Kane (1) - Predivo tmy

I of Kniha Kaneova

Wagner Karl Edward

Značky: Fantasy

Fantasyttt

A tak, zatímco nová pokolení kráčejí nevyhnutelnou stezkou od lůna k hrobu, Kane žil a putoval po této zemi. V císařství se jeho temná pověst proměnila v legendu a z legendy v mýtus. Ale co je neuvěřitelnější než mýtus – nikdo z nás nikdy ani nesnil o tom, že náš pradávný nepřítel ještě žije. Přešla staletí a nikdo nikdy nepoznal Kaneovo tajemství. Až teď – a to můžeme odpřísáhnout – se z východu navrátil na naše pobřeží sám Kane.

Skvělá a hrdinná sága právě začíná…

PRVNÍ ČÁST

Prolog

„Je vtělením zla! Drž se od něj dál!” Arbas pohlédl na mladého cizince a zhluboka se napil ze džbánu, který mu neznámý koupil. Zatím cítil pouze opovržení vůči rozhazovačnému mladíkovi, který ho vyhledal v taverně Selrama Čestného.

Arbas - mnohými nazývaný Arbas Zabiják - měl mizernou náladu. Náhlá a špatně načasovaná (podezřele špatně načasovaná) smůla při hře v kostky ho toho večera zbavila nejenom pěkné hromádky výher, ale i všech mincí, které měl u sebe. Místní hospodská holka, která ho prstíky hladila po tuhých svalech pod koženou kazajkou, se poté chladně odvrátila a s pohrdavým výrazem ho opustila. Možná to byl výraz zklamání, pomyslel si Arbas mrzutě.

A pak přišel ten neznámý, jehož urozené způsoby očividně kontrastovaly s hrubým šatem, který stavěl na odiv. Představil se prostě jako Imel a nesdělil nic dalšího, krom pečlivě zvolených klípků. Zdálo se, že je to altruista věnující se jen tomu, aby byl Arbasův džbánek až po okraj naplněný silným pivem. Arbas se rozhodl nechat toho hlupáka marnit peníze. Nebylo tak snadné ho opít. Hned věděl, že ten druhý začne jakoby náhodou hovořit o nějakém soupeři, o nějakém čubčím synu s černým srdcem - o někom, za jehož úmrtí by byl ochoten zaplatit…

Arbas zkušeně odhadoval, kolik by Imel mohl zaplatit předem, když tu návštěvník náhle naboural veškeré zabijákovy výpočty. Řeč se dostala na člověka, za jehož smrt se tolik modlili mocní Smlouvy. Arbas si zaraženě uvědomil, že cizinec sbírá informace o Kaneovi…

„Zla? Ale mne nezajímá jeho charakter. Rozhodně ne-prohledávám slumy Nostobletu, abych si najal domácího pokladníka. Prostě s ním chci mluvit, to je vše - a bylo mi řečeno, že mi můžeš říci, jak se k němu dostanu.” Návštěvník hovořil dialektem jiholarlroxijské Smlouvy s přízvukem, který prozrazoval, že je rodák z ostrova Thovnos, centra Thovnosijského císařství, ležícího asi 500 mil na jihozápad.

..Pak jsi hlupák,” odsekl Arbas a vyprázdnil svůj džbánek. Návštěvníkova hubená tvář pod kapuci zrudla hněvem. Mlčky proklínaje zabijákovu drzost, kývl na hospodskou děvu, aby doplnila Arbasův džbánek. Nedbale jí hodil tři bronzové mince ze svého měšce, přičemž se ujistil, že si Arbas všiml jeho váhy. Hospodská holka se otřela Imelovi o rameno, když nalévala pivo. S úsměvem se otočila a odkráčela.

„Nestála čubka,” pomyslel si nelogicky Arbas, zkoumající karmínový otisk jejího načerveněného prsu na Thovnosanově šedém plášti. Pomalu usrkával své pivo, ale nedával najevo, že si všiml váčku. „Na můj vkus tu někdo moc mluví. Zatraceně moc! Kdo ti řekl, že vím, kde je?”

„Požádal mne, abych nesděloval jeho jméno.”

„Jména, jména, jen prosím beze jmen. U Lato! Řekneš mi jméno toho užvaněného parchanta, který tě za mnou poslal - nebo ho můžeš hledat v sedmém pekle, kam zatraceně patříš! Kvůli odměně za jeho hlavu nezbyla ve Smlouvě ani hrstka lidí, kteří by neprodali vlastní duši za možnost najít ho.”

Taverna kolem nich kypěla životem. U dveří vinného sklípku bylo vidět mrtvolně bledého Selrama Čestného.

Mastnotu na jeho hubené tváři rozjasňoval úsměv, když hleděl na hlučný dav. Většina hostu byla ve veselé náladě a halasně se oddávala zábavě - hře, pitce nebo nadhánění děvek. Halasní lupiči ze špatně osvětlených ulic Nostobletu, bezstarostní žoldnéři v tmavozelených blůzách a kožených kalhotách jezdectva Smlouvy, poutníci s podivnými přízvuky, projíždějící městem s neodhadnutelnými cíli, svůdně oblečené prostitutky, jejichž drsný smích se nikdy neodrážel v jejich příliš chytrých očích. Dva světlovlasí žoldnéři z Waldannu byli hotovi zrušit dlouholeté spojenectví a tasit nože kvůli smrtelné při, srozumitelné pouze jim. Kurvička s pěknou tvářičkou a zvláštními jizvami, ovíjejícími oba načerveněné prsy, obratně zkoumala měšec neopatrného námořníka, který ji objímal. Plešatý a špinavý exseržant městské stráže Nostobletu bavil několik venkovanů kňouravými prosbami o hlt pití.

Tu a tam posedávaly skupinky mužů skloněných nad svými stoly a šeptajících si plány, za znalost kterých by městská stráž dala mnoho. Ale ta se jen zřídka pouštěla do přístavních uliček, pokud nevybírala úplatky, a Selram Čestný se nestaral o záležitosti svých hostí, pokud měli čím platit za jeho pohostinnost. Záležitosti ostatních byly jejich vlastní věcí. Nikdo se tedy nestaral ani o tlumený rozhovor Arbase Zabijáka s hostem z Thovnosu.

Alespoň nikdo kromě prostého vojáka v těžko popsatelném oděvu, který vstoupil do taverny Selrama Čestného krátce po Imelovi. Opotřebená zbroj a přísná tvář mohutného válečníka chránily jeho samotu před výpady podnikavých kurviček a žvanivých pijáků. Na ruce, která občas zvedala pohár s pivem k ústům, zářil gravírovaný stříbrný prsten s velkým ametystem. Kámen fialově jiskřil v dýmem ztlumeném žlutém světle taverny. Ale tento tichý muž sedel na opačné straně plné hospody, mimo doslech Arbase a Imela. A jestliže jeho pohled příliš často sklouzával jejich směrem, možná ho přitahovala tmavovlasá dívka v pestrém hedvábí tančící na stole kousek za nimi.

Imel ještě chvíli tiše přemýšlel a nevšímal si hněvu planoucího v zabijákově temné tváři. Ten muž se ukázal složitější a nebezpečnější, než se mu zdál v první chvíli, proto váhal, nakolik ho může zasvětit do svého poslání. Uvědomil si, že alespoň prozatím musí na zabijáka spoléhat.

Tedy diplomaticky. Uspokojit jeho podezření, ale neříci nic důležitého. „Poslal mne za tebou Bindoff,” řekl návštěvník a usmál se, když viděl Arbasovu prudkou reakci na jméno Černého kněze. „Můžeme teď jednat?”

Arbas radikálně změnil své názory na Thovnosana. Už téměř usoudil, že návštěvník je lovcem odměn, a uvažoval, že ho někde v ústraní zapíchne - ale to, že věděl o stycích Černého kněze s mužem, kterého hledal, mluvilo v jeho prospěch. Bindoff střežil toto tajemství s obvyklou důkladností. Ten muž zjevně nějakým nevysvětlitelným způsobem získal Bindoffovu důvěru. To by mohlo stát za riziko…

„Měl bys, řekněme, dvacet pět mesitsi ve zlatě?” zeptal se Arbas nedbale.

Návštěvník předstíral váhání - nemělo smysl dávat zabijákovi důvod, aby si myslel, že může žádat víc. ..Mohu je opatřit.”

Arbas si před odpovědí olízl pěnu z vousů. „Tak dobrá. Přines mi je druhou noc ode dneška. Zařídím, aby ses setkal s Kanem.”

„Proč ne dnes?” naléhal Imel.

„V žádném případě, příteli. Myslím, že si tě musím trochu prověřit, než kamkoli půjdeme.” Když si všiml návštěvníkovy zjevné netrpělivosti, zarecitoval: „Šťasten ve svém šílenství, hlupák objal ďábla.”

Návštěvník se rozesmál. „Ušetři mne citátů z Písma. Řekni mi, co je na tom Kaneovi, že mu to dává tak špatnou pověst. Někdo v tvém postavení by neměl nikoho ostouzet.”

Ale Arbas se pouze uchechtl: „Zeptej se mne znovu, až potkáš Kanea!”

I.

Ti, kdo přebývají

v hrobkách

Řeka Cotras, živená chladnými prameny a malými potůčky vysokých Mycejských hor daleko na východě, plynula mezi mílemi skalnatých podhoří, než dospěla do širokého pásu nížin obklopujících pobřeží Lartroxie. Tam počínala její cesta do západních moří - padesátimílový úsek hlubokého splavného kanálu vedoucího mezi úrodnými farmami a bujnými lesy. Město Nostoblet leželo na březích řeky Cotras právě tam, kde její vody vytékaly z kopců na pobřežní pláně. Díky širokému říčnímu kanálu byl Nostoblet vnitrozemským přístavem, který získával právě tak exotické zboží z obchodních lodí plujících ze západních moří, jako i bohatství z východních hor, svážené polodivokými horaly na vorech po burácející řece.

Pahorky nad Nostobletem byly řídce zalesněné a zjizvené hlubokými průrvami a kaňony, které kdysi horské potoky vyhloubily v měkké skále. Útesy se tyčily v nekonečné bohatosti často až slovky stop nad údolími pod sebou. Tato téměř nepřekročitelná bariéra střežila roviny Jižní Lartroxie a vyznačovala hranice, za kterými, jak tvrdili někteří mudrci, kdysi bouřily vody pradávných moří.

Útesy pahorků za Nostobletem byly na mnoha místech proděravělé hrobkami jako plástve medu. Hormentův kult, který se na jihu rozšířil poměrně nedávno, zavedl zvyk spalování zesnulých. Díky tomu se hrobky už více než století nepoužívaly a téměř tak dlouho lidské stráže nehlídaly stezky vedoucí k nim.

Obyvatelé starého Nostobletu byli vždy praktičtí lidé, jejichž náboženské zvyklosti nevyžadovaly bohaté vybavení hrobek pro zesnulé. Když se pohřebiště ještě užívalo, bylo zvykem bohatých ukládat zemřelé k odpočinku v prostých dřevěných bednách vkládaných do výklenků vysekaných do skal v jeskyních. Nebyli pohřbíváni s žádnými osobními předměty kromě oblečení, které měl mrtvý na sobě, a někdy i ozdob nepatrné hodnoty. Díky tomu nic nelákalo vylupovače hrobů, aby měli chuť proklouznout kolem těch několika vojáků, kteří v minulosti hroby hlídali - nebo se postavit strážcům nelidským. Neboť pohřebiště Nostobletu se neslavně proslavilo ghúly a jinými, ještě horšími obyvateli a příšerné příběhy o jejich řádění způsobily, že celý Nostoblet se až do současnosti této oblasti pečlivě vyhýbal.

Za jedné bouřlivé noci po křivolakých stezičkách, stoupajících na útesy, namáhavě šplhali dva muži. Absolutní čerň noci zčásti protínaly blesky, ozařující deštěm uhlazenou kamennou stezku, kterou kráčeli podél skalní stěny. Nepředvídatelné záblesky osvětlovaly cestu daleko lépe než slabě svítící krytá lucerna, kterou nesl Arbas.

„Tady pozor!” křikl dozadu Arbas. „Kameny jsou tu velmi kluzké.” Nehledě k vlastní výstraze, zabiják sklouzl po lesknoucím se balvanu a ve snaze získat rovnováhu málem odhodil neužitečnou lucernu přes okraj.

Thovnosan divoce zamručel a soustředil se na to, aby se udržel na stezce. Jediné sklouznutí po mokrém kamení by znamenalo jistou smrt v suti pod strží. Odněkud z temnoty dole k nim vzdáleně doléhal přerušovaný hukot vody, ženoucí se hlubokým korytem.

Přesto v jeho hlase nebyla ani stopa strachu, když zabručel: „Tos mi nemohl domluvit setkání s Kanem na nějakém suchém místě?”

Arbas se ohlédl s výrazem ironického pobavení v mokré a temně tváři. „Změnil jsi názor na setkání s ním, co?” Zasmál se, když ho jeho společník zaplavil proudem kleteb. „Vlastně je to pro naše účely vhodná noc - bouře nás kryje před každým, kdo by se pokusil nás sledovat. Krom toho víš, že Kane se nemůže ukázat nikde ve Smlouvě kvůli odměně, co je na něj vypsaná. A i kdyby mohl, nemá příliš chuť přiběhnout za kdekým, pokud to zatraceně nestojí za námahu.”

A důrazně dodal: „Ještě jsi nevysvětlil, proč se chceš sejít s Kanem, víš.”

„To může slyšet pouze Kane,” odsekl Imel.

Arbas vážně pokýval hlavou. „Mhm. Může slyšet pouze Kane. Mhm. Dobře, teď z tebe nebudu tahat dramatická tajemství. Ani to nepotřebuju.”

Avšak Thovnosan se rozhodl ho nevnímat a pohroužil se na zbytek výstupu do mlčení.

Napravo od nich se objevily v průčelí stěny temné otvory. Byly to vchody do opuštěných pohřebních jeskyní, ručně vytesaných do měkké skály otroky dávno mrtvými stejně jako jejich páni. Byly víc než dost prostorné, aby umožnily vstup i značně vysokému muži, a ve světle blesků se nitra dutin zdála značně rozsáhlá. Kdysi vstupy do hrobek chránily pevné brány, ale vypadalo to, že všechny byly v průběhu času vyraženy. Některé pevnější dveře zely dokořán na ztuhlých závěsech, ale většina chyběla úplně, nebo visely ve zmatených úhlech - zničené pozůstatky shnilých trámků a rezavého kovu.

Imel neklidně uvažoval, jaké že to ruce mohly vytrhnout tak odolné portály, aby vydrancovaly hrobky, které chránily. Toto nebyla noc vhodná pro takové úvahy. Temnota v nitru pohřebních komor byla mnohem hlubší než pochmurnost noci a čas ještě úplně nerozptýlil zatuchlý zápach plísně a rozkladu naplňující vlhký vzduch. Pokaždé, když Imel míjel zející otvory, nervy se mu napjaly a na zádech mu naskočila husí kůže, jako by cítil, že ho někdo skrytě pozoruje. Každou chvíli zachytil zevnitř zvuky na hranici slyšitelnosti, drobné ťukání a tiché škrábání. Modlil se, aby to, co slyší, byly pouze velké krysy vyplašené z doupat. I bouře dokáže sehrát podivné triky s lidskými smysly.

„Myslím, že to bude tady,” oznámil stručně Arbas a vedl ho do zatuchlé skrýše jedné z pohřebních jeskyní. Pozvedl lucernu, která jako zázrakem stále svítila, a Imel zjistil, že jeskyně má tvar písmene L. Vstupní chodba byla dlouhá asi dvacet stop, a pak se lomila do druhé, větší, dlouhé kolem padesáti stop. Osm stop vysoké stěny první části byly rozděleny tak, aby tvořily trojitou řadu výklenků. Jen několik zpráchnivělých rakví ve výklencích zůstalo nedotčeno. Většina jich byla rozbitá a jejich obsah rozházený - zda to byl důsledek stáří nebo rabování, to Thovnosan nedokázal na první pohled odhadnout.

Těsně za ohybem visel v chodbě dvojitý závěs z kůže. Visel tam, aby zadržoval chladný průvan zvenčí - a světlo lucerny zevnitř. Imel prošel závěsem a povšiml si, že místnost byla nedávno upravena jako skrýš.

Zde, v prastaré pohřební komoře plné stínů, si Kane zřídil své doupě.

„Dobře, kde je?” zeptal se příkře Imel. Toužil přejít k věci a setřást temné, sotva vnímatelné obavy, které ho pronásledovaly od chvíle, kdy vstoupil na pohřebiště.

„Ale, nejsi zvyklý čekat? On sem chodí podle svého. Přinejmenším ví, že dnes přijdeme,” odvětil Arbas a přivlastnil si jediné křeslo v místnosti.

Imel proklínal zabijákovu drzost a rozhlížel se po komoře, aby si našel jiné sezení. Nebylo tam žádné. Přesto byla místnost překvapivě dobře zařízena - zvláště když se vezme v úvahu obtížnost a nebezpečí vystopování, spojené s přinášením čehokoli sem do hrobek. V rohu na podlaze se nalézalo pohodlné lože z několika velkých kožešin a slamník. Kromě křesla tu byl i stůl se dvěma lampami, několik lahví, něco jídla, a což bylo nejvíce překvapující, řada knížek, svitků a psací potřeby. Na podlaze a v prázdných výklencích byly rozesety různé další předměty - džbány s olejem, kuše a několik toulců se šipkami, nádobí, další potraviny, válečná sekera a sbírka prastarých dýk, prstenů a jiných kovových předmětů. Popel v ohništi byl ještě teplý, Kane se občas odvážil rozdělat oheň na vaření. Hranice nespáleného dřeva ukazovala, k čemu Kane využívá rakve, jejichž místa odpočinku vyprázdnil.

Odhozené kosti obyvatelů rakví ležely vysypány na hromadě, a když na ni Imel pohlédl, cítil, jak se mu ježí chlupy na krku. Nikdy nebyl považován za zchoulostivělého člověka a nezdálo se mu, že by měl počítat s duchy těchto mrtvých. Jeho neklid vycházel spíše ze stavu těch zetlelých kostí. Nejenže byly ohlodané - to by se mohlo svést na krysy - ale krom toho byly i pečlivě rozštípané a byl z nich vyškrábán morek. Jen něco lidského - nebo zhruba podobného člověku - mohlo takhle spotřebovat rozkládající se mrtvoly, uvědomil si Imel. Zachvěl se, ačkoliv kosti byly staré a rozpadávaly se v prach.

Z roztržitosti se přehraboval ve změti starých ozdob a kovových předmětů. Byl trochu zklamaný, že nenašel nic pozoruhodného. „Kane kvůli tomu odpadu vylupuje hrobky?” zeptal se, překvapen hlasitostí své otázky.

Zabiják pokrčil rameny. „Nevím. Je tu zalezlý už dost dlouho, aby z toho zcvoknul, ale myslím, že to sbírá z nudy. Možná uvažuje, že by z toho něco vyrobil. Možná chce sepsat katalog pro pedanty z akademie nahoře v Matnable. Víš, co se tu vlastně dá dělat? Kane je… Já nevím.” Uzavřel zamručením a začal se zajímat o svou dýku.

Imel zklamaně povzdechl a rozhlédl se po místnosti, aby rozptýlil mysl. Povšiml si tajemného vzoru, který se spletitě vinul po stěnách, a prastarých piktogramů nad vchodem. Když přihlédl k tomu, co už viděl, rychle si domyslel, že je to jistě nějaké zaklínadlo proti nadpřirozeným silám. Nějaký čas ho studoval, aniž co pochopil, a škrábal se při tom zvolna po neobvykle zarostlé bradě, kterou si pěstoval.

Hluk bouře zvenčí spolu s nepřirozeným okolím způsobilý, že byl Imel stále nervóznější. Přistoupil ke stolu, kde si Arbas nenucené ostřil svou dýku o kámen, který tam položil Kane. Sklonil se a s obdivem se zahleděl na knihy - i když spíše kvůli jejich finanční než intelektuální hodnotě. Zvědavě jich několik prolistoval. Dvě byly napsané v jazyce Smlouvy a z těch ostatních byla jenom jedna v jazyce, který se mu zdál alespoň vzdáleně povědomý. Jedna z nejstarších vypadala obzvlášť neobvykle, neboť podivné znaky na jejích stránkách nevypadaly jako ručně psané. Imela zajímalo, který druh knih byl tak přitažlivý, že si jich Kane několik přinesl až do krypty. Bylo dost překvapivé, že Kane vůbec umí číst, napadlo Imela. Z těch několika informací, které posbíral, plynulo, že Kane má pověst tvrdého a zručného bojovníka - ve všech směrech násilnická povaha. Podle Imelových zkušeností takoví lidé obvykle pohrdali vším, co bylo spojeno s uměním.

Lenivě si prohlížel jeden ze svazků napsaných v jazyce Smlouvy. Náhle se jeho pohled zastavil na stránce úplně zaplněné podivným obrazcem. Zaraženě si pomalu přečetl text na protilehlé stránce a jeho podezření se potvrdilo. S hrůzou zavřel knihu a spěšně ji odložil. Grimoár-kniha o magii. Kane je tedy čarodějem i vojákem? Imel si vzpomněl na Arbasovo varování a pocítil hrůzu.

Pohlédl na Arbase a zjistil, že se na něj zabiják nad svou dýkou šklebí. Po očku sledoval Imela a spatřil náhlý děs v jeho očích. Imela zaplavil hněv, že odhalil své city, a odplavil jeho strach - strach, o kterém si říkal, že by ho pocítil každý příčetný člověk, kdyby byl postaven před předměty černé magie.

„Přestaň se pitomé šklebit!” zavrčel na Arbase, který se v odpověď pouze uchechtl. Thovnosan ohnivě zaklel a začal se procházet po místnosti. U Tloluvina. Byl hlupák, že se ujal tohoto poslání - že se nechal vtáhnout do jejích bláznivých plánů! Když si uvědomil, že ztrácí sebevládu, zastavil se a zápasil o získání klidu.

Tak přijde Kane, nebo ne?” naléhal.

Arbas pokrčil rameny, zdálo se, že i on ztrácí trpělivost. „Možná, že neví, že už jsme tu,” připustil. „Co takhle vzít lucernu a chvíli ji nechat na skalisku? Pochybuji, že by za takovéto noci byl v okolí ještě někdo jiný kromě Kanea, kdo by ji mohl vidět.” Když domluvil, zvedl svou otlučenou lucernu a vydal se ke koženému závěsu.

Odhrnuli ho a vyšli směrem k východu z tunelu, když tu prodloužený záblesk řetězu blesků rozťal půlnoční nebe a vrhl chvějivé modré světlo na postavu právě vstupující do krypty. Překvapený Imel nedokázal potlačit prudké nadechnutí, když uviděl nejasnou postavu v plášti, temně se odrážející proti blesky provázené průtrži mračen. Myslí mu prolétla Arbasova slova při jejich prvním setkání: Hledej ho v sedmém pekle! Tato příšerná scéna opravdu mohla uvádět démona - nebo i samotného knížete Tloluvina, vynořujícího se ze sedmého pekla.

Po dobu jednoho úderu srdce blesk ďábelsky ozařoval onu postavu. V jeho jasu nebyly vidět žádné podrobnosti. Pouhý černý stín, vítr cloumal jeho promočeným pláštěm a šatem, zatímco mohutné tělo odolávalo bouři. Tasený meč se leskl v záři blesků stejné jako jeho oči - zlověstné ohnivé body v temnotách.

Potom záře blesků pohasla a postava důstojně vstoupila do krypty. „Zakryj to světlo!” obořila se na Arbase

Arbas odsunul závěs a Kane jím prošel, odhodil svůj vodou prosáklý plášť a setřásl potoky vody ze svého mohutného těla. Zaklel v nějakém neznámém jazyce a nalil si plný pohár vína, vyprázdnil ho a naléval si nový. „Krásná bouře, ale nelibí se mi po ní schnout v téhle vlhké díře, zabručel mezitím. „Arbasi, podívej se, jestli se ti podaří znovu rozžehnout oheň. Této noci nebude kouř nebezpečný.”

Posaď se a dej si trochu vína, Imeli. Je skvělé na vysušení vnitřností. Tihle Lartroxané mají překvapivě dobré vinice, to jsem vždy uznával.” Nalil si třetí pohár a přikročil k místu, kde Arbas rozdělával oheň.

Imel se vděčně rozložil do křesla, a protože neviděl jiný pohár, opatrně se napil vína přímo z lahve. Události uplynulých hodin zapůsobily na jeho nervy, ale nápoj ho zahřál a uklidnil. Poslání tohoto druhu bylo proti jeho přirozenosti a znovu si přál, tak jako tolikrát před tím, aby ji byl přemluvil, aby vyslala někoho jiného. Možná toho odporného Oxforse Alremase. Ne že by neoceňoval Alremasovu převahu v oblasti intrik a obratné diplomacie. Ale sebevědomí vladaře Pellinu bylo občas nesnesitelné. Imel uvažoval, co by se stalo s Alremasovou aristokratickou přecitlivělostí, kdyby musel snášet stejně drsné zacházení jako on.

Arbas za pomoci suchého dřeva z rakví brzy rozdmýchal oheň. Většinu kouře odsával ven zuřivý vítr a nebyl proto příliš nepříjemný. Plameny osvětlily nitro krypty více než kdy předtím a Imel si konečně mohl Kanea lépe prohlédnout.

Byl to velký muž, něco přes šest stop vysoký, ačkoli ho ohromná mohutnost jeho těla dělala menším. Mocný krk, hruď jako sud, silné paže a nohy s mohutnými svaly - to vše mu dodávalo auru ohromné síly. Dokonce i jeho dlaně byly obrovské a prsty dlouhé a silné. Kdyby byly méně mohutné, mohly by být nazývány rukama umělce. Imel už jednou viděl takové ruce - u proslulého škrtiče, jehož popravy byl svědkem. Jako ozdoba císařského zákonodárství byly ty uťaté ruce vystaveny vedle na kůl naražené hlavy na Náměstí spravedlnosti v Thovnosu. Kaneovo stáří bylo těžké odhadnout, tělo mohlo patřit třicetiletému muži, ale celek vypadal o něco starší. Imel očekával mnohem staršího muže a odhadoval, že Kaneovi bude kolem padesáti a je dobře zachovalý. Měl světlou pleť a přiměřeně dlouhé rusé vlasy. Krátký vous a drsné tvrdě tesané rysy tváře byly příliš obyčejné, než aby mohl být považován za krasavce.

