátil jsem se do ordinace, sešel se s dalším pacientem, pak odjel domů k rodině.

Následující den mi volal detektiv Parsons. Čekal jsem, že se mi ozve. Nezapomínejte, že už jsem znovu fungoval na nejvyšší výkon, s precizností, s čistou hlavou. Viděl jsem budoucnost. Viděl jsem ji, protože jsem ji ovládal. Moje loutky na provázcích. Špejle na cukrovou vatu v mojí ruce.

Měl jste pravdu, Alane. Ohledně toho alibi. Je to kardinální průser!

„To mě mrzí. Opravdu.“ Nemrzelo mě to ani trochu.

Jak jste to věděl? Prozradíte mi to? Co dalšího přede mnou tajíte?

„To vám říct nemůžu. Už jsem vám vysvětloval –“

No jo, ta vaše posvátná mlčenlivost. Věřte mi, Alane, někdy mám pocit, že mi schválně děláte bordel v hlavě.

„Chtěl byste zastřelit posla špatných zpráv, to je celkem normální. Nijak se mě to nedotklo. Ale ten záznam o napadení na Floridě jsem nevytvořil já ani jsem vám nelhal ohledně žádného alibi. Nic z toho nejsou moje čáry, jsou to fakta.“

Parsons se zachechtal. Já vím. Omlouvám se. Jenom se netěším, až to všechno začne lítat. Tohle nebude mít šťastný konec. Ať to dopadne tak či onak. Cítím to v kostech. Dá dohromady bandu právníků, kteří mě budou chtít roztrhat na kusy.

„Jenže to jinak nepůjde. Nějak to skončit musí,“ podotkl jsem nevzrušeně. „Už jste se na to zeptal Sullivana a jeho ženy?“

Tvrdili mi, že se někde musela stát chyba. Ale účty z klubu nelžou. Na té ochutnávce vín platili jen za jednoho. Účet podepsala manželka, Fran. Sullivan nemá alibi.

„Aha.“

A má ten záznam z Floridy. Všichni se na něj sesypou jako vosy.

Bude muset okamžitě do protiútoku.

„To je nejspíš pravda,“ řekl jsem. Nechtěl jsem zpochybňovat jeho závěry ohledně Bobovy neviny. Na tom, co si Parsons myslí, příliš nezáleželo. Záleželo na strachu, který mu zněl z hlasu. Takovýhle „kardinální průser“ může člověku zničit kariéru.

„Co se bude dít dál?“

Už si najal právníka. Nějakého žraloka z Hartfordu. Karla Shumana. Koncem devadesátých let vysekal ty kluky z toho hromadného znásilnění.

„Na ten případ si vzpomínám.“

Udělal si tehdy jméno. Dneska bere každého, kdo si ho může dovolit. A te už se k Bobovi dostaneme jedině tak, že ho formálně zatkneme. Předvedeme ho k výslechu. Což se nutně dozví tisk. A pak to celé bouchne.

„Mrzí mě, že musíte řešit takovéhle věci. Rád bych vám pomohl víc, ale nejde to.“

Alane, prosím vás, nemůžete mi aspoň říct, jestli to obstojí? Stačí nenápadně naznačit. Jakkoli. Musím se nějak rozhodnout.

„Zcela upřímně, ono je celkem jedno, co vám naznačím nebo nenaznačím. Nic z toho, co se stalo v téhle ordinaci, soud stejně nikdy jako důkaz nepřipustí. Tyhle potíže mají všechny oběti, které podstoupily tentýž preventivní zákrok. I když se vzpomínku podaří oživit, je její obsah pořád příliš nejistý na to, aby jí zákon přikládal váhu. Pročítal jsem si podobné případy a rozhodnutí soudu. Obhájci tyhle pacienty na svědecké lavici roznesou na kopytech a soud proti tomu nemůže nic dělat.“

Parsons chvíli mlčel. Nechtěl zavěsit ve stavu stejného duševního zmatku, v jakém vytočil moje číslo. Ocitl se v kleci, ze které nebylo cesty ven. Kdyby neudělal nic a tisk by zjistil, že existovaly dostatečné podklady k tomu, aby policie konala, označili by ho za posluhovače bohatých a mocných. Na druhou stranu, kdyby bezdůvodně vláčel bahnem příslušníka fairviewské smetánky, následovaly by žaloby a soukromé vyšetřování. S žalobami šlo ruku v ruce propouštění. A soukromí detektivové by si velmi podrobně posvítili na to, jak při řešení případu postupoval, čehož se Parsons začínal bát čím dál tím víc. Tak či onak to měl spočítané. Zachránit ho mohlo jedině to, že by byl Sullivan skutečně vinen. Což nebyl.

Chudák detektiv Parsons.

Kapitola dvacátá devátá

Mají-li semena pochyb dost slunce, dost vody a dost živin, rostou jako plevel.

Charlotta opět seděla v mé ordinaci a pochybnosti ohledně Boba jí rašily ze všech pórů. Od minule se s ním neviděla, ale volal jí a pověděl jí o tom problému se svým alibi a o svém novém právníkovi. Nehodlal se vzdát své verze, že se ochutnávky vína zúčastnil. Přesto od něj zcela přestaly chodit dráždivé esemesky. Fotky ztopořeného penisu. Choval se stejně opatrně, jako se chová provinilec.

„Mrzí mě, že se těmihle věcmi ohledně Boba trápíte. Mrzí mě to, protože vidím, jak vás to znervózňuje.“

Ano. Jsem z toho hodně nervózní. Co může tajit? Dokonce jsem se ho na to přímo zeptala: „Řekni mi, kde jsi ten večer byl. Jestli jsi byl s jinou ženskou, nějak se s tím vyrovnám.“ Pořád dokola opakoval, že byl v klubu, a všichni ho pronásledují kvůli té jeho kandidatuře a penězům a tak dále. Hrozně to přehrával, rozumíte?

„Ano. Působí to hodně zvláštně a naprosto chápu, proč vás to zneklidňuje.“ Nechal jsem ji to chvíli vstřebávat. „Jak je na tom od skupinové terapie Jenny?“

Stejně. Než se rozpomněla na ten hlas, dělala takové pokroky. A te mi připadá, že všechno prostě vzdala. Skoro jako by už v psychoterapii nevěřila a smířila se s tím, že bude žít v neustálé bolesti.

Úplně mě to drásá, když to vidím. A mám strach – jsme zase tam, kde jsme byli.

„Aha. Myslel jsem, že se to po skupině třeba změní. Jedna z pacientek přišla s poměrně barvitým a popisným odhalením. Také oběť znásilnění. Chtěl jsem ji zarazit, protože pořád vedu v patrnosti Jennyin věk. Ale nechal jsem ji mluvit. Samo o sobě to vlastně až tak znepokojivé nebylo. Ale šlo o okamžik prvního průniku, čehož se rovněž týká ta vzpomínka, která se Jenny onehdy vrátila.“

Charlotta vykulila oči a poposedla si na kraji gauče. Netušila jsem, že to s vámi probírala až do takových detailů.

„Ale samozřejmě. Jak jste si myslela, že takové sezení probíhá?“ Já nevím. Asi jsem si představovala, že se rozpomněla a prostě vám řekla, že se rozpomněla. Nechtěla jsem se jí vyptávat na podrobnosti. Ale netušila jsem, že o tom mluvila s vámi… Jen mi to připadá… hrozně osobní. Ne že by to bylo špatně, samozřejmě.

Teda, já už sama nevím, co plácám.

„Ale kdepak – to je v pořádku. Pochopitelně vám připadá zvláštní představa, že mně, muži, vaše dcera něco takového popisovala, v takhle neosobním prostředí.“

Charlotta upírala zrak na etiketu na květináči. Mračila se, jako kdyby usilovně přemýšlela. A jako by jí ty myšlenky přinášely bolest.

„Chtěla byste vědět, co mi řekla? Pomohlo by vám, kdybych se s vámi o ty informace podělil?“

Možná. Vlastně ano, ráda bych to věděla. Všechno, co vám řekla.

Všechno.

Bylo to až příliš snadné.

Pověděl jsem Charlottě o tom, jak dotyčný muž do Jenny pronikl. Nepopisoval jsem však znásilnění její dcery, přestože k němu moje líčení nemělo daleko. Popisoval jsem spíš, jak si to Bob Sullivan rozdával s tou mladou sekretářkou v prodejně. Zezadu. Jednu ruku sevřenou na jejím rameni. Její obličej přitisknutý k zemi. Druhou ruku na jejím temeni, prsty vpletené do jejích bujných vlasů. Mocné přirážení, sem a tam jako zvíře.

Charlotta seděla opřená a se založenýma rukama. A v její tváři jsem viděl, že mám pravdu, že s ní to Bob Sullivan dělá přesně stejně. A že jí teď vrtá hlavou, kde ten večer doopravdy byl.

O pět dní později měly klíčky pochyb vykvést. Ale nepředbíhejme.

Všem nám dělala starost Jenny a náhlé zastavení pokroků, které jsme dosud dělali. Rozhodl jsem se spolehnout na to, že už jsem svému ohýnku zajistil dostatek paliva – že už vytváří dost kouře na to, aby můj syn mohl tiše zmizet ze scény. Teď jsem se chtěl vrátit ke své sobecké touze po záchraně pacientky.

„Jak vám je?“ zeptal jsem se Jenny na našem následujícím sezení.

„Pořád máte pocit, že nemůžete vyřešit ten zapeklitý matematický problém? Že to chcete vzdát?“

Jenny pokrčila rameny.

„Připadáte mi dneska smutná.“

Objevily se slzy. Podal jsem jí papírové kapesníky.

„Jde o tu vzpomínku? O tu, kterou jsme oživili?“

Ne. S tou už je to lepší. Přesně, jak jste povídal. I když se mi z těch obrazů, které v duchu vidím, dělá zle – vážně, když si vybavím jeho ruce a… všechno ostatní, naskakuje mi husí kůže. Ale jsou to jenom ty chvíle, kdy na to myslím – to mám husí kůži a chce se mi křičet a brečet a schoulit se do klubíčka a snad i umřít, ale pak to zase přejde. Když myslím na něco jiného nebo dělám něco jiného, tak tyhle pocity zmizí.

„Ano!“ zvolal jsem nadšeně. „Ty pocity našly svůj domov. Navázaly se na vzpomínku a můžou vám přestat bloudit hlavou a hledat ji. Přesně takhle by překonání traumatu mělo vypadat. A časem, když ty pocity pustíte ven a ty obrazy pustíte ven, tak začnou blednout a mizet. Vylezou ven a zjistí, že jste v bezpečí a že vás nepotřebují dráždit.“

Jenny přikývla. Ale pak si povzdechla.

„O co tedy jde?“

Myslím, že není správné, abych o tom mluvila.

Rázem jsem byl doma. „Sean?“ zeptal jsem se.

Její obličej ji prozradil.

„Můžete mi to říct. Sean ví, že se o vašem vztahu bavíme. A on ho se mnou rozebírá taky.“

Vážně?

„Ano.“

Dobře. Já nevím. Mám pocit, že na něj mám špatný vliv. Že se kvůli mně cítí hůř.

„V jakém ohledu?“

Je hrozně naštvaný. Myslí si, že mě pan Sullivan doopravdy znásilnil, a…

„A co?“

Prostě má hrozný vztek. Když se te sejdeme, mám pocit, že se s ním nemůžu o ničem bavit, protože on se pořád vrací jenom k panu Sullivanovi a k tomu, že ho ještě nezatkli a že ho nikdy nepotrestají, protože jsem podstoupila ten preventivní zákrok, takže jeho hlas v mých vzpomínkách stejně nikdo nebude brát vážně.

„Aha. A pořád si myslíte, že ten hlas, který se vám vybavil, pochází z toho večera v lese?“

Je to stejné jako předtím. Můj mozek si myslí, že ano. Ale nepřipadá mi, že bych z něj měla nějakou hrůzu nebo něco. A to bych měla mít, ne? Minulý týden jsem ho potkala u táty v práci a byla jsem nervózní kvůli té vzpomínce, ale jinak jsem necítila nic.

„Ví podle vás Sean, že ho předvolali k výslechu?“

Cože?

„Máma vám to neřekla? Aha – možná se bojí, aby se to nedozvěděl váš táta.“

Proboha! Tak proto se otočil a šel pryč, když mě uviděl! Jenny svěsila hlavu do dlaní, jako by se styděla. Proboha!

„O nic nejde. Vážně. Nevyslýchají ho kvůli ničemu, co se stalo tady. Dopustil se něčeho v minulosti. A potom lhal ohledně toho, kde byl ten večer. Policie o naší práci nic neví. Neví o vašich vzpomínkách. Máte moje slovo.“

Tak na to nakonec přece jen dojde, že jo? Bude soud a všichni uvidí, jak se mi to motá v hlavě! A Sean… Proboha!

„Proč se bojíte o Seana?“

Já jen… Má hrozný vztek. Povídal…

„Co povídal, Jenny?“

Neměla bych vám to říkat.

„Klidně můžete. Důvěřujete mi?“

Ano… ale… je to můj nejlepší přítel. Někdy si říkám, že je to můj jediný přítel.

„Tak mi pomozte mu pomoct. Řekněte mi, co povídal.“

Jenny se na mě zadívala jako myška, která se snaží, aby ji nikdo neslyšel, ale přece jen otevřela pusu a pustila ta slova ven. Povídal, že ho chce zabít.

„No,“ pronesl jsem přezíravě, „to lidi říkají každou chvíli, ne? Já jsem zrovna dneska ráno křičel na našeho psa a řekl jsem něco podobného. ,Já toho psa zabiju!‘ Chápete? Říká se to, ale nikdo to nemyslí doopravdy. Je to taková fráze.“

Ne. Vy mi nerozumíte. Povídal, že si pana Sullivana představuje jako jednoho z těch teroristů, na které ho poslali. Povídal, že ho vnímá úplně stejně, jako člověka, který musí zemřít za to, co udělal, a aby to nemohl udělat znovu. A pak povídal… povídal, že si představuje, jak pan Sullivan drží ten klacík a rozdírá mi s ním kůži. On prostě sedí a představuje si tyhle věci, je tím jako posedlý. Povídal, že má pistoli. Povídal, že umí střílet i levou rukou. Jako kdyby to trénoval.