Kane vycítil Imelův pohled a náhle na něj upřel zrak. Ihned se vrátil mrazivý pocit, který Imela zachvátil při úderu blesku. Kaneovy oči byly jako dva modře zářící krystaly ledu. Vířil v nich zmrazený oheň šílenství, smrti, utrpení a ďábelské nenávisti. Prohlédly Imela skrz na skrz, vyhledaly jeho nejskrytější myšlenky a spalovaly jeho duši. Byly to oči šíleného zabijáka.

Kane se odvrátil s krutým smíchem a uvolnil Imela z moci svých očí. Imelova mysl se potácela v temnotách a s obtížemi překonávala slepou paniku, která ji zaplavila. Jeho ruka po hmatu hledala láhev s vínem. S radostí uvítal schopnost vína navracet síly.

Ta, která ho poslala za Kanem, v Imelovi vždy budila pocit odporu. Byla pouze pokřivenou nádobou nenávisti, udržovanou při životě pouze zvrácenou touhou po pomstě. Žádný člověk se k ní nemohl přiblížit, aniž by nepocítil temný oheň její šílené nenávisti, to je jisté. Ale ten odpor nebyl ničím ve srovnání s děsem, který zasáhl Imela, když pohlédl do Kaneových očí. Planulo v nich šílenství, ale spojené s chladnou touhou zabíjet. Bezcitné dychtění po vraždě a ničení -sžíravá nenávist k životu. S takovýma očima by mohla Smrt přijímat nové umrlce nebo kníže Tloluvin vítat novou ohavnou, proklatou duši ve svém panství věčných temnot.

„Tak, Imele, co ode mne chceš?”

Imel se vytrhl z úvah, když ho Kane oslovil. Vzhlédl a zjistil, že Kane odstoupil od ohně a opřel se o stůl proti němu. Zkoumal ho zblízka s posměšným úsměvem na kruté tváři - ďábelský oheň v jeho očích poněkud pohasl, ale Stále doutnal. Jeho dlouhé prsty si pohrávaly se stříbrným prstenem Imel předpokládal, že pochází z té hromádky kovových předmětů.

„Řekl bych, že pro tebe bude lepší, když budeš mit skutečně dobrý důvod, aby ses domáhal setkání se mnou. Ne že bych v téhle díře strávil málo času, ale tvůj příchod sem znamená pro mne a Arbase určité nebezpečí.” Zdvihl prsten do světla, aby ocenil jeho krásu. Zdálo se, že ho zaujaly složité vzory. „Určitě si jseš jist, že tě nikdo nesledoval…”

Kane nedbale přisunul lampu blíž. aby mohl lépe prozkoumat prsten. Imel se mrzutě zamračil. ..Zajímavé…” zamumlal Kane a přisunul prsten do světla. Z velkého ametystu se linula jemná fialová záře. Imel ten prsten poznal.

Když mu svitlo, polila ho ledová hrůza. Ruka mu sklouzla k meči na boku. Ale sotva se dotkl jilce, zezadu se kolem něj ovinula paže a hrot dýky bolestně napjal kůži na jeho hrdle. Arbas! Zapomněl na zabijáka.

„Ještě ho nezabíjej, Arbasi,” řekl Kane, který se ani nepohnul. „Víš, myslím, že Imel zná tento prsten.”

Zabiják zatlačil na hrot dýky, když se Thovnosan pokusil zvednout. Imel se vzdal. „Jak jsi na to přišel?” zeptal se Arbas s předstíraným překvapením.

„Snad proto, že jeho tvář zbledla, když ho uviděl. Nebo co si o tom myslíš ty?”

„Mohl ho jen překvapit tak velký safír.”

„To sotva. Krom toho je to ametyst.”

„To je jedno.”

„Ne, myslím, že jsi na nesprávné stopě, Arbasi. Vsadil bych se, že si Imel pomyslel, že když naposledy viděl ten prsten, byl na ruce někoho, koho znal. Řekněme třeba toho velkého plížícího se bastarda, který vás dva sledoval.”

Arbasův hlas se zostřil. „Nás sledoval! Poslyš, Imele, to vypadá jako podvod.” Ponořil hrot dýky hlouběji. Imel začal dýchat trhaně, jak se snažil odtáhnout hrdlo od bodajícího ostří.

„To je myceánská ocel,” vysvětloval zabiják přímo do Imelova ucha. „Tyhle horské klany kovají ocel celé týdny a dávají jí tento tvar. Říkají, že ocel se stane slabou a křehkou jako ostří z nížin - pokud se nenapije teplé krve nepřátel, alespoň každých deset dní.”

„Odsud bych řekl, že je to pellinská práce,” poznamenal Kane.

„To proto, že mi k ní jílec vyrobil pellinský zbrojíř,” odvětil Arbas dotčeně. „V každém případě šlechtic, který byl majitelem tohoto nože, než jsem ho zabil, stále přísahal, že to je myceánská čepel. Ocel se nezmýlí - podívej, jak hladce projede Imelovým hrdlem.”

Kane zavrtěl hlavou a vstal. ..Možná později. Zatím ho nech dýchat. Jak to vypadá, sledoval vás pouze jeden muž a já si na něj počíhal. Myslím, že Imel teď bude ochotně mluvit.” Upřel na Imela smrtelnou záři svých očí, teď rozjasněnou hněvem. Imel věděl, že je na prahu smrti. „Kdo to byl? Proč vás sledoval?“ Kane nemárnil čas na výstrahy před lží a Imel by nejspíš nedokázal lhát - pod ledovým pohledem těch očí.

„Důstojník, který mne doprovázel z Thovnosu. Byl mým tělesným strážcem. Procházel jsem brlohy Nostobletu, když jsem tě hledal, a považoval jsem za nezbytné, aby mne sledoval z bezpečné vzdálenosti. Dnes večer jsem mu nařídil, aby mne následoval, až půjdu s Arbasem.”

Kane to dlouho zvažoval. „Správně, neboť jsi mu nedůvěřoval - a ne bez důvodu. Kdybys zůstal sám, Arbas by tě zabil bez smilování kvůli čemukoli cennému, co bys měl s sebou - kdybych mu nenařídil, aby tě přivedl sem. Zvědavost z mé strany. Vše, co mi přítel Bindoff mohl povědět, bylo, že jsi mladším výhonkem poněkud zchudlé thovnosijské venkovské šlechty, mužem s pochybnými dědickými nároky, ale podle obecného mínění obratný - a že jsi za ním přišel se spíše podezřelými doporučujícími listinami a ptal ses, kde bys mne našel.

Takže jsi ospravedlněn, ale nikoli omilostněn. Pokud každá poctivá duše v Jižní Lartroxii prahne po mé krvi, nemohu si dovolit riskovat. Tvůj příchod sem znamenal jisté riziko, to, že jsi přišel s doprovodem, ještě větší. Štěstí mi této noci patrně přálo, protože jsem nenašel stopy po tom. že by někdo sledoval tvého přítele. V každém případě jsem byl nucen čekat v dešti ještě dlouho po tom, co jsem si to vyřídil s pěšákem, abych se ujistil, že ho nikdo nesledoval. Vidíš, Imele, ani tobě nedůvěřuji. A tak jsem čekal tam venku ve skalách u stezky. Sledoval jsem, jak jste s Arbasem prošli, a potom jsem se setkal s tvým přítelem. Asi jsem ho nepěkně vyděsil. Ale měl zajímavý prsten.”

S předstíranou bezstarostností hodil prsten na hromádku drobností uloupených z hrobů. Pokynul zklamanému zabijákovi, aby Thovnosana pustil, a pak se otázal: „Ještě jednou. O co ti jde?”

Imel začal zase pomalu dýchat, když hrot dýky zmizel. Štípaly ho stružky potu stékající přes nachovou čáru na hrdle. Měl pocit, že zabijákův horký dech vysušil místo na jeho krku, jehož se dotýkal. Sebral se však s úsilím, na kterém, jak věděl, závisí jeho život, a začal: „Posílá mne sem někdo, kdo prahne po tvých službách - a kdo je ochoten je královsky zaplatit.”

„Opravdu? Je to poněkud neurčité, ale dobře to zní. Buď trochu přesnější. Jakým způsobem?”

..Bohatstvím, mocí, postavením - možná i královstvím.”

„Teď mne to začíná zajímat. Poslechneme si podrobnosti. Hlavně ohledně mých ,služeb’, jak jsi to nazval.”

„Jistě, ale nejdřív mi řekni, co víš o záležitostech Thovnosijského císařství?”

„V současné době velmi málo. Už to musí být pár let, co jsem opustil tyto ostrovy.”

„V tom případě odpusť, že začnu delším vyprávěním, abych objasnil své poslání.”

„Jestliže mne zaujme,” zamumlal Kane - a pak tiše zvolal: „Zatraceně! Podívej se na to!” Odpudivě zbarvený hrobařík udeřil o stůl a rozhodně se hrabal k poblikávající lampě. Kane zdvihl velkého skarabea a fascinovaně sledoval, jak přelézá z ruky na ruku. „Posel mrtvých. Velice rád se zavrtává do rozkládajících se lebek.” Pohlédl na Imelovu stísněnou tvář.

„Pokračuj, poslouchám.”

Imelovo vypravení

„Netisten Maril teď vládne jako monarcha Thovnosu a díky tomu trůnu je zároveň i císařem Thovnosijského císařství - ostrovní federace na jih a východ od Lartroxijského pobřeží za Středním mořem, které odděluje pevniny Lartroxie a Jižní země. Jak možná víš, císařství vzniklo před dvěma stoletími z rozbitého subkontinentu skládajícího se z osmi velkých ostrovů, z nichž každý má rozlohu asi 2 000 až 3 000 čtverečních mil, spolu s tuctem menších ostrůvků a nespočetnými útesy a výspami, příliš malými, aby byly hodné zmínky. Netisten Maril je přímým potomkem rodu, který už odedávna přiváděl na svět silné a schopné vládce.

Když jeho otec Netisten Sirrome zemřel, byl tu pouze jediný další pretendent na trůn - starší nevlastní bratr Netistena Marila, Leyan, který byl levobočkem Netistena Sirroma se svůdnou šlechtičnou z Tresli. Protože byl nemanželský, Leyan nemohl nést rodové jméno a neměl šanci na nástupnictví - pokud by Maril nezemřel bez mužského dědice. Proto byl poděšen, když se jeho mladší bratr velmi brzy oženil se vzdálenou sestřenkou z Quarnory a brzy očekávali dítě.

Jeho mladá žena porodila dcerku jménem M’Cori a brzy znovu přišla do jiného stavu. Ale když se její čas znovu přiblížil, onemocněla a zemřela dříve, než mohla porodit. Pomluvy tvrdily, že ji Leyan nechal otrávit, aby zabránil zrodu nového dědice, ale ona byla vždy známá jako křehké stvoření a možná, že pro ni námaha dvou těhotenství v tak krátkém odstupu byla více, než mohla snést.

Celé měsíce poté byl Maril nepřístupný a jeho duší zmítaly silné emoce. Nejprve ho přepadl strašlivý záchvat zoufalého vzteku - když sám otevřel její lůno a vytrhl z něj syna, kterému scházelo jen několik týdnů do normálního porodu. Hluboce však svou ženu miloval, a když se zuřivost změnila v zoufalství, trápil ho pocit viny - obviňoval se, že příliš nutil svou mladičkou ženu, aby mu porodila syna. Čas pomalu vyléčil vášně, které jím zmítaly, ale stal se z něj tvrdý a nelítostný muž - jeho charakter se zhoršil, ač nikdy nebyl jemný. Zdálo se, že zahnal všechny myšlenky na budoucí či minulé manželství ze své mysli, a malá M’Cori trpěla jeho nevšímavostí. Byl to Leyan, který se o ni staral - ani ne tak z lítosti, jako proto, že se sám stal otcem dvou statných synů Lagese a Rogeta a líbila se mu představa, že by se jeden z nich oženil s M’Cori, což by znamenalo zajištění trůnu jeho potomkům, když už ne přímo jemu.

Plynoucí léta přála jeho úmyslům, neboť Maril zůstával svobodný a M’Cori vyrostla v dívku překvapivé krásy a be-zelstnosti, hraničící s prostoduchostí. Pociťovala dojemnou vděčnost ke svému strýci a silnou oddanost vůči jeho synům. Lages a Roget vyrostli v silné mladé muže a stali se otcovou pýchou - vycvičení v zacházení se zbraněmi i ve vedení boje, s dobrým vystupováním a znalostí etikety. Leyan je vnímal jako skutečné prince podle krve. Proto byl sklíčený, když Roget, starší a méně ukvapený z jeho synů, zahynul hrdinskou smrtí ve věku dvaadvaceti let, když vedl armádu svého strýce proti vzbouřencům na ostrově Fisitii. Byl pomstěn svým bratrem Lagesem, který prchlivostí nahrazoval, čemu se mu nedostávalo z Rogetovy důmyslnosti. M’Cori se podílela na truchlení nad Rogetem, neboť jejich trojice vyrůstala jako bratři a sestra. Ale když skončilo období smutku, stala se Lagesovou milenkou.

A tehdy, bylo to před čtyřmi roky, Leyan zjistil, že se stalo něco, co ohrožuje jeho pečlivě připravované plány. Netisten Maril se znovu zamiloval.

Z proklatého severního ostrova Pellinu dorazila žena nepozemské krásy. Její jméno bylo Efrel. Pocházela z nejlepší krve, její rodina dala své jméno ostrovnímu království, kde vládla už po staletí. Když vznikalo císařství, byla tu myšlenka, že mu budou vládnout vládcové Pellinu, protože jejich krev byla nejstarší a nejurozenější. Ale pro Pellin nastaly temné časy a zestárlé království nemohlo být protivníkem pro mladší a silnější království z jihu. Ve skutečnosti veškeré ohrožení nadvlády Thovnosu pocházelo od jeho mladých sousedů a ne ze vzdáleného Pellinu - ačkoli není tajemstvím, že pánové Pellinu vždy snili o tom, že jednou uchopí otěže moci v císařství.

Ale ostrov měl špatnou pověst už od nejdávnějších dní, kdy lidé poprvé překročili Západní moře, aby se usadili na tomto území. Naše historie je dlouhá a mnohé z věků předcházejících vzniku císařství bylo zahaleno mýty a legendami. Nicméně podivné kamenné zříceniny, jejichž rozvaliny můžeme nalézt na jistých nenavštěvovaných místech ostrovů, se vymykají veškerému chápání. O rase, která zbudovala tyto monolitické pevnosti, nevíme vůbec nic. Legendy tvrdí, že zříceniny tam byly dříve, než lidé přišli na ostrovy. Ty rozpadající se kameny nepochybně jsou pozoruhodně staré a žádný člověk nedokáže posoudit, kolik věků uplynulo od chvíle, kdy tyto kyklopské tvrze byly vztyčeny, ani čí ruka je zbořila. Existují zajímavé mýty, vypravující o děsivých reliéfech zobrazujících kolosální scény bojů mezi nestvůrnými mořskými obludami pocházejícími z hrůzných snů šíleného boha. První mořeplavci, kteří se na ostrovech usídlili, zanechali odpudivé zvěsti o věcech vyrytých na některých zvětralých kamenech - o ohyzdných scénách, které se snažili navždy vymazat polekanými údery kladiv a dlát. Žádný z těch reliéfů nezůstal dodnes, aby potvrdil tyto mýty. Právě na ostrově Pellin se nalézá největší množství těchto lišejníkem pokrytých ruin - a přitom nejsou v tak pokročilém rozkladu jako ty na jižnějších ostrovech.

Určitě to není jen kvůli nezměřitelným hlubinám vod severně od Pellinu, že zde žádní rybáři nekladou sítě a kupci se plaví mnohé míle mimo svůj kurz, aby se vyhnuli této oblasti. Tato část Západního moře je nazývána Sorn-Ellyn, což v kterémsi pradávném jazyce znamená ,bezedné moře’. Jeho hlubiny nebyly nikdy změřeny. Legendy vyprávějí, že tam se Země rozestupuje vedví a vody Sorn-Ellynu odtékají do kosmického oceánu, na němž pluje celý náš svět. Je to pěkná představa pocházející z lidových podání o stvoření světa - ačkoliv filozofové později přišli na ještě více matoucí teorie.

Těžší je pominout divoká a znepokojivá vyprávění, opakovaná po léta těmi nemnoha muži, kteří se odvážili na Sorn-Ellyn a vrátili se - nebo to alespoň tvrdili. Šířili fantastické příběhy o přízračných světlech, které bylo možné v noci zahlédnout v odlehlých hlubinách moře, o prapodivných, pouze zpola zahlédnutých tvorech pohybujících se po temných vlnách za úplňku. Někteří tvrdili, že zaslechli děsivý ječivý zvuk, který se ozýval zpod hladiny moře - bzučení, které dohánělo lidi k bolestnému řevu a lodní psy k šílenství ze strachu. Říkalo se, že hrůzostrašní mořští netvoři zaplavují Sorn-Ellyn tak jako žádné jiné moře - ohavná stvoření, která dokážou vtáhnout do hlubin celou loď včetně posádky. Nejstarší legendy hovoří o dávné rase démonů žijících v černých hlubinách Sorn-Ellynu, kteří dychtivě zničí všechny hlupáky, kteří se odváží do jejich zatopeného panství.

A s těmito temnými legendami minulosti se mísily pozdější příběhy, které námořníci vypravovali stále se strachem v očích. Těmto historkám se za dne posmívají nebo je vypravují kvůli příjemnému mrazení nad džbánkem piva - ale nezmiňují se o nich za tmy a na moři.

Tohle je jedna z nich: Před několika lety se kapitán z Tresli plavil domů s bohatým nákladem lartroxijského obilí. Nechtěl svůj náklad vystavovat oceánské vlhkosti déle, než to bylo nezbytné - a chtěl doplout do přístavu dříve než jeho konkurenti - a tak zvolil plavbu na sever přes Sorn-Ellyn, než by ho obeplouval přes ostrovy jižně od Pellinu. Jeho posádka byla zneklidněna, ale kapitán si je koupil slibem mimořádných příplatků - neboť věděl, že jeho obilí dosáhne vyšších cen, pokud připluje před svými soupeři.

Když vpluli na Sorn-Ellyn, hlídka uviděla vrak. Když připluli blíž, objevili rozbitou část trupu ammuriánského plavidla, k napůl ponořeným prknům byl přivázán osamělý ztroskotanec. Námořník musel byt unášen proudem celé dny po zkáze své lodi, ale nebyla to jen opuštěnost, nedostatek jídla a vody, co z něj udělalo vřeštícího nemyslícího šílence. Začal běsnit, když ho zvedli na palubu. Odstrkoval ty, co se snažili ulevit jeho zmučenému tělu, a pomateně vykřikoval cosi o slizkých černých chapadlech a mořských démonech bez tváře. Když ho přivazovali na lůžko, členy posádky zachvátil odpor při pohledu na strašné jizvy, kterými bylo poseto jeho chvějící se tělo - jako by toho muže ovinuly články do ruda rozpálených řetězů.

Z jeho žalostného blábolení bylo sotva co možno vyrozumět, ale přesto z něj pochopili dost, aby přinutili kapitána obrátit loď a rychle odplout, aby se vyhnul jisté vzpouře. A nejpodivnější bylo, že první noci po své záchraně ztroskotanec náhle procitl z přízraky naplněného spánku, strhl pouta, která ho zadržovala, a s maniakální silou se vytrhl těm, co se ho snažili zadržet. Se smíchem a blekotáním se vrhl do moře. Námořník, který sledoval, jak odplouvá z dohledu, přísahal, že viděl podivné světlo zářící v nitru temných vod; několik jiných tvrdilo, že z dáli sledovalo zvláštní bzučivý zvuk vycházející z hlubin.

Je tu mnoho dalších podivných příběhů - dost, aby ukázaly, že je v Pellinu něco nezdravého, stejné jako v moři, které ho oblévá. Stejný stín zla se vznášel nad královskou rodinou, neboť bylo známo, že vládci Pellinu se odedávna zabývali mystérii, které bylo lépe nezkoumat. Běžně se vědělo, že Efrelin praděd zavraždil svou nejmladší vnučku a vykoupal se v její krvi, aby se mu vrátilo mládí. Jestli uspěl, se nikdy nedozvíme, protože ho jeho rozzuřený syn krátce poté vykuchal.

Vypráví se, že hluboko pod sklepy a hladomornami Dan-Legeh, černé pevnosti vládců Pellinu, se skrývá veliká podzemní komora. V té ohromné jeskyni pellinská knížata celé věky nechávala mučit své nepřátele a věnovala se svému hanebnému studiu čarodějnického učení. Ti nepočetní návštěvníci, kteří vstoupili do té komory a odešli z ní se zdravým rozumem, vyprávěli o velikém bazénu v podlaze jeskyně - jehož vody se zvedaly a klesaly spolu s přílivem. V černých hlubinách tohoto bazénu zmizelo mnoho tajemství, o které se Pellin nehodlal dělit.

Ale abych se s vyprávěním vrátil do současnosti a k Efrel:

Do téže skryté komory jisté noci před nějakými třiceti lety přivlekl Pellin Othrin, tehdejší pellinský monarcha, křičící nahou dívku - a ačkoli to byla jeho mladičká sestřenice Wehrle, nikdo se nepokusil mu v tom zabránit. Co tam prodělala, se nikdy nikdo nedozvěděl, protože Wehrle se ráno vyplazila ven jenom napůl živá, s šílenstvím ve vytřeštěných očích. Pellin Othrin o tom, co se přihodilo, mlčel a nikdo se neodvážil se zeptat. Nedlouho poté Othrinova žena Lyrde, která mu nedala děti, podivně onemocněla a zemřela. Ještě nevychladl popel její pohřební hranice a Othrin už vyhlásil Wehrle za novou královnu. Leckoho překvapilo, že si chce vzít tu nešťastnou dívku, protože bylo známo, že Othrin nemá v srdci ani stopu soucitu. Nikdo také nechápal, proč Othrin odstranil medikuse a chůvu přítomné při narození jeho dcerky o pár měsíců později, přestože to dítě bylo ve všech směrech dokonalé. Tou dívkou byla Efrel. Po jejím narození se šílenství Wehrle prohloubilo natolik, že ji občas bylo nutné zabránit, aby se vrhala na dítě. Pellin Othrin svou ženu umístil do soukromých komnat a přidělil jí doprovod, který byl stále na stráži pro případ jejího záchvatu vzteku. Když byla Efrel dost velká, aby jí bylo možné odstavit od matčina prsu, byla předána chůvě a poté už se o Wehrle nemluvilo, ani se po ní nikdo neptal. Když Efrel povyrostla, držel ji Othrin po svém boku a věnoval osobní pozornost každé podrobnosti její výchovy - ve státnictví stejně jako v tajných bádáních vládců Pellinu.

Jedné noci byl Pellin Othrin nalezen uškrcený ve své komnatě, ačkoli nebylo slyšet žádný výkřik. Jeho stráže nedokázaly vysvětlit, jak kolem nich mohl zabiják proklouznout, ani jak škrtičova šňůra mohla poznačit tělo jasně rudými stigmaty, dokonce ani kde se vzal chomáč chaluh v jeho vousech.

Jeho náhlá smrt zanechala Pellin bez mužského dědice, ale v dlouhé historii Pellinu tu byl precedens, kdy ostrovu vládla žena. A Pellin Othrin svou dceru vyškolil dobře. Takže Efrel usedla na prastarý trůn Pellinu jako královna. Nemělo trvat dlouho, aby se stala císařovnou.

O Efrel se vypráví, že démonologii a černá umění studovala s větším nadšením než kdokoli z jejích svatokrádežných předků. Možná byla poháněna touhou vzkřísit prastarou slávu pellinského domu, který se v rostoucím císařství neúprosně dostával do stínu. Možná hledala cestu jak znovuoživit anemickou krev svého rodu, jehož potomci byli s každou generací nemocnější a méně početní a šílenství, které zachvacovalo pellinský dům, sílilo.

Krom toho vytrvalá pověst hlásala, že Efrel je jen z poloviny člověkem - že jejím skutečným otcem nebyl Pellin Othrin, ale jím vyvolaný démon, který s Wehrle souložil té noci, kdy přišla o rozum. Opravdu tu jsou důvody k obraně této jen šeptem vyslovované teorie. Mohlo by to jednoduše vysvětlit obsesivní zájem Efrel o čarodějnictví a výzkumy jiných arkán. Krom toho by to objasňovalo její nelidskou krásu - a její vitalitu, byla jakoby plevelem mezi anemickými květy, kterými byli ostatní z jejího rodu. Možná to byl její nepřirozený původ, který jí dal sílu, aby roznítila touhu v Netistenu Marilovi, který už byl dávno po třicítce chladným a velice nepřístupným mužem.

Netisten Maril uviděl poprvé Efrel, když mu jednoho dne byla představena u dvora. Půvabné se nesla v přiléhavém víru roucha sestaveného z opalizujících šupin slepých mořských hadů vylovených ze Sorn-Ellynu. Když došlo k uvedení jejich služebníky, jak to vyžaduje dvorská etiketa, svůdkyně Marilovi objasnila, že přichází z Pellinu, aby mu složila svou poklonu a nějaký čas zůstala na císařském dvoře, což bylo privilegium osoby královského původu. Od té chvíle Marii nemyslel na nic jiného než na Efrel, neboť její exotická krása a tajuplná aura (a možná i její kouzlo) si úplně získaly jeho dlouho dřímající vášně. Znovu rozdmychány po tak dlouhé době; vzplanuly nanovo mocným plamenem a všichni věděli, že Thovnos bude mít záhy novou královnu.