„Vážně? Kdy si tu pistoli opatřil?“

Nevím. Jenom mi řekl, že jestli Boba Sullivana nepostaví před soud, tak ho zabije. Povídal, že te má pistoli a prostě to udělá. Říkala jsem mu, že bych radši zemřela sama, než abych se dívala, jak se dostane do takových problémů. A on… on mě jenom pevně objal a…

Jenny se znovu rozbrečela. Ty moje zvrácené emoce! Přesně tohle potřebovala – brečet. Potřebovala něco cítit, cokoli a všechno. Chápete, jak to funguje? Ty pocity si našly jednu vzpomínku a navázaly se na ni. Teď jsme je mohli využít, aby nás dovedly k ostatním; mohli jsme je následovat na místo, kde se ta jedna vzpomínka původně ukrývala, a zjistit, jestli tam neobjevíme ještě něco. Tedy, tak zněla teorie. Ale já jí věřil.

A přece, jaká muka pro mého chudáka vojáka! Lámalo mi srdce, že si to všechno tak bere. Ztotožnil si tahle fakta s tím dnem, kdy přišel o ruku. Terorista za červenými dveřmi, kterého je třeba spravedlivě potrestat. Zabít. Najednou jsem ho toužil dostat co nejdřív do ordinace.

A pak tu byly ještě další obavy.

„Jenny,“ oslovil jsem ji vyrovnaným hlasem, „když říkáte, že vás objal, jak to přesně myslíte?“

Prostě mě někdy obejme. Nic na tom není. Říká, že jsem jako jeho sestra, ale zároveň taky jako jeden z jeho vojáků, rozumíte, z těch, co jsou pod ním. Ti bažanti. Říká, že by dal život za to, aby mě ochránil. Bojoval by za mě.

„Aha. To se mi poměrně ulevilo. Bál jsem se, aby vaše přátelství nepřerostlo v něco jiného, protože to by ani pro jednoho z vás nebylo dobré.“

Ale já ho stejně miluju. Jinak se te nemám na co těšit, jenom na něj.

„No, tohle společně změníme.“ Předklonil jsem se a vzal její ruce do svých. „Dokončíme, co jsme začali. Rozpomenete se na všechno, co se ten večer stalo. Zaženeme ty duchy spát a pak budete moct zase normálně žít. Slyšíte mě?“

Jenny se na mě dívala trochu překvapeně. Nikdy předtím jsem se jí nedotkl a nepromluvil na ni s jakoukoli emocí. Nepřestal jsem se ovládat. Spíš jsem jí chtěl dát maličkou dávku toho, co dostávala od Seana.

„Slyšíte mě?“

Ano.

„Věříte mi?“

Já nevím. Bojím se v to doufat. Bojím se to najít. Připadám si jako jed, a když se budu držet dál od lidí, aspoň nikomu neublížím.

„Ne, Jenny,“ namítl jsem. „Vy nejste jed. Vy jste lék.“

Kapitola třicátá

Seana jsem měl znovu vidět až ve chvíli, kdy bude tenhle příběh končit. Zatím jsem si to neuvědomoval. Příliš mnoho roztočených talířů. Příliš mnoho loutek.

Detektiv Parsons, který neochotně prověřoval stopy vedoucí k Bobu Sullivanovi. Bob, který lhal Parsonsovi i Charlottě ohledně svého alibi. Charlotta, která si začínala myslet, že je Bob vinen. Právník, který ho chránil. Jenny, která se se mnou znovu pustila do práce, abychom z ní úplně nevypadli. A Sean, který si představoval, jak Bob škrábe Jenny klacíkem a brutálně ji znásilňuje. Už zbýval jen Tom. A můj syn.

Ale popořadě. Tom mi se svou posedlostí tou modrou mikinou začínal pít krev. Ne že bych k němu cítil odpor nebo pohrdání. Spíš naopak. Pohlížel jsem na něj jako na vzdorovité dítě, moje vzdorovité dítě, které odmítá poslouchat moje pokyny.

Já prostě nechápu, proč na tuhle fotku nenasadí všechny kriminalisty, co mají! Tom držet snímek mého syna vystřižený z ročenky. Jasonovi nebylo vidět do obličeje.

„To je z nějakého zápasu v lakrosu? Ve škole?“

Ano! To jaro, co se to stalo.

„A co myslíte, že dokážou zjistit, když na to nasadí víc kriminalistů? Je to průměrně vysoký kluk, nevýrazný, v kšiltovce se znakem střední školy. Nepochybuji, že jste si ho prohlížel pod lupou. Po milimetrech, je to tak?“

Tom upíral zrak na fotku. Ano. Prohlížel. Jenže… Koukejte, poznávám jednu z těch holek, co stojí za ním, a jednoho kluka vedle ní. Kdyby se to ukázalo všem, co na tom zápase byli, někdo by si určitě vzpomněl!

„Možná. To bude nejspíš ten problém. Právě znovu vyslýchají všechny, co byli na tom večírku. Možná se bojí, aby to nezačalo vypadat jako nějaký hon na čarodějnice. K tomu výslechu nikdo chodit nemusí, rozumíte. Podle zákona. Momentálně je to všechno dobrovolné. To by se ale mohlo změnit, kdyby lidi začali mít pocit, že se z toho pomalu stává něco jiného.“

Neříkejte. A co se z toho pomalu stává?

„Inu, bavili jsme se spolu o vašem pocitu viny. O vašich rodičích a o tom, jak to ovlivnilo vaši sebeúctu. Váš pohled na sebe samého. Vaše ,id‘, abych tak řekl. Tyhle věci, Tome, nelze změnit prostě jen tím, že najdete člověka, který znásilnil vaše dceru.“

Zatracená práce! To se vážně budeme pitvat v mém id, když máme tuhle stopu? Nemůžu prostě najít tohohle hajzla a pak, přísahám, se vrátím a budu tak dlouho kopat do vlastních rodičů, dokud nebudu schopný postavit se manželce a šéfovi a vůbec všem, komu budete chtít? Co vy na to?

V hlavě mi v tu chvíli naskočila dvě slova. Do prdele.

„Dobře,“ řekl jsem. „Možná to nejdřív potřebujete dotáhnout do konce. Možná bychom měli přerušit, na čem spolu pracujeme. Ale uvažte tohle: ta fotka – je na ní jenom obyčejný kluk v mikině. Z tohohle úhlu se ani nedá poznat, co na ní je za obrázek. A ta mikina vás zajímá jen kvůli tomu, co řekl nějaký dealer, který si chce zmírnit trest. Rozumíte, proč mě to znepokojuje?“

Upřímně řečeno ne. Vůbec.

Předklonil jsem se, opřel se lokty o kolena, spojil ruce a svěsil bradu na prsa. Cítil jsem na sobě Tomův pohled, cítil jsem, jak čeká na slova, která jsem podle všeho tak ztrápeně hledal. Tahle technika je extrémně účinná. Když jsem zvedl hlavu, měl jsem v obličeji výraz nezvratného přesvědčení.

„V posledních několika měsících jsme pronikli velice hluboko a rozjitřili spoustu emocí ohledně vašeho dětství. Vy jste se při tom odvážně postavil svému vzteku na rodiče – a ten vztek v sobě máte, Tome. Nezáleží na tom, jak hodní jsou to lidé a jak podporují vaši rodinu. Vy své děti vychováváte způsobem, který je v přímém rozporu se vším, jak se oni chovali k vám a vaší sestře. Což mi říká, že uvnitř, v hloubi duše, dobře víte, že vám ublížili. V emocionální rovině. Připadá vám, že si nezasloužíte nic, co je ve vašem životě dobré, máte pocit, jako kdybyste to ukradl. A podvědomě věříte, že všechno špatné, co se vám přihodí, je odplata za tuhle krádež. Cítíte se kvůli tomu provinile, Tome. Vztek a pocit viny.“

Tom mě sledoval a já ho nenuceně směroval na cestu, po které jsem potřeboval, aby se vydal.

Té modré mikiny už jsem měl plné zuby.

„Kam se ten vztek poděl? Kam se ten pocit viny poděl?“ Vzal jsem mu z ruky fotku. „Sem, Tome! Sem!“ Zamával jsem fotkou.

„Je to všechno tady – namířil jste to proti nějakému klukovi v mikině. Neuvažujete objektivně, což je špatně pro vás i pro celé vyšetřování.“

Už vás nejspíš unavují moje popisy toho, jak ten či onen pacient brečí. Můžu vás však ujistit, že jsem vás v tomhle ohledu hodně šetřil. Každý pacient, který mě navštěvuje, brečí prakticky na každém sezení. Spočítejte si to sami.

Tom se rozbrečel. Jestli vás to otravuje, nemějte obavy. Hned budeme pokračovat dál a bude to odsýpat.

Vzal jsem Toma za ruku a ještě jsem ho jemně pošťouchl tím správným směrem.

„Tome. Nenapadlo vás, že má policie třeba ještě jiné stopy? A že vás s nimi třeba neseznámila právě kvůli tomuhle zaslepenému vzteku, který v sobě teď máte? Třeba mají všechno pod kontrolou a stačí, když jim předáte otěže a necháte je dělat jejich práci. To by byla úleva, nebo ne?“

Tom na mě pohlédl s novým plamenem v očích. Tohle by udělali? Obešli by mě? Podílím se na tom vyšetřování už víc než rok. Od té doby, co se to stalo!

Pokrčil jsem rameny. „Já nevím, Tome. Ale rád bych, abyste tuhle možnost vzal v úvahu. Myslím, že by vás mohla uklidnit. Že byste na chvíli mohl složit zbraně.“

Musím jít, Alane. Omlouvám se. Vím, že jsem špatný pacient. Ty věci, o kterých jste mluvil, ještě probereme. Ale ne teď. Ne te !

Oba jsme vstali. Natáhl jsem ruku, a když mi podal svou, sevřel jsem ji v obou dlaních. „Tome. Prosím. Zamyslete se nad tím, co jsem říkal. Složte zbraně. Nechte konat profesionály.“

Ale Tom už byl pryč. Teď k mému synovi.

Výslech už dál nešlo odkládat, aniž by to působilo podezřele. Jasona doprovázel právník Brandino. A já. Manželce jsem řekl, ať zůstane doma, protože neumí skrývat emoce. Otázky pokládali dva mladí policisté. Bylo na nich vidět, jak jsou z toho všeho unavení – z Toma Kramera, z každodenních telefonátů do vzdálených policejních okrsků, kde se vyptávali na staré případy znásilnění a pak čekali se sluchátkem přimáčknutým mezi uchem a ramenem, z čehož už měli křeče a bolesti hlavy a zdržovalo je to od novinek na Twitteru, Snapchatu a Facebooku. Sami také žili ve Fairview, takže se navíc příliš nehrnuli do toho, aby tu někoho zbytečně popudili. Sedat den co den proti nasupeným tvářím není moc velká zábava.

Pokládali otázky. Dostávali na ně odpovědi.

V kolik jsi na ten večírek přijel? V kolik jsi odjel? Byl jsi tam s někým? Opustil jsi někdy v průběhu dům? Šel s tebou někdo? Viděl jsi Jenny Kramerovou? Byl s ní někdo? A tak dále, a tak dále… Nemáš náhodou modrou mikinu s červenými symboly nebo nápisem?

Jason se držel dobře. Jeho provinilost navenek působila jako obyčejný mládežnický strach. Působil na mě jako kluk, který se na maturitním plesu poprvé setkává s otcem nějaké dívky. Je to slušný kluk? Ano. Chtěl by se vyspat s jeho dcerou? Ano. Dojde k tomu?

Nejspíš ne. Zcela běžné lži a klamání. Museli bychom zalistovat hodně daleko zpátky, abychom se dostali k místu, kde jsem mluvil o svém názoru na upřímnost a na nutné lži, které provázejí každý lidský vztah. Kdyby ten kluk zmíněnému otci řekl, že si jeho dceru představoval nahou, představoval si její prsa ve svých dlaních, svůj jazyk v jejích ústech, své ruce pod jejími šaty, a že si to všechno představoval před pouhou hodinou a masturboval u toho – inu, dokážete si představit, jak velké šance by asi měl. Vybral jsem si poměrně nevybíravý příklad. Ale chci, abyste mi porozuměli.

Myslím, že ne, odpověděl Jason na dotaz ohledně mikiny a trochu se ošil. Teda, te žádnou takovou nemám. Nevzpomínám si, jestli jsem ji neměl někdy dřív.

Následující část mu povedla. Odpovídal naprosto brilantně.

Opustil jsi někdy v průběhu večera dům?

Jason se před odpovědí zarazil. Podíval se na právníka, který přikývl a poplácal mu ruku. Potom se podíval na mě. Já udělal totéž. Jako bych říkal: „Jen do toho, synu. Pověz jim pravdu.“

Jason si povzdechl. Ale nemyslete si, že cokoli z toho hrál. Není moc dobrý lhář. Je to hodný kluk. Skvělý kluk. Můj kluk.

Na pár minut jsem šel ven. Hledal jsem toho chlapa. Toho v té modré hondě.

To v policistech probudilo určitý zájem, ačkoli samozřejmě z nesprávných důvodů. Nikdo jiný se nepřiznal, že na večírku dělal nějaké nekalosti, protože se nikomu nedalo nic dokázat. Cruz Demarco si za ten večer vydělal přes tisíc dolarů, ale jen John Vincent připustil, že si od něj něco koupil. Můj syn se tím pádem proměnil v malý zlatý nuget na rýžovací pánvi.

Aha, řekl jeden z policistů. Takže jsi šel koupit drogy?

Jason rozpačitě přikývl.

A koupil jsi je?

Ne. Uviděl jsem to auto a dostal jsem strach, tak jsem prošel kolem něj, pak jsem se obrátil a obešel dům z druhé strany, aby mě neviděl se vracet.

V kolik hodin to bylo?

Nevím. Před půl desátou. Po osmé. Nevím přesně. Viděl jsi někoho dalšího?

Ne. Ale lidi za tím chlapem chodili na ulici celý večer. Všichni o něm mluvili. Myslím, že jednu chvíli přišel až k domu, dozadu.

Vtom se mezi ně vložil Brandino. Skončili jsme? Jak vidíte, můj klient je velmi nápomocný a upřímný. Nebylo v jeho zájmu vám o svém záměru kupovat drogy cokoli povídat. Doufám, že mu to přičtete k dobru.

Jistě. K dobru. Až na to, že mu takové přiznání k žádnému „dobru“ být nemohlo, jak by také ano – jenom jsme potřebovali nějak vysvětlit jeho nervozitu, to ošívání na židli, když se ho ptali na mikinu. Rozumíte?

Výslech ještě pokračoval, ale už se neřešilo nic podstatného. Lež o mikině a Jasonovo provinilé chování, když o ní mluvil, prošly bez povšimnutí.

Když jsme přijeli domů, seděla Julie v kuchyni, se sklenkou vína.

Bylo teprve časné odpoledne, ale měla nervy na dranc.

„Mohl jsem ti něco dát, miláčku. Teď tě bude bolet hlava.“ Vůbec si mě nevšímala, hnala se k synovi a přitáhla si ho do náruče. Zvládl jsi to? Ty můj chudáčku!

Jason se od ní nechal chvíli objímat a pak se odtáhl. Šlo to dobře.

Můžu jít hrát?

Nechali jsme ho. Zapnul novou televizi. Pustil si tu krvavou střílečku. Bylo mi to fuk.

Julie na mě hleděla očima plnýma otázek. Nechtěl jsem, aby se užírala.

„Je to v pořádku,“ řekl jsem. Padla mi do náruče. Určitě?

„Ano. Určitě.“ A sám jsem tomu věřil víc než čemukoli jinému. Jakmile nedokážeme ochránit vlastní děti, jsme ztracení.

Kapitola třicátá první

Dokážete si představit, co běželo Bobu Sullivanovi hlavou, když v Charlottině tváři spatřil strach?

Setkali se v tom domku na okraji Cranstonu pět dní poté, co byla Charlotta u mě. Myslela na Bobovu ruku na svém rameni, na tu druhou ve vlasech, kde ji občas tlačila do zátylku, zatímco zezadu přirážel k jejím stehnům. Vzdechy, které pokaždé vydával, penis pronikající do hloubi jejího těla. A někdy si v té pozici místo sebe představovala Jenny. Nic z toho mi neřekla. Bylo by to příliš osobní. Ale stejně jsem to věděl.

Nedokázala jsem se na něj ani podívat. Připadala jsem si jako v paralelním vesmíru, kde je všechno stejné, jenom moje myšlenky se změnily. Dává to smysl? Nejspíš se to stává kdekomu, že? Když člověk zjistí, že mu manžel nebo manželka zahýbá nebo že třeba ukradl peníze. Proboha – právě jsem si uvědomila, že se jednou takhle bude dívat i Tom na mě. Nebo ne? Jestli zjistí, co jsem udělala? Když se bude muset smířit s tím, že dobrá Charlotta neexistuje.

„Dobrou Charlottu bych dnes nechal stranou. Pojďme se soustředit na to, co se stalo s Bobem. To je velice důležité. Velice traumatické, i když si to možná zatím sama neuvědomujete. Boba jste milovala, nebo přinejmenším toho muže, za kterého jste ho měla.

A věřila jste, že i on miluje vás, upřímně vás miluje, celou se všemi tajemstvími vaší minulosti.“

Já už ani nevím, jak se vlastně cítím, Alane. Vážně. Tak vám jenom popíšu, co se stalo. A vy mi řeknete, co si o tom myslíte, ano?

Přikývl jsem. „Samozřejmě.“

O té ochutnávce vína už jsem znovu nemluvila. Posledně tak urputně tvrdil, že se pletu… a hlavně mě zajímalo, jak se budu cítit, až s ním zase budu. Jestli s tou lží a celou tou nejistotou dokážu žít, nebo ne.

„Charlotto,“ přerušil jsem ji. „Nezačala jste přemýšlet o tom, jestli Bob nebyl ten… no, vždyť víte… kdo udělal Jenny všechny ty věci. Nebo ano? Nebo jste jen přemýšlela, kde byl ten večer a jestli nebyl s jinou ženou?“

Ne! Z toho bych Boba nikdy nepodezírala. Lhala dobře. Ale věděla jsem, že si pamatuje, kde ten večer byl. To byl ten problém. Proč mi to neřekl?

„Dobře. Pokračujte.“

Nalil mi drink, který si někdy dám, pokud není moc brzy. Sobě nalil taky. Bylo dobře, že jsme měli něco v ruce, protože ani jeden z nás se moc nehrnul do toho, že by se chtěl toho druhého dotýkat. Zeptala jsem se, jestli už se všechno vyřešilo. A on řekl, že ne – že ta věc s tou ochutnávkou se mu vymkla z rukou. Řekl, že si musel najmout právníka a že on i jeho právník odmítají odpovídat na jakékoli další otázky. To asi ani nemusí, že ne?

„Jistě. Nemusí. Vypadá to, že je chce přimět k tomu, aby vylezli ven se vším, co na něj mají.“

Jo. Přesně tak to říkal. Že te jim nezbývá než požádat o zatykač, a to by znamenalo, že se o všem dozví veřejnost. Jeho právník jim prý dal jasně najevo, že v takovém případě okamžitě podá žalobu. Náhrada škod, které tím utrpí jeho firma, jeho volební preference, jeho pověst, jeho rodina… No, zkrátka oba sázejí na to, že do toho policie nepůjde. Koneckonců – co na něj mají? Nějaký dávný záznam ze školy. Nedorozumění ohledně večeře v klubu, která se konala před rokem. To snad na zatykač nemůže stačit, ne?

„To já nevím, Charlotto. Ale připadá mi, že mu to pořád dělá starosti. Nebo působil sebevědomě?“

Ne – vůbec nepůsobil sebevědomě. Měl vztek. Říkal věci jako: „Jak se tohle mohlo stát? A zrovna mně? Jak si někdo může myslet, že bych znásilnil mladou holku? Mám jmění přes dvacet milionů dolarů! Chystám se vstoupit do politiky! Setkal jsem se s prezidentem, do prdele!“ Pak povídal, že se cítí, jako kdyby mu měla explodovat hlava, nebo něco takového, něco hrozně dramatického. Celé je to hrozná urážka pro jeho ego.

„To není zrovna sympatické chování, musím říct. Copak nechápe, v jakém jsou postavení? Že měli povinnost si všechno ověřit?“ Jak říkám – najednou jsem ho uviděla v jiném světle. Nedokázala jsem to vyhnat z hlavy, jen se s ním pomilovat a jet domů… Tentokrát to prostě nešlo. Pověděla jsem mu, co si o tom myslím, to znamená prakticky totéž, co jste te říkal vy. Že se museli sichrovat a všechno si ověřit. Prohlásila jsem, že jim musí říct, kde ten večer byl, a tím se to všechno vyřeší. Řekla jsem mu, že nechápu, proč to nechce udělat.

„Jak to vzal?“

Moc dobře ne. Začal zuřit. Hodil skleničkou přes pokoj, celý zrudl, vyvalil oči, jako běs. Přišel až těsně ke mně, vzal mě za ruce a díval se na mě, prohlížel si mě. A pak se mě na rovinu zeptal, jestli si myslím, že znásilnil moji dceru.

Charlotta se musela trochu vydýchat, přikryla si ústa dlaní. Pomalu zavrtěla hlavou, oči upřené na etiketu na tulipánu.

Řekla jsem mu, že ne. Že vím, že by nic takového nikdy neudělal. Ale proč v tom případě nechce prozradit, kde byl? A navíc Jenny a ten hlas v její hlavě. Já nevím. Myslím, že mi to nevěřil.

Zahloubala se do vzpomínek. Chvíli jsem ji tak nechal, dost dlouho na to, aby se vzpomínky ještě víc smísily s pochybami. Jistě víte proč, že? Aby se do svých kartoték vrátily trochu pozměněné, trochu přizdobené pochybnostmi ohledně Boba.

„A jak to skončilo, Charlotto? S jakou jste se rozešli?“

No. Vůbec ne v dobrém. Poslal mě do prdele a pak odešel.

„Poslal vás do prdele? Tím to uzavřel?“

Ano. Po třech letech, co jsme byli spolu, po všech těch vyznáních lásky a něžnostech při milování. Po všem tom zamilovaném koukání do očí – jak je tohle možné? Jak to, jak vůbec můžeme takové věci dělat… zdá se nám to nezničitelné, máme dojem, že i kdyby náš vztah skončil, tak tyhle pocity nám zůstanou, a pak? Připadá mi, že už nemůžu ničemu věřit, žádnému citu, žádnému vyznání, vůbec žádné lásce. Jsou to jenom kecy. Jenom hormony a chtíč a potřeby a zaplňování mezer po jiných lidech, zaplňování děr v duši. Stejně se jenom navzájem využíváme, nebo ne? Všechno je jenom naoko.

„Inu, to by bylo na dlouhou debatu, Charlotto. Ale máte pravdu. Lidé se takhle k sobě chovají. Někdy z toho však vzejde něco víc. Někdy se ta slabší láska, láska poháněná chtíčem a potřebou zaplnit nějakou mezeru, někdy se stane něčím víc. A někdy se ta chvilková pouta, která nás na okamžik vykolejí stejně jako závan studeného větru zpoza rohu budovy, někdy s námi zůstanou a promění se v základy trvalejších pout. Tak to popisuje většina lidí ve stabilním vztahu. Je to tohle pouto a zároveň potřeba toho pouta. A proto se o něj, stejně jako o všechno, co potřebujeme, staráme s laskavostí a péčí – s láskou. Ale to by pro dnešek stačilo, nemyslíte? Povězte mi, jak se cítíte teď, poté co vás Bob poslal do prdele a odešel.“

Jsem dezorientovaná. Připadám si, jako bych ztratila vlastní život.

„To je skvělé, Charlotto.“

Skvělé? Mně je dost mizerně.

„Tak já se vás na něco zeptám: Kdyby teď Bob zavolal a omluvil se, jela byste za ním? Pomilovala byste se s ním zase?“

Chtěla bych. Ale nemohla bych. Jak bych po tom všem mohla něco takového udělat? Když jsem poznala, jaký doopravdy je, prolhaný a krutý, jak přeskakuje mezi láskou a agresí. Ale chtěla bych. Je hrozně těžké smířit se s tím, že je to pryč. Jedině díky tomu jsem byla schopná žít.

„Já vím. Bude těžké se Boba vzdát. Uděláte pro mě něco? Nehledejte si náhradu. Nechejte v sobě tu bolest. Buďte chvíli ztracená a zkuste, jak dlouho to vydržíte. Já hádám, že to po čase přejde. Jako když se kopnete do palce o roh gauče.“

Charlotta souhlasila. Vzdala se té jedné cigarety, přinejmenším pro teď. A já byl na ni nesmírně pyšný! Ano, snažil jsem se monomaniakálně chránit svého syna. A ano, také jsem chtěl dokončit svou práci s Jenny. O Tomovi ani Charlottě jsem nepřemýšlel. Nebyl na ně čas. Ale to neznamená, že už mi na nich nezáleželo. Měl jsem o ně stále hluboký zájem. Jak by řekla Jenny, představovali matematický problém, o němž jsem věděl, že ho dokážu vyřešit, a to s přehledem. Jak bych mohl nechtít tuhle práci dokončit? Jsem přece lékař. Je mým posláním uzdravovat a léčit.

Až do té chvíle mě vůbec nenapadlo, jaká by se v mém plánu mohla skrývat synergie. Spatřil jsem ji teprve teď. Mohlo trvat léta, než by se Charlotta od Boba odpoutala. Léta! A v té době už by mohlo být pozdě. Cítil jsem hluboké uspokojení z toho, že to Charlotta dokázala, a ač to možná bude působit ješitně, byl jsem ohromně potěšený i sám sebou. Viděl jsem, že Charlotta se z toho dostane. Rozchod byl ze všeho to nejtěžší.

Bob na tom nejspíš tak dobře nebude.

Kapitola třicátá druhá

Fran Sullivanová je žena ze stejného těsta jako já. To je trochu zvláštní vyjádření, ale všichni chápete, jak to myslím, nebo ne? Nedá se říct, že by byla nějak zvlášť dobrá nebo nějak zvlášť laskavá. Ale stará se o své bližní.

S Bobem se Fran seznámila na střední. Patří k lidem, kteří si rádi dopřávají, a tak necvičí ani se nijak nehlídá v jídle a neomezuje svoje chutě. Chodí v tom, co se jí líbí. V létě v šatech bez rukávů, které zdůrazňují její masité paže. Když kráčí po ulici, obklopená svou mužskou svitou – tři synové a bohatý manžel –, pohupují se jako sloní kly. V zimě vytáhne kožichy sešité z kožešin mrtvých zvířecích mláďat, což v dnešní době většinu lidí odpuzuje. Nosí načesané vlasy, odvážný mejkap. Její parfém ucítíte na několik ulic daleko. Předpokládám, že v době, kdy se seznámili, nebyla o nic přitažlivější, než je teď, ale zároveň chápu, proč si ji Bob vzal. Byla cennou členkou jeho týmu.

Nikdy jsem se s Fran Sullivanovou osobně nesetkal. Společenské kruhy, v nichž se pohybujeme, se nikde neprotínají. Na tak malé město je to však výrazná osobnost. Nemůžete ji přehlédnout.