Tento obrat událostí přirozeně polekal Leyana stejně tak jako mnoho jiných, kteří předpokládali, že ze svazku se zlopověstným Pellinem nevzejde nic než neštěstí. Ale Maril se bezvýhradné zamiloval do své bledé krásky s kadeřemi barvy půlnoci a očima tak temnýma, že zářily jako onyxy. Dokonce i ti, kteří nenáviděli novou hvězdu dvora, připouštěli, že její krása v každém ohledu zastiňuje krásu každé ženy, kterou znali - včetně M´Cori, která pod Leyanovou ochranou dělala na císařském dvoře kariéru jako naivka neobvyklého půvabu. Námitky proti císařovu nastávajícímu manželství byly účinně potlačeny, když Maril nechal stít hlavu spolehlivému rádci poté, co ho rozzuřila jeho dobře míněná rada.

A tak se vzali a císařství se chystalo co nejlépe využít novou situaci. Efrel však ke svému zklamání zjistila, že ač se dostala do Marilova lože, nedokázala proniknout na jeho trůn. Maril byl totiž mužem pevné vůle a nemíchal soukromé záležitosti se státnickými. Efrel dospěla k závěru, že její ambice vládnout zpoza trůnu zemřely dřive, než se zrodily, přes všechny její lsti a temná kouzla, a početná šlechta, kterou s sebou přivezla jako svou suitu, zůstává bez vlivu či důležitých postavení.

Jak čas plynul, Efrel vycítila, že dokonce i její vliv na Marilovy city slábne - protože příliš časté silné vášně vyčerpávají ducha a rychle vyhasínají. Navíc Maril přes nadšenou snahu nebyl schopen přivést Efrel do jiného stavu. Znovu mu unikal mužský dědic a to obnovené zklamání nakonec pohltilo jeho vášeň vůči ní. O jeho vlastní mužnosti nemohlo být pochyb, musela to tedy být Efrel, kdo byl neplodný. Ve své ponuré náladě si Maril možná připomněl staré pomluvy týkající se Efrelina nelidského původu - protože je známo, že všichni hybridi jsou sterilní. V hněvu přerušil se svou ženou všechny styky, krom těch nejoficiálnějších.

V zoufalství nad neúspěchem svých ambic po boku Marila, se Efrel začala věnovat intrikám. Vyhledala Leyana a snadno ho svedla svou ochotnou krásou - i slibem pomoci v jeho úsilí o císařský trůn. Kdyby Netisten Maril zemřel bez mužského dědice, Leyan by se stal jeho nástupcem. Ta myšlenka přirozeně často přicházela Leyanovi na mysl, ale byl si dobře vědom pečlivých opatření proti pokusům o vraždu, která uskutečnil jeho nevlastní bratr, i toho, že by byl v případě úspěchu zřejmým viníkem a obžalovaným. Ale nejeden muž ztratil veškerou obezřetnost v ženském objetí, a tak tomu bylo i s Leyanem.

Ti dva se smluvili, že zabijí Netistena Marila pomalu účinkujícím jedem, který připravila Efrel a jehož jisté toxiny měly vyvolat dojem běžné nemoci. Jakýkoli odpor dvora proti Leyanově nástupnictví by byl potlačen armádou, která vůči nim byla tajně loajální. Spiknutí už dosti pokročilo a mnoho šlechticů přísahalo věrnost Leyanovi za slib odměny, až bude vládcem. Pak spiklence postihlo neštěstí.

Maril byl stále ostražitý, neboť se obával spiknutí zvláště ze strany nevlastního bratra. Dodržoval rozsáhlá bezpečnostní opatření a síť jeho zvědů byla daleko efektivnější, než si Efrel a Leyan mysleli. A tak se Maril o spiknutí dozvěděl dříve, než dozrálo. Jedné noci překvapil ty dva spolu v Efrelině ložnici a oznámil jim, že všichni, kdo se připojili ke konspiraci s nimi, jsou právě v tento okamžik zatýkáni.

Leyan vyklouzl z prostěradel včas, aby stačil tasit meč, ale nikoli natáhnout si kalhoty, než mohla zasáhnout Marilova stráž. Ale Maril se svou typickou unáhleností zavelel svým mužům, aby se nevměšovali, a uvítal bratrův útok. Následoval zuřivý souboj - protože Leyan stále mohl získat císařství vítězstvím v tomto boji, a jedinou alternativou byla jistá smrt. Ti, kdo je sledovali, se zapřísahali, že střetnutí trvalo půl hodiny, i když přehánění je pochopitelné, bili se dva zkušení veteráni - každý vycvičený stálým tréninkem a zakalený mnohými výpravami. Leyan byl považován za lepšího šermíře, ale Maril, řekl bych, že úmyslně, si vybral chvíli, kdy bratr byl znaven vínem a nedávnou hrou lásky. Navíc Leyan byl nahý a Maril měl zbroj.

Maril ho postupně zatlačoval zpět a oslaboval jeho zuřivou obranu, odrážel jeho obratnější údery s rostoucí sebedůvěrou. Malé škrábnutí zde, sotva odražený úder tam, zásahy, které zadrží zbroj, ale nikoli obnažené tělo. A nakonec

Leyan uhnul o okamžik pomaleji, aby odrazil klamný úder silné Marilovy paže s mečem. Bratrovo ostří roztálo jeho bok a Leyan se svalil - jeho poslední kletby udusila krev plnící rozervané plíce. Z konspirátorů měl nejlehčí osud.

Říká se, že se Efrel pokusila o sebevraždu - ale stráže byly příliš rychlé a zastavily dýku před jejími prsy. Maril ji ponechal vedle mrtvoly pod přísnou stráží - aby uvažovala o osudu, který ji potká s nástupem nového dne.

Na úsvitu Maril rozeslal vyvolavače, aby pověděli obyvatelům Thovnostenu o překaženém spiknutí - a pozvali je na popravu o polednách. Lid se shromáždil na hlavním náměstí v touze po podívané a slíbeném jídle a pití zdarma, které mělo uctít jejich oddanost Netistenu Marilovi. Podomní obchodníci, prodavači a překupníci se slétli jako supové z bezoblačného nebe.

Efrel přišla oděna ve své nejnádhernější roucho a klenoty. Ti, co mají paměť na takové věci, poznali, že je to roucho, které na sobě měla, když poprvé okouzlila Marila. Jako obvykle seděla na trůnu po Marilově boku, ale místo dvorních dam ji obklopovaly stráže. Pak před jejíma očima přivedli šest vlivných šlechticů, kteří přísahali věrnost Leyanovi, a přivázali je k rámům vztyčeným v průběhu noci. Poté, co jejich jazyky svírali do ruda rozžhavenými kleštěmi a jejich údy potloukli železnými tyčemi, přivedli jejich rodiny a služebnictvo. Každý z nich, muž, žena i dítě, byli pomalu, bez ulomení vazu, oběšeni před zraky svého pána. A poté, co se stali svědky smrti všech členů svých domácností, byli konspirátoři důmyslně vbiti na kůly a zavěšeni nad oheň jako voli na rožeň. Příšerný trest, ale takový vyžadují zákony za spiknutí proti zákonné vládě.

Po celé dlouhé odpoledne - neboť se klonilo k soumraku, když poslední šlechtic vypustil duši - byla Efrel nucena sledovat to strašlivé divadlo - její muka zhoršovalo to, že se k ní chovali s veškerou úctou. Co se dělo v její mysli, vědí pouze bohové. Věděla, že Maril nezná slitování - že ho ovládají výbušné city. Věděla, že nemůže doufal v milost.

Ale snad si uprostřed hrozného očekávání uchovávala ždibec naděje, že by Maril mohl nakládat milosrdněji s tou, kterou kdysi miloval. Byla to však jen pošetilá představa.

Když se poslední zlověstná mrtvola přestala svíjet a dav se z nudy začínal vrtět, očekávaje závěr hodný jejich dlouhého čekání - Maril se obrátil k Efrel.

„Pro tebe, Efrel - zrádná kurvo s polibky hada -, jsem vymyslel méně obvyklou smrt. Takovou, která odpovídá tvým zvířecím choutkám a urozené krvi. Nalezl jsem ti manžela rovného tvému něžnému charakteru a pradávné morálce.” Když se Efrel schoulila strachem před zuřivostí, která mu zkřivila tvář a svírala hlas, Maril dal znamení své stráži.

Tu na náměstí vyšlo několik silných otroků. Vedli zuřivě se vzpínajícího divokého býka. Udržet to zvíře vyžadovalo veškeré jejich úsilí, neboť bylo dohnáno k šílenství bolestí a narkotiky. Tím spíše ti, co drželi Efrel, museli vynaložit všechnu svou sílu - neboť při pohledu na svůj osud začala šílet.

Nesli vzpírající se dívku, přes svou hrůzu krásnou ve vybraném odění, na náměstí. Tam její zápěstí přikovali ke dvěma dlouhým stříbrným řetězům, které byly připevněny k obojku kolem krku býka. Část davu byla přesunuta a býka s císařovnou vyvedli na úzkou uličku vedoucí přes město k branám.

Když Efrel pochopila beznadčjnost svých snah, hrůzu nahradil jedovatý vztek. Proklela Netistena Marila a přísahala pomstu způsobem, který zmrazil duše těch, kteří už byli syti muk. Přísahala na cizí bohy, že se vrátí, aby přinesla rudé plameny a úplnou zkázu celému Thovnosu a aby vyrvala Marilovi trůn a vše, co je jeho. Maril se jí pouze vysmál a pokynul otrokům, aby pustili býka.

S posledním výkřikem nelidské nenávisti byla Efrel stržena k zemi a vlečena po dlažbě, když pološílený býk vyrazil vpřed. Rozzuřené zvíře se hnalo po klikatých, kočičími hlavami dlážděných uličkách ve snaze vrátil se na svobodu na svá luka - běželo bezhlavě podél zdí, staveb i popichujících ho stvoření, podél domků a chatrčí, po dlažbě, kterou brzy nahradilo bláto. Ani na okamžik nepomyslil na křehké břemeno, jež poskakovalo a zmítalo se za jeho kopyty, na kvílející rozbitou věc, která za sebou nechávala stopu krve a sedřeného masa na drsném dláždění, po němž byla vlečena.

„Ta děvka nás opouští se svým novým manželem!” zahřímal Maril. „Z nevěsty pro toho ženicha zbyde jen málo, než ji dopraví za naše zdi - ale přeji mu s ní více štěstí! Ať její hadí tělo leží nepohřbeno tam, kde padne - a ať přede mnou už nikdo nevysloví její jméno!” Tím způsobem se Netisten Marii snažil vypudit onu záležitost ze své mysli.

Pro Marila by bylo lepší, kdyby se ujistil o její smrti. Řada Efreliných věrných stoupenců unikla Marilovu hněvu. Polapili býka, když za soumraku dorazil na okraj města, zabili ho a tím zastavili jeho běh. Ačkoliv to provedli pouze proto, aby získali zpět tělo své královny k vhodnému pohřbu, ke svému úžasnému překvapení zjistili, že zmrzačené tělo stále žije.

A znovu se zdálo, že jen díky napůl lidskému a napůl démonickému původu - protože jen někdo s nadlidskou silou mohl přežít takovou zkoušku. Ale ona přežila - proto ji Pellinci okamžitě přenesli na loď, kterou ukryli ve skryté zátoce, a vypluli k domovu. Obávali se nemilosrdného pronásledování, kdyby Maril zjistil, že Efrel ještě žije, a proto si přísahali mlčení - souhlasili nepřiznat více než, že získali královnino tělo. A veškerá lidská logika nemohla vyvozovat nic dalšího.

To se stalo téměř před dvěma lety. Mezitím se Efrel uzdravila - dík své nepřirozené síle a obratnosti dvorních mediků. Není však už ženou nadpozemské krásy, ale pouze ohyzdně pokřivenou lidskou troskou, která se skrývá před lidskými zraky. Život v jejím poničeném těle udržuje pouze všepohlcující touha po pomstě Netistenu Marilovi a všem, kteří k němu patří. Ve svých komnatách, ukrytých v nitru Dan-Legeh, Efrel snová pavučinu své pomsty a jenom nejdůvěryhodnější elita je zasvěcena do jejích úmyslů.

Od chvíle, kdy se jí vrátily síly, neustále intrikuje, aby kolem sebe shromáždila armády. Ještě hlouběji se ponořila do okultních tajemství a snaží se svolat síly z jiných vesmírů, aby ji pomstily. Ostatní z jejího rodu jsou bezmocní, nebo nechtějí zastavit její ničivou nepřátelskou energii. Její tajné spiknutí proti Thovnosu a jeho vládci se každým dnem posouvá vpřed a ona všude shání ty, kteří by jí mohli pomoci. Už brzy rozměry této konspirace musí upozornit Marila na její existenci - pokud o ní dosud nic netuší.

Nějakým neznámým způsobem se Efrel dozvěděla o tvém pobytu zde, můj pane - a je přesvědčena, že tvé velení je nezbytné, aby ono povstání zvítězilo. Proto mne poslala jako svého vyslance, abych jí zajistil tvou pomoc.

Tak tedy, takový je Efrelin návrh: Převezmeš velení nad jejími námořními silami, a až zvítězíme, tvou odměnou bude ostrovní království podle tvého výběru, kromě Thovnosu a Pellinu.”

Když Imel ukončil své vyprávění, nastalo ticho. Kane usrkával víno a uvažoval o té historii. Hrobařík se konečně vzdal obsesivní posedlosti světlem lampy a utekl za nějakým jiným posláním.

Po chvíli se Kane obrátil k Imelovi a řekl: „Dobrá, tvůj příběh mne zaujal, budu se muset podrobněji podívat na záležitosti vaší královny, než se definitivně rozhodnu, ale to, co jsi říkal, znělo přitažlivě. Dramaticky. Ale pokud jde o obsah, tvůj výčet se docela shodoval s řadou věcí, které jsem čas od času zaslechl.

Ale hlavní potíží je, jak se dostaneme odsud. Předpokládám, že jsi už v tom směru něco podnikl?”

Imel cítil, jak se mu uvolňuje uzel ve vnitřnostech a jak ho opouští napětí. První část jeho poslání, jak se zdálo, dopadla úspěšně. Zbytek proběhne na půdě pro něj lépe známé. „Ano, máme malé plavidlo, rychlé a s dobrou posádkou, je ukryté v zátočině na pobřeží, nějakých třicet mil odtud. Jestli se k němu dostaneme, myslím, že dokážeme uniknout nebo se probít skrz jakoukoli blokádu, kterou by proti nám Smlouva mohla postavit - tihle Lartroxané nikdy nebyli příliš dobří na moři.”

„Naše lehká jízda je docela dobrá,” zabručel Arbas, neboť pocítil cosi jako patriotismus.

„To je pravda,” souhlasil Imel. „A proto je pro nás největším nebezpečím. Mají jízdní patroly střežící cesty a horské průsmyky, takže se mezi nimi budeme muset proplížit nebo naplánovat ústupový boj. Naštěstí úřady ochabují v pátrání po tobě, Kane, takže bychom neměli mít tolik problémů, jako řekněme před nějakými dvěma měsíci.”

„Jo, vím o těch zatracených patrolách. Čekal jsem, až jejich pozornost zeslábne ještě víc,” řekl Kane. „Marnění času má i určité výhody.”

„Bojím se, že na to nemůžeme čekat. Už tak jsme příliš spoléhali na štěstí, když jsme tak dlouho čekali. Jestliže bude loď objevena, všechno padne. Nemůžeme se zdržet déle než do zítřejší noci.”

„Kolik lidí máš s sebou?”

„Sedm - ne, šest,” opravil se Imel.

„Dobrá, to by mohlo stačit v případě ústupového boje, ale pro tolik lidí by mohlo být obtížné proklouznout kolem větší patroly nepozorovaně.” Kane si zamyšleně škrábal bradu: „Jdeš s námi, Arbasi?”

„Ne, díky,” odvětil zabiják. „Můj obchod mi poskytuje dostatek blahobytu i vzrušení, přesně podle mé chuti. Spiknutí ve velkém měřítku není moje gusto.”

Další hodinu strávili upřesňováním detailů a výměnou anekdot nad džbánem vína. Imel si začínal myslet, že je Kane téměř přijatelný, když se dokážete vyhnout jeho očím. Ten muž byl záhadou: obr s divokou silou, zakalený válečník, a zároveň žádný barbarský psanec, ale člověk s chladnou inteligencí, jehož vědomosti byly obsáhlé v každé oblasti, které se jejich rozhovor dotkl.

Nakonec, když bouře poněkud utichla, Arbas s Imelem vyklouzli ven a opatrně kráčeli zpět podél deštěm promáčeného skaliska. Byli už téměř na hranici území hrobek, když světlo Arbasovy lucerny zachytilo cosi bílého, co se k nim blížilo.

„Pozor!” sykl Arbas a tasil meč. Imel, polykající chuť strachu, kterou podivné zjevení vyvolalo v jeho střevech, udělal totéž - doufal, že budou mít co do činění pouze s vojáky.

Arbas prudce otevřel kryt lucerny. Bílý předmět náhle padl k zemi, se šplouchavým úderem. Vyzáble postavy s leprózními těly, slabě viditelné v chvějivém světle, se přikrčily a zavrčely - a potom zmizely do stínů. Obrysy se rozplynuly do noci, ačkoli občas se mimo dosah světla lucerny zaleskl pár světélkujících očí.

Oba muži se ostražitě přiblížili k nehybnému předmětu, Imel ho poznal a udělalo se mu nevolno. Bylo to tělo nešťastného tělesného strážce, který ho sledoval a byl zabit Kanem. Záhada jeho přítomnosti byla jasná na první pohled. Jeho tělo bylo částečně snědeno, masité části obličeje, paží a nohou byly vykousány. Vnitřnosti lnuly ke skále.

„Ghúlové!” zaklel Arbas „To byli ghúlové, nesli si ho do své skrýše, aby tam dozrál!” Sledoval stíny s ponurou pozorností. „Doufejme, že ti mrchožrouli nebudou mít odvahu zaútočit na dva ozbrojené muže se světlem.”

„Ghúlové!” opakoval Imel jako ozvěna. „Co za člověka si vybere jako skrýš hrobky plné ghúlů!”

O tkalcích a pavučinách

Bouře se rozběsnila s novou silou, když Arbas a Efrelin vyslanec odešli. Blesky vymršťovaly své rozštěpené jazyky proti zvětralým úbočím, hromy bily do zjizveného kamení a otřásaly zpráchnivělými spáči v ložích plných zplundrovaného rozkladu. V Kaneově skrýši jejich ozvěny zaznívaly vzdáleně a nereálně. Záblesky modravého světla pronikaly zakrytými dveřmi jako rozmarná záře.

Kane se rozvaloval v křesle a pil jeden pohár vína za druhým. Obvykle mnoho nepil, jak vyžadovala nutnost stálé bdělosti. Této noci však byla jeho nálada černější než venkovní bouře a lidské i nelidské nepřátele by u něj čekala jedině jistá zkáza. Jeho krutá tvář byla stažena temným hněvem a smrtící ohně v jeho chladných modrých očích zápasily s blýskajícím peklem bouře.

Vyprázdnil svůj pohár a se zabručením se natáhl po láhvi vína. Byla prázdná. Kane zaklel a vrhl ji do kouta krypty, posetého střepy předchozích lahví. Silné sklo narazilo na něco měkkého a odrazilo se, aniž se rozbilo. Kane zamumlal kletbu a šel pro ni. Měl v úmyslu rozbít ji, jak se patří.

Láhev od vína se odrazila od hromady hnijících odpadků v neužívané části krypty. Zůstala viset ve vzduchu několik palců nad sutinami. Silné zelenočerné sklo bylo pomazáno krví a ichorem.

Kane se napil z nové láhve, jíž urazil hrdlo, když přecházel místnost. Jeho zlověstné oči se upřely do téměř úplné temnoty.

Jeskynní pavouk utkal svou síť přes výklenky se zpráchnivělými rakvemi a ironickými kostlivci. Bílou kožešinou porostlý arachnid, velký jako Kaneova ruka, ulovil netopýra. Těžká láhev vržená bezcílně Kaneovým slepým hněvem zasáhla tkalce i jeho kořist a rozdrtila je o odpadky. Náhodná střela, poskvrněná srstí, chitinem, jedem a blanou, se pomalu otáčela. Ta síť byla krásná a pečlivě utkaná…

Kane se nevesele zasmál. Jeho ostří rozťalo pavučinu, aby z ní udělalo rubáš.

III.

Útěk na loď

Déšť ustal, ale ticho noci tu a tam narušil rachot vzdáleného hromu. Vysoko mezi rozeklanými skalami, které střežily málo užívanou cestu vedoucí vzhůru svahem, se za balvanem krčil Kane.

Vedle něj ležel malý uzlík jeho věcí a slušný výběr zbraní. S kuší v ruce zkoumal Kane temnou cestu, hledal Imela a jeho muže. Ze stezky dole ho nikdo nemohl vidět, dokonce ani kdyby ho usilovně hledal. Kane řekl Imelovi, že se s ním setká o něco dále pod útesy - ale vždy počítal s možností zrady, a tak raději čekal na odpadlíka na výhodném místě.

S lítostí pomyslel na nedocenitelné svazky černého vědění, které byl nucen nechat tady. Ale co, většinu z nich svěřil své paměti a Černý kněz je brzy získá zpět a odnese ty prokleté svazky zpátky do jejich výklenků ve svém sklepení plném stínů. Byl to velice raný překlad Alorri - Zrokrosovy monumentální Knihy Starších, který ho obzvlášť lákal. Kane dobře věděl, že pozdější překlady mohou být smrtelně nebezpečné kvůli chybám a vynechávkám. Patrně by se v jeho uzlíku našlo místo pro tento jediný objemný svazek, ale věděl, že křehký pergamen by nepřežil zoufalý úprk před pomstou Smlouvy, který je očekával. Možná se do Lartroxie vrátí, až ti, co ho teď stíhají, budou mrtví a jejich prokletí zapomenuta…

Jeho citlivé uši zachytily křísnutí kopyta o kámen. Po cestě stoupali jezdci - ale kdo to byl? Kane natáhl tětivu své zbraně až za pojistku a přehlédl cestu očima, které viděly v temnotách lépe než lidské.

Osm jezdců a devět koní - nadbytečný oř je asi osedlán pro něj. Blížili se pokradmu. Vojáci by byli stejně opatrní, ale sebevědomější. Kane napjal zrak a rozeznal Imela na vedoucím koni. Když si byl jist, že je to jeho skupina, vypálil šipku z kuše přes cestu, až se s drnčením zaryla do kmene mrtvého stromu. To je účinně, ačkoli poněkud náhle přimělo zastavit.

„Nepouštějte si do kalhot! To jsem já!” zavolal Kane na polekané jezdce. Sebral své věci a sešplhal po balvanech. Uvítaly ho tlumené kletby, když se zastavil, aby vyřízl příčinu hádky ze ztvrdlého kmene, kam se železný hrot zaryl s takovou silou, že by nejlepší zbroj prošil jako hedvábí.

„Nikdo vás nesledoval?” zeptal se, když vytrhl šipku.

„Nemyslíme - ačkoli jen prokletý blázen by to mohl tvrdit najisto. Tos na nás musel takhle vybafnout! Byl jsem si jist, že jsme vjeli do léčky!”

Kane poznal to hněvivé vrčení. „Arbasi! Jsi stále s námi! Jistě to nebyl sentiment, co tě pohnul k dalšímu setkání se mnou.”

„Bindoff rozhodl, že bude lepší, když s vámi pojedu jako průvodce, pro případ, že bychom se museli vyhýbat patrolám,” vysvětloval Arbas a sledoval při tom, jak Kane nakládá své věci na koně, kterého mu přivedli. „Řekl jsem mu, že se dokážeš ztratil stejně dobře jako já, ale byl klidnější.”

„Zabiják jako průvodce. To se mi líbí,” uchechtl se Kane. Usadil své robustní tělo do sedla a přesvědčil se, že má válečnou sekeru na dosah. „Jedem.”

Devět jezdců se vracelo stejnou cestou, kterou přijeli. Když se dostali na hlavní silnici, vyrazili na jihozápad, směrem k pobřeží. Jeden z nich jel vpředu, aby vyhlížel patroly. Takový byl Imelův plán, jak si razit cestu ke skryté lodi, co nejrychleji to bude možné - rychlost dostala přednost před opatrností, museli věřit svému štěstí, že se nesetkají s ničím, co by neporazili krátkým bojem. Dusot kopyt provázel jejich únik po provlhlé cestě pod půlnočním nebem, zahaleným temnými mraky.

Dvakrát museli sejít z cesty, aby širokým obloukem objeli předsunuté vojenské hlídky kontrolující všechny poutníky. Potom byl pochod náhle přerušen - zvěd Essen se k nim rychle vracel. Divoce přitáhl svému koni uzdu a vydechl: „Je jich pět! Slyšeli, jak jsem obrátil, a ženou se za mnou!”

Pět. Narazili na menší patrolu.

„Jeď dál, my si na ně počkáme,” zavelel Kane a bez váhání převzal velení. „Rychle - zbytek se schová tamhle mezi stromy. Poženou se žíznivě po stopě a ani se neohlédnou. Vy s luky - připravte se, skosíme je!”

Bleskově zhodnotil terén a zabručel: „Ty tam bez luku - jeď dál po cestě a podřízneš každého, kdo by nám proklouzl. Pospěšte si, proklatě!”

Kaneovy rozkazy byly provedeny se značným hlukem, ale bez nepatřičného zmatku. Imel mlčel, když se ukrýval. Nedělal si iluze o lom, kdo teď velí skupině. Sotva ustoupili do stínu stromů a připravili si zbraně, když se v dohledu objevili čtyři jezdci Smlouvy.

Kane, doufající, že si Imel své lidi dobře vybral, vystřelil z kuše a zasáhl svou železnou šipkou prvního jezdce do oka. Jako smrtící ozvěna se po jeho střele ozvalo nové zadrnčení a dva další jezdci se skáceli ze sedel - každý s párem šípů chvějících se v hrudi. Čtvrtý jezdec projel nezraněn

- zachránilo ho nikoli selhání střeleckého umění, ale to, že střelci neměli čas dohodnout se, na koho budou střílet.

„Zastav ho, Labe! Zatraceně, chlape, zastav ho!” vykřikl Imel a upozornil tak toho, který přežil, na nové nebezpečí. Stačil tasit meč právě včas, aby odrazil útok Pellince, který na něj číhal. Voják tvrdě bojoval se svým protivníkem -věděl, že ho ostatní v okamžiku dostihnou. Pak použil trik, který zaskočil horšího jezdce, a narazil svým koněm do soupeřova. Zaskočený Labe ztratil rovnováhu a kavalerista mu rozťal mečem páteř.

Když vytrhl zbraň z krvácející mrtvoly, vyrazil přes cestu do lesů hledat úkryt. V okamžiku, kdy sjížděl ze silnice, pocítil palčivou bolest, která mu proklála hrdlo a srazila ho hlavou napřed ze sedla. Zřítil se na lesní půdu, horká krev proudila kolem šipky, jež se mu zarazila do šíje.

Kane spustil kuši, spokojený, že mu i tak krátký boj dal příležitost k dalšímu výstřelu. Větší dostřel a průraznost kuše vyvažovaly potřebu jistého času na její natažení a výstřel. Přesto Kane doufal, že jednou najde luk se stejným výkonem, který bude možné užívat ze hřbetu koně - bylo by pohodlné užívat i kuši na cválajícím oři.

Essen se opatrně vrátil zpět, neboť ze zmizení pronásledovatelů usoudil, že potyčka skončila. Kane se ho zeptal: „Slyšel jsem tě dobře, že tam bylo pět jezdců?”

„Ano. Pět - jsem si jist.”

Kane ucedil něco o matkách těch kavaleristů: „Vypadá to, že nebyli tak rozohněnými hlupáky, jak jsem doufal. Nechali někoho vzadu, pro případ, že by se dostali do něčeho, s čím by si neporadili. Ať Lato pohltí jejich opatrné duše! Kdyby jen byli více důvěřiví!”

„A co teď?” vyptával se Imel.

„Jak daleko je do té tvé zátoky?”

„Podle Imelova popisu jsme asi v polovině cesty,” řekl bez nadšení Arbas.

Kane se střetl se zabijákovým pohledem a pokrčil rameny. „Dobrá, kostky jsou vrženy. Ten zbylý voják už jistě uvedl celou Smlouvu do stavu pohotovosti. Sejít z cesty a pokusit se projít lesem by znamenalo sebevraždu. Za hodinu to tady budou pročesávat patroly - obklíčily by nás a rozdrtily. Naše jediná naděje je hnát se jako Volutiova smečka - a doufat, že je předstihneme a budeme u lodi dřív. Tak tedy vpřed!”

Vyrazili tryskem a mlčenlivě mrtvé nechali zírat na blesky protínající nebe.

Jeli už téměř hodinu bez náznaku pronásledování. Ještě dvakrát museli měnit směr, aby se vyhnuli hlídkám armády, a Kane proklínal zpoždění, které tím získávali. Imel sledoval bedlivě krajinu a dospěl k závěru, že jim už zbývá jenom jediná míle cesty, než budou moci opustit silnici a ponořit se do lesa, aby se dostali k zátočině.

Chystal se vyrazit vpřed, aby to sdělil Kaneovi - když jim rudovousý muž gestem přikázal zastavit. Essen se tryskem vracel z průzkumu a Kanea zajímalo, co zjistil.

Blesk zaplavil krajinu krátkým ostrým svitem. Ve zlomku vteřiny uviděl Kane velkou tmavočervenou skvrnu, která prosakovala Essenovou tunikou - a vítr zavál k jeho citlivým nozdrám zápach krve.

„Nikdo tak těžce raněný by nedokázal jet tak dobře!” zamumlal Kane. Jeho ruka sáhla po dýce.

Když jeho prsty sevřely jílec, jezdec se k nim vrhl. „Zemři, zrádný zplozenče pekel!” vykřikl muž v Essenově tunice. Jeho dýka mířila na Kaneovu hrud.

Kane sevřel koleny boky svého oře a udržel rovnováhu. Pohybem příliš rychlým, než aby se dal postřehnout, sevřel levou rukou dopadající paži a zastavil vztaženou čepel. Útočník vykřikl, když mu Kaneův nadlidsky silný stisk drtil zápěstní kůstky jako křehké větvičky - ale výkřik se v mžiku začal měnit v bublání. Kaneova druhá ruka zajela i s dýkou hluboko do mužova břicha a trhnutím vzhůru mu vyrvala vnitřnosti.

Tělo ztěžka dopadlo na cestu a kápě sklouzla z hlavy. „To nebyl Essen,” hbitě postřehl jeden z mužů.

Kůň, na kterém přijel neznámý útočník, zaržál divoce a bolestně. Poklesl na kolena a opilecky padl na tělo svého jezdce. Chvíli křečovitě kopal nohama, pak znehybněl. Jeho oči se ve světle blesku skelně zaleskly.

„Jeho dýka při pádu poranila koně,” řekl Arbas, který byl Kaneovi nejblíže.

Kane přikývl. „Ano, otrávená dýka - jak pěkné. Museli dostat Essena a tohohle čubčího syna poslali za mnou na sebevražednou výpravu. U Tloluvina, ti parchanti po mně doopravdy touží!”

Hořce se zasmál. Jedna věc mě těší. Smlouva by nezkoušela takové triky, kdyby nebyla notně v úzkých. Myslím, že vojáci v tomto kraji neměli čas se na nás dobře připravit.”

„Jestliže potřebujou čas, dáváme jim ho, když tu sedíme na zadcích,” odsekl Imel. „Máme před sebou ještě míli, než opustíme hlavní silnici. Takže rychle odsud!”

„Správně - ale nebude to snadné,” varoval je Kane. „Možná budeme z dosahu, až opustíme silnici - ale přátelé tohohle pito mce na nás určitě budou čekat někde poblíž. Musíme postupovat pomalu a opatrně, nebo nás dostanou všechny, jako dostali Essena. Pomodleme se ke svým bohům, abychom prorazili dříve, než přijdou posily.

Nepropadejte panice a nevpadněte do pasti - trochu se rozptylte a dávejte pozor! Naštěstí stromy řídnou, takže se mezi nimi bude obtížnější skrývat - ale bedlivě sledujte vše, co bude podezřelé!”

Vyrazili zvolna, dusil je svíravý strach, který dobře zná pronásledované zvíře. Očekávali, že každou chvíli uslyší smrtící svist šípu. Nikdo si nemohl být jist, že se ještě jednou nadechne, než skrytý lučištník zpečetí jeho smrt. Svaly se jim chvěly v bolestném napětí. Tělo pokrývala husí kůže v očekávání, že se do něj zahryznou železné špičáky. Každý stín ukrýval tucet skrytých vojáků.

Byla to velmi dobře připravená léčka. Kane do ní vjel téměř bezstarostně. Avšak vojáci Smlouvy byli příliš rozptýleni a příliš chtiví zaútočil. V temnotě a zmatku si asi nebyli jisti počtem Kaneových mužů. Snad proto nedokázali svou skrýš využít k získání větší převahy, zaútočili příliš brzy, dříve než se jejich past stačila uzavřít.

Napjaté ticho noci náhle proťal svist šípů, kterými ukrytí útočníci zasypali řady Pellinců.

Jeden šíp sklouzl po Kaneově rameni, odvrácen kroužkovou zbrojí, kterou měl na sobě. „Rozptylte se do lesa!” zařval, a blahořečil tomu, kdo přecenil svou střeleckou dovednost a pokusil se o obtížnou trefu do hlavy. „Obkličte je a vytlačte na cestu!” Kane věděl, že hrstka jeho mužů by dokázala sotva někoho obklíčit, ale to útočníci netušili.

Jeden z jeho tlupy dostal zásah do stehna, ale ostatním salva nijak neublížila. Šípy kolem nich pršely do tmy, když instinktivně hledali skrýš. Kane zoufale hnal svého oře z cesty a pokřikoval na ostatní, aby ho následovali.

Jak se proplétali mezi stromy, narazili na jízdní hlídku Smlouvy. Kaneovi se ulevilo, když odhadl, že vojáků je méně než deset a jen pár z nich má luky. Jejich staropanenská ostražitost byla pochopitelná - byli pouze předvojem větší jednotky, která se k nim blíží, tím si byl Kane jist. V neprospěch hlídky hrálo překvapení, že Kane vyrazil náhle směrem k moři, po měsících nečinnosti, kdy už se obecně soudilo, že dávno utekl nebo byl zabit, a dále neznalost síly Kaneova oddílu. Teď kavaleristé s bojovými výkřiky vyjeli z úkrytu, aby se s nepřítelem střetli tváří v tvář.

„Rozdělte je! Nedovolte jim zformovat se!” křičel Kane a nehodlal si zatím připustit, že hlavní část jízdního oddílu se teprve chystá do boje. Učinil výpad, aby odrazil úder, kterým ho uvítal první voják. Vyměňovali si zuřivé rány, dlouhá zakřivená kavaleristova čepel svižně tančila před Kaneovým masivním obouručním mečem. Pak Kane mohutným úderem proti soupeřově šavli srazil její úzké ostří a uťal paži svírající zbraň. Jezdec měl sotva čas uvědomit si své zranění, než ho Kaneův další úder zasáhl do žeber.

Když se Kane obrátil, střetl se s dalším jezdcem ve střehu, na opačné straně. Byl to dobrý šermíř - Arbasův názor na kavalerii Smlouvy byl dobře podložený - a odrazit útok lehčí zbraně si vyžádalo veškeré Kaneovo úsilí. A to už se přihnal další jezdec z opačné strany, Kaneovi hrozila smrt ze dvou stran současně.

Když zaznamenal nové nebezpečí, rychle sáhl po válečné sekeře, kterou měl při ruce u sedla. Nový útočník příliš pozdě objevil - jako už tolik mužů před ním -, že Kane umí používat svou pravou paži téměř tak dobře jako levou. Kane vsadil vše na jediný výpad a rozmáchl se bitevní sekerou v jediném hrozném úderu, který nemohl žádný meč ani štít odvrátit. Útočník se zhroutil z koně se strašlivě rozťatou hrudí.

Chvilkové rozptýlení pozornosti bylo pro Kanea málem osudné. Vyvedený z rovnováhy použitím těžké sekery měl co dělat, aby odrazil rychlý výpad druhého protivníka. Odražené ostří však v poslední chvíli proklouzlo Kaneovou obranou a bolestně ho zasáhlo do boku. Zbroj vydržela a zastavila břit, ale síla úderu zarazila články brnění do masa. Kane zavrčel bolestí a nelítostně opětoval údery. Vojákův střeh nevydržel takový nápor a Kane ho mocně sekl do ramene. Když se Lartroxan marně snažil zvednout zraněnou paži, Kane zanořil meč do jeho nechráněného břicha.

Pak přinutil koně přeskočit zabitého, při tom sebral svou sekeru a vrátil se zpět do boje. Padli už tři Pellinci, včetně muže zasaženého ze zálohy. Tři kavaleristé ještě žili. Jeden z nich se šermoval s Imelem, krvácejícím ze dvou drobnějších zranění na paži a rameni. Když se Kane přiblížil, Imel svého muže srazil náhlým zásahem do srdce. Arbas bojoval s druhým jezdcem v téměř kočičím souboji, ale pomalu získával převahu. Další Pellinec se obratně potýkal se zbývajícím kavaleristou, zatím bez výsledku, což vyřešil Imel, který neopatrného vojáka napadl zezadu a probodl ho.

V přívalu zoufalé energie poslední živý voják Smlouvy odrazil Arbase vzad a ponořil svůj meč do krku zabijákova koně. Kůň upadl s bolestným zaržáním a shodil Arbase na zem. Ten těžce dopadl a zůstal omráčen ležet. Neobratně tápal po ztraceném meči. Voják se k němu zuřivě vrhl -vyklonil se ze sedla, aby mu uťal hlavu.

Kaneova paže vyrazila. Lesknoucí se sekera prorazila vojákovu přilbu a lebku, a čepel ostrá jako břitva pronikla do jeho hrudi.

Arbas rychle nabyl sil, vyskočil na nohy a zachytil uzdu koně zbaveného jezdce. S mečem v ruce vyskočil do krví zbroceného sedla. „Díky! Už jsme si kvit?”

„Ještě mi dlužíš, aspoň jeden,” zabručel Kane posupně. „Zůstali jsme čtyři? To je lepší, než bychom si zasloužili. Ještě to můžeme zvládnout - jestli se nedostaneme do dalšího maléru. Dobrá, rychle odsud - Arbasi, nech uši toho parchanta na pokoji!”

Zabiják neochotné opustil svou trofej. Začalo pršet a vítězové za dusotu kopyt mizeli v temnotě. Hnali se po silnici vedoucí do zátoky a poháněli své unavené koně, jak jen to šlo. Kolem nich se v závoji deště míhaly stromy a s úsvitem začala houstnout mlha. Zdálo se jisté, že musí minout místo, kde by měli odbočit.

A tu Imel vykřikl: „Tady je to! Přímo před námi!” Triumfálně ukazoval k místu, kde ze silnice odbočovala téměř neznatelná stezka. „Jsme tady!” rozesmál se. Uprchlíci, povzbuzeni možností úniku, vyrazili ke stezce.

Sotva ji dosáhli, když k jejich uším dorazil křik a lomoz mnoha jezdců. Na dohled se objevil oddíl kavalerie o síle padesáti či více mužů a hnal se k nim. Past se sevřela - dorazila posila. Neúnavní stopaři Smlouvy konečné dohnali svou kořist. Pouze rychlost mohla pronásledované vyrval ze spárů smrti.

Kane zuřivě vrčel. „Ať jejich ženy a dcery shnijí morem - ti parchanti nás uviděli! Veď nás k lodi, Imele. A jeď jako o život!”

Pro Imela byla ta bezhlavá jízda zlým snem plným paniky. Uháněl vlhkostí nasáklým lesem v zoufalé naději, že v temnotě neztratí stezku. Větve ztěžklé mokrým listím clonily cestu a nutily ho sklánět se až ke zpěněnému krku unaveného oře. Lesní zvěř, toulající se nocí, mu uhýbala z cesty a s praskáním unikala do podrostu. Zdálo se, že každou chvíli nějaký vyčnívající kořen, neočekávaný kmen nebo větev zakončí jízdu neodvratnou katastrofou.

Stromy byly řídké sotva natolik, aby umožnily jejich průjezd, a v temnotě bránila chabá skrýš jejich pronásledovatelům v získaní přesné představy o tom, kudy vlastně jeli. Jenom to je zpočátku chránilo - a umožnilo jim získat jistý náskok.

Koně už vyčerpáním klopýtali, když náhle stromy zcela zmizely a oni vyjeli z lesa na širokou štěrkovou pláž. Ve světle blesků se leskly deštěm omyté kameny, Imel s úlevou zamířil k lodi čekající několik set yardů od břehu.

„Člun! Člun! Kde je veslice?” řval, zatímco se zběsile snažil něco vidět deštěm a šedavou mlhou. „Přikázal jsem jim, aby měli veslice v pohotovosti!”

„Tamhle!” zvolal Kane. Ukázal na několik námořníků, ženoucích se k nim od veslice vytažené na pláž.

„Díky, Onthe! Přesné tohle jsem jim nařídil!” vydechl jásavě Imel. Hnal se k nim a křičel: „Odrazte! Odrazte! Dvojité služné pro každého z vás, ale zatraceně už odrazte!”

Kane seskočil na pláž se svým vakem v ruce a plácnutím odehnal koně do mlhy. Imel vybral dobré koně, bez nich by se jim to nikdy nepodařilo. V šíleném spěchu naskákali do veslice a odrazili od břehu.

Sotva loďka vyplula z příboje, vyhrnula se z lesa na pláž kavalerie Smlouvy. Vypuštění koně je ve tmě na chvíli zmýlili. Supící veslaři poháněli člun zátokou k lodi, aby se dostali mimo dostřel záplavy šípů a kleteb pršících z pobřeží. Závoj deště je ukryl a žádná ze střel nedosáhla svého cíle.

„Sbohem, drazí přátelé - a děkujeme za vaši srdečnou pohostinnost!” hulákal Kane a výsměšně se rozesmál. „Jednou se vrátím a odplatím vám stejnou mincí!”

Kletby plné bezmocné nenávisti zazněly v odpověď z mlhou zahalené pláže - spolu s hlučným šploucháním, jak se pár lehkomyslných mužů pokusilo za nimi plavat. Ale pellinská loď už vztyčovala plachty a Lartroxané nebyli schopni ji zastavit.

Kane si setřel pěnu a vodu z vousů a rozcuchaných rusých vlasů a ušklíbl se na Arbase. „Dobrá, vidím, že ses přece rozhodl jet s námi. Zdá se, že tvým božstvem je stále mamon.”

„V každém království je potřeba služeb zabijáka,” prohlásil filozoficky Arbas.

IV.

Cesta na Pellin

Arbas už po desáté pečlivě nastavil teleskop a upřeně zíral do mosazné trubice. Kane ho pobaveně sledoval. „Zatraceně, Kane!” zabručel znechuceně zabiják, „pořád nemůžu najít ty jejich proklaté plachty v téhle šarlatánské hračičce.”

Sklonil teleskop a zamračené si ho prohlédl - mocné svaly jeho šlachovitých paží se chvěly touhou rozdrtit křehký přístroj.

„To ne!” zastavil ho Kane, který odhadl jeho úmysly. „Je třeba týdny pečlivé práce na vytvoření takové věcičky a řekl bych, že si ji přítel Imel cení víc než zlatnictví, kterým je ověšený.”

Arbas si odfrkl a složil teleskop, bez stopy uctivosti. „Pravda. Náš dobře oblečený přítel má rád své hezké hračky. Jistěže ho nechci rozzlobil. Ne, to tedy nechci.”

„Myslím, že ho máš opravdu rád,” poznamenal Kane.

Arbas se usmál nějaké příjemné myšlence. „Ne. Já prostě nedokážu ocenit jemnější věci, řekl bych.”

„Nezdá se mi, že by tě Imel nějak zvlášť miloval.”

Zabiják znovu zvedl teleskop. Složil jeho teleskopickou trubici. „Ne. Ani Imel nedoceňuje jemnější věcičky.” „Vytvořil sis dilema.”

„To je přirozený talent.” Arbas stiskl rty a rozhodně se zahleděl do čočky. „Och - myslím, že jsem něco zachytil. Jo, Smlouva Jižní Lartroxie ztratila největšího filozofa, když Arbas opustil zaprášené stezky vzdělanosti kvůli ulicím Nostobletu.”

Kane si odplivl do moře. „Jo, tos mi už jednou říkal. Ačkoli je pro mne stále záhadou, kdy jsi poctil sály akademie svou přítomností - pokud jsi nešel po nějakém mudrci, jehož myšlenky se dotkly někoho bohatého.”

„Byl jsem jedním z nejslibnějších studentů ve městě -vycházející mladá hvězda, nic menšího. Začal jsem už kolem sebe soustřeďovat studenty - když jsem se jednoho dne zamyslel nad tím, jestli je to všechno nenudí tak jako mne…” povzdechl si Arbas.

„V předchozím vyprávění tohoto příběhu byla řeč o nějaké dívce…”

„To vše a ještě více. Moje memoáry jednou zaplní celou polici. Vzrušující dobrodružství, necudný humor, kousavé společenské úvahy, nestárnoucí moudrost. Kdyby ses zdržel sarkasmu, mohlo by mne to pohnout k tomu, abych jeden svazek věnoval našemu děsivému spojenectví.”

Zacházel s přístrojem tak neohrabaně, že ho div neupustil do moře. „A kdyby se ta proklatá loď přestala kymácet, možná, že bych udržel ten dábelský aparát tak dlouho v jedné poloze, abych stačil zaostřit. Proč krucinál nedělají ty čočky tak velké, aby skrz ně taky bylo něco vidět.

Jo, a několik stránek věnuji tomu, jak se mé jméno vrylo do Imelova srdce bez jiné odměny, než je přítelova vděčnost k zoufalství klenotníků a krejčích celého ostrovního císařství. Hej, mám pocit, že jsem na to přišel. Musíš mít objekt v zorném poli a potom nastavovat jednotlivé sekce.”

„Myslím, že se ještě přesvědčíš, že císařská aristokracie přikládá velkou váhu jemnostem v oblékání,” poznamenal

Kane. „Prestiž je pro ně ohromně důležitá a vzhled jednotlivce musí odrážet jeho bohatství a postavení - přesně tak jako je jejich důmyslná dvorská etiketa a kodex vystupování známkou urozenosti. Vypracovali jemné umění snobismu. Imel patrně trpí tíhou snah o zlepšení svého postavení v jejich společnosti a my jsme na něj byli poněkud hrubí. Ale v každém případě, když je to nutné, bojuje dobře - tak si na něj dej pozor. Krom toho jsme prozatím spojenci, nezapomeň na to.”

„Nevěděl jsem, že jsi autorita v oblasti zvyků a způsobů Thovnosijského císařství,” posmíval se Arbas.

„Pozor! Náš muž přichází,” přerušil ho Kane.

Imelova nálada se značně zlepšila od chvíle, kdy unikl tíze svého poslání na pevnině. Přijatelné jídlo a pití, koupel a dlouhý spánek odstranily únavu z jeho obličeje. To, že ho jeho muži přijímali s náležitou úctou, upevnilo po týdnu skrývání v brlozích Nostobletu jeho sebevědomí a převlečení do lepšího oděvu navrátilo hrdost do jeho kroku. S velkým zadostiučiněním sledoval, jak hází jeho osobní otrok onen rozedraný převlek do moře. Teď-vykoupaný, potřený vonnými oleji, do hladká oholený, na sobě tmavozelené hedvábné nohavice a suknici, hnědý vlněný kabátec se stříbrným vyšíváním a měkké kožené boty po kolena - znovu ozdobený čtyřmi drahocennými prsteny, drahokamy vykládanou jehlicí do pláště u hrdla, dýkou s diamanty na jílci a stříbrem pobitou pochvou a pásem - teď se pokládal konečně zase za dokonalého muže, který nemá nic společného s šestým synem zchudlého a stále ovíněného drobného šlechtice, který byl vyhnán z domu už před mnoha lety.

Přešel přes hlavní palubu a vystoupil po schůdcích na zvýšený kormidelní můstek, kde stáli Kane a Arbas a rozhlíželi se po moři. Pod hedvábím měl tuhé svaly, to musel Arbas přiznat. Ačkoli byl štíhlý thovnosijský odrodilec přinejmenším o padesát liber lehčí než ramenatý zabiják, byl stejně vysoký - a Arbas sám viděl, že s mečem dovede zacházet s nebezpečnou rychlostí a zručností. V jeho hubené tváři se zračila zdánlivá upřímnost - chlapeckost, ke které přispěla hladce vyholená brada a stopy pih pod opálením.

Imel na uvítavou sklonil před Kanem hlavu a tázavě zvedl obočí při pohledu na zaměstnaného zabijáka. „Učíš naši pozemní krysu užívat teleskop?” otázal se. Upřímně ho mrzelo, když uslyšel, že Arbas nebyl ani trochu postižen mořskou nemocí, přes svůj neutišitelný apetit.

Arbas se zamračil. Byl na moři na několika krátkých výletech a považoval se tak trochu za zkušeného mořského vlka - ačkoli hůře obeznámeného s teleskopem.

„Arbas popravdě už dávno zná dlouhé sklo,” hladce zalhal Kane. „Je fascinován přesností a rozlišovací schopností, kterou se pyšní tvůj přístroj.”

„Hmmm,” podivil se Imel a odhodil z tváře větrem priváty pramen vlasů. „Měl jsem dojem, že ještě před chvílí do něj koukal obráceně.”

„Obdivoval jsem jeho bezvadné provedení,” zamumlal Arbas na svou obranu.

Ač drahé, teleskopy nebyly zase takovou vzácností. Ale když někdo zřídka hledí dále než přes ulici, nejsou pro něho takové přístroje běžné - a Arbas více využíval vlastní oči, kterým neuniklo nic okolo něj.

Imel diskrétně změnil téma hovoru. Ukázal na dvě plachty, které se objevily daleko za jejich zádí. „Stále nás sledují, že ano?” poznamenal. „Mohu si to půjčit?”

Převzal teleskop a zkušeně jej zaměřil nejprve na první a pak na druhé z pronásledujících plavidel. Tiše na ně hleděl se zamyšleně sevřenými rty.

Pak podal dalekohled Kaneovi. „Jak jste si jistě všimli,“ pohlédl ironicky na Arbase, „obě lodi jsou plavidly Smlouvy. To vylučuje naše nejasné dohady, že by to mohli být zvědaví piráti.”

Poprvé plachty zpozorovali toho rána. Imel vstal, když uslyšel křik hlídky, ale neuznal to za naléhavější záležitost než svou osobní toaletu. Plachty se jich držely až do odpoledne a z pouhé plané spekulace se teď stala úplná jistota, že jsou stíháni.

„Lartroxané vždy byli tvrdohlavým národem,” přemítal Kane. „Spáry jejich pomsty dosahují dále, než jsem předpokládal.

Viděli nás prchat na lodi a věděli, že musíme proplout ústím Lartroxijské zátoky. V temnotě jsme proklouzli všem tam hlídkujícím plavidlům, ale oni mají lodě umístěné i podél pobřežních ostrovů. Už na úsvitu museli informovat všechny lodě v dosahu jejich signálních zrcadel. Protože znali místo, odkud jsme vypluli, stačilo jim jenom načrtnout přepadový kurz pro všechny možné trasy vedoucí z Lartroxijské zátoky. Vcelku jednoduché,” uzavřel Kane. „Když to vše zvážíme, je spíše překvapivé, že nás dokázaly vysledovat pouze dvě lodě.”