Mnozí tvrdí, že právě Fran Sullivanová dovedla svého muže tak vysoko. A já věřím, že je to pravda. Věřím, že v něm spatřila to ohromné ego s obřím apetýtem a pochopila, že může jeho hlad využít ke svému prospěchu. Vyrostli společně v Cranstonu. Nižší střední třída. To věčné pachtění už se jim zajídalo. Zajídalo se jim, že bohatství leží jen o pár kilometrů dál, a přece mimo jejich dosah. Fran nechodila na vysokou. Pracovala jako sekretářka, pomáhala Bobovi platit jeho studia. Bob získal místo v autoprodejně. Každý večer nosil domů historky o ukradených provizích, o lezení do zadku, o podrážení nohou – tihle prodejci byli jako gladiátoři v Koloseu. Jsou tím známí, nebo ne? Prodejci aut. Fran měla geniální, lstivý mozek a naprosto žádné svědomí. V každé bitvě zůstal Bob Sullivan stát jako poslední.

To jsou všechno samozřejmě jen moje spekulace. Ale nemůžu být daleko od pravdy.

Fran zároveň věděla, že s tím obřím, hladovým egem se pojí potřeba dalších žen. Mladších, hezčích, úspěšnějších. Vzpomeňte si na slavné sportovní celebrity s lacinými striptérkami. Proč muž riskuje všechno jen kvůli tomu, aby mu další ženská říkala, jak zbožňuje jeho obrovské, tvrdé péro? Fran rozuměla mužům a jejich egu.

A tak když rozhodla, že je na čase, aby Bob vstoupil do politiky – a zahájil tažení, které je v jejích snech mělo jednoho dne dovézt až do Washingtonu –, najala soukromého detektiva, aby zdokumentoval jeho avantýry.

Takhle to vysvětlila Charlottě:

Říkala, že to za ten risk stálo. Mít ty nahrávky a fotky. Věděla, že tomu detektivovi může zaplatit tolik, kolik by mu nabídli z kteréhokoli místního média. Jeho loajalitu už si získala léty solidních příjmů. Všechny ty nahrávky, všechny fotky svého manžela s jinými ženami si nechala. Říkala, že to byla její pojistka pro případ dvojí možné bouře. Zaprvé proti jakýmkoli nařčením z násilného styku. Patrně nechtěla, aby se opakovalo to, co se stalo tehdy o těch jarních prázdninách. Dokážete si to představit? Ona tehdy zůstala doma a dřela a on si vyrazil na jarní prázdniny na Floridu. A druhá bouře by nastala, kdyby se ji někdy pokusil opustit.

Bob měl za ty roky milostné pletky s desítkami žen. Byly zaznamenané na nahrávkách a fotografiích. Někdy šlo o jedinou noc.

Někdy o striptérku. Jindy o delší vztah, jako s Charlottou. Detektiv nastražil štěnice na místa, kde se Bob pravidelně pohyboval. Do prodejen. Do ložnic milenek. K tomu známému v Cranstonu. Do chatky na zahradě Kramerových. Jednu měl i v Bobově aktovce. Většina byla vybavena hlasovou aktivací. Z některých mohl získat záznam jen tehdy, pokud byl v radiovém dosahu, a tak Boba následoval každý večer, kdy se zdržel v práci nebo se účastnil nějakého pracovního večírku. Předával nahrávky a vytištěné fotografie Fran, která je schraňovala do trezoru. Náhradní klíč k němu měla její sestra z Hartfordu.

Dva dny poté, co Bob poslal Charlottu do prdele a odešel od ní, ji Fran následovala do samoobsluhy. Počkala v autě, dokud Charlotta nevyšla ven s taškami.

Dávala jsem tašky do kufru a najednou jsem uslyšela, jak mě někdo volá jménem. Otočila jsem se, a málem mě kleplo. Stála tam s úsměvem od ucha k uchu. Tak obrovským a sladkým, že působil skoro hrozivě. Pozdravila jsem ji a zeptala se, jak se má, to je ale náhoda a tak dál. Známe se už roky. Pochopitelně se vídáme na spoustě akcí a pracovních večírků. Dokonce jsme spolu na každoročním firemním výletu hrály golf. Pomohla mi s taškami a pak prostě došla ke dveřím a nasedla ke mně do auta.

„To vás musela pěkně vyplašit.“

To si pište! Nic neříkala. Jenom seděla a zírala na mě a pak vytáhla malý přehrávač. Pustila ho. Uslyšela jsem Bobův hlas…

Když si Charlotta ty okamžiky vybavila, rázem se sesypala.

„Počkej, přestaň…“ [ženský hlas, znepokojený]

„Co je?“ [mužský hlas, vyplašený]

„Dveře do koupelny… Jsou zavřené, ale pod nimi… Myslím, že se tam svítí.“ [ženský hlas, šeptem]

[šustění, pak ticho] [hlasitý ženský výkřik]

„Panebože! Panebože!“ [mužský hlas, vyděšený] [ženský křik]

„Pomoz jí! Moje dítě! Moje holčička!“

„Je naživu? Do prdele! Do prdele!“

„Vem vedle ručník! Zavaž jí zápěstí, pevně!“

„Moje holčička!“

„Zavaž je! Tahej! Pevně! Prokrista! Takové krve –“

„Cítím pulz! Jenny! Jenny, slyšíš mě? Podej mi ty ručníky! Panebože, panebože, panebože!“

„Jenny!“ [zoufalý ženský hlas]

„Zavolej záchranku! Jenny! Jenny, prober se!“ [mužský hlas]

„Kde mám telefon?“ [ženský hlas, šustění]

„Na zemi! Dělej!“ [mužský hlas]

[kroky, šustění, ženský hlas hovořící do telefonu, hystericky diktující adresu]

„Musíš vypadnout! Hned! Jdi!“ [ženský hlas]

„Ne! To nemůžu! Zatraceně!“

Zírala jsem na ten přístroj, poslouchala nahrávku z toho příšerného dne. Moje holčička! Té krve!

„No potěš. Tak ona vás nahrávala,“ vypravil jsem ze sebe. Jen tak něco mě nepřekvapí. Tohle ano.

Celé roky. Má desítky kazet. Aspoň mi to tvrdila. A pak vytáhla druhou a pustila mi ji.

„Kde jsou vaši?“ [mužský hlas, smyslný]

„Pryč.“ [ženský hlas, koketní]

„Mmmm.“ [mužský hlas, dlouhý vzdech] [šustění, zvuky líbání]

„Vyšukám ti duši z těla, když jsou maminka s tatínkem pryč.“ [mužský hlas, agresivní]

„To nejde. Já jsem hodná holka. To nemůžu.“ [ženský hlas]

„Tys mě snad neslyšela? Říkám, že si zašukáme. Tadyhle tě ohnu a stáhnu ti ty růžový kalhotečky.“ [mužský hlas]

[ženský hlas, lapání po dechu]

„Ne, přestaň, nech mě…“ [ženský hlas]

Bylo to nechutné. Hnus. Ten chlap je prasák.

„Kdo byla ta žena, se kterou byl?“

Jedna holka z prodejny. Nějaká Lila. Je jí dvacet! Takže tehdy jí bylo devatenáct. A s její rodinou se zná léta. S jejím otcem chodí na golf!

„A proč Fran Sullivanová chtěla, abyste slyšela zrovna tuhle nahrávku – ze všech, které má?“

Protože pocházela z toho večera, kdy se v klubu konala ochutnávka. Přesně jak jsem předpokládal – Bob byl ten večer s jinou ženou. Jenže jsem nepočítal s tím, že o tom budou existovat důkazy. Spoléhal jsem na to, že Bob nebude chtít prozradit, kde byl, a dotyčná bude stejně diskrétní. Spoléhal jsem na to, že budu mít víc času.

Takže ten večer byl s ní. Neznásilňoval moji dceru. Znásilňoval někoho jiného.

„Ale říkala jste, že podle toho záznamu spíš jen hráli.“

To je jedno. Je to ještě holka. Jemu je třiapadesát.

„Jistě. Mrzí mě to, Charlotto. Podle všeho je to vážně odporný chlap. Stejně ale nechápu, proč vám ty nahrávky pouštěla.“

Vydírání. Nic složitého. Řekla mi, že tu z toho večera odnese na policii, detektivu Parsonsovi. Než ji předají, požádá právník o dohodu o mlčenlivosti. Boba to očistí a ona chce, aby to proběhlo rychle a v tichosti. Je přesvědčená, že se to pořád ještě nemusí dostat na veřejnost. Řekla mi něco jako: „Předpokládám, že se o tom od detektiva Parsonse tak či onak dozvíte. A předpokládám, že si budete připadat zhrzená. Bob vám toho spoustu nakukal, že jo? Láska, co? Mohlo by vás napadnout to zveřejnit. Ponížit ho. Zničit mu kariéru.“ Pak řekla: „Ale ne, vy budete hodná a necháte si to pro sebe. A na oplátku budu hodná i já a nechám si pro sebe zase ty nahrávky, kde jste s mým manželem vy.“

„Aha. Aby se o tom nedozvěděl Tom.“

Ano. A řekla ještě jednu věc. „Všichni jsme te na jedné lodi, rozumíte? Jestli ta nesmyslná obvinění ohledně vaší dcery budou pokračovat, tohle všechno se dostane ven. Všechno.“

„A co tedy uděláte?“

Charlotta se na mě zadívala s tou pomíjivou, ale úžasnou směsí porážky a slepého odhodlání. Ta se objevuje, když už člověk nemá co ztratit.

Řeknu to Tomovi sama. Dneska večer. Nenechám si od Fran Sullivanové nakazovat, co mám dělat. Ať se jde vycpat. Měl jste pravdu. Potřebuju si to protrpět. Prožít si tu bolest. Snažím se o to od té chvíle, co jsem se viděla s Bobem. Co mě poslal do prdele a odešel.

„Jsem na vás opravdu hrdý, Charlotto. Tohle si žádá spoustu odvahy.“

Můžu vám na tomto místě prozradit dvě věci: Zaprvé, když mi Charlotta tvrdila, že se snaží pracovat na svých citech a vzdát se Boba, lhala mi. Zadruhé, ten večer neměla příležitost si s Tomem promluvit. Tom nebyl doma.

Krátce po jejím odchodu mi zavolal Parsons. Fran Sullivanová podle všeho nemluvila do větru.

Sullivan je čistý. Říkal jsem si, že byste to měl vědět. Nevím, co vás vedlo k závěru, že to mohl udělat on, ale každopádně se pletete.

„Opravdu? Co se stalo?“

Nemůžu vám sdělit nic konkrétního. Ale můžu říct, že nám poskytl alibi. Není to nic pěkného, ale sedí to.

Parsons se sešel s Fran Sullivanovou a právníkem. Nepustila mu tu nahrávku, ale řekla mu, co na ní je, a vybídla ho, ať si promluví s tou dívkou. Parsons jim pochopitelně hned zazvonil u dveří. Rodiče se pravdu dozvěděli až poté, co dceru přinutili vysvětlit, proč mají za dveřmi policajty. Jejich dlouholetý přítel, tátův kámoš z golfu, jim víc než rok ohýbal dcerušku. Otce to sebralo tak, že Parsonsovi trvalo hodinu, než ho uklidnil. O tom všem jsem se dozvěděl později.

„Aha. To se vám jistě ulevilo,“ řekl jsem Parsonsovi.

Asi jo. Tenhle svět je vážně samá špína.

„A co to tedy znamená pro vás?“

No… znamená to, že jsem tam, kde jsem byl. Mám na krku Toma Kramera, žádné odpovědi, žádného podezřelého. Jen jednu modrou mikinu a jednu fotku ze školní ročenky. Jo, počkat – ještě jednu věc…

„Jakou?“ Musím přiznat, že jsem v tu chvíli už pořádně neposlouchal. Mojí lsti s Bobem Sullivanem pomalu odzvonilo a nepřinesla žádnou mediální bouři, žaloby ani nic jiného, co by všechny přimělo zavřít krám a jít domů. Na plán B jsem se vůbec netěšil.

Narazili jsme na jeden případ z Oregonu – díky tomu, jak moji chlapi obvolávají okrsky po celých Státech, víte. No, jeden starý kolega si vybavil hlášení o klukovi, který měl na zádech stejný škrábanec jako Jenny. Rovnou čáru, do hloubky, těsně nad pánví. Je to prý už dávno, ale říkal, že to zkusí najít v archivu. Nevzpomínal si, jestli tam šlo o znásilnění, ale mohlo by nás to k něčemu přivést.

„Hm. No, připadá mi to trochu přitažené za vlasy, vám ne? Tohle bylo koneckonců především znásilnění. Ne napadení, při kterém mimochodem došlo i ke znásilnění. A je to na druhém konci Států. Co říkáte?“

Já u toho případu hodlám prověřit každou sebemenší stopu, Alane.

Aha, dobře. To se ještě uvidí.

Kapitola třicátá třetí

A pak přišel ten večer, kdy došlo ke srážce. Večer, kdy se vozík horské dráhy s kvílením rozjel ze svahu. Večer, kdy byla cukrová vata téměř hotová. Až vám to vypovím, bude zbývat už jen pár posledních cukrových vláken.

Tohle se přihodilo ten večer, kdy zemřel Bob Sullivan.

Charlotta mi lhala. Vím proč a není to důležité. Nebyla schopná vrátit se domů a čelit bolesti z rozchodu s Bobem. Nemohla z hlavy dostat jeho slova. „Jdi do prdele.“ Nemohla z hlavy dostat to silné podezření, že znásilnil její dceru. To bylo moje dílo, ale zároveň následek šoku, který nastává, když se dozvíte pravdu o svém milenci. Když se z „miluju tě“ stane „jdi do prdele“, mozek se snaží bolest mírnit tím, že milence obsadí do role toho nejopovržlivějšího padoucha. Nic z toho není snadné spolknout. Pro Charlottu to byla příliš hořká pilulka a ten večer zjistila, že ji do sebe nedostane.