„Není to až tak překvapivé, pokud vezmete v úvahu všeobecnou neschopnost flotily Smlouvy,” poznamenal Imel - předváděl pohrdání plavce na hlubokých vodách vůči těm, kdo jen zřídka vyplouvají mimo dohled pevniny.

„A přesto nás dvě lodě objevily,” zdůraznil Arbas. „A moje neškolené oko má dojem, že se přibližují.”

Kane sledoval dotyčné lodě pečlivě skrze dalekohled. „Blíží se pomalu, ale přesto nás zcela nepochybně dohánějí,” uzavřel. „Smlouva má v loďstvu jen málo větších lodí a zdá se, že jsme přilákali dvě z nejlepších. Jsou to biremy - galéry s dlouhými štíhlými trupy, s jakými v poslední době experimentují někteří loďaři. Mají v úmyslu postavit loď, která by s vesly byla stejně rychlá jako dobra plachetnice pod plnými plachtami. Trik je v tom zatížit kýl tak, aby unesl plachty, aniž by příliš zatížil vesla. Mají více plachet, než by měla birema - podívejte, jak vysoko se tyčí jejich stěžně. Funguje to skvěle, pokud je příliš silný vítr neobrátí dnem vzhůru, což se obvykle stává, jesliže zátěž a kýl nejsou včas přemístěny.”

Nespokojeně zkoumal jejich vlastní malou loď. Imel vybral proražeč blokády, který spojuje nenápadnost, rychlost a bojeschopnost - přesně v tomto pořadí klesající důležitosti. Taková loď měla úzký závodní trup zvedající se jen málo nad vodu a byla vybavena jen tolika plachtami, kolik jich při své konstrukci mohla unést. Byla také vybavena jednou řadou vesel, které bylo možné vysunout při bezvětří. Posádku tvořili vybraní válečníci, ale z nutnosti pouze v omezeném počtu. Biremy, které je pronásledovaly, měly nejméně dvojnásobnou velikost a sílu.

„Myslím, že by pro nás nebylo příjemné, kdyby došlo k otevřenému boji,” pokračoval Kane. „A k tomu se patrně schyluje. Při tom větru nás dohánějí. Pokud by ustal, dosáhli by trojnásobku rychlosti našich vesel. Naše jediná šance je ztratit se jim oběma ve tmě - jestli se udržíme v čele do soumraku.”

Imelovo sebevědomí, jak se zdálo, nic nezkalilo. „Nemohou nás před večerem dohnat,” odhadoval chladně. „A ať už je v noci setřeseme nebo ne, před úsvitem dosáhneme nejsevernější hranici Sorn-Ellynu - pokud se vítr udrží. Do Sorn-Ellynu nás nebude sledovat dlouho.”

„Pochybný předpoklad, když vezmeme v úvahu názorně předvedenou houževnatost Smlouvy,” ozval se sarkasticky Arbas. „Krom toho ti chci na základě tvého příšerného vyprávění připomenout, že Sorn-Ellyn není příliš vhodný kraj, přes který se dá plavit. Tvoji lidé by možná dali přednost boji s loďstvem Smlouvy.”

Imel se klidně usmál. „Samotná Efrel mi nařídila plout tamtudy. Udělali jsme to bez nehody už cestou do Nostobletu, zvládneme to tedy znovu při zpáteční cestě. V takových záležitostech zcela spoléhám na Efrelinu moudrost. A nevěřím, že by se Lartroxané odvážili sledovat nás napříč Sorn-Ellynem.”

Kane pokrčil rameny, neboť nemohl jako alternativu navrhnout nic schůdnějšího.

Arbas se stále tvářil pochybovačně.

„Arbasi, měl bys chuť uzavřít v této věci nějakou sázku?” navrhl zdvořile Imel. „Řekněme tvou ceněnou dýku proti mé s drahokamem. Symbolická sázka a dávám ti řádnou výhodu - čepel pochybného původu proti zbrani posázené kameny očividné hodnoty.”

Arbasův prst zamyšlené hladil dlouhý knír, nechtěl se nechat přechytračit. Nakonec zavrtěl hlavou. „Ne. Ta sázka se mi nelíbí. Podle mého názoru hodnota nože je v jeho ostří a nikoli v křiklavém jílci. V Nostobletu jsem viděl kuplíře, kteří by byli na rozpacích, kdyby měli nosit tuhletu věc. A krom toho mne napadá, že kdybych vyhrál sázku, sotva bych asi žil dost dlouho, abych se potěšil výhrou.”

„Nemyslel jsem, že jsi tak obezřetný,” plísnil ho Imel. Tak tedy, uvidíme ráno.”

Zbytek dne proběhl klidně, ač se k nim lodi Smlouvy za soumraku přiblížily natolik, že se daly i pouhým okem rozeznat dvě řady vesel. Měli štěstí, že vítr neustával. Pellinský lamač blokády se neomylně plavil přímo k smutně proslulému Sorn-Ellynu.

Když temnota pohltila jejich pronásledovatele, Kane ještě několik hodin seděl na palubě - pil víno a hrál s Arbasem v kostky. Ani jeden z nich však hře nevěnoval veškerou pozornost, neboť napínali uši, aby zachytili i ty nejnepatrnější zvuky birem blížících se k nim nocí. Jejich loď plula bez světel - černý šíp v temnotě beze hvězd. V dálce tančila světla birem mihotající se v mlze. Jejich trasy se sbíhaly s lamačem blokády - a blížily se.

Hra skončila, když Kane zapomněl, kolik měl naposledy bodů a Arbas utrpěl podobnou ztrátu paměti. Zabiják stoicky sebral hromádku svých výher a vydal se ke své hamace. Kane byl špatně naložený a zůstal na palubě s lahví vína. Nakonec si lehl na hromadu lan a záložních plachet a upadl do neklidného spánku.

Měl podivné sny, ale spal, aniž se kdy úplně probudil. Až nad ránem náhle procitl ze sna - nebyl si jist, co se dělo v jeho mysli, a nevěděl, proč se probudil. Tam. Jeho dlaň spočinula na jílci meče. Znovu ten zvuk. Přicházel z hlubin noci.

Skřípání vzpěr? Křik mužů? Soustředil se na zvuk. Ne. Zní to spíše jako tříštění vzpěr. Hlasy kvílející hrůzou. Zvuky příliš nejasné, než aby se daly rozeznat. A ticho.

Ticho.

Poplašený Kane se postavil na nohy. Vítr s příchodem úsvitu utichl. Plachty nad nimi zplihle visely a netečně se vlnily v závanech noční brízy. Kane uvažoval, zda nemá zburcovat muže k veslům, ale zavrhl tu myšlenku. Plavidla Smlouvy musí být v podobném postavení a v temnotě by zvuk vesel prozradil polohu lodi, která by je první užila. Hlídka patrně už informovala Imela a ten došel k podobnému rozhodnutí. Patrně by se měli nechat unášet až do úsvitu. Potom budou moci konečně zjistit své postavení.

Zůstal ležet beze spánku a čekal na první záblesk světla na východe. Asi po hodině začalo nebe zlehka šednout, a tak se s ponurou náladou odebral k zábradlí. Když za sebou uslyšel skřípání a šoupání po palubě, obrátil se a uviděl, jak Imel vychází ze své kajuty a rozkošnicky se protahuje.

Thovnosan široce zíval, když se k němu blížil. Kane zvažoval, nakolik je tohle ovzduší bezstarostnosti předstírané. „Raníčko,” uvítal ho Imel. „Nařídil jsem hlídce, aby mne vzbudila, jak se rozjasní. Ale ty jsi mne za východu slunce předstihl. Už jsi něco viděl?”

Kane zavrtěl hlavou. Mlha stále zakrývala vlny přikrývkou hustší než temnota noci. Potom jí proniklo vycházející slunce - moře kolem nich bylo pusté, kam až mohlo oko v rozptylujících se jitřních mlhách dohlédnout.

„Ten zatracený vítr ještě nezačal vát,” zpozoroval s kletbou Imel. „To by mohlo znamenat další noc na Sorn-Ellynu, pokud nezačne foukat před polednem. Pošlu muže k veslům.”

Jeho rozkazy byly předány. Ospalá posádka vylezla na palubu - rozmrzelá, že bojovníci musí převzít práci galejníků, dalšího luxusu, který si nemohli dovolit kvůli omezenému prostoru. Nebe se rozjasňovalo a mlha řídla. Ale moře dál zůstávalo pusté.

Loď se pomalu pohnula kupředu, jak jí veslaři dodávali rychlost. Slunce se vyhouplo z moře. Ani po jedné z birem Smlouvy nebylo nikde stopy, ani když Kane zvolna prozkoumal obzor teleskopem.

„Přece jen nás nenásledovali do Sorn-Ellynu,” připomněl jim Imel, když bylo jisté, že jsou v oceánu sami. „Dokonce i houževnatost Lartroxanů musí mít svoji mez, jak se zdá, Efrel zase jednou předpověděla, že hra bude v krajní nouzi ukončena.” Přes všechnu bohorovnost byl v Imelově uhlazeném tónu cítit náznak úlevy.

„Vypadá to tak,” souhlasil mírně Kane. Všechna jeho pozornost směřovala k teleskopu.

V dáli zahlédl rozptýlené trosky vraku. Kusy zlámaných vzpěr, náklad z lodních skladišť, nerozpoznatelné zbytky. Muselo jít o velké plavidlo - a nedávné ztroskotání, neboť by se zanedlouho rozptýlily do daleka. V té spleti neplavala žádná těla.

Ale tady na Sorn-Ellynu přece nebylo proč ztroskotat. Že by se biremy srazily? Prostá srážka by nedokázala roztříštit trupy na tak nicotné kousky. Proč tedy?

Kane podal teleskop Arbasovi. Pochyboval, že ještě někdy zahlédnou plachty pronásledovatelů.

v.

Bohové v temnotách

Byla pozdní noc a všichni na lodi hluboce spali, když námořník na hlídce zahlédl u zábradlí temnou postavu v plášti s kapuci. Potěšen společností za takové opuštěné noci se k ní mlčky připojil. Tvář toho druhého skrýval stín kapuce, takže si hlídka nebyla jista, kdo je tím vysokým neznámým. Námořník chvíli přemýšlel o tom tajemství, když se opřel o zábradlí a pozoroval noční oceán.

Silná bríza poháněla loď, která prořezávala zpěněné černé vlny a čeřila vodu chladně odrážející bledé světlo vykousnutého měsíce. Když námořník vzhlédl, viděl pouze několik zlověstně zářících hvězd - jako kočičí oči ve světle plamenů. Neboť nebesa byla zahalena hustými mraky. Podivnými mraky - hnaly se nebem v nočním větru a tvořily fantastické tvary, když míjely mrtvolně bledý měsíc. Tajuplné titánské postavy se groteskně svíjely, jako by do nich vstoupil život - zlověstně se kroutily kolem těch několika zlomyslně blikajících hvězd, pod dohledem pomateného měsíce,

„Podívej na nebe!” vykřikl ohromený námořník. „Proč se mračna tak divoce honí!”

„To jsou bohové v temnotách,” ozvala se chraplavá odpověď. „A tkají osnovu lidského osudu z nekonečných stínů kosmické temnoty. Teď vidíš jejich stíny - protože se shromažďují síly zla, aby oslavily nadcházející dny.”

Ta slova zněla deformované a pokřiveně, jako by přicházela ozvěnou napříč clonou času a prostoru. Námořník sebou při těch přízračných zvucích škubl a pohlédl na mluvčího.

Vedle něj u zábradlí nikdo nestál.

DRUHÁ ČÁST VI.

V Černé pevnosti

Na severním pobřeží byl Pellin temným a odpuzujícím ostrovem. Útesy tvořily srázné sloupce černého čediče, vy-hlodané a obroušené větrem a dopadajícím příbojem. Kromě podhůří byla půda jalová a neplodná. Stromy byly jen řídké a poblíž útesů i zakrnělé. I hlouběji ve vnitrozemí se černé pokroucené kmeny jen s obtížemi probojovávaly houštinami popínavých rostlin a keřů.

Občas bylo vidět místa, kde ani tento chabý porost nechtěl zapustit kořeny. Na těchto holých planinách se na slunci temně leskly podivné hromady čediče - záhadné kupy kamenů, příliš pravidelné, aby mohlo jít o dílo přírody, a nepředstavitelně staré, aby mohly být dílem člověka. Kyklopské zříceniny tyčící se nad mořem celá osamělá staletí.

Na jižním pobřeží ostrova se rozevíral široký přístav Prisarte, hlavní město ostrova a sídlo vládkyně Efrel. Přístav byl dobře chráněný opevněními střežícími úzké průlivy vedoucí do velké zátoky, teď naplněné loďmi, neboť Efrel se chystala do války. Zátoka samotná byla obklopena suchými doky, loděnicemi, skladišti a baráky, nepěknými stavbami ze silného dřeva a čediče, mezi nimiž bylo lehké rozpoznat nečetné bohatě stavěné paláce šlechty.

Ale celému městu dominovala Dan-Legeh, černá pevnost Prisartu - nejasně se rýsující původní hrad, od nepaměti náležející pellinské krvi. Dan-Legeh byla bizarní megalitická stavba, jejíž vysoké valy podivně připomínaly prastaré ruiny rozptýlené po pustých krajinách ostrova. První pohled zaznamenal věž poněkud nemístného vzhledu, druhý pak odhalil stěnu jedné stavby neohrabaně připojenou k jiné, provedené jinou kamenickou technikou. Tyto přístavby byly samy o sobě prastaré, pozůstatky snah, aby byl Dan-Legeh pohodlnější pro pobyt lidí. Působily neharmonicky, neladily s originálem. Legenda praví, že pevnost tu stála dříve, než lidé poprvé vstoupili na ostrov. Pellin byl zemí překypující mýty.

Dan-Legeh vypadala jako zlověstná obrovitá hmota odrážející se na pozadí západu slunce, když Kane vplouval do přístavu Prisarte. Vál mírný vítr a město pokrýval dlouhý stín pevnosti. Ve chvíli, kdy se Kane a jeho doprovod dotkli břehu a setkali se s ozbrojeným doprovodem, který je očekával, už padl soumrak. Stmívalo se, když se blížili k Dan-Legeh a projížděli úzkými pochmurnými uličkami, provázeni cinkáním výstroje a klamným poblikáváním pochodní. A noc se nad nimi zavřela, když konečně stáli před mohutným padacím mostem a barbakány střežícími vchod do pevnosti.

Když vstoupili do Dan-Legeh, vyšel jim vstříc důstojník - podle výstředního roucha a skvělé výstroje mocný šlechtic. Byl vysoký a štíhlý - s bledou pohlednou tváří a lesklými černými vlasy pellinské aristokracie. Svou útlostí připomínal kočku - jako hedvábí hladké svaly a skvělá koordinace pohybu. Muž krásný a nebezpečný jako černý panter. I jeho oči byly stejně bezvýrazné jako oči kočičí, když se k nim připojil.

„Blahopřeji ti, Imele,” řekl na uvítanou, „ke splnění tak obtížného poslání. Věděl jsem, že naši důvěru nezklameš. Zvládls to dobře.”

Potom pokračoval mrazivě: „Ty musíš být Kane.” Zaváhal nad tím jménem, jako někdo, kdo opakuje neslušné slovo v uhlazené společnosti.

Ti dva muži se chvíli pozorovali s chladným vzájemným oceňováním. Kane ihned vycítil hluboký pocit nenávisti a soupeření ze strany Pellince. Strnulý postoj a zpupné chování dávaly jasně najevo, že byl proti Kaneově přítomnosti v Pellinu hned od chvíle, kdy se plánovalo Imelovo poslání. Pouze příkaz jeho paní a smysl pro noblesse oblige ho zdržovaly od otevřeného nepřátelství. Kanea pobavilo, že první, kdo ho uvítal na Pellinu byl smrtelný nepřítel, se kterým se nikdy předtím nesetkal.

Pellinský milostpán na něho hleděl se sotva skrývaným pohrdáním. Jejich oči se setkaly a tu spěšně odvrátil zrak. Jeho chování začalo být opatrnější a vypočítavější.

„Jsem Oxfors Alremas,” prohlásil. Udělal pauzu, aby jim to došlo, pak se ovládl a nepřesvědčivě pokračoval: „Vítám vás na Pellinu a v Dan-Legeh. Zanedlouho vám bude podána večeře. Ale předtím mi dovolte, abych vás odvedl do vašich komnat. Předpokládám, že si přejete smýt sůl z cesty. Čeká vás také vhodnější oblek, pokud byste se chtěli odít, jak odpovídá vašemu novému postavení.”

Imel, zamyšleně si hryzající ret, sledoval, jak Kane a Arbas odcházejí s Alremasem. Potom potřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit, a obrátil se ke zbývajícím vojákům a nařídil jim, aby se vrátili do kasáren. Pokud se týkalo jeho, těšil se na možnost převléci se do lepšího oblečení. A potom na hostinu, o které se zmínil Alremas.

Když odcházel, přemítal o víně, smíchu a šibalské společnosti dvorních dam. Cítil podivnou úlevu, že už nezodpovídá za Kanea.

VII.

Královna noci

Kane zjistil, že jeho komnaty jsou vybaveny s přímo císařskou nádherou. Jeho smysl pro luxus byl očarován drahými kožešinami, hedvábím a tapisériemi, pokrývajícími rozlehlé místnosti. Komnaty zdobilo mnoho cenných a krásných soch, ozdob a uměleckých děl, jež doplňovaly skvělý nábytek. A našel i do podlahy zapuštěný bazén ke koupeli, ve kterém okusil rozkoš s půvabnou otrokyní, přidělenou mu jako osobní sloužící.

Večeře byla stejně vynikající. Banket se konal v obrovském sále osvětleném ohni, kde pobíhající služebné roznášely nespočetné mísy pečeného masa a poháry pěnivého piva nebo vína. Sál byl naplněn téměř dvěma sty hostí -většinou šlechtici a důstojníky. Hlasitý hovor a smích stoupal od dlouhých dřevěných stolů k vysokému klenutému stropu.

Ale Kaneovi se zdálo, že smích je poněkud nejistý a napjatý, a v hlasech slyšel ne zcela zakrytou nervozitu. A navíc byly stíny v sále poněkud příliš hluboké. Více než jednou zachytily jeho oči rychlé náznaky pohybu za stíny. Po celou dobu jídla zachycovaly jeho citlivé smysly skryté zkoumavé pohledy - a to téměř nelidské intenzity.

Přestože bylo prostřené, místo v čele zůstalo prázdné.

Kane seděl u čela stolu s Oxforsem Alremasem po jedné ruce a Imelem po druhé. Arbas byl o několik míst dále -Pellinci si nebyli jisti jeho postavením, ale dospěli k závěru, že je asi důležitý, když připlul s Kanem. Rozmluvy s dalšími u stolu byly opatrné a týkaly se pouze běžných témat. Takže Kane marnil čas čekáním, jak se věci vyvinou. Po Efrel stále nebylo ani stopy.

Když už večeře končila, obrátil se Alremas ke Kaneovi, který právě vyprazdňoval svůj korbel. „Teď”, když už jsi měl čas odpočinout si po cestě, tě zavedu k Efrel.”

Kane nevzrušeně pokývl hlavou a vstal, aby ho následoval. Alremas ho vedl matoucí soustavou kamenných schodišť a dlouhých klikatých chodeb. Útroby pevnosti byly mnohem prostornější, než se zdálo při pohledu zvenčí. Kane vycítil, že i zde je řada zdí a schodišť cizí původní vnitřní stavbě - možná byly postaveny poté, co se původní součásti rozpadly stářím. Vnější valy se vždy daly rozpoznat podle typické kyklopské architektury - megalitické bloky čediče, dokonale zapadající jeden do druhého. K vztyčení takového valu bylo třeba stavitelského génia rozměrů neznámých tomuto věku.

Konečně se zastavili před těžkými dubovými, železem pobitými dveřmi. Alremas na ně hlučně zaklepal jílcem své dýky a veliký otrok jim otevřel. V tom tlustém služebníkovi Kane ihned rozpoznal typického eunušského strážce soukromých komnat dámy. Netypická však byla jeho téměř dvoumetrová výška a masivní postava, naznačující velkou sílu skrytou pod gumovitou vrstvou tuku. V pochvě u pasu mu visel parang značné délky. Jeho tvář byla naprosto bez výrazu.

„Své zbraně ponech u eunucha,” zamručel Alremas. Vrhl na Kanea palčivý pohled a odkráčel průchodem plným stínů. Kane přešel přes práh a vstoupil do prostorného předpokoje - budoár se nezdál příliš vhodným výrazem pro tuto komnatu. Místnost byla jasně osvětlena a zvláštně vyzdobena. Ve vybavení nábytkem byl výrazně znát dotyk ženské ruky, ale byly vidět i jiné předměty zlověstného, až ďábelského charakteru - záhadné malby a řezby, podivně vázané svazky, neobvyklé přístroje a alchymické vybavení, exotická kadidla a neobvyklé vůně. Kane cítil nepopsatelnou atmosféru zla. Bylo to hrůzné spojení čarodějovy studovny a dámského budoáru.

Na opačném konci místnosti se rýsovaly závěsem kryté dveře. Závěs tvořil pouze tenký závoj a za ním nesvítilo žádné světlo. Osoba stojící v druhé místnosti mohla pozorovat vše, co se dálo na druhé straně, zatímco sama zůstávala neviditelná.

Kane, nepříliš nadšený touto situací, si sedl a sledoval závěs. Neměl čekat dlouho.

„Tak ty jsi Kane.” Tichý hlas zpoza závěsu zněl podivně. Byl krásný a ženský, ale jakýmsi způsobem zkreslený. Jako by mluvčí měla potíže zformovat slova v hrdle - jako by se snažila vyjádřit vztek přesahující rozumnou míru.

„A ty jsi Efrel?” otázal se Kane.

Její odpovědí byl úsměšek plný nenávisti. „Ano - i ne! Byla jsem Efrel. Připouštím, že mrav nakazuje, abych byla stále nazývána tímto jménem. Ale nejsem Efrel. Efrel je mrtvá. Už dva roky mrtvá. Ale já jsem mrtvá - a jsem Efrel! Nebo jsem jí byla, neboť Efrel je mrtvá. Takže kam nás to přivedlo, Kane? To není důležité. Ano, nazývej mne Efrel. Prozatím to stačí.

Ale někteří mrtví neumírají! Varuj se, Netistene Marile, mrtvých, kteří ještě žijí!” To poslední už byl šílený výkřik. Následovalo ticho, v němž Efrel usilovala o zvládnutí svých citů.

Začala znovu. „Ano, jsem Efrel. Imel ti už vyprávěl o mé minulosti - a něco i o tvém místě v mých plánech.”

Kane přikývl. „Imel mi řekl, že máš v úmyslu pomstít se Netistenu Marilovi a z Pellinu znovu učinit hlavní centrum císařství. Podle něj jsem byl pozván, abych velel tvým námořním silám v nadcházející válce. Přitom mi však zatím stále není jasně, proč se nespolehneš na některého ze svých generálů. Zdá se, že Oxfors Alremas si myslí, že by velení mělo být svěřeno jemu.”

Znovu smích. „Chudák Alremas. Drahý Alremas. Vždycky mi byl věrný - v posteli, i v boji. Myslím, že celou tu dobu předpokládal, že to on bude držet otěže vlády v mém novém císařství - a mým něžným ručkám ponechá delikátnější úlohu. Nezdá se ti, že ode mne bylo kruté, dopřát mu tyto fantazie? Asi tě nenávidí, protože jsi usurpoval postavení, které už pokládal za zamčené pro sebe. Chudák věrný Alremas.

Ale přece jen pochází z hrdé krve a obávám se, že by ho závist mohla zbavit prospěšnosti. A já bych mu přirozeně nemohla odpustit takový přestupek. Ale Alremas by si nikdy nedokázal poradit s tímto úkolem. Je lepší v rolích odpovídajících jeho kočičí vychytralosti - spíše v intrikách než v otevřené válce. Ne, nemohl by být mým generálem. A dost o Alremasovi. Dostaneš velení nad ním, i nad zbytkem mých sil.”

Alremas by mohl mít vskutku jiné názory, pomyslil si Kane. Namítl: „Ale já nechápu, proč sis mne vybrala jako velitele svého povstání - a navíc, jak jsi se o mně dozvěděla? Přirozeně, získal jsem si jistou pověst jako generál na pevnině východně od tvých ostrovů. Ale teprve nedávno jsem se pustil tak daleko na západ, že jsem dosáhl Lartroxie. Netušil jsem, že se o mně vypráví i v těchto vzdálených krajích.”

„Opravdu nechápeš, Kane?” Efrelin hlas se zbarvil sžíravým výsměchem. „Ne. Ty víš, proč jsem tě přivolala. Přivolala jsem tě, Kane - vyvolala jsem tě, tak jako démona. Lidi nelžou, když říkají, že jsem čarodějka. Je pravda, že jsem pronikla hluboko do tajemství černých umění a pradávných bohů, kteří ještě tak docela nezapomněli na svůj starý domov…

Ale o tom se více dovíš později. Teďmám chuť pobavit tě vyprávěním. Bude to příběh, který už dobře znáš - jinak je démon, který mi ho našeptal, lhář.”

Efrelino vyprávění

„Moje vyprávění sahá více jak dvě století nazpět, do časů, kdy Thovnos a Pellin byly pouze dva z mnoha znepřátelených ostrovů v těchto krajích. Tresli, Josten, Fisitin, Parwi, Raconos, Quarnora a všechny ostatní menší ostrůvky -nestálé nezávislé majetky a držby. Drobná královstvíčka oslabená a ochuzená stále se opakujícími válkami mezi ostrovy.

Stranou větších ploch pevniny je tato oblast poseta ohromným množstvím drobných ostrůvků. Ano, za těch těžkých časů tu bylo opravdu mnoho pirátů. Výhody nevyčerpatelného množství skrýší, neschopného zasahování vládců a bohatého obchodu mezi ostrovy udělaly z této oblasti skutečný ráj pro jejich obživu.

Ale piráti nikdy nebyli ničím více než nebezpečnou obtíží - neboť, stejné jako ostrovy, byli slabí a neorganizovaní. Byli to pouze šakalové, plížící se zabijáci, kteří kořistili z bezmocných a neopatrných. Jedna dobře vycvičená eskorta mohla zahnat ty psy do brlohů.

A tehdy na ostrovy přišel neznámý z jižních zemí. Byl to nemilosrdný a krutý bojovník, stejně jako génius námořní strategie a taktiky. Za pár let vybudoval nedobytnou pirátskou pevnost na skalnatém ostrově Montes. Se soupeři se buď spojil, nebo je zničil. Pod jeho skvělým vedením se shromáždilo ohromné pirátské loďstvo - krvavý, smrtící meč, který nejprve zbavil moře obchodu a později ohrozil i samotné přístavy.

Drzé eskadry pirátské flotily libovolně křižovaly moře a útočily na každou loď, se kterou se setkaly. Zvědové v každém přístavu je informovali o kupeckých nákladech a o zoufalých protitazích. Pirátům neuniklo žádné tajemství. Žádný konvoj nebyl dost střežený, aby se o něj nepokusili.

I ty největší válečné lodi ostrovních vládců se stávaly jejich kořistí a každé plavidlo, které vyplulo z přístavu, čekala jistá pohroma.

Nakonec měli piráti celé moře pro sebe, neboť se už neodvažovaly vyplouvat ani rybářské čluny. Mořští vlci vyhnali svou kořist. Vypadalo to, že se piráti budou muset rozejít a vyhledat výnosnější námořní trasy někde jinde, ale jejich vůdce měl jiné plány. Když moře zbavil obchodu, shromáždil svou flotilu a obrátil svou sílu proti městům na pobřeží. Udeřil na samotné zdroje bohatství, které loupil na moři.

Jeho dravé loďstvo se vynořovalo za noci a vplouvalo do spících přístavů. Krátký boj zničil veškerý organizovaný odpor, a města byla jeho. Potom byl s nemilosrdnou účinností napadený přístav vypleněn. Jeho pirátské hordy zaplavily ulice krveprolitím a násilím - braly si vše, čeho se jim zachtělo, lup i ženy. Když už bylo město vydrancováno, udělali z místa svého masakru hranici a odpluli do úsvitu, zrudlého planoucími ruinami.

A ten muž, který velel pirátům - ten, jehož zlý génius byl tak hrůznou a ničivou zbraní - byl zván Kane.

Ale úspěch pirátů se stal nakonec příčinou jejich pádu. Stále válčící vládci ostrovů konečně pochopili, že je Kaneovo pirátské impérium mimořádně ohrožuje. Zapomněli na své osobní spory a následovali příkladu svého nepřítele, sjednotili se pod jediným svrchovaným vládcem - domem Pellinu, vybraným pro svou vážnost a moc. Nové císařství shromáždilo svá rozptýlená vojska a sestavilo flotilu dost silnou, aby mohla vyzvat piráty k boji. Po dlouhých, nerozhodných měsících šarvátek a pronásledování císařská flotila pod velením Netistena Ehbuhra z Thovnosu napadla Kanea na moři před jeho pirátskou pevností na Montesu. Boj byl zuřivý a jeho výsledek dlouho pochybný - neboť oba admirálové byli skvělí velitelé a bylo jasné, že osud ostrovů se rozhodne v této zoufalé bitvě. Po celý den zuřil na moři boj, ale když se blížil večer, o poznání větší počty lodí a bojovníků, které mohlo postavit císařství, dokázaly změnit vyváženost bitvy.

Když viděl, že má proti sobě příliš mnoho lodí, aby mohl pokračovat v bitvě na moři, stáhl Kane rozptýlené zbytky svého loďstva do přístavu pevnosti na vrcholku útesů. Obležení, které následovalo, trvalo řadu tvrdých a krvavých dní, ale katapulty a balisty císařství postupně rozdrtily obranu pevnosti. Za cenu strašlivého počtu životů si Netisten Ehbuhr prorazil cestu do zničené pevnosti a v poslední smrtelné bitvě zmasakroval zoufalé zbytky pirátů.

Bitva stála hodně i nové císařství a mnoho urozených postihla krvavá ztráta na Montesu - mezi nimi hlavní vládce z domu Pellinu. Díky tomu mohl Netisten Ehbuhr získat kontrolu nad novým císařstvím pro sebe a svůj rod - protože mezi aristokracií, která přežila, nebyl nikdo, kdo by se postavil hrdinovi z Montesu. A tak usurpátorský rod Netistenů usedl na císařský trůn téměř od počátku existence císařství - když ukradl postavení právně náležející Pellinům!

Nejpodivněší věc však byla objevena poté, co padl poslední z pirátů. Ačkoli mnoho vojáků vidělo Kanea bojovat po boku jeho mužů až do samotného konce bitvy, jeho tělo nebylo nikdy objeveno. Nikdy nebyla objevena žádná stopa po Kaneovi, ačkoli vítězové pečlivě prohledali zčernalé ruiny a krvavé haldy pobitých, aby našli jeho tělo. Někteří tvrdili, že Kaneovi muži jeho tělo ukryli, aby ho uchránili před zhanobením. Jiní se této představě smáli a namítali, že vůdce pirátů musel uniknout nějakou tajnou chodbou, proklouznout jejich liniemi a odplout z jiné části ostrova.

Určitě to bylo divné. Ještě o celé roky později se ti, kteří žili poblíž moře, obávali, že se jedné noci Kane a jeho černá flotila vrátí, aby se krvavě pomstili za porážku na Montesu. Ještě dnes je jeho jméno kletbou - prokletím zla, hrůzy a násilí.

A tak děsivé jméno Kanea, vůdce pirátů, vstoupilo do temných legend našeho lidu. Ten dávný Kane byl démonickou postavou. Jeho minulost byla zahalena pověstmi a mýty už za jeho života a jeho smrt nebyla nikdy doložena. Zazářil v naší nešťastné historii jako nějaká ničivá kometa, která se vynořila náhle z temnoty noci a stejně nečekaně zmizela do nepředstavitelných dálek. Lidé si vyprávějí, že Kane byl obrovitý, silnější než deset statných mužů. V boji se s ním žádný muž nemohl měřit, neboť bojoval s meči v obou rukou - snadno ovládal zbraně, které by jiný válečník sotva uzvedl. Vlasy měl rudé jako krev a pojídal ještě bijící srdce svých nepřátel. Jeho oči byly očima samotné Smrti a vrhaly modré plameny, dokázaly zmrazit duše jeho obětí. Jeho jediným potěšením bylo násilí a zabíjení a po každém vítězství zněly v jeho sálech mučivé výkřiky polapených panen.

Přirozeně, že tyto legendy každým převyprávěním získávaly další, nespoutanější a ponuřejší podrobnosti. Ale historky a záznamy, psané v té době, hovoří o strašlivém vůdci pirátů s pověrčivou hrůzou a jejich autoři mu připisují téměř nadlidské schopnosti. A ačkoli proklínají a očerňují Kanea jako nejhroznějšího člověka všech dob, přesto zaznamenávají s neochotným obdivem jeho nezlomnou srdnatost v boji.

To vše ví každý - staré báje, které jsme slýchali jako děti. Ale já ovládám sílu přesahující dokonce i děsivé sny běžných lidí. Slyšel jsi, o čem si šeptají. Věz tedy, že mám moc nad démony temnot, jejichž moudrost nezaslepuje poděšená křehkost smrtelné mysli. Za nespočetných nocí jsem vzývala tyto stvůry z jiných rozměrů - přikazovala jsem jim podvolit se mé vůli a naslouchala, když mi šeptaly vědění, které bylo po eony skryté lidské mysli. A ony mi prozradily mnoho podivných tajemství.

Jistému démonovi zpoza našich hvězd jsem přikázala, aby mi prozradil jméno generála, který se vší určitostí dovede mé vojsko k vítězství v nadcházející válce. Můj démon mi té noci pověděl, že úspěch či neúspěch mé pomsty závisí na silách tak mocných, že nedovolují tvoru z jeho rozměru je nejen znát, ale dokonce ani předvídat. Ale když jsem přinutila démona uposlechnout mých příkazů až na hranici jeho možností, musel mi říci jméno muže, který mi nejlépe pomůže při mé pomstě.

Jméno, které démon zavrčel, znělo Kane.

Proklela jsem toho tvora za jeho výsměch. Když se krčil pod náporem mého vzteku a lísal se mi, vysypal ze sebe jisté tajemství, jež nezná nikdo jiný v celém císařství a ani nikde jinde. Démon mi vyprávěl o osudech vůdce pirátů Kanea poté, co uprchl z poraženého Montesu.

Ti, kdo znali pirátovu prohnanost, soudili správně. Podle toho dávný Kane nezemřel na Montesu, ale unikl masakru a se zbytkem svých lupičů odplul na západ. Cestoval přes nezměrné západní moře a šířil své prokletí po mnoha cizích zemích na vzdálených pobřežích. A plynuly roky a jeho nepřátelé stárli, pouze Kane tajemným způsobem zůstával mlád. Neboť díky prokletí, o kterém můj démon hovořil pouze nejasně, Kane, vůdce pirátů, unikal stárnutí stejně jako smrti.

A tak, zatímco nová pokolení kráčela nevyhnutelnou stezkou od lůna k hrobu, Kane žil a putoval po zemi. V císařství se jeho temná pověst proměnila v legendu a z legendy v mýtus. Ale co bylo neuvěřitelnější než mýtus - nikdo z nás nikdy ani nesnil o tom, že náš pradávný nepřítel stále ještě chodí po této zemi. Přešla více než dvě století a nikdo nikdy nepoznal Kaneovo tajemství. Až teď-jak mi odpřisáhl můj démon - se z východu navrátil na naše pobřeží sám Kane.

Byl jsi to ty, o kom mi šeptal ten démon, Kane! Ty jsi tím člověkem, kterého můj démon označil jako generála, kterého musím mít, abych dosáhla své pomsty! A přísahou, kterou by se neodvážil porušit, se mi zavázal, že v Nostobletu najde téhož muže, který tuto zemi před dvěma stoletími zaplavil hrůzou a smrtí.

A tak, Kane, nepochybně vím, že ten, kdo přede mnou teď stojí, je Kane z hrozných legend!”

Jestliže byl Kane překvapen, nedal najevo ani stopu znepokojení. Jediným náznakem souhlasu bylo mírné pokývnutí a stopa chladného úsměvu.

„Snášíš svá léta dobře, Kane. Nijak ses nezměnil oproti popisům uvedeným ve starých knihách.”

„Dosti barvitým popisům, podle tvých slov,” dodal jízlivě Kane.

„Tedy jsi tentýž Kane, o kterém vypráví tolik strašlivých legend!”

„Už jsi mi to přece jednou řekla.”

Efrel se zasmála svému důmyslu. Ale žádné veselí neznělo v jejím rozkaze: „Gravtere! Zab ho!”

Překvapen nečekaným rozsudkem smrti zpoza zahalených dveří, vyrazil Kane otočkou ze svého sedadla, aby se střetl s náhlým nebezpečím. Celou dobu, co jeho paní hovořila se svým hostem, stál obrovitý eunuch nehybně ve stínu na svém místě u dveří. Po jejím rozkazu vytrhl Gravter parang s těžkým ostřím z pochvy - vrhl se ke Kaneovým zádům, ještě když Efrelina slova visela ve vzduchu. Jeho tlusté rty se zeširoka rozevřely v mlčenlivém výkřiku potěšení z vraždy.

Kane proklínal svou bezbrannost, měl sotva čas, aby si uvědomil nebezpečí - když byl Gravter u něj. Kolos s gu-movitým tělem bleskově zaútočil - jeho parang opsal klesající oblouk. S rychlostí překvapivou u muže jeho rozměrů proklouzl Kane pod svištícím ostřím a podkopl eunuchovu nohu. Gravterovi trvalo zlomek vteřiny, než získal zpět rovnováhu - dost času, aby Kane stačil uchopit těžký stříbrný svícen.

Gravter se pohyboval sebejistě, ač nespouštěl oči ze svícnu. Oba protivníci ostražitě kroužili v bojovném přikrčení, připraveni okamžitě udeřit či ustoupit. Eunuch předstíral úder a Kane neobratně natočil svícen, aby odrazil jeho výpad. S pohrdavě přimhouřenýma očima otevřel kastrát ústa a vydal podivné kašlavé syčení. Mezi jeho zasliněnými čelistmi zbyl pouze zdeformovaný a zčernalý zbytek jazyka.

Znovu provedl předstíraný útok, který Kane, rozptýlený jeho zmrzačenými ústy, opět neobratně odrazil.

Jistý si teď svým protivníkem, ťal Gravter zakřiveným ostřím po Kaneově břiše. Ale Kane tam už nebyl. S matoucí rychlostí se vyhnul výpadu oklamaného kastráta a bleskově jako kobra švihl svícnem. Stříbrná tyč dopadla na jílec těžkého nože a vyrazila ho z Gravterovy ohromné pěsti.

S ohavným skřekem muže bez jazyka, který chce vyjádřit vztek, popadl eunuch Kanea - který ve zběsilé odvaze odhodil ohnutý svícen za Gravterovým parangem. Ačkoli byl kastrát, měl Gravter mohutné svaly - a byl skvěle vyškolen v úkolech osobního strážce. Mnohokrát tento obr drtil muže holýma rukama, pro zábavu své paní. Zručný zápasník mohutné stavby těla - obyčejný člověk byl ztracen, jamile se ocitl v Gravterově tučném sevření. Ale když ted eunuch zápasil s Kanem, setkal se s mužem daleko silnějším, než s jakým se kdy utkal. Na kastrátově téměř nahém těle vyrazil pot. Zoufale se snažil protivníka zdrtit 350 librami svalů, kostí a tuku.

Snazší by ale bylo porazit sochu než bojovníka s železnými svaly, s jakým teď zápolil. Kane, předvádějící mistrovskou znalost zápasnických chvatů, unikal z každého sevření, které mu Gravter nasadil - a pouze mastná kůže umožňovala eunuchovi vyklouznout z Kaneových svěráků. Jak se ti dva svíjeli, odtrhávali si kusy kůže. Náhlá otočka a Kane zkroutil Gravterovu paži za záda v nepřekonatelném sevření. Gravter bezmocně bojoval s jednou rukou znehybněnou, dokud ho Kane neshodil na podlahu. Tlumené prasknutí a Gravter se zhroutil. Kane mu nemilosrdné zlomil i druhou paži a jeho beznadějný řev zvířecí bolesti byl nejhlasitějším zvukem, který se ozval během jejich boje. Nevšímaje si groteskního máchání kastrátových pokroucených paží, sevřel Kane Gravterův tučný krk svou mocnou levou rukou a pomalu ho uškrtil.

Pohrdavě odhodil mrtvé tělo stranou, vstal a vykročil k závěsu - vřela v něm touha po krvi, jeho oči byly zářícími jezery modravého pekla.

Přivítal ho zběsilý Efrelin smích. „Klid! Opatrně! Právě jsi mi prokázal svou totožnost, Kane! Legendy vyprávějí, že tvými nejhroznějšími zbraněmi jsou ruce - nazývali tě kromě spousty jiných děsivých jmen i Kanem Škrtičem. Teď klid! Chtěla jsem si pouze ověřit hodnotu dávných vyprávění. Nemohu potřebovat legendárního hrdinu, jehož schopnosti by byly vymyšlené - dokonce i když je zdánlivě nesmrtelný.”

Kane se ponuře pousmál, měl náladu rozzuřeného tygra. „Dobrá, tvá zvědavost byla uspokojena. Víš, kdo jsem. Takže teď se podíváme na tebe!”

Strhl závěs…

…a pohlédl hrůze do očí.

Chichotající se Efrel ležela na pohovce z drahého hedvábí a vzácných kožešin - jejichž skvělou krásu poskvrňovala odpornost, jež na nich spočívala. Paní Dan-Legeh byla zkomolenou a pokřivenou karikaturou ženy - vtělením zlomyslnosti, jež na sebe vzala materiální podobu. Černá aura pomsty chtivé zášti vyzařovala z tohoto pokrouceného monstra - ještě ohavnějšího díky klenotům a rouchu ze zeleného hedvábí.

Na zdi nad pohovkou visel obraz jiné ženy v téměř životní velikosti. Dáma z obrazu byla snad nejkrásnější ženou, jakou Kane kdy viděl. Ležela na kožešinami pokryté pohovce svůdně zahalena do nejtenčích hedvábných závojů. Její pokožka byla zářivě bílá, postava byla úžasným spojením ženské krásy a nevázanosti. Umělec musel strávit týdny práce, aby zobrazil vybranou jemnost její tváře, temně zářící oči a hedvábně černé vlasy.

Žena na obraze a žena na pohovce před ním. Dokonalá krása a zmrzačená zvrácenost. Byl to duši drásající kontrast naprostých extrémů. A v jediném hrůzném okamžiku Kane pochopil, že obě ty ženy jsou Efrel.

Tehdy ji přivázali za zápěstí, takže její paže byly poměrně málo rozedrané - alespoň ne na holou kost. Zbytek jejího těla pokrývaly hrozné jizvy. Maso bylo pouze beztvarou hmotou zdeformovaných tkání, místy rozsáhlými jizvami probleskovala bledá kost. Zubaté pahýly žeber jí trčely z boku, tam, kde jí jízda sedřela maso. Jedna noha byla amputována přímo pod kolenem, odtržená nebo příliš zmrzačená, aby mohla být zachráněna. Na druhé noze tvořil chodidlo pouze zploštělý pahýl pod kotníkem.

Nejhorší ze všeho však byla její tvář. Musela být vlečena hlavou po zemi, když ztratila vědomí. Dlouhé prameny hedvábně černých vlasů vyrůstaly z nemnoha míst na hlavě, jež dopadly o něco lépe než změť zjizvené tkáně. Většina masa na obličeji byla sedřená, její uši byly nerovnými pahýly chrupavek a nos pouze zející dírou. Teď bylo snadné pochopit její potíže při mluvení. Tváře byly hrozivě rozdrásané a z úst se stala beztvará štěrbina, neschopná zakrýt polámané zbytky zubů. Jedno oko bylo hrůzostrašné, to druhé ještě horší, neboť zůstalo nedotčeno. To jediné temné oko zůstalo překrásné v tomto ohavném výsměchu lidské tváři - onyx v hromadě červů.

Stvoření nazývané Efrel už nemělo právo žít, žádný člověk by nedokázal přežít takové zmrzačení. A přesto žila. A zlá síla touhy po pomstě, udržující ji při životě, zběsile zářila z jejího jediného oka - oka, které bez uhýbání hledělo do Kaneových očí.

Kane nevzrušené hleděl na hrůzu na pohovce - jeho chování neprozrazovalo nic jiného než zdvořilou zvědavost. Nevesele se usmál. „Ano, jsem Kane. A vidím, že ty jsi Efrel. Teď, když jsme se vzájemně představili, proč jsi mě vlastně pozvala do Dan-Legeh?”

„Cože? Obchod? Tak brzy?” zachichotala se Efrel, odhazující do dáli pouta předsudků. „Proč se mnou teď mluvíš o obchodech? Podívej! Jsi v soukromé ložnici nejkrásnější dámy císařství! Podívej se na mne tam na stěně! Podívej se na mne tady před tebou! Tolik jsem se změnila? Nemyslíš, že jsem pořád krásná? Nejsem nejnádhernější a nejpřitažlivější žena, kterou spatřily tvé oči? Kdysi jsem byla!”

„Ve srovnání s tím, co je skryto uvnitř tvého rozbitého těla, jsi stále krásná žena,” přemýšlel nahlas Kane a uvnitř v něm stoupal odpor.

Další výbuch šíleného smíchu. „Tak galantní, Kane? Ale já znám zlo, skrývající se v tvých očích! Jsme stejného druhu, ty i já! Spojeni zlem!”

Rozpřáhla paže. „Pojď, Kane piráte! Pojď, Kane Nesmrtelný! Jestliže máš opravdu převzít Alremasovo místo, vzpomeň si, že pro mne kdysi byl něčím víc než generálem! Pojď, Kane, můj milý!”

Kane k ní přistoupil. Potrhané rty se přitiskly k jeho.

Z podlahy je v hrůze sledovaly mrtvé oči uškrceného eunucha.

VIII.

Spiknutí v Prisarte

Kane, upíjející sladké víno z nádherného křišťálového kalichu, zamyšleně studoval několik hustě popsaných archů pergamenu. Gravterovo tělo bylo odneseno a za dveřmi už stál na stráži jiný sloužící. Kaneův meč znovu visel na jeho opasku, neboť přízračná vládkyně Dan-Legeh ho přijala mezi své věrné. Efrel, pomyslel si trpce Kane, s ním byla zcela spokojena.

Teď se vynořila ze své ložnice, aby přinesla další stoh papírů na lampou osvětlený stůl, u kterého seděl Kane. Přes polámané nohy a poškozené svalstvo nebyla Efrel upoutána na lůžko. Na pahýl pod své pravé koleno si připínala bizarní dřevěnou nohu, posázenou drahými kameny a zdobenou podivnými řezbami, takže připomínala pazour démona z narkotické noční můry. Díky ní byla Efrel schopna chodit, třebaže s obtížemi. Potřebovala hole, aby překulhala větší vzdálenost.

Triumfálně podala papíry Kaneovi. „Tady je několik dalších dokumentů, které tě zaujmou, soupis válečných lodí pod Marilovým velením, počet válečníků, které může shromáždit, tajné přísahy věrnosti od různých vládců, současný stav mých vlastních sil. Maril by dal jmění, aby si to mohl přečíst!”

Kane na ni pohlédl přes jednu listinu. „Udělalas kus neobvykle důkladné práce při sbírání a zpracování informací - skvělou práci při zaznamenávání vlastních příprav, stejně jako při hledání silných a slabých stránek nepřítele. Udělalo to na mne dojem.”

Efrelin výraz mohl být i úsměvem. „Ano, moji zvědové jsou výkonní. Velmi výkonní. Je toho málo, co nevím o svých nepřátelích. Tam, kde selžou mí lidští sluhové, mám jiné způsoby shromažďování informací.”

Kane pozvedl obočí, ale nepohnul se. „Ano, to vidím. Dobrá, tohle ukazuje, že jsi provedla důkladné přípravy. Přirozeně si to budu muset prostudovat podrobněji - ale pro tuto chvíli, jak se věci mají? Myslím tím, zda bys mi mohla zkráceně osvětlit současný stav tvých obecných plánů?”

S bolestí se Efrel usadila do křesla a chvíli vyčkala, než začala mluvit. „Už je pozdě a brzy bude svítat. Jsem unavena, takže to bude krátké. Později spolu můžeme rozpracovat detaily - jsem si jista, že v tomto směru budou tvé znalosti neocenitelné.”

Úmyslně začala hovořit pomalu, její hlas sílil s každou další větou. „Několik posledních let jsem strávila přípravou plánů, jak svrhnout vládu usurpátora Netistena Marila. O selhání mého prvního pokusu už jistě víš. Zaplatila jsem za toto selhání neuvěřitelnou cenu, ale bohům temnot se zachtělo ušetřit svou dceru pro další pokus.

Tentokrát jsem utkala svou pavučinu důmyslněji. Tentokrát jsem pod své velení shromáždila síly mocnější, než si lidé dokáží představit. Tentokrát nemohu - nesmím selhat. Musím navrátit v těchto krajích vládu domu Pellinu. Musím usednout na trůn císařství, který mi byl předurčen. Musím se pomstít Netistenu Marilovi a celému jeho třikrát prokletému rodu. Musím uskutečnit svou pomstu!”

Poslední slova přecházela téměř v křik. Ale další jen zašeptala: „Ani člověk, ani bůh, ani ďábel nezabrání mé pomstě.”

Teprve po chvíli se Efrel vzpamatovala. „Jak vidíš, dobře jsem se připravila. Ano, dobře jsem se připravila - a Maril stále neví nic o mých plánech. Tajně jsem vybudovala pellinské loďstvo. Mnoho lodí zakotvených v různých jižních přístavech nečeká na zboží, ale na mé příkazy. Moji emisaři zajistili skryté spojenectví mnohých ostrovních vládců - velkých pánů, stejné jako těch z drobnějších ostrůvků. Imel, kterého jsi již poznal, je jeden z mých typických nových služebníků - odpadlý šlechtic ze samého Thovnosu. Stejně jako potomci dalších šlechtických domů, které zchudly pod vládou Netistenů, se chopil možnosti uchvátit bohatou držbu, jež by jeho rodině navrátila význam. V některých případech přiměly šlechtice, aby se ke mně připojili, sliby rozšíření moci nebo neomezeného drancování a plenění. Také se stávalo, že vládce, který mne nenáviděl, náhle zemřel a jeho místo zaujal tajný přívrženec mé věci. Armády žoldnéřů odpřísáhly věrnost mým zastupujícím vládcům. Přijala jsem do svých služeb celé pluky z pirátských band, najímala jsem stíhané zločince - takže se budeš cítit jako mezi svými. Kane.

Takhle, kousek po kousku, jsem zvětšovala svoje síly -hromadila armádu pomsty, aniž Maril pojal podezření. Přesná síla, kterou v tuto chvíli disponuji, je zapsána zde. Odhaduji, že pod mým válečným praporem vypluje asi sto lodí - ale bude jich mnohem více, kdo se připojí, jen co uvidí naše počáteční úspěchy. Bojovníky a galejníky mohu dodávat po tisících a moji dělníci pracují dnem i nocí na nových zbraních, pancířích a válečných strojích.”

„To, co říkáš, je rozhodně působivé,” přerušil ji Kane. „Ale přesto císařská flotila mnohonásobně převyšuje naši. Pokud mohu soudit z těchto dokumentů, Maril má stále značnou podporu monarchů na šesti největších ostrovech císařství, nehledě k tomu, že většina menších ostrůvků je převážně pod jeho přímou kontrolou. Snadno může shromáždit flotilu třikrát silnější než my a každé plavidlo bude válečná loď první třídy. Stačí, když požádá své vazaly o poskytnutí podpory, což jsou povinni na císařův rozkaz učinit. A pokud jde o živou sílu, tam jsme slabší ještě mnohem víc.“

Kane se mračil nad haldami dokumentů. „K čertu, jestli Maril začne vyškrabávat dno sudu tak jako ty, může velet více než čtyřnásobku našeho počtu lodí a lépe je obsadit lidmi. Už jednou jsem mezi těmito ostrovy zjistil, že dostatek odvahy a důmyslu nedokáže porazit nepřítele, jehož zdroje daleko převyšují tvoje. Nakonec všechno končí u lidí -u boje muže proti muži - a v konečném součtu vítězí silnější a slabší zahyne.”