Nemůže tvrdit, že je nevinná. Stejně jako já se svou krabičkou sirek i Charlotta věděla, že Tom kvůli tomu Jennyinu násilníkovi začíná přicházet o rozum. Věděla, že v noci nespí. Věděla, že skoro nejí. Že přestal dělat všechno, co ho bavilo, přestal cítit veškerou radost. I s Lucasem a Jenny. Všechno jen hrál, byl samá přetvářka. Vlažné povzbuzování na lakrosu. Úsměvy, když je ráno zdravil. Nacházel se ve stavu akutního neklidu.

Ve svých plánech jsem předpokládal, že pokud tento vnitřní neklid přežije, vynoří se na druhé straně jako vyměněný. Jako člověk schopný přijmout démony, kteří v něm žijí. To je správný postup. To je cesta k uzdravení. A stejnou cestou se měla vydat i Charlotta, když se teď vzdala Boba. Jenže Charlotta měla na dosah pomstu a rozhodla se toho využít.

Opustila tehdy moji ordinaci a odjela domů. To ještě nevěděla, že je Bob nevinný. Bylo to ještě předtím, než si k ní Fran Sullivanová sedla do auta a pustila jí ty nechutné nahrávky. Měla na Boba vztek a přemítala, jestli neznásilnil Jenny. Počkala, až půjdou děti spát. A pak mu to řekla.

Nechtělo se mi věřit vlastním uším. Že Bob Sullivan, můj šéf, dlouholetý přítel naší rodiny, je podezřelý ze znásilnění mojí dcery. Vy jste mi nasadil do hlavy představu, že má policie možná nového podezřelého, Alane. Dávalo smysl, že právě kvůli němu neprojevují zájem o tu fotku z ročenky. Pokoušel jsem se to vypáčit z Parsonse, ale nehodlal mi to říct. Svěřila mi to Charlotta. Pověděla mi o té holce, když byl na vysoké. A o tom, že nemá alibi a lhal policii. Ale uvěřil jsem tomu kvůli něčemu jinému – kvůli tomu hlasu, který slyšela Jenny. Byl bych ho ten večer zabil. Seděl jsem na posteli a představoval si to. Vzal bych z garáže baseballovou pálku a rozmlátil bych mu hlavu.

Když Jenny usnula, šel jsem do jejího pokoje. Vzal jsem si její telefon a přečetl si uložené esemesky, které si posílala s tím vojákem, co se s ním přátelí. S tím z vaší skupiny, jak mu vymazali vzpomínky z Iráku. A tam jsem to uviděl. Ta slova. „Myslím, že to byl on… Slyším v hlavě jeho hlas.“ Za poslední dva týdny tam takových zpráv byla spousta. A mně to nikdo neřekl. Te asi chápu proč. Ale stejně, všichni kromě mě to věděli, je to tak? Vy, Jenny, Parsons, Charlotta. Všichni kromě mě.

Tom svůj vztek kočíroval celý následující den. Ale dál už to nedokázal.

Věděl jsem, že bude večer se zákazníkem v prodejně Jaguaru. Navečeřel jsem se s rodinou. Snědl jsem všechno, co jsem měl na talíři. Steak. Brambory. Zelené fazolky. Snědl jsem všechno a pořád jsem měl hlad. Bylo to poprvé od dceřina znásilnění, co jsem měl chuť k jídlu. Řekl jsem jim, že musím v práci vyřídit ještě nějaké papírování. Políbil jsem manželku na rty, dlouze. Každopádně tak dlouze, že ji to překvapilo. Dětem jsem vtiskl pusu do vlasů. Pevně jsem je objal. Věděl jsem, že je to naposledy, kdy je takhle vidím, u nás doma. Seběhl jsem ze schodů, s naprosto čistou hlavou. Vzal jsem baseballovou pálku. Dal ji do auta. A vyjel jsem.

Tom nebyl jediný, kdo se ten večer vydal na cestu.

Seana Logana jsem neviděl od té doby, co se mi svěřil se svými pocity ohledně Boba Sullivana. Jak i on věří, že Bob znásilnil Jenny, a jak na něj hledí se stejnou nenávistí, kterou cítil ke svým nepřátelům v Iráku. Bob byl ten terorista. Jenny byla Valancia, bažant, kterého měl Sean chránit. Byl nesmírně frustrovaný z toho, že jsme se v léčbě nemohli hnout z místa. Zasekli jsme se u těch červených dveří a on potřeboval znát odpovědi – zavinil smrt svého parťáka, člověka, za kterého zodpovídal? Tahle vnitřní muka se teď obrátila proti Bobu Sullivanovi.

Te už to chápu. Že jsem vzal ten vztek a vložil ho na jiného člověka a do jiné situace, abych to mohl celé prožít znovu. Valanciu jsem ochránit nedokázal. Ale mohl jsem ochránit Jenny. Cítil jsem se líp. Vzpomínáte si, jak jsem dokázal cítit lásku k synovi, díky tomu, že jsem měl moc pomáhat Jenny? Pomohl jste mi to pochopit. Ale tahle moc, tu ve mně probudila ta věc se Sullivanem. Ta myšlenka ve mně narůstala řadu dní. A pak ta moc explodovala. Přestal jsem chodit na naše sezení, protože jsem věděl, že byste mi to viděl na očích a snažil byste se mě zastavit. Ale já chtěl zastavit jedinou věc – Jennyinu a svoji bolest. Tak nebo onak musela přestat. Nabil jsem si pistoli. Manželce jsem nechal vzkaz na dně šuplíku. Říkal jsem si, že ho nakonec určitě najde, ale ne ten večer. Hledal jsem ho celý den, sledoval ho, dokud se nesetmělo. Celé hodiny jsem pozoroval tu prodejnu a čekal.

Tom zaparkoval několik ulic od prodejny.

Srdce mi bušilo jako splašené. Myslel jsem, že se roztrhne – nebo že mi roztrhne hrudník. Zrychleně jsem oddechoval. Nabíral jsem vzduch do plic, ale necítil ho. Dusil jsem se vlastním dechem. Hlavou mi vířily myšlenky. Udělej to! Křičící hlasy. Obrazy mojí holčičky v tom lese. Obrazy Boba, jak si to rozdává s tou holkou na kapotě auta. Všechno mi to splývalo. Ale ani jsem se nepohnul. Slyšel jsem svoje rodiče, jak o mně mluví. A moje žena jim přizvukovala.

„On to neudělá. Nemá na to odvahu… Každý nemůže být voják.… Všichni musíme přijmout svoje nedostatky…“

Sean sledoval, jak odjíždí poslední zákazník. Když auto zmizelo z dohledu a světlo reflektorů se rozplynulo ve tmě, Sean vystoupil, odjistil pistoli a neochvějně vykročil k prodejně.

První vize se objevila, sotva jsem položil nohu na zem. Měl jsem to úplně jasně před očima. Tu ulici. Toho staříka s dýmkou. Tři děti s míčem, te nehybné, s očima upřenýma na mě. Ulice jako by zamrzla. Nikdo se nehýbe. Nikdo neběží. Viděl jsem je. A nejen díky tomu, co jste mi četl. Viděl jsem nové, další věci z toho dne. Z té ulice s červenými dveřmi. Zastavil jsem se a setřásl to ze sebe. Zadíval jsem se na světla v prodejně. Promyslel jsem si plán útoku. Viděl jsem, kudy se dostat dovnitř. Postranní dveře byly dokořán. Možná je předtím zapomněl zavřít mechanik. Soustředil jsem se na svoji misi.

Seanovi se vybavovaly vzpomínky. Emoce, pistole v ruce, soustředění na misi, úmysl zabíjet – tyhle věci jsme během svých sezení napodobit nedokázali. A když teď vyvstaly, vedly ho zpátky ke vzpomínkám na ten den, na tu poslední misi.

Zatímco Sean kráčel, Tom se pokusil jet. Zařadil rychlost a odpoutal se od obrubníku. Přejel pár desítek metrů a zase zastavil.

Nedokážu popsat, jakou jsem cítil zlost. Slyšel jsem, jak mě moji rodiče shazují. Jak mě označují za zbabělce, protože se nedokážu hnout z místa. Ale chystal jsem se zabít člověka! To si snad zaslouží trochu úzkosti, trochu úvah. Znamenalo to, že opustím děti. Přijdou o zdroj příjmů. Budou bez táty. A kvůli čemu? Pro Jenny se tím nic nezmění. Obětí zůstane dál. Dál zůstane bez vzpomínek a bez možnosti se uzdravit. Zabitím Sullivana se jí vzpomínky nevrátí. A pak jsem přemýšlel o spravedlnosti, kterou jsem byl tak posedlý. O osudech jiných obětí, kterým dosažení spravedlnosti pomohlo zahojit rány. O tom, že Jenny jiným způsobem spravedlnosti nikdy nedosáhne. Sami jsme ji o tu možnost připravili. Hleděl jsem na palubní desku a snažil se uklidnit.

Sean se krok za krokem blížil k otevřeným dveřím. A s každým krokem se vracely další a další vzpomínky, krátké záblesky.

Měl jsem pocit, že přicházím o rozum. Nebyl jsem schopný se soustředit na misi. Pořád jsem musel zastavovat, setřásat ze sebe ty záblesky jako komáry. Tentokrát jsem nehodlal selhat. Zvedl jsem nohu, posunul ji, položil zpátky na zem. Najednou byl přímo přede mnou Valancia, na místě, kam jsem právě položil nohu. Udělal jsem další krok a ohlédl se, ale nebyl za mnou, byl zase přede mnou, předběhl mě! Výlohou jsem viděl Sullivanovu siluetu. Zvedl jsem druhou nohu a přetáhl ji dopředu. „Co to kurva znamená!“ To byla moje slova. „Tohle není dobrý. Tohle není dobrý!“ Moje slova. Valancia se tlačil přede mě. Po tvářích se mu řinuly slzy a vytvářely cestičky v nánosu prachu. Byl to strach. Byl bez sebe strachy. Do prdele! On to udělá! „Já se nebojím!“ Myslím, že tohle řekl! To se mi vybavilo, zatímco jsem kráčel zabít Boba Sullivana! Vzpomněl jsem si!

Kolem Toma parkujícího na ulici prosvištělo auto. Později se na to rozpomněl, přestože v té chvíli tomu nevěnoval pozornost.

Co to znamená být chlap? Co to znamená být silný? Tyhle otázky jsem nedokázal vyhnat z hlavy. Budu silnější, když ten vztek spolknu a budu se chovat podle pravidel? Nebo budu silnější, když zjednám nápravu pro svoji dceru? Věřil byste tomu? V pětačtyřiceti letech jsem neznal odpověď. Neměl jsem ponětí, co znamená být chlap.

Sean klesl na kolena. Bránil se tomu, ale jeho emoce převzaly kormidlo.

Pitomeček jeden, takhle to posrat. Cítil jsem pod koleny asfalt. Odložil jsem pistoli na zem a schoval obličej do dlaní. Zavřel jsem oči. Chtěl jsem, aby se to vrátilo všechno. Všechno, jednou provždycky. Otočil se ode mě a rozběhl se jako cvok k těm červeným dveřím.

Natáhl jsem se po něm, ale vyklouzl mi. Ti lidi všichni stáli jako přikovaní. Věděli, co se stane. Věděli, co u těch dveří je. Rozběhl jsem se za ním. „Kašli na to, vojáku! Zastav!“ Už jsem byl skoro tam. Skoro u těch dveří. A tam se všechno zastavilo.

Sean zařval do noci. Přemýšlím, jestli Bob Sullivan ten výkřik uslyšel, jestli ho vůbec znepokojil. Na tuhle otázku nikdy nebudeme znát odpověď.

Otevřel jsem oči. Sebral jsem pistoli a vrátil se do auta. Jel jsem domů k rodině. Nemohl jsem to udělat. Stejně jako jsem nemohl vést Valanciu na smrt. Chápete to? Já za to nemohl. Nešel za mnou na žádnou sebevražednou misi. To já šel za ním. Já šel za ním!

Tom vyjel na ulici. Byl rozhodnutý. Už se znovu nezastavil. Předpokládám, že Sean projel přímo kolem něj.

Myslel jsem si, že se tam aspoň zastavím a postavím se mu, přinutím ho, aby se přiznal. Aspoň to jsem udělat mohl. Říkal jsem si, že to bude takový kompromis. Dojel jsem k prodejně. V zadní kanceláři se svítilo. Pálku jsem nechal v autě. Nevěřil jsem si. Možná jsem idiot. Možná jsem to v sobě neměl. A možná jsem to radši nechtěl zjišťovat. Odemkl jsem dveře a vešel. Už jsem měl v hlavě připraveno, co mu řeknu, a zatímco jsem mířil do předváděčky, mumlal jsem si to pro sebe. V tu chvíli jsem něco uslyšel. Něčí pláč.

Vykoukl jsem zpoza rohu, stejně jako ten večer, kdy tam Bob byl s Lilou. Jenže tentokrát… panebože.

Vůz, který se kolem Toma prve prohnal, patřil otci té dívky, se kterou Bob Sullivan trávil ten večer, kdy došlo ke znásilnění Jenny Kramerové. Sekretářky Lily. Její otec s Bobem hrával golf. Právě jeho našel Tom v prodejně, brečel na podlaze vedle zakrváceného těla Boba Sullivana.

Měl v ruce páčidlo. Bob ležel na kapotě toho stříbrného XK, z lebky se mu řinula krev. „Moje holčička!“ brečel ten chlap. Doběhl jsem k Bobovi, stáhl ho na zem, pokusil se nahmatat pulz. Byl slabý, ale ještě jsem ho cítil. Jenže to zranění na hlavě – viděl jsem, jak ránou vytéká mozek. Byl jsem v takovém šoku, že to ani nedokážu popsat. Působilo to neskutečně. Podařilo se mi vytáhnout telefon a zavolat záchranku. Řekl jsem jim, kde jsme a že je tu člověk po zásahu do hlavy. Že je mrtvý.

„Tome,“ zarazil jsem ho, „proč jste jim to říkal, jestliže jste ještě nahmatal pulz?“

Nejsem na to nijak hrdý. Nebo možná jsem. Sám ještě nevím. Ale nehnul jsem ani prstem pro to, abych Boba Sullivana zachránil. Položil jsem ho na zem a nechal ho vykrvácet. Posadil jsem se vedle toho chlapa, toho otce. Pořád dokola opakoval, že Bob znásilnil jeho holčičku a já tehdy vůbec neměl tušení, kdo to je. O Bobově alibi jsem zatím nic nevěděl. Ale ta slova – připadalo mi, že ten člověk jsem já sám, moje druhé já, které chtělo Boba Sullivana zabít. Které chtělo spravedlnost. Objal jsem ho a chlácholil ho a on v zoufalství nepřestával brečet. Nedokážu to vysvětlit jinak, než že proléval moje slzy. A že já skrz něj cítil zadostiučinění.

Tak to tedy bylo. To byla ta srážka. To je něco, že? Ale příběh tím ještě nekončí.

Kapitola třicátá čtvrtá

Nemám žádné výčitky kvůli tomu, jakou roli jsem sehrál ve smrti Boba Sullivana. Mohl si za to sám, chápete? Ta jeho záliba v cizích manželkách a dcerách. Na nahrávkách byla spousta dalších. Nakonec, během procesu s vrahem, tím pološíleným otcem, který vzal chudáka Boba přes hlavu páčidlem, vyšla najevo totožnost všech. Včetně Charlottiny.

Byla však chráněna soudní dohodou o mlčenlivosti. Nikdo neměl zájem na zničení celého Fairview, k čemuž by nejspíš došlo. Je to malé město. Už jsem to říkal dřív, ale na tomto místě je vhodné to zopakovat. Nikdo netoužil přehodnocovat názor na své manželství, své přátele, učitele svých dětí, svou dceru, svou matku. V tak malém městě zkrátka není dost místa pro všechnu zlost, která by tím vznikla. Jako důkazy byla tedy poskytnuta pouze data a věk žen. Nahrávky se posléze vrátily Fran Sullivanové, která je nejspíš dál přechovává na nějakém bezpečném místě ve svém novém domově na jihu v Miami. Ve Fairview samozřejmě zůstat nemohla. Potřebuje koneckonců vychovávat své syny. Firmu rozprodala (dvě prodejny koupil Tom Kramer) a rodina Sullivanových začala od nuly někde hodně daleko.

Charlotta nakonec Tomovi o svém poměru řekla. Řekla mu o něm den poté, co nechal Boba Sullivana vykrvácet.

Nemohla jsem ho nechat žít s takovou vinou. Bylo to zatím hrozně čerstvé, ten vytékající mozek, ta spousta krve. A ten člověk brečící na podlaze. Tom byl otřesený tím, co málem udělal, a zděšený tím, co udělal skutečně. A k tomu, že si vzal do auta baseballovou pálku a vyrazil do prodejny, jsem ho dohnala já. Musela jsem to napravit.

Charlotta to nahlas neřekla, ale já viděl, že Tomova odvaha a nakonec i jeho schopnost ovládnout svůj hněv, způsobily, že ho spatřila v novém světle. Spatřila v něm silného muže. Muže, který doopravdy dokáže chránit svou rodinu, nejen o tom kňourat před ostatními, jako to dělal celý uplynulý rok. Zároveň však spatřila i jeho nedostatky. Ano, Bob by nejspíš zemřel tak jako tak, ale Tom neudělal nic pro to, aby ho zachránil. Nebyl dokonalý. A právě tohle pobídlo Charlottu k tomu, aby se konečně vzdala dobré Charlotty stejně, jako se vzdala té špatné.

A pokud jde o Toma, jakmile spatřil Charlottiny nedostatky, konečně přestal mít pocit, že si ji, svou rodinu a svůj život nezaslouží. Nebývá to vždycky takhle snadné. Většina párů však neprožije takto zásadní události, které by je probraly. Setrvačnost, stagnace, rutina – to jsou mocné síly, pod jejichž vlivem se těžko něco mění.

Smrt Boba Sullivana proměnila Toma i Charlottu.

Měl jsem samozřejmě zlost. Byl jsem bez sebe vzteky. Zhrzený. Zničený. Chodil jsem s obrovskou jámou v žaludku, která vcucávala všechno, co jsem v sobě měl. Kolik dní jsem se na ni nedokázal ani podívat. Vypáčil jsem z ní všechny podrobnosti, kde se scházeli, jak často, jak dlouho. Přinutil jsem ji, aby mi vylíčila ten den, kdy našla Jenny. Omluvila se jen jednou. Pověděla mi o svém dětství. Byla nesmírně vyrovnaná, nežádala o odpuštění, ale chtěla, abych jí porozuměl. Říkala, že jste jí pomohl pochopit její vlastní nitro, její potřebu mít dvě oddělená já, dobré a špatné – kvůli tomu studu, který v sobě nosila. Když mi vyprávěla o otčímovi, o tom, kdy k tomu došlo poprvé, brečela u toho. Vyslechl jsem ji, a když domluvila, prostě vstala a nechala mě v pokoji samotného. Následující dva týdny se už o ničem z toho nezmínila.

Charlotta prohlásila, že to byly nejdelší dva týdny jejího života, dokonce delší než týdny po Jennyině znásilnění.

To proto, že už pro mě nezbývala žádná práce. Nebylo co dělat. Kam volat, co zařizovat, nic. Stačilo jen sedět a nechat manžela, ať mě postupně pozná, celou, a rozhodne se, jestli mě pořád miluje. Bylo to hodně těžké, protože jakmile jsem mu to všechno řekla, najednou jsem si uvědomila, že ho miluju víc než kdykoli dřív. Nebo bych asi měla říct, že jsem věděla, že ho doopravdy miluju, tečka.

Tom za Charlottou přišel ve čtvrtek večer. Byli v ložnici sami, v domě vládlo ticho.

Vešel jsem a ona stála u toaletního stolku a dívala se do zrcadla. Viděl jsem její odraz. A vlastně jsem ji v tu chvíli poprvé uviděl takovou, jaká doopravdy je. Nebyla to žena, kterou jsem si vzal. Ale byla neskutečně krásná! Omlouvám se… v poslední době jsem hodně brečel. Byla prostě ohromně krásná, ta zranitelná dívka i ta silná žena – a v tom obličeji byly obě. Nechtěl jsem nic jiného než ji obejmout.

Charlotta si ten večer dobře pamatuje. Pochybuji, že na něj některý z nich někdy zapomene.

Nevšimla jsem si, že je v ložnici, dokud nestál skoro za mnou. Vzal mě kolem pasu a položil mi hlavu na rameno. Řekl mi, že mě miluje. Řekl mi, že jsem ta nejkrásnější ženská, jakou zná, a že jsem teď, když mě vidí celou, krásnější než kdy dřív. Padla jsem mu do náruče. Cítila jsem, jak se ta ze hroutí k zemi. Už mezi námi vůbec nic nestálo. Pomilovali jsme se a pak jsem celou noc spala v jeho náruči. I Sean po smrti Boba Sullivana našel ztracené pouto s manželkou.

Přišel za mnou hned další den – den poté, co toho muže málem zabil sám. Den poté, co se mu vrátily vzpomínky.

Hnal jsem se domů jako šílený. Měl jsem pocit, že nesmím ztratit ani vteřinu. Chtěl jsem manželce říct, že jsem nezabil Boba Sullivana. Že jsem nezabil Valanciu. Že jsem se ho snažil zachránit. Nejde jen o to, že jsem se na ten den rozpomněl. Klidně jsem se mohl rozpomenout a zjistit, že jsem k těm dveřím běžel já, hnaný arogancí, kterou rozum nikdy nemohl přebít. Tak jsem se cítil většinu života. Žít s těmi úzkostnými stavy – přimělo mě to dělat spoustu šíleností.

Takže jsem to klidně mohl být já, třeba jsem si i mohl přát umřít, konečně, po tolika letech utrpení. Rozumíte mi? Ale te vím, že přece jenom nejsem až takový magor. Nejsem až takový magor, abych vedl někoho na smrt.

„Ne, Seane. Nejste magor. Naopak, běžel jste za ním. Snažil jste se ho zastavit. A byl jste ochotný pro něj zemřít. Jste hrdina.“

Chtěl jsem být hrdina. Myslel jsem si, že když zabiju Sullivana, zachráním Jenny. Dokážete si představit tu hrůzu, kdyby se mi ty vzpomínky nevrátily? Kdybych zabil nevinného člověka? Byl jsem od toho jen takhle daleko.

„Já si nemyslím, že byste Boba Sullivana zastřelil. To byste nebyl vy.“

Možná ne. Sean hleděl do země. Pomalu přikývl. Možná ne. To se nejspíš nikdy nedozvíme.

Sean ke mně dál docházel se svou úzkostnou poruchou a také proto, abychom dokončili svůj úkol a uložili jeho duchy ke spánku. Poté co se mu vrátilo těch několik vzpomínek na onen den v Iráku, to byla hladká a hluboce uspokojivá práce. Trauma z výbuchu, ze zranění, našlo svůj domov a přestalo bloudit sem a tam. Sean se ten rok vrátil na vysokou. Jeho žena porodila dceru a dali jí jméno Sara. A zůstal blízkým přítelem Jenny, člověkem, který jí pomáhal zbavovat se těch černých pytlů naplněných odpadky.

To jsou ty šťastné konce. Nemohu si přičítat veškeré zásluhy za to, co tito výjimeční lidé dokázali, aby změnili svůj život. Řeknu jen tolik, že jsem vděčný za to, že jsem v tom směl sehrát malou roli.

Teď vám musím povědět, jak skončil Glenn Shelby.

Jeho tělo oběšené na té kovové hrazdičce se v jeho garsonce našlo sedm dní po smrti Boba Sullivana. Bylo poměrně teplo a už začínal být cítit.

Když cranstonská policie prohledávala jeho věci, objevila černou lyžařskou kuklu, černé rukavice a zápisník s podrobným popisem znásilnění Jenny Kramerové.

Glenn před časem pracoval jako údržbář, než kolegům začala být jeho společnost nepříjemná. O tom už jsem vám povídal. Možná jste zapomněli. Těsně před propuštěním se staral o dva domy ve

Fairview. Dělal tam všechno, plel, sekal trávu, stříhal stromy. A čistil bazény.

Tu novinku mi zavolal detektiv Parsons.

To je teda, co? Ale byl to vážně úchyl. Dvakrát odsouzený za stalking. Bezpočet stížností od spolupracovníků. Každou chvíli v base. Pošahanec. Vypadá to, že na tom večírku plánoval někoho znásilnit. Sledoval na Instagramu několik mladých kluků. Používal falešný profil. Taky pěkní pitomci. Zblblí tím věčným „lajkováním“ a „followery“. Vsadím se, že neznají ani polovinu z těch lidí, které si pouštějí do svého soukromí. Přes jeden z hashtagů jsme našli chat o tom večírku. Začali o něm mluvit asi týden před konáním. Takže měl dost času se připravit. Vypadá to, že cílil na jednoho z těch kluků. Zatím se nám nepodařilo zjistit, kde to celé začalo, který z nich ho mezi ně původně pustil. To by nám mohlo ledacos prozradit.

Já jsem odpověď znal. Procházel jsem Jasonův účet, abych z něj odstranil všechny fotky té modré mikiny. Sám Instagram nepoužívám. Ale jeden z „followerů“ mého syna se objevoval pořád dokola, „lajkoval“ jeho příspěvky, snažil se ho zatáhnout do rozhovoru a pobízel ho, ať na oplátku „lajkuje“ zase jeho věci. Těžko říct, proč mě to praštilo do očí. Fotky a příspěvky dotyčného nikde neobsahovaly tvář Glenna Shelbyho. Ale já ho zkrátka poznal. Zoufalství vyzařovalo z obrazovky jako nějaká toxická chemikálie, stránku za stránkou.

Shelby sledoval mého syna.

Shelby se za ním vypravil na ten večírek.

Teď už snad chápete ten otřesný strach, který mne zachvátil, když jsem zjistil, že můj syn byl v tom lese.

Parsonsovi jsem to neřekl.

„To je tedy úlovek, detektive. To je věc. Mám jednu prosbu. Říkal jste, že si něco psal? O tom znásilnění?“

Jo. Vedl si detailní poznámky. Shodují se se vším, co jsme zatím zjistili, a je tam toho ještě mnohem víc. Pěkná nechutnost, věřte mi.

„Vím, že to bude znít divně. Ale myslím, že by mi to mohlo pomoct při oživování Jennyiných vzpomínek. Bylo by možné, abych se na ně podíval nebo si je ofotil?“

Prokristapána. To teda zní divně. Ona o to stojí? Vědět všechno, na co ten chlap myslel a co cítil, když jí ty věci dělal?

„Promluvím si s ní a s jejími rodiči. Ale nechci, aby si dělali zbytečné naděje, pokud bychom se k těm jeho poznámkám stejně nedostali.“

Můžu vám je sehnat.

„Díky.“

Jo… málem bych zapomněl. Ten starý policajt z Oregonu, vzpomínáte si, jak jsem o něm mluvil?

Vzpomínal jsem si.

Volal, že tu složku našel. Šlo o hlášení ze školy. Učitelka si všimla, že má jeden kluk vzadu na košili krev. Poslala ho za školní zdravotnicí a zranění nahlásila. Povídala, že to nevypadalo na nehodu. Řez byla příliš čistý, jako by ho někdo provedl záměrně.