„Přirozeně!” Efrel mávla rukou nad Kaneovým varováním. „Ale jak už jsem ti řekla, mám na povel více než jen lidské síly. Tyhle naškrábané archy pergamenů nejsou ani náznakem sil, které uvolním ve vhodnou dobu - ale to budu moci učinit pouze v jediný pravý okamžik.”

Umlkla, aby vychutnala Kaneovo zjevné zaujetí. „Poslouchej, Kane. Vezmi si na starost organizaci mých pozemských sil. Vím, že máš dost schopností, abys z těch rozptýlených fragmentů vytvořil bojovou sílu - armádu, která dokáže zvítězit i přes menší počty a lecjak posbírané loďstvo. Tvá odměna za vítězství bude královská - moc v císařství, hned druhá po mé.

Zabývej se tedy jen svou armádou a nevyprávěj mi o rovnováze a šancích. Neboť ti pravím, Kane - až přijde čas udeřit, obrátím příliv války v náš prospěch! Nikdo se neodváží hádat, z jakých tajných panství dokáže Efrel přivolat neodolatelnou sílu. Ti, co odpovědí na mou výzvu, dokáží zničit jakoukoli nepatrnou převahu, kterou by Maril nad námi mohl mít v počtech a síle.”

Kane zaútočil, aby z ní dostal její tajemství. „Zaujalas mne. Jakého druhu jsou nadpřirozené síly, nad kterými vládneš, jak tvrdíš? Jestli jsou tak mocné, nač potřebuješ mne?”

Efrel vycítila jeho zvědavost a znovu začala být vyhýbavá. Na její hrůzostrašné tváři se objevil náznak vychytralého úsměvu. „Později, Kane, až přijde čas prozradit ti všechna má tajemství. Později ti povím vše. Ale teď už svítá.”

IX.

Vězeň v Thovnostenu

Existuje něco jako neklamná atmosféra vězeňské cely. I člověk slepý a hluchý ji dokáže vycítit, i když nevidí stěny a mříže, neslyší kletby, prosby ani řinčení řetězů. Vězení může být špinavá díra, pohřbená někde v zapomenutých kobkách, může to být královské apartmá poskytující všechno pohodlí a luxus. Nehledě na vzhled a úroveň ubytování, každé vězení odebírá svým obyvatelům dvě neocenitelná práva - svobodu a lidskou důstojnost.

Protože v každém vězení existuje určitá bariéra - zrezivělý řetěz, zplesnivělá zeď, hrubý strážce, nebo možná jen úslužný, ale nezlomný sluha u dveří. Jistá konkrétní bariéra vnucuje vězňovi svoji vůli a říká mu: Tak daleko můžeš jit, ale dál ne, tolik můžeš udělat, ale ne víc. A stejně jako vězení zbavuje člověka svobody volby pohybů a činů. dělá totéž tím, že ho zbavuje důstojnosti nezávislého individua. A z tohoto ohraničení vzniká ona charakteristická zatuchlá atmosféra, kterou vylučuje každé vězení - neviditelné miasma napětí, skládající se z nenávisti a strachu, apatie a bolesti, zklamaných nadějí a nevyjádřitelného zoufalství.

M’Cori to cítila. Srdeční tep se jí zrychloval v podvědomé panice, když následovala stráž, dýchala rychleji, jako by vzduch houstl. Zhoustl, pomyslela si neklidně. Žádný čerstvý vzduch, žádné slunce, žádná společnost - pomalá smrt udušením. Zachvěla se a potlačila tyto bolestné úvahy. Když sestoupila po schodech, přitáhla si blíž k tělu volné záhyby svého hedvábného roucha v obavě, že by se dotekem mohla od těch kamenů nějak nehmatně poskvrnit. Přes bílá ramena měla přehozený lehký plášť, ačkoli těla strážců byla pod špinavým brněním pokryta kapkami potu.

Půl tuctu strážců hlídalo těžké dveře, vedoucí do podzemní komnaty, z níž nebylo jiného východu. Stáli tam s tasenými zbraněmi a podezřívavě čekali, až se příchozí přiblíží. Ozvalo se heslo a odpověď. Příchozí postoupili a strážcové se poněkud uklidnili, když poznali císařovu dceru.

„Ptal se po vás, paní,” zdvořile vysvětloval kapitán. Nahlédl do malé zamřížované špehýrky v tlustých dveřích. Uvnitř stáli další čtyři strážci. „Je to v pořádku. Otevřte jí,” nařídil jim. „Paní M´Cori přišla na návštěvu.”

Kapitán stráže vsunul klíče do dvou masivních zámků na své straně dveří, zatímco zevnitř odsunuli těžké závory. Dveře se ztěžka otevřely a strážci uvnitř ustoupili, aby jejich kapitán mohl vejít do předpokoje. Další klíč se otočil v zámku dveří ze silných tyčí, které vedly dovnitř. Strážci napjatě sledovali, jak se tato poslední bariéra se skřípotem otevírá, ale po obyvateli nejlépe střežené cely v Thovnostenu stále nebylo ani stopy.

Kapitán přidržel dveře. „Jestli mohu prosit, paní, ne déle než půl hodiny. Však víte, příkazy vašeho otce.”

Nerozhodně přikývla a přešla práh. Znovu pocítila tentýž záchvěv polapené beznadějnosti a přemítala, zda se budou ještě někdy moci setkat mimo jeho ledový stín. Promluvila tiše: „Lagesi?” Místnost byla tichá - v podzemní temnotě zářila pouze jediná lampička a pochodně zvenčí. Bylo zde dost místa, aby se většina komnaty topila ve stínu mimo dosah mihotavého světélka. Když se její dokořán otevřené oči přizpůsobily temnotě, rozeznala spartánské vybavení cely.

Tato cela nebyla vlhkou dírou, kam se uvrhnou vězni, aby shnili v řetězech, ačkoli odsud nikdo v dlouhé historii tohoto vězení neutekl. Byla to velmi zvláštní cela. Sem monarchové a císaři Thovnosu zavírali politické vězně, kteří byli takovým ohrožením stanoveného řádu věcí, že museli být uvězněni bez naděje na útěk - ale jejichž postavení vyžadovalo jisté ohledy a privilegia. Smrt byla spolehlivějším hlídačem, ale někdy bylo prospěšnější uvěznit známou osobnost sem - dokud všeobecná sympatie neochabne a nebude možné její zmizení zařídit výhodněji a diskrétně.

M’Cori se zdálo, že rozeznává nehybnou postavu nataženou na úzkém vězeňském lůžku. Přiblížila se a v jejím hlase zaznělo znepokojení: „Lagesi?”

Postava na loži sebou trhla, když k ní přistoupila. Chraplavě vykřikla a naslepo udeřila. M´Cori vykřikla, když mohutný úder paže srazil její váhavě napřaženou ruku.

Mladík se probudil s otřesem. „M’Cori!” vydechl. „To jsi ty! U Hormenta, je mi líto, že jsem tě polekal. Měl jsem noční můru a…”

Jeho hlas se vytratil, zatímco si nevědomky prsty pročesával rozcuchané hnědé vlasy a stíral chladný pot ze zarostlé tváře. Šátral po džbánu s vodou.

„Bojím se zapálit světlo, drahoušku - vypadám hrozně,” omlouval se. „Čekal jsem tě až zítra, jinak bych tu uklidil. Co tu vlastně děláš uprostřed noci?!

Jeho hlas se zostřil. „M’Cori! Neskrývej mi nic! Oni se…”

Přiběhla k němu, aby utišila jeho paniku. „Ne, Lagesi! Přestaň, prosím! Otec zatím o ničem nerozhodl. Nic se nezměnilo.”

Oči se jí zamlžily: „Lagesi, teď není noc. Je poledne.”

Lages zaklel a vztyčil se. „Počkej - rozžehnu další světlo. Poledne, říkáš? Zatraceně, zase jsem spal příliš dlouho. Počkej - hned udělám den i tady. Pravé poledne, když budeš chtít. Stávám se tady pod zemí rostlinou, zatraceně - houbou. Den nebo noc, jaký je v tom rozdíl! Jím, když mám hlad, spím, když jsem unavený. V poslední době nemám chuť k jídlu, tak většinu času prospím. Jednoho dne prostě nebudu mít chuť se probudit a budu tu chrápat, až do té doby, kdy svět venku dávno zapomene na Lagese. Tak, dvě lampy ráno, tři v poledne a jednu sfoukávám odpoledne. Poledne, říkáš - to znamená všechny tři.”

Otočil se k ní a uviděl hrůzu, odrážející se v její tváři. Lages si neklidně uvědomil, že jeho slova hraničila s blouzněním náměsíčníka. Urovnal si pomačkaný oděv, a aby ji uklidnil, zamumlal: „Odpusť, miláčku. Noční můra mi úplně zničila nervy. Zvykl jsem si hovořit sám se sebou a zapomněl jsem, jak rozumně mluvit.”

Křivě se usmál a ona se rozzářila. „Je mi líto, jestli jsem tě polekal,” pokračoval ve snaze zapomenout na svůj děsivý sen.

Na noční můru, která ho pokaždé ve spánku pronásledovala. Noční můra o mladém muži, bezmocně polapeném v cele - skrývajícím se jako zbičovaný otrok v tmavém koutě, když slyší blížící se kroky svých katanů. Blíž, stále blíž. Nikdy nedojdou až ke dveřím, a otrok začne křičet v bezpáteřné hrůze. A tehdy se Lages s křikem budil.

Jednoho dne kroky dojdou ke dveřím a vstoupí. Jednoho dne se nedokážu probudit. Zachvěl se. Dost ponižující bylo čekat, čekat, až ho odvedou a podříznou jako nějakého odsouzeného zločince. Ale být mučen strachem, že ho nepřátelé naleznou plazícího se po podlaze…

Věděl, že se nebojí smrti. Dokonce ani tak potupné, jaká je pro něj bezpochyby připravená. Nechutné. Takové, s jakou se musí bojovat, vyhýbat se jí, jak nejdéle je to možné. Ale nebál se smrti. Tak proč ty noční můry - proč ty sny o zbabělosti? Může někdo říci jistě, jak se zachová tváří v tvář smrti? Jeho zajetí mu ujídalo rozum. Možná, že stejně uhnívá i jeho naděje. Možná příští měsíc - nebo ten další… Po tisící proklel osud, který způsobil, že padl živý do rukou svých nepřátel.

Cela už nebyla tichá. Někdo hovořil. Hovořil k němu.

Byla to M’Cori. Bohové, málem ji vypudil ze svých myšlenek. Doufal, že si nevšimla jeho zamyšleného mlčení a pokusil se usmát - aby zjistil, že se tupě usmívá už několik minut. Všimla si toho? Zdálo se, že ne. Možná, že se jen zachovala diskrétně, když jeho smysl začala bloudit. Přinutil se soustředit se na její nervózní výčet dvorských klípků z uplynulého týdne, včetně novinky o novém trubadúrovi a podobných hloupostí.

Vycítila, že se k ní vrátil a přestala švitořit - pohlédla na něj s úzkostí. Za zamřížovanými dveřmi nevzrušeně stáli strážci. Lagese napadlo, zdali Marila potěší, až uslyší jejich zprávy o jeho stále nenormálnějším chování.

„Mluvil o mně ještě tvůj otec?” zeptal se, ač už znal odpověď.

Vážně zavrtěla hlavou, až rozvlnila své světlé vlasy. Poprvé si všiml její voňavky a vzpomněl si, že by měl pochválit její vzhled. Jistě strávila mnoho hodin plánováním a přípravou této půlhodinky. Oblečená a učesaná byla, jako by měla jít na hostinu. Přemítal, zdali už není pozdě, aby vyjádřil své uznání - aniž by vzbudil dojem, že si toho dříve nevšiml. Rozhodl se, že nikoli.

„Ne, otec předstírá, že zapomněl na vše, co se tě týká. Ani nikdy nevysloví tvé jméno. To je jeho oblíbený trik, když se stane něco, co ho hluboce rozruší. Drahoušku, jsem si jistá, že má v úmyslu tě ušetřit. Proč by tě jinak udržoval naživu ty poslední…”

„Ty poslední dva měsíce,” dokončil za ni Lages. „Je pro to celá řada důvodů, ale tím se nezatěžuj. Přes to všechno jsem vydržel dva roky v Marilově područí, a ještě nejsem na lopatkách.”

Ale mám k tomu zatraceně blízko, pomyslel si. Potřetí a naposled.

Lages byl na moři, když Efrel splétala své spiknutí s Leyanem, a proto se do něho sám nezapletl. Jist si synovou loajalitou, odkládal Leyan Lagesovo zasvěcení až na poslední chvíli. A tak první zprávy o tragickém otcově osudu obdržel Lages až po svém návratu do přístavu, když mu kolegové důstojníci s nechutí oznámili, že ho musí na rozkaz císaře zatknout. V záchvatu milosrdnosti ho Maril nedal popravit s ostatními členy rodin konspirátorů - ale rozhodl se držet ho pod stálým dozorem.

Lages, rozzuřený otcovou smrtí, lehkomyslně intrikoval, aby připravil vraždu Netistena Marila. Jeho marné spiknutí nemělo šanci nikdy dozrát a Maril tentokrát Lagese vsadil do luxusní samovazby. Uvěznil svého synovce v apartmá v císařském paláci a vynutil na něm slavnostní slib, že se nezúčastní žádného dalšího spiknutí proti svému strýci. Znovu se císař zachoval neobvykle, neboť projevil soucit.

S pomocí svých přátel Lages odvážně utekl ze svého pozlaceného vězení. Shromáždil nepřátele svého strýce a tentokrát se mu podařilo zorganizovat téměř úspěšný pokus o zavraždění císaře a obsazení jeho trůnu. V nenávisti ke svému strýci si Lages příliš neuvědomoval, že ho využívají síly, jejichž jedinou touhou je, aby samy převzaly moc v císařství. Jeho druzi ve spiknutí ho využívali jako figurku a vzbudili mezi lidem značné sympatie k zapálenému mladíkovi. Netisten Maril znovu rozdrtil spiknutí a Lages se opět stal jeho vězněm.

Ale tentokrát už pro Lagese nebylo úniku, nebylo nikoho, ke komu by se mohl obrátit o pomoc. Byl pohřben zaživa. Pouze M’Cori měla to privilegium, že ho směla navštěvovat, ale ona by nikdy svého otce nezradila - alespoň Maril tomu věřil. Týdny se vlekly, než Maril vyhnal z nory posledního z Lagesových spolčenců. A Lages věděl, že tentokrát už Netisten Maril neodročí rozsudek nad synovcem, který ho nenávidí.

„Něco jsem ti přinesla,” řekla M’Cori. Zvedla svůj košíček s nadšením dítěte, předvádějícího poklad svých dárečků nej-oblíbenější kamarádce. Právě tahle upřímnost - tahle schopnost úplně se odloučit od svého okolí, od skutečnosti a vtáhnout jiné do svého okouzlení - to je to, proč miluji M’Cori, uvědomil si Lages.

„Meč a sadu klíčů, doufám,” řekl s nepřesvědčivou lehkovážností.

M’Cori zazářila úsměvem. „Obávám se, že je tví strážci zabavili, i s válečnou sekerou, kterou jsem zasunula do svého účesu.”

Půvabně se začervenala, když tuto příležitost využil, aby jí řekl několik tak bolestně očekávaných komplimentů. „Ale nenašli kouzelný prsten neviditelnosti, který jsem ukryla do výstřihu,” dodala rozpustile.

„Tak kdepak je?” zeptal se.

„Ted ho sama nemohu najít,” zasmála se. „Jeho kouzlo musí účinkovat až příliš dobře.”

„Mohu li pomoci hledat?” navrhl Lages.

M’Cori do něj hravě strčila a sáhla do svého košíku, Lages vyčetl z jejích odvrácených očí tajné očekávání, na které byl sotva vhodný čas.

„Tady,” řekla a vyndala těžkou láhev. „Ukradla jsem láhev otcovy dovezené brandy z jeho nejtajnější police ve vinném sklepě.”

Lages uznale vzdychl. „Ještě nějaké překvapení, malá čarodějko?”

„No, knížka. Napadlo mne, že by sis třeba chtěl číst.” .Jaká knížka?”

M’Cori mu se sklopenýma očima nabídla svazek s bohatě zdobenou vazbou. „Víš, je to poezie. Napsal to Pacin z Tresli. Vím, že si myslíš, že je to hrozně změkčilé. Ale je to moje. Moje oblíbená knížka. Čtu ji často. Totiž, myslela jsem si, kdyby sis chtěl projít jeho básně - když víš, že je mám ráda a že pro mne hodně znamenají. Měl bys tady něco, co je mi drahé. Něco, co bys mohl mít u sebe, dokud jsi tady dole.”

„Děkuji, M’Cori,” řekl dvorně Lages. „Budu si ty básně číst po nocích znovu a znovu. Jestli tě to potěší, naučím se je všechny zpaměti. Budu ti je recitovat jako tvůj osobní minstrel.”

Ta nabídka ji rozesmála, ale než pokračovala, lehce zaváhala. „Přinesla jsem ti ještě jeden dárek.” Opatrně sáhla do košíku a vyndala z něj malou kytičku polních květů. Ostýchavě podala dlaň plnou barevné vůně Lagesovi - zoufale doufala, že je přijme, a hrozně se bála, že se jí vysměje, nebo se bude cítit uražený.

„Květiny, M’Cori?” zeptal se jí udiveně.

„Natrhala jsem je dnes ráno na louce vlastníma rukama. Moje dívky si myslí, že jsem blázen,” pravila váhavě. „Vím, že je hloupé, když dívka přinese květiny muži! Ale já na tebe musím pořád myslet, že jsi tu zavřený, bez slunečního světla. Myslela jsem na něco plného života, jako tyhle květiny - myslela jsem, že by to bylo jako… jako…”

„Jako polapit trochu slunečního světla a přinést mi ho sem,” dokončil za ni Lages.

M’Cori přikývla a usmála se, potěšená, že ji chápe. Protože už neměla víc co povědět, dovolila Lagesovi, aby ji pevně objal. Jejich polibky nedbaly zkoumavého pohledu strážců.

M’Cori si položila hlavu pod jeho bradu a tiše se k němu tiskla. Lages cítil na hrudi každý úder jejího srdce. Cítil, jak se v jeho náručí zvolna uvolňuje - na chvíli spokojená jako odpočívající dítě. Napadlo ho, jestli si nezdřímla, tak byla nehybná, když ho náhle od sebe odstrčila.

Pohladila měkkými dlaněmi jeho tvář s pečlivě připraveným pohrdáním. „Tvoje tvář je jako struhadlo! Nadělala mi škrábance! Proč si ten neřád neoholíš, nebo si nepěstuješ bradku!” Přelétla ho hodnotícím pohledem. „Vypadal bys s plnovousem skvěle, víš. Jen kdybys ho řádně udržoval.”

Lages začal protestovat, ale pak si uvědomil, že se ho pouze pokusila vytrhnout z apatie. Místo toho jí pomalu řekl: „Jsi má poslední naděje, M’Cori. Nebýt tebe, už bych tu nebyl - zešílel bych zoufalstvím.”

Kapitán stráže si u dveří diskrétně odkašlal. „Má paní, musite už jít. Nechal jsem vás tu už téměř hodinu a váš otec by mi sedřel kůži, kdyby to zjistil.”

Neochotně vstala a chystala se k odchodu. „Vrátím se, miláčku,” zašeptala. „A ty se odtud dostaneš - vím, že ano. Budu prosit otce, aby ti odpustil - nebo tě alespoň přemístil do cely ve věži. Jsem si jistá, že chce ušetřit tvůj život, Lagesi!”

Téměř sdílel její optimismus. „Jistě, drahoušku. Zkoušej to dál všemi způsoby. Vím, že děláš vše, co můžeš, v můj prospěch. Budu čekat na tvou další návštěvu.”

„Sbohem, Lagesi,” zavolala ode dveří. „Nezapomeň na kněžčino proroctví.”

Naslouchal jejím vzdalujícím se krokům. Ano, proroctví. Nezapomeň na proroctví.

Už je to dávno - jak vlastně dávno? Byly tři polodivoké děti bavící se na svátečním karnevalu. M’Cori, Roget a Lages - vyklouzli Leyanovi a vrhli se mezi davy a stánky. V jedné temné boudě objevili prastarou babiznu, která jim přísahala, že je poslední kněžkou Lato, ďábelského kultu, před desítkami let potlačeného Hormentovými knězi. Řekla jim, že když jí dovolí ochutnat kapku své krve, předpoví jim jejich osudy.

Vzájemné výzvy jim nedovolily vycouvat. Každý z nich se slavnostně píchl do prstu Rogetovou dýkou a vsunul jeho špičku s rubínovou kapkou do bezzubých úst té čarodějnice. Sála tak zuřivě, až se zdálo, že jim sedře maso z prstu.

Rogetovi předpověděla slávu a pověst válečníka, Lagesovi královskou vládu a M’Cori manželství s nejmilovanějším, který bude princem a stane se otcem jejích sedmi silných synů. Když odcházeli, hádali se, čí osud je nejskvělejší, a když je Leyan konečně nalezl, jejich dobrodružství ho ohromně znepokojilo. Starou kněžku už nikdy neviděli.

Pokrčil rameny a cítil, jak se k němu vrací zahořklost. Proroctví a dětské sny. Je pravda, že Roget získal slávu a věhlas jako válečník, ale také ho potkala smrt. Byl zastřelen ze zálohy neznámým zabijákem po svém skvělém triumfu nad povstalci na Fisitii.

A muž, za zachování jehož trůnu Roget padl, zahubil jejich otce. Teď byl povstalcem Lages. A jeho osud byl téměř dohrán.

Lages ponuře zkoumal M’Coriny dary. Hloupé básně. A květiny. Přesně to, co potřebuje, aby unikl z této cely, před svým osudem. A co nejhoršího, připomínaly mu, že je uvězněn tady, v podzemí.

Sevřel v pěsti malou kytičku a hněvivě se na ni zahleděl. Chtěl jí mrštit o zem nebo přitisknout ke rtům - to sám nevěděl.

X.

Císařův zvěd

Cassi byl psanec. Po většinu svého života byl psanec. Dětství v uličkách Thovnostenu vede buď k rychlé dospělosti, nebo k brzké smrti - přežití zde je totiž nelítostnou hrou, ve které zvítězí silní a vychytralí. Cassi býval neduživé dítě, ale jeho mysl byla břitká a prohnaná jako ta krysí. Jeho vrozený talent mu brzy umožnil stát se jedním z nejzaměstnanějších zlodějů císařství. A když mladíka konečně chytili, ošidil čekající šibenici nikdy před tím nevídaným útěkem z císařského vězení. Císařské stráži se ho už nikdy nepodařilo dopadnout a jeho druhy udivovalo jeho neuvěřitelné štěstí.

Bylo jen málo takových - velice málo -, kteří věděli, že je jedním z nejschopnějších zvědů císařství. Protože Netisten Maril rozpoznal Cassiho prohnanost, která mohla císaři prokázat velké služby. Byl to sám Maril, který zinscenoval Cassiho útěk, jakmile si zajistil jeho loajalitu, a proslavené krádeže, které z Cassiho udělaly téměř legendu mezi podsvětím císařství, byly tajné platby za některé zvlášť cenné informace.

Nejasná podezření dohnala Marila, aby svého zvěda vyslal do Pellinu. Udržoval pečlivý dohled nad tím ostrovem už od zhroucení spiknutí jeho královny. Zprávy, které dostával, byly čistě rutinní a synovcova zrada si žádala jeho plnou pozornost. Nebýt toho, mohl by cítit jisté znepokojení, když jeho zvědové na Pellinu jeden po druhém přestali posílat své zprávy. Těch několik, kteří se z ostrova vrátili, ho ujišťovalo, že Pellinci nejsou rozhořčeni smrtí své královny. Ale Maril nebyl hlupák a věděl, že zvěd je zbraň, kterou není obtížné obrátit proti vlastnímu pánovi. Příliš mnoho okolností, které samy o sobě neměly valného významu, mu po celém císařství naznačovalo, že se možná někde tajně chystá spiknutí. A tak nařídil Cassimu vydat se do Pellinu.

A Cassi zjistil, že podezření jeho pána jsou oprávněná.

Už několik měsíců se brlohy a pobřežními putykami, kde se Cassi ukrýval, šířila zvláštní zvěst. Lidé si špitali o přístavu, který sliboval bohatství a bezpečí pro každého darebáka, bez ohledu na jeho zločiny - na oplátku za jeho spolupráci a poslušnost při nějakém tajemném podniku. Kde vlastně je ten přístav a co se tam od nich bude očekávat, to nedovedl nikdo říct. Říkalo se, že nějaký skvělý mozek plánuje vytvoření pašeráckého prstence, obklopujícího celé císařství, nebo že nově utvořená banda pirátů hledá členy a nebo že jeden z ostrovních vládců si chce tajně vytvořit soukromou armádu, jakož i spousta dalších neopodstatněných pověstí.

Cassiho vlastní informace spojovaly tuto zvěst s Pellinem, takže zareagoval intuitivně a oznámil, že by měl zájem 0 takové útočiště. Podle dohody začala císařská stráž zloděje zuřivě pronásledovat a Cassi velmi rychle navázal kontakt s tím, jenž sliboval skrýš a majetek. Byl dopraven na Pellin s plným lodním nákladem podobných společníků, kteří by mohli být věšeni na Náměstí spravedlnosti po celý den.