„Inu. To asi už stejně není relevantní, že? Glenn Shelby tehdy musel být sám ještě dítě.“

Jo. Řekl jsem mu, že už tu složku nepotřebujeme. Díkybohu. Konečně je to celé za námi. Myslím, že si vezmu dovolenou.

„Zasloužíte si ji.“ To jsem nemyslel upřímně.

Vy taky, Alane. Byl jste pro Kramerovy učiněný dar z nebes. Vím, jak jsou vám vděční.

„Já jsem moc rád pomohl. Jen doufám, že tu práci ještě dokončíme.“

Kapitola třicátá pátá

Empatie se definuje takto: „Schopnost sdílet a chápat pocity druhého člověka.“

Ženy klevetící hodiny v restauraci. Muži každé nedělní dopoledne na golfovém hřišti. Dospívající holky přilepené k mobilním telefonům. Při těchto příležitostech vyprávíme své příběhy, někdy do puntičkářských podrobností, a sledujeme výrazy ostatních, kteří vstřebávají naše slova. V těch výrazech čteme jejich soucit, jejich radost, jejich porozumění. Děláme to, abychom na své pozvolné cestě vstříc smrti nebyli sami. Empatie se nachází v samém jádru naší lidskosti. Život bez ní je utrpení.

Zbývá několik posledních vláken cukru.

Detektiv Parsons mi poskytl zápisky Glenna Shelbyho. Kramerovi spolu prodiskutovali můj plán a souhlasili, že to stojí za zkoušku. A tak jednoho večera začátkem léta, něco málo přes rok od znásilnění, Jenny přišla do mé ordinace, aby se konečně tak či onak dozvěděla, co přesně se tam v lese za Juniper Road odehrálo.

Měla na sobě stejné oblečení jako ten večer – kopie, s nimiž jsme v ordinaci pracovali. Měla tentýž parfém a mejkap. Vlasy si nechala rozpuštěné kromě malého culíčku na pravé straně.

Události posledních dvou týdnů přestála Jenny nesmírně dobře. Tvrdila, že ji uklidnilo, když se přišlo na to, že za ten čin nebyl zodpovědný Bob Sullivan, ale nějaký muž s vážnou duševní poruchou. Ulehčil jsem jí to obšírnými popisy Glennovy nemoci. Vím, že kdyby se s ním setkala a viděla, jak normálně na první pohled působí, cítila by se jinak. Tvrdila, že vzhledem k jeho stavu to lze vnímat spíš jako nehodu, jako kdyby v pralese přišla do cesty nějakému divokému zvířeti, nebo v moři žralokovi. Nebo té mocné vlně. Nešlo o to, že by měla Glennu Shelbymu znásilnění odpustit. Šlo o to, aby byla schopná porozumět a zařadit si to, co se stalo, do kontextu, s nímž bude schopná žít. U některých věcí to nejde. Některé věci jsou tak nepochopitelné, že nám vyrvou podlahu, vyrvou nám samy základy, a my se po zbytek života belháme ve strachu, že se při příštím kroku někam propadneme. Tak by to bylo s Bobem Sullivanem – s člověkem, který se na ni usmíval, když přišla za tátou do práce, s člověkem, který mohl mít každou ženu, na kterou si pomyslel. Kdyby se měla smířit s tím, že jí ty věci udělal on, postrádala by smysl a už by nebyla schopná nikdy nikomu věřit.

„Kde chcete začít?“ zeptal jsem se jí.

Byla nervózní a myslím, že jí bylo trochu trapně.

Nevím. Neměla bych být na zemi? Nebo stačí, když budu sedět tady a zavřu oči?

„Zkuste sedět a zavřít oči. Uvidíme, jestli to bude stačit.“ Nechal jsem ji čichnout ke kolečku bělidla. Pustil jsem hudbu.

Měl jsem igelitový pytlík s trochou listí a země z lesa a ten jsem také otevřel. Jenny se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. Potom zavřela oči. Vytáhl jsem zápisky, které mi dal detektiv Parsons. Začal jsem předčítat slova Glenna Shelbyho.

Zaparkoval jsem několik bloků daleko a na Juniper Road došel pěšky. Z lesa jsem viděl všechno. V domě se všude svítilo. Všichni pili a smáli se. Některé dvojice se zavíraly samy v pokojích. Chodili k zadním dveřím za tím dealerem. Viděl jsem uvnitř i toho kluka. Věděl jsem, že je to jen otázka času. Viděl jsem na příjezdové cestě zaparkované jeho auto. Byl jsem na kraji lesa. Věděl jsem, že ho odtud dostanu.

Vzhlédl jsem od stránek na Jenny. Soustředila se. Zatím nedávala najevo žádné emoce.

Ten kluk vyšel ven, ale nešel k autu. Pokračoval po příjezdové cestě až na Juniper Road. Zmizel mi z dohledu a to mě vytočilo. Pak se objevila ta holka. Slyšel jsem praskání, jak vběhla do lesa. Slyšel jsem, že brečí. Snadno odvedla moji pozornost. Byla hrozně smutná.

Zaznamenal jsem, jak se Jenny zrychlil dech. Rád bych věděl, co se děje, ale ať to bylo cokoli, nechtěl jsem ji z toho vyrušovat. Věděl jsem, že ji ta slova navádějí zpátky. Cítil jsem to.

Došel jsem k ní. Byla vyplašená. V tu chvíli jsem si uvědomil, že mám nataženou kuklu. Obyčejně se na mě lidi usmívají, když k nim přijdu. Lidi mě mají rádi. Zvedl jsem ruce, že si ji stáhnu, ale pak jsem si vzpomněl, že nemůžu. „Neboj se. Nepřišel jsem ti ublížit. Na někoho tady čekám.“ Začala couvat, oči vytřeštěné, jako kdyby viděla nějaké strašidlo. „Povídám ti, že se nemáš bát! Proč na mě tak koukáš, děvenko? Nevidíš, že se na tebe snažím být milý? Děvenko! Neutíkej ode mě! Já nejsem strašidlo. Děvenko! Děvenko!“ Vtom jsem uslyšel zamručení, velmi tiché zamručení. Pohlédl jsem na Jenny. Po tvářích se jí koulely slzy. Ústa měla vyprahlá a šeptala to slovo. Děvenko. Děvenko.

Mezi stromy jsem znovu zahlédl toho kluka. Vracel se dovnitř na večírek. Propásl jsem svoji šanci. Nemohl jsem tam zůstat, když o mně ta holka věděla. A nehodlal jsem odejít, dokud neudělám to, proč jsem přišel. Někomu by o mně řekla a to by znamenalo konec večírků, konec šancí. Nebylo to jednoduché, ale mám výhodu v tom, že jsem chodil k vynikajícímu doktorovi, a vím, jak se zbavit obsese. Vím, jak být flexibilní. A ta holka mě štvala. Snažil jsem se k ní být milý. Snažil jsem se jí pomoct. Byla ke mně krutá. Tohle dobře poznám. Neměla právo se mi zalíbit a pak mě takhle odstrčit. To už mi jednou někdo udělal a podruhé si to nenechám líbit. Vlepil jsem jí facku a sledoval, jak spadla na zem. Vlezl jsem na ni a začal s tím, co jsem si chystal pro toho kluka. Ani jsem jí nepotřeboval dávat drogy. Byla hrozně slabá a já silný. Nemusel jsem jí nic udělat, abych mohl svoje dílo dokončit. Zajel jsem jí rukou pod blůzu. Měla hrozně hebkou kůži. Kůže už jsem se dlouho nedotýkal.

Děvenko… Děvenko… Přestaň křičet… Děvenko… Líbí se mi tvoje kůže. Vážně se mi líbí tvoje kůže.

Ta slova teď pronášela Jenny – slova, která nebyla na stránce, slova, která jsem nepřečetl. Lámalo mi to srdce! Vrátila se tam, do toho večera. Našla cestu zpátky!

Svlékl jsem jí oblečení. Nasadil jsem si kondom. Byla to hračka. Byla tak malá, že jsem ji udržel jednou rukou. Pak jsem s ní začal souložit. Křičela, ale já se snažil být co nejněžnější. Pak jsem si vzpomněl, že jsem vůbec neměl v plánu být co nejněžnější. Přišel jsem, abych se řídil jedním příběhem. A ten příběh by nebyl stejný, kdybych se choval něžně. „Promiň, děvenko.“ Přestal jsem s ní souložit a začal ji šukat, tvrdě. Zkoušel jsem si představovat toho kluka, to mi všechno ulehčilo. Vyndal jsem z tašky ten klacík. Nezapomněl jsem ani jedno slovo z toho příběhu. Začal jsem ji škrábat. Pamatoval jsem si, kde přesně to mám udělat.

Přestal jsem číst. Věděl jsem, co je na těch stránkách.

Byl to můj příběh. Zavřel jsem oči a vybavil si ho. Je v něm tolik bolesti, že mě to drásá.

Je to ten příběh, který jsem vyprávěl Glennu Shelbymu, ta hranice, kterou jsem překročil. Jasné oregonské slunce na mojí tváři. Vidím náš dům, tak blízko. A on se směje, když slyší můj křik.

Je to příběh, který si Glenn zapamatoval a těšil se jím a pak ho uvalil na tuhle krásnou mladou ženu. Vysmívá se mi a nadává mi.

Otřel jsem si slzy z tváří. Otevřel jsem oči a pokračoval ve čtení z Glennových zápisků.

Setřel jsem kousek kůže z klacíku a promnul ji mezi prsty. Byla kluzká a začala se drolit na maličké kuličky, které padaly na zem. Ryl jsem dál.

Jenny otevřela pusu a vzpomínky vyšly ven na křídlech jejích slov. Nejdřív si myslím, že mě šimrá. Hroznou silou mi tiskne předloktí vzadu na krk, aby mě udržel na zemi. A myslím si, že třeba přestane a chvíli bude dělat jen tohle, šimrat mě. Třeba už skončil. Jenže pak to šimrání začne pálit a pak pálí čím dál tím víc a mně dojde, že mi škrábe kůži.

Ano, Jenny. Ano! A po zádech mi začne stékat krev. Cítím ji, je teplá a lepkavá. Říká, že mi dává svůj cejch. Říká, že sní moje tělo, tenhle maličký kousek mého těla, jako kanibal.

Jenny pokračovala, jako by slyšela moje myšlenky, jako bychom byli jedna osoba. A v tom okamžiku jsme skutečně byli, oba jsme prožívali stejný příběh. Měl jsem hluboké výčitky. Ale nepustil jsem je dál.

Jenny pokračovala ve vyprávění našeho příběhu.

Cítím nerv, dostal se k nervu a já znovu zakřičím. On přestane a pak…

Navázal jsem a četl dál.

„Promiň, děvenko.“ Musím se držet toho příběhu. Přestal jsem ji rýt a chvíli jsem ji zase šukal. Znovu začala ječet. Nijak jsem si to neužíval. Nebyl to snadný příběh. Neměl jsem toho kluka a nelíbilo se mi, jak dlouho to musím dělat. Napadlo mě, jestli se ten příběh opravdu udál takhle. Hodina je hrozná doba. Začínaly mě bolet ruce. A toho křiku. „Děvenko! Přestaň ječet!“ Musel jsem každou chvíli dělat pauzu, aby se uklidnila a ztichla.

Jenny se přidá. Jsme jako orchestr, dva nástroje hrající tutéž skladbu.

Děvenko… přestaň ječet. Děvenko… Panebože.

Já vím, Jenny, říkám si v duchu. Ta bolest, když do mě proniká, je nesnesitelná. Je mi teprve dvanáct. Mám drobné tělo. Jemu je sedmnáct. Je to chlap. Přivedl mě sem hledat hady. Tvrdil mi, že si tu chytím hada. Vidíš, říká. Chytils hada. Pak už jsem jen brečel. Netrvalo to hodinu. Glenn se mě ptal, jak dlouho to trvalo, a já mu řekl, že mi to připadalo jako hodina. Neřekl jsem, že to skutečně trvalo celou hodinu, než u domu zastavilo mámino auto. Vytáhl ho ze mě a nechal mě tam krvácet.

Přečetl jsem další pasáž.

Udělal jsem si dlouhou přestávku, podíval jsem se na hodinky.

Nechal jsem ji trochu vydechnout.

Jenny pronášela další slova, další vzpomínky. Pronášela je tiše, téměř šeptem.

Už to skoro bude. Zbývá jen sedmnáct minut a osm vteřin.

Jenny otevřela oči a zadívala se do těch mých, vzdálených jen kousek od ní. Oba jsme brečeli, oba jsme měli své vzpomínky přímo před sebou.

Vzpomínám si na to, řekla Jenny. Vzpomínám si na něj.

„Já vím. Vidím vám to na očích. Vidím to!“

A skutečně jsem to viděl. Viděl jsem všechno. Viděl jsem sebe.

Už jsem nebyl sám.

Kapitola třicátá šestá

Moji rodiče nechtěli znásilnění nahlásit. Nevzali mě k lékaři, dokud je nepřinutila školní ošetřovatelka, a to jen kvůli sešití té rány na zádech. Báli se, že jim stát odebere děti svěřené do pěstounské péče, včetně toho, které mě odvedlo do lesa za domem. Máma říkala, že se s tím nějak popasujeme. Že ten kluk měl hrozně smutné dětství a potřebuje naši pomoc. Jeho chování – tak to nazývala – bylo prý následkem těžkého života a neměli bychom ho soudit příliš tvrdě. Školní ošetřovatelka viděla krev na mojí košili a já jí řekl, že jsem upadl. Ve škole to nahlásili, ale tím to skončilo. Bolest z toho tajemství, z toho, že jsem se o ně neměl s kým podělit, byla děsivá.

Vybavuje se mi den, kdy jsem se o svůj příběh podělil s Glennem Shelbym. Bylo to při sezení ve věznici v Somersu. Vyprávěl mi o klukovi, kterého v minulosti sledoval. Jak stával venku před domem, pozoroval ho z lesa. Jak si představoval, že se ho dotýká. Začal jsem mu vykládat, že tahle nutkání jsou špatná. Že můžou lidem ublížit. Zeptal se mě, jak je to možné, když ty představy jsou tak příjemné. Vyprávěl mi příklady od spoluvězňů. Vyprávěl mi o věcech, které spolu dělají a které dělají jemu. Měl to se stovkami lidí, žen, mužů, chlapců. Většinou šlo o prostitutky a prostituty. Někteří byli jen značně opilí. Několik z nich se nechalo zlákat jeho kouzlem; tak zoufale toužili po něčí lásce, že si vůbec nevšimli psychózy, která jeho vztah k nim provází.

Snažil jsem se mu vysvětlit, že chlapci by pro něj měli být tabu, i ti, kteří se mu sami nabízejí jako prostituti. Nechtěl jsem, aby si vybudoval chuť na mladé, a tak jsem mu začal vyprávět příběh. O chlapci vlákaném do lesa. O strachu a bolesti. Žádal mě o podrobnosti. Chtěl vědět, proč to toho chlapce bolelo. Podělil jsem se s ním o svůj příběh do značných detailů. Nikomu jinému jsem ho nikdy nevyprávěl. Ani jedinému člověku. Za celý svůj život. Měl jsem před sebou fascinovaného konzumenta své děsivé příhody. Nedokázal jsem odolat nutkání konečně ta slova ze sebe dostat. Byl velmi obratný v dolování tajemství z jejich trezorů. A já tak ostudně slabý. Pověděl jsem mu o fyzické bolesti. Pověděl jsem mu, jak to toho chlapce připravilo o vůli. Pověděl jsem mu o tom zranění na zádech. Pověděl jsem mu, že ten chlapec jsem já.

Když Glenn v tom lese narazil na Jenny, řídil se tímhle příběhem jako nějakou mapou. To ostatní – způsoby, jak se chránit, vyholení a kondomy – vyzvěděl od jiných vězňů a z nekonečných historek, se kterými se mu svěřovali. Příliš jsem nerozebíral skutečnost, že se tam vypravil proto, aby znásilnil mého syna. Že se tam vypravil proto, aby mě potrestal, ale potom mi spíš dal jakýsi dar, empatické pouto k téhle dívce, na kterou v lese náhodou narazil. K Jenny. Myslel si, že mě tenhle dar přivede zpátky k němu. Dar namísto trestu. Tohle mi řekl onoho dne u sebe v garsonce. Že se naučil být flexibilní.

Na začátku svého vyprávění jsem byl upřímný. Když jsem Jenny začal léčit, moje touha navrátit jí vzpomínky byla poháněna potřebou spravedlnosti a mou vírou, že by ji to mohlo uzdravit. To všechno se změnilo v okamžiku, kdy jsem si v policejním hlášení přečetl o té ráně na zádech. Už jsem vám popisoval, jak šokující informace vstupují do mozku a dělají tam spoušť. Jak je třeba čas k tomu, aby se mozek přizpůsobil nové realitě. Stejné to bylo i se mnou, když jsem si ta slova přečetl. Jakmile se můj mozek přizpůsobil faktům, pravda byla nevyvratitelná. Nemohlo jít o náhodu. Se stoprocentní jistotou jsem věděl, že Jenny Kramerovou znásilnil Glenn Shelby. A věděl jsem, že to udělal kvůli mně a kvůli onomu příběhu, o který jsem se s ním podělil.

Proč jsem tedy okamžitě neběžel za detektivem Parsonsem? Proč jsem Tomovi neposkytl pomstu, po které tak prahnul? Proč jsem své nové pacientce upíral spravedlnost? Jak jen bych vám to teď vysvětlil, pakliže už jste se nedovtípili sami? Byl jsem hrozně dlouho sám. Ano, někteří z mých pacientů byli oběťmi útoků. Znásilnění. Ale žádný z nich nebyl tak mladý. Žádný z mých pacientů nebyl poznačen, ocejchován jako zvíře. Na celé planetě se nenašel nikdo, kdo by mi porozuměl. Kráčel jsem sám. Dokud se neobjevila Jenny Kramerová. Ta náhlá potřeba vrátit jí vzpomínky byla mocnější než moje svědomí. A kdybych jim pověděl pravdu, byli by mě o to připravili.

Za Glennem jsem se do jeho garsonky vypravil v okamžiku, kdy jsem si myslel, že budu potřebovat další plán na záchranu svého syna. A abych se ujistil, že se už nikdy nepřiblíží k mojí rodině. Toho se dalo dosáhnout více způsoby.

Teprve ve chvíli, kdy jsem procházel synův telefon, jsem si uvědomil, že Glenn se na ten večírek vypravil proto, aby ublížil Jasonovi, že ho sledoval přes sociální sítě. Do té doby jsem naivně věřil, že tam šel prostě proto, že tam byla spousta mladých, mezi nimiž si mohl najít oběť, jakoukoli. Dokonce mě napadlo, že jeho cílem byl Teddy Duncan, ten dvanáctiletý kluk ze sousedství. Glenn věděl, že mi tehdy bylo dvanáct.

Dnes jsem lepším lékařem pro pacienty s hraniční poruchou osobnosti než v době, kdy jsem se poprvé s Glennem setkal. Chápu hlubiny této nemoci, rozměry jejich posedlosti druhým člověkem. I to, jak daleko jsou schopní zajít, aby na nás zapůsobili. Než jsem Glenna v jeho garsonce opustil, řekl jsem mu řadu jedovatých věcí. A ten jed ho zabil.

„Selhal jsi, Glenne. Neublížil jsi mému synovi a ten dar, který si myslíš, žes mi dal, je dost neuspokojivý. Jenny je dívka. Já byl kluk. Bylo jí patnáct. Mně bylo dvanáct. Už tě znovu nenavštívím.

Po dnešku už se nikdy neuvidíme. Nemůžeš udělat nic, čím bys to změnil. Nemůžeš udělat nic, čím bys v mých očích získal důležitost.“

Pověděl jsem Glennovi ještě jeden příběh. Týkal se jedné pacientky v Newyorské presbyteriánské nemocnici. Nešlo o mou pacientku. Byl jsem tam na atestaci, což znamená, že jsem spíš pozoroval, než sám léčil. Jedna z pacientek, které jsem pozoroval, se zabila. Vybavuje se mi, že jsem si o ni dělal starosti, ale jejímu lékaři jsem nic neřekl. Nechtěl jsem se splést a vypadat hloupě. Roztrhala si košili na cáry, ty svázala a v koupelně se pověsila se na pantu dveří. Pověděl jsem Glennovi, že jsem na ni nikdy nezapomněl, přestože nebyla mou pacientkou. Pověděl jsem mu, že ta žena mi bude tížit svědomí až do konce života.

Glenn Shelby byl nebezpečný člověk. Stvůra. Moje stvůra. Vím, že jsem ho pomohl stvořit svou slabostí. Svou neopatrností. A pak jsem ho nejspíš zabil.

Nemohl jsem Glenna Shelbyho vyléčit. Snad to dokáže Bůh.

Jsem vinen. Nenáviďte mě, jestli musíte. Snažil jsem se vám ukázat polehčující okolnosti. Charlottu, Toma, Seana. Vrátil jsem jim jejich život a to by se mi nejspíš nepodařilo, kdyby nedošlo k té srážce. Kdybych nevyprávěl svůj příběh labilnímu pacientovi. Kdyby s ním Jenny nebyla v tom lese. Kdybych se přiznal v okamžiku, kdy jsem se dozvěděl pravdu. Nenáviďte mě. Opovrhujte mnou. Ale vězte, že jsem všechno pečlivě zvážil. A vězte, že každý večer usnu. A každé ráno se probudím a bez nejmenšího problému se podívám do zrcadla.

Kramerovi už ke mně na psychoterapie nedocházejí. Jenny se po plodném létu byla schopná vrátit do školy. Stejně jako u Seana pomohly vzpomínky, které v sobě našla ukryté, zahnat duchy spát a začala reagovat na tradičnější léčbu traumatu. Na podzim byla připravená posunout se v životě dál.

Kdykoli se některý pacient uzdraví, přináší mi to radost i bolest.

Stýská se mi po nich.

Potkávám se s Kramerovými ve městě. Chováme se k sobě jako dobří přátelé. Tom s Charlottou vypadají šťastně. Jenny vypadá šťastně, normálně. Vídám ji, jak se směje s kamarádkami.

Když jsem se svou ženou a ona mě obejme kolem pasu, dotkne se někdy jizvičky na mých zádech. A když to udělá, někdy si představím Jenny a vím, že už nejsem sám. Bolest je pryč. Sám jsem se uzdravil.

Moje praxe se rozrostla. Stal jsem se svým způsobem odborníkem na oživování vzpomínek a občas mívám pacienty až z druhého konce Států. Přemýšlím o tom, že bych si otevřel kliniku. Zákrok k odstranění vzpomínek se používá nadále. Napsal jsem řadu pojednání, hovořil na konferencích. Stal jsem se jakýmsi křižákem proti jeho používání a dělám, co je v mých silách, abych ho co nejvíc omezil. Chápu, že působí lákavě. Bylo by to tak jednoduché, že? Prostě vymazat minulost. Ale teď už víte, že to má háček.

Když za mnou tito pacienti poprvé přijdou, přesvědčení, že jsou odkázáni k životu se svými duchy, že se jejich ztracené klíčky od auta nikdy nenajdou, vždycky jim říkám totéž. A když jim to řeknu, vždycky v tom najdou útěchu. Říkám jim, že všechno není zapomenuto.

Poznámka autorky

Přestože zákrok popsaný v tomto románu momentálně v této podobě neexistuje, upravování jak faktických, tak emocionálních vzpomínek na prožité trauma stojí v popředí zájmu nových výzkumů a technologií v oboru zkoumání lidské paměti. Vědci pomocí léků a postupů popsaných v této knize úspěšně pozměňují faktické vzpomínky a snižují jejich emocionální dopad a nadále pátrají po léku, který by dokázal tyto vzpomínky zacílit a zcela vymazat. Přestože původním účelem zákroku k pozměňování vzpomínek bylo jeho využití k léčení vojáků ve válečných oblastech a k redukování posttraumatické stresové poruchy v samém jejím počátku, jeho přesun do civilního světa již započal – a pravděpodobně bude velmi kontroverzní.

Poděkování

Kdybych měla vylíčit cestu, která vedla k napsání a vydání této knihy, vydalo by to na zcela nový román. Přestože samo psaní zabralo všehovšudy deset týdnů, bylo k němu zároveň třeba předešlých sedmnáct let, čtyři jiné romány, dva scénáře, práce v právnické kanceláři, tři děti a tolik úzkosti, že by si jí doktor Forrester zaplnil kalendář na několik let. Psaní může být těžké. Ještě těžší je však vědět, o čem psát. Cítím se požehnaná, pokořená a vděčná, že jsem našla způsob, jak tenhle příběh vyprávět.

Proto začnu poděkováním své agentce Wendy Shermanové za to, že věděla, o čem bych měla napsat, a za její trpělivost, než jsem se v tomto novém žánru zorientovala. Její schopnost odhadnout spisovatele a najít pro něj trh je vskutku obdivuhodná. Mnoha díky jsem zavázána také své redaktorce a vydavatelce Jennifer Enderlinové za její neochvějné nadšení a dále Lise Senzové, Dori Weintraubové a celému osazenstvu nakladatelství St. Martin’s Press za jejich neobyčejnou snahu vydat tuto knihu co nejprecizněji, ale zároveň s upřímným zanícením pro tento projekt. Byla pro mě ohromná radost pracovat s tolika nadanými profesionály. Na západním pobřeží patří můj vděk mé agentce pro filmová práva Michelle Weinerové z CAA za to, že věděla, v jak dobrých rukou budeme u Reese Witherspoonové a Bruny Papandreové u Pacific Standard Films a Warner Brothers. A za to, že se kniha dostala k jedněm z nejlepších nakladatelů doslova po celém světě, děkuji své agentce pro zahraniční práva Jenny Meyerové.

Přestože nesu plnou zodpovědnost za všechna zjednodušení, která jsem si dovolila při popisech neurovědy a psychologie, jsem zavázána doktorce Felicii Rozekové, Ph.D., za brilantní vhled do psychologické dynamiky postav a událostí a doktoru Efratu Ginotovi, Ph.D., autoru knihy The Neuropsychology of the Unconscious: Integrating Brain and Mind in Psychotherapy, za to, že mě vzdělal ve vědeckých poznatcích ohledně ztráty, obnovování a rekonsolidace vzpomínek.

V osobní rovině bych ráda vyjádřila mnohé díky kolegům spisovatelům, kteří každý den srdnatě hledí na prázdné stránky, a přesto dokázali mé dílo přečíst, tišit mé pochybnosti i podat pomocnou ruku – jmenovitě Jane Greenové, Beatriz Williamsové, Jamie Beckové, Johnu Lavittovi a Mari Passanantiové; dále svým osvědčeným čtenářkám a „testovačkám zápletek“, které vždy správně dávkují upřímnost s povzbuzením – jmenovitě Valerii Rosenbergové, Joan Gayeové, Diane Powisové a Cynthii Badanové; svým milovaným přátelům, kteří mě bezvýhradně podporují; svému trpělivému partnerovi Hughu Hallovi; a své statečné, složité a překrásné rodině, která věří v tvrdou práci a velké sny.

Wendy Walker

Všechno není zapomenuto

Z anglického originálu All Is Not Forgotten,

vydaného nakladatelstvím St. Martinʼs Press v New Yorku roku 2016,

přeložil David Petrů

Obálku upravila Jana Šťastná

Vydala Euromedia Group, a. s. – Knižní klub, Nádražní 30, 150 00 Praha 5, v Praze v roce 2017 jako svou 2262. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit na internetovém knihkupectví www.knizniklub.cz

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Poznámka autorky

Poděkování