Po příjezdu je zavedli do nově postavených kasáren, kde už bydlely stovky nových rekrutů vybraných ze spodiny a podsvětních stok císařství. Dostali jídlo, zbraně a výstroj, slib zlata. Aby si zasloužili své živobytí, měli nařízeno se celý den procvičovat ve zbrani. Ačkoliv se předstíralo, že je to tajemství, i těm nejhloupějším z nich bylo jasné, že se připravuje otevřené povstání. Bez přerušení kolovaly řeči -všichni se radovali z perspektivy vyplundrování císařství, vzrušeně spekulovali o všech stránkách tohoto smělého podniku, divoce se dohadovali o původu zlověstného neznámého, který řídil všechny přípravy.

Sotva to bylo jen trochu možné, Cassi vyklouzl, aby navázal spojení se sítí zvědů Netistena Marila na Pellinu. Nedařilo se mu nalézt ty, které hledal, až se mu konečně povedlo spojit se s jistým Tolsytem, který byl také hlavním dodavatelem vína do Dan-Legeh.

Obchod s vínem páchl po zatuchlém octu a kyselém potu. Vypadal jako prázdná taverna poté, co zavřeli výčep - ošuntělá a opuštěná, bez jediného návštěvníka. Tolsyt sám vypadal taky jen z poloviny jako tlustý a veselý obchodník s vínem. Byl sice dost baculatý, ale zjevná volnost jeho kůže prozrazovala, že v poslední době ztratil slušnou řádku liber. A vůbec nebyl veselý. Byl vyděšený a vypadalo to, jako by už měsíce nazažil střízlivý den.

„Dobře, co se tu stalo?” naléhal Cassi, jakmile zastihl polekaného obchodníka s vínem o samotě a ujistil ho o své totožnosti. „U černého srdce Lato! Lidi, vy jste museli vědět, že se na Pellinu něco děje už celé měsíce! Proč jste neposlali zprávu? Proč nám těch pár špehů, kteří se vrátili na Thovnos nikdy neřeklo nic o tomhle očividném spiknutí? Vždyť Maril přece více než zdvojnásobil počet svých špiónů tady - kde jsou ti ostatní?”

„Mrtví. Všichni jsou mrtví,” odpověděl prostě a tiše Tolsyt. „U bohů, a jak zemřeli!”

Zachvěl se mu hlas. Cassi znepokojeně zpozoroval, že jeho oči vlhnou slzami, ač jeho tvář nevyjadřovala vůbec žádné vzrušení.

Cassi vybuchl. „Mrtví! Všichni mrtví, kromě tebe! Myslíš, že spolknu takovou pitomost!” Jeho od přírody úzké oči se ještě zúžily. Cassi byl drobný muž nevýrazného, tuctového zevnějšku. Vosa je také malá a nepůsobivá, dokud nebodné.

Druhý muž se hloupě usmál skrze slzy. „Ano, mrtví. Všichni kromě mne. Jenom kromě Tolsyta. Je tu pár těch, které dokázala podplatit, abu jí sloužili. Ty ušetřila, aby donesli falešné zprávy Netistenu Marilovi - jedovaté lži o tichém a pokojném Pellinu. Vypadá to, že si dobře zasloužili svou mzdu. Možná, že jí řekli, kde má hledat jejich bývalé kamarády. Možná přinutila ke zradě i některé z těch ostatních svými pekelnými mučícími nástroji.

Kdybys jen viděl, co jim udělala. Byla na to hrdá -vyvěsila jejich mrtvoly na valech Dan-Legeh, aby každý mohl obdivovat její umění. Musela tou hrou strávit celé dny. Těla stažená z kůže, popálená, polámaná…”

„A proč ne ty?”

„Maril vždy bral v úvahu možnost zrady, to víš,” odpověděl Tolsyt. „Dokonce měl na Pellinu dvě nezávislé sítě a žádná z nich neměla vědět o té druhé. A užíval řadu docela nezávislých zvědů. Navíc tu přirozeně byli další agenti jako já, určení k dohledu nad určitým zlomkem sítě, aniž někdo další znal jejich totožnost. Soudím, že právě proto jsem stále naživu - nikdo neví, že jsem byl Marilovým agentem.

Ale všechny ostatní našla. Všechny muže, které jsem znal, a jen Horment ví, kolik dalších Efrel prohlásila za špióny. Možná jí její démoni pověděli jejich jména. Vím jenom, že to mé jí neprozradili. Neodvážil jsem se pokusu varovat Marila, ani pokusu pomoci ostatním - bál jsem se dokonce i pokusit se o útěk. Neudělal jsem nic, co by naznačilo pravý cíl mého pobytu zde.”

Škubl sebou po úšklebku toho druhého. „Kdybys tu byl, Cassi, dopadl bys stejně. Sledoval bys, jak nás čarodějka lapá jako lasička v králíkárně. Žil bys v ustavičném strachu přede dnem, kdy pověsí tvé potrhané télo na valech Dan-Legeh.”

„Takže věříš jejich řečem, že Efrel stále žije?” zeptal se Cassi pohrdavě. Jaký rozmar osudu zachránil bezcenný život tohoto zbabělce, pomyslel si, zatímco lepší muži zemřeli hroznou smrtí.

Tolsyt si odfrkl v návalu hněvu - první náznak toho, že v něm zůstalo ještě trochu hrdostí, „Jestli Efrel žije? Můžeš vsadit svého krásného osla, že žije! To není jen zvěst určená k povzbuzení představivosti lidu. Tady každý ví, že Efrel stále žije - přesto, že ji nikdo neviděl. Ale v povstání vycítíš její ruku. A kdo si myslíš, že se skrývá za celou tou záležitostí? Alremas? Kane?

Jo, teď jsi chytrý, že jo? Proklouzl jsi sem poté, co nás zmasakrovali. A hned víš, co přesně se udělalo špatně. Pochybuješ o slovech jediného člověka dost obratného na to, aby unikl té proklaté čarodějnici.”

Cassi se na obchodníka s vínem mračil a pochybovačně si ho měřil. Potřeboval ho, ale nebyl si jist, jestli se může spolehnout na jeho pomoc - nebo mu vůbec věřit. Možná to nebylo jen štěstí, co Tolsytovi zachránilo život.

„Proč nikdo neutekl z ostrova?” naléhal podezřívavě Cassi.

„Málokdo měl šanci, udeřila tak rychle. A žádná loď nemůže opustit Pellin bez důkladného prohledání - dokonce ani rybářská loďka. Lodím, které se snaží uklouznout, se vždycky něco přihodí.”

„Všechny jsou dopadeny?” zamračil se skepticky Cassi. „Žádná blokáda nezastaví všechny lodi.”

„Tam venku čekají horší věci než Efrelino loďstvo,” zachvěl se Tolsyt. „Candon a Mošna utekli. Ukradli malý člun a odpluli do mlžné noci. Díval jsem se, jak mizí. Viděl jsem je dalšího dne. Viseli na valech Dan-Legeh bílí a nafouklí -jejich těla byla pokryta svraštělými otvory a kroužky, jako by byli bičováni a páleni po celém těle. To bylo vše, co o tom kdokoli věděl. Jedné noci vypluli na moře a následujícího rána byli vytaženi z Dan-Legeh a vystaveni jako žrádlo pro vrány. Nevím, kolik dalších pokusů skončilo také tak.”

Cassi změnil téma. „Co víš o tom muži, o Kaneovi?”

„Nic víc, než co jsi mohl slyšet sám. Nikdo toho neví moc o Kaneovi. Efrel ho dala přivést, aby převzal velení nad povstáním. Oxfors Alremas mu musel vyklidit místo, takže ti dva jsou smrtelnými nepřáteli. Alremas je příliš populární a příliš mocný vládce, než aby se ho snadno zbavili, a Kane dělá svou práci příliš dobře, než aby mohl Alremas získat zpět velení. Časem někdo musí povolit.” „A co ty… zvěsti o Kaneovi?”

Tolsyt pokrčil rameny. „Myslíš to, že lidé povídají, že je to ten dávný Kane? Rudý Kane pirát, co se vrátil z minulosti, aby se krutě pomstil císařství, které ho zničilo před dvěma stoletími? Pokud já vím, mohla by to být i pravda. Proč ne? Efrel byla také zničena císařstvím. A stále žije… Proč by ne Kane? Vše v tomto spiknutí porušuje přírodní zákony. Proč si jen Maril vzal do lože čarodějku!”

„Zeptej se ho, až sem dorazí,” navrhl sžíravě Cassi. „A buď si jist, že sem se svou flotilou dorazí, aby zničil tento nádor - jen co mu předám zprávu. A to udělám, jakmile najdu cestu, jak se dostat zpět do Thovnostenu - aniž bych se připojil k tvým ne dost šťastným druhům,” zašpičkoval.

Zdálo se, že Tolsyt je ochotný mu v této záležitosti věřit. „Jistě, jdi a předej svou zprávu. Doplav si zpět k Marilovi a řekni mu, že jeho bývalá žena a celá staletí starý pirát plánují vytáhnout mu trůn zpod zadku. Jen to udělej. Já tu klidně počkám na přistání císařského loďstva.”

Cassi se váhavě rozhodl, že bude muset Tolsytovi důvěřovat. „Něco vymyslím. Prozatím budu trochu čmuchat kolem a uvidím, co ještě zjistím. Potom, řekněme zítra, nás dostaneš do Dan-Legeh. Jestli je Efrel opravdu naživu, Maril to bude chtít vědět určitě.”

Tolsytova buclatá tvář pobledla. „Já? Ani nápad! To je sebevražda! Maril mne platí, abych pro něj špehoval, ne abych se dal zabít. Končím s tím.”

„To si nemyslím,” řekl mu Cassi vesele. V očích měl vepsánu lhostejnou krutost. „Potřebuju se dostat do Dan-Legeh, a protože ty do pevnosti dodáváš víno, máš příležitost navštívit ji se svým novým pomocníkem. A ani nepomysli na to mne podvést, Tolsyte. Také znám způsob, jak někoho nechat hrůzně zemřít.”

„Ale příští dodávka má být až za týden,” protestoval ten druhý.

„Zítra, Tolsyte. Právě jsi dostal něco speciálního a jsi si jist, že to bude hlavního sklepmistra zajímat.”

Otočil se zády k žadonění obchodníka s vínem a spěšně opustil obchod. Když promarnil spoustu času hledáním zbylých agentů, jejichž jména obdržel, byl Cassi nucen přiznat, že Tolsyt nepřeháněl. Vypadalo neuvěřitelné, že by veškerá výzvědná síť císaře Marila byla zlikvidována, ale bylo tomu tak. Musel se tedy spolehnout na Tolsyta.

Jak tak Cassi procházel městem, povšiml si, že přípravy na povstání byly velmi rozsáhlé. Všude bylo plno ozbrojenců a tucty kováren chrlily zbraně a brnění. Šiky vojáků se procvičovaly na otevřených cvičištích za městskými hradbami, a jak Cassi zjistil už dříve, hlouběji v nitru ostrova se ukrývaly další vojenské tábory. Povstalci museli mít v plánu udeřit už zakrátko, to bylo jasné, neboť rozsah činnosti byl takový, že nemohlo být pochyb, že se chystá něco velkého. Násilná izolace a důmyslné lži už to dál těžko mohly zakrýt. Bude muset uvědomit Marila co nejrychleji.

Přístav byl plný lodí a stovky dělníků se lopotily při budování nových plavidel a opravě starých. V jedné části přístavu zpozoroval jakousi neobvyklou konstrukci a rozhodl se riskovat bližší prohlídku. Ukusoval z poněkud zeleného jablka, které získal od nepozorného podomního prodavače, a pomalu se loudal zhruba směrem k dokům.

Překvapeně sledoval dění. Dělníci budovali řadu gigantických katapultů, zbraní o rozměrech, jaké se občas užívaly při obléhání měst. Ty katapulty umisťovali do velkých bárek - neohrabaných plavidel vybavených pouze dlouhou řadou vesel jako pohonem. Tato nepořádně sbitá plavidla budou po dokončeni sotva schopna přeplout přes moře. Rozhodně by nebylo možné doveslovat s nimi až do Thovnosu, a leštil je Kane plánoval užít k obléhání Thovnostenu, bylo by jistě rozumnější převézt rozmontované kusy objemných katapultů odděleně a sestavit je až po přistání.

Připozdívalo se. Cassi se rozhodl, že bude nejlepší vrátit se do kasáren dříve, než si někdo všimne jeho příliš dlouhé procházky městem. Při všem tom zmatku v Prisarte se nezdálo, že by to někoho zajímalo - ale Pellinci už dokázali své schopnosti při odhalování špehů.

Blížili se jezdci. Cassi ustoupil, aby je nechal projet, a s leknutím na jednom z koní poznal Imela. Slyšel už o Thovnosanově zradě, protože Imel získal vysoké postavení v armádě povstalců. Opatrným úkrokem se Cassi odsunul do stínu markýzy jakéhosi obchodu. Často vídal Imela v Thovnostenu, ale odpadlík ho naštěstí neznal.

Na dalším koni jel tmavovlasý muž nesympatického vzhledu. Oděný byl do kožených kalhot a kazajky se stříbrnými spirálami. Vítr, cloumající jeho kazajkou, odhaloval mocné svaly na jeho pažích a hrudí. Cassi ho neznal.

Ale třetí jezdec mohl být jedině Kane, ačkoli ho zvěd nikdy předtím neviděl. Jeho mohutnou tělesnou stavbu si nebylo možné splést - dokonce i jeho kůň měl v kohoutku sedmnáct pěstí. Kane měl vysoké boty a podobné kalhoty jako jeho společník, spolu s jemným juponem rezavé barvy, hodícím se k jeho vousu. Rudé vlasy a hrubé rysy odpovídaly Kaneovu popisu - a jediný pohled do jeho démonických modrých očí odstranil všechny zbývající pochybnosti. Rozechvělý Cassi se odvrátil. Zjistil, že začíná uvažoval o tom, zda ty příběhy, co se šeptaly o Kaneovi, přece jen nemohly být pravdivé. Na léto zemi je jistě mnoho podivných záhad a kdo může říci, jaká stvoření si mohla na pomoc přivolat pomatená čarodějnice?

Jezdci zastavili pár loktů od něj a Cassi bedlivě naslouchal jejich rozmluvě - zatímco se líně přebíral ovocem v obchůdku.

„Zdá se, že to jde, jak nejrychleji je to možné,” řekl Imel. „Přesto stále nechápu, jak se to prakticky provede. Totiž, jaké přesnosti můžeme dosáhnout při cílech vzdálených možná i více než čtvrt míle?”

„Udělají práci, pro kterou byly vyrobeny,” prohlásil Kane

„Už jsem to párkrát viděl. Pravda, jejich použití je dost omezené - ale jsou nutné pro každé obléhání a nakonec bychom je museli stejně postavit. A jestliže budeme mít čas jejich obsluhu řádně zaškolit, mohly by být zatraceně přesné. Se zápalnou střelou není potřeba takové přesnosti, pokud se trefíte do jakéhokoli terče, o který se může rozstříknout.”

Pokrčil rameny. „Myslím, že máme ještě čas zkontrolovat Alremase, než se setmí. Měl by mít nějaké zprávy o tom, jak dnes jeho skupina provedla bojové manévry na moři. Nějak jsem vyhladověl. Arbasi, jsou ta jablka už dost zralá?”

Tmavovlasý muž jen zabručel. „Nijak zvlášť. Všechna, co jsem viděl, byla ještě zelená. To ale nevadí, pokud máš rád nedozrálá jablka. Některá jsou vcelku sladká.”

„To byla ale myšlenka,” mumlal si Kane, když odjížděli.

Když zmizeli, Cassi si vybral hrozen vína a zaplatil ho. Majitel se tentokrát příliš dobře díval. Odešel pak ke kasárnám a cestou plival zrníčka.

XI.

Odliv a spodní proud

Voda byla studená a černá jako čedič na valech Dan-Legeh. Kane do ní strčil nohu a zaklel.

„Určitě víš, co děláš?” tázal se ho Arbas.

Kane se vyhnul odpovědi. Noc pod těžkou přikrývkou mořské mlhy byla bezhvězdná, chladný vítr honil po inkoustové vodě rozptýlené bílé pěnové beránky. Byl odliv a voda naříkavě kvílela okolo skal, na kterých stáli. Mlha kysele páchla řasami a zatuchlou vodou. Věže Dan-Legeh, ještě černější v černočerné tmě, se tyčily z mlhy do noci nad nimi.

„Jen aby mi nějaký parchant nesebral hadry - a nech mi trochu brandy,” zavrčel Kane, opatrně se brodící vodou. Jeho boty a šaty ležely v hromádce na jeho plášti vedle pobřežních skalisek, olepených řasami. Čekal tam i Kaneův meč s pochvou, ale dýku s těžkou čepelí měl obrovský muž připásanou k nahému pasu.

Arbas ho sledoval s pochybovačným výrazem. Potřásl hlavou a dlouze se napil ze své lahve. Zvykl si na Kaneovy šílené nápady, a dokonce i na to, že je dokázal provést.

Jestli to tentokrát mělo být jinak, inu dobrá, bude tu čekat, než přijde příliv anebo dojde brandy.

Kane plaval mlhou zahalenými vlnami k útesům pod Dan-Legeh. Věřil, že ho žádné lidské oko nedokáže za takové noci objevit, ačkoliv sám nacházel svou cestu temnotou bez zjevných obtíží.

Když doplaval k patě útesu, potopil se. Slaná voda ho pálila do očí a tělo mu trnulo chladem. Ovíjely ho prameny řas a omotávaly se okolo jeho rozbolavělých nohou - plavat proti spodním proudům, snažícím se ho vsát, vyžadovalo veškerou jeho sílu. Kane byl skvělý plavec, ale věděl, že bude výhodnější odolat zrádným spodním protiproudům. Kdyby selhal, proud by ho odvlekl do bezedných hlubin Sorn-Ellynu - a Kane neměl představu, co by ho tam mohlo uvítat.

Ponořil se tak hluboko pod kvílení příboje, jak jen dokázal - plaval dolů, dokud tlak neproklál jeho lebku nesnesitelnou bolestí, dokud spodní protiproud nezačal jeho ruce stahovat do proudu, kterému odolat bylo téměř nad jeho síly, a dokud se jeho hruď málem nerozskočila zadržovaným dechem. Nic však neukazovalo, že by se blížil ke dnu moře u úpatí útesů.

Kane cítil pohyb daleko hlouběji, než kam se dokázal potopit. Vyplaval na povrch a velkými doušky lapal po dechu. V dlani svíral nůž. Jeho nohu drtil ledový dotek. Byl to však jenom pramen mořských řas.

Kane znovu pocítil pohyb pod sebou. Rychle plaval ke skalám, pokrytým řasami - vyškrábal se na slizký vrcholek, aby popadl dech. Moře pod ním se rozvířilo. Kane ucouvl a skryl se mezi balvany a mořské řasy.

Z hladiny se vynořila hlava a rozhlédla se. Kane se těsněji přitiskl k lepkavé skále. Tvář byla jen bledou skvrnou na pozadí seříznutých vrcholků vln a vřící vody. Vlny kolem plavce se pěnily pohybem dalších tvorů. Plavec se ponořil a už nevyplaval, ačkoli Kane čekal velmi dlouho.

Vydal se vodou zpět k linii pobřeží, a tam nalezl tělo zaklíněné mezi skalami.

10,

Bylo to nahé mužské tělo, bledé a nafouklé, jak obvykle mrtvá a utopená těla bývají. Krabi ještě neodvedli svou práci tak dobře, aby Kane nemohl prozkoumat rány, kterými bylo poseto bezkrevné tělo toho muže. Jednou viděl muže ovinutého do běla rozpálenými řetězy. Tyto rány ho přinutily si na to vzpomenout, ačkoli při bližším ohledání nevypadaly jako popáleniny, ale spíš jako svraštělé prohlubně.

Kane vrátil krabům jejich potravu. Chvěl se nejen chladem ledového příboje, když se drápal zpět na místo, kde čekal Arbas.

Zabiják hodil Kaneovi láhev a zazubil se, když jí Kane do sebe obrátil. Kaneovy zuby o sebe drkotaly, když se otíral pláštěm a natahoval si rychle oděv na vlhké tělo.

„Jestli máš už pro tuto noc dost koupání, půjdem si najít oheň na zahřátí a soudeček brandy,” naléhal Arbas. „Bojoval jsem s hladovými kraby víc než hodinu, než jsi se vrátil. Cos tam dělal - narazils na krásnou mořskou pannu?”

Kane se na něj podivně zahleděl a pak dále zápasil se svými botami. „Viděl jsem tam plavat ještě někoho,” řekl tiše. „Nemyslím, že mne viděla.”

Arbas měl podezření, že jde o vtip. „Byla to mořská víla?”

„Byla to Efrel.”

XII.

Dva vešli…

Dalšího dne Cassi podplatil seržanta, aby ho uvedl v soupisu nemocných. Jen co byl volný, spěchal císařův zvěd do Tolsytova obchodu s vínem, kde svoji vojenskou zbroj zaměnil za špinavou, vínem potřísněnou zástěru. Tolsyt ho uvítal dost neochotně a oznámil mu, že naložil vůz vybraným lartroxijským vínem, které odvezou do pevnosti. Jeho dech prozrazoval, že révovinu řádně odzkoušel. Oba se vyškrábali na kozlík a rušnými ulicemi pomalu projížděli k Dan-Legeh. - Tolsyt se při tom tvářil jako někdo, kdo řídí svůj vlastní pohřební vůz.

Přesto sehrál svou roli dobře, když dojeli k pevnosti. Stráže je po krátkém dohadování pustily branami dovnitř a přivolaly hlavního sklepmistra, který záhy přišel prozkoumat jejich zboží. Byla to dobrá révovina. Tolsyt se zdál lepším vinařem než zvědem, ačkoli byl příliš neklidný, než aby mohl dobře smlouvat, takže sklepmistr víno získal za pakatel. Pomalu vykládali sudy a potom naložili na vůz prázdné soudky - otáleli, až byl čas k jídlu, a dostali dovolení najíst se spolu se sloužícími v kuchyni.

Když už v Dan-Legeh více méně zdomácněli, vydal se Cassi s Tolsytem na odpolední procházku po pevnosti, pohovořili se služebnictvem a naslouchali rozhovorům vojáků. Jejich přítomnost krylo množství lidí pohybujících se po rozsáhlé pevnosti. Každému, kdo si jich všiml, připadali prostě jako párek povalečů zírajících na tu podívanou.

Cassi vzal svého společníka stranou. „Teď se rozdělíme,” řekl mu. „Chtěl bych trochu obhlídnout severní křídlo a zjistit, co se dá, od sluhů z obytných místností pellinských vládců. Mohlo by být nepříjemné, kdyby si někdo všiml, jak se tady potulujeme, ale každé jméno a každý útržek informace, který vyhrabeme, bude mít velikou cenu. Takže měj oči a uši otevřené. Chtěl bych se dozvědět něco určitého o Efrel. To, co jsme zatím slyšeli, nic nedokazuje.”

„Zatraceně, Cassi! Pojďme už odsud pryč!” naléhal Tolsyt. „Už jsme se toho pro Marila dozvěděli dost. Všichni sloužící přísahají, že Efrel žije a zdržuje se v severním křídle pevnosti. Pojďme, už víme dost. Zabijou nás, když nás najdou dál se tu potulovat.”

Ale Cassi utišil jeho protesty hrozivými kletbami a přikázal zpanikařenému vinaři dělat, co je jeho povinností. Tolsyt ho opustil na průsečíku chodeb labyrintu. Cassi si uvědomoval, že ten muž je blízek zhroucení. Ale byl nucen riskovat -a byl ochoten Tolsyta obětovat, kdyby to nezbytnost vyžadovala.

Opatrně kráčel dvoranami a zvědavě nahlížel do každých otevřených dveří, které míjel. Jeho kroky byly smělé a choval se jako člověk vykonávající navyklé úkoly. Tu a tam se schoval za tapisérie nebo do otevřených dveří, aby se vyhnul setkání s těmi, jejichž blížící se kroky zaslechl.

Když se přibližoval do severního křídla Dan-Legeh, začal pociťovat skličující napětí. Bylo vidět čím dál tím méně lidí, což znamenalo o to větší potíže, pokud by měl vysvětlit svou přítomnost. Přesto pokračoval v cestě, měl v úmyslu vysloužit si od Marila tu nejbohatší odměnu za získání informací z první ruky, což bude císař o vůdcích spiknutí požadovat.

Zahnul za roh a narazil na dva lenošící strážné. Cassi cítil mrazivost jejich podezřívavých pohledů.

„Kam si, k čertu, myslíš, že jdeš, mladej!” zabručel jeden z nich.

Záda mu pokryl ledový pot, ale přítulně se usmál. „Hrome, chlapi, to jsem rád, že vás vidím!” vyhrkl s co nejdokonalejším venkovským přízvukem. „Jak se vocad může jeden dostat? Chodím tu už dobře hodinu a furt jsem ztracenej. Uf, ale že je mě tady pěkně zima! Jak tu, chlapi, můžete vydržet celej den!”

„Nejdřív co tady děláš, burane!” pokračoval podezřívavě strážný.

Cassi si neobratně přitahoval pásek. „No víte, já jsem s šéfem dovez náklad vína. Deset sudů pravýho lartroxijskýho - chlapi, lepší nikde nenajdete. Pak jsme se trošku najedli a šéf si schrupnul, jak má ve zvyku. Tak jsem se chtěl porozhlídnout po tom velikým paláci, co mi o něm lidi povídali - abych moh vykládat, víte. Myslel jsem, že možná uvidím i ňáký ty elegantní vnitřní hajzlíky, co panstvo zřídilo i pro služebnictvo, jak se říká.”

Ustal s přátelským úsměvem - a přemítal, zdali nepřehání. V roli vinařova poskoka nemohl ani nosit zbraň - ale i kdyby mohl sevřít v ruce meč, nikdy by si neprosekal cestu ven z pevnosti.

Druhý strážný ho pohrdavě zkoumal pohledem a postřehl skvrny od vína na jeho oděvu. „K čertu, nech ho jít, Jorene,” zívl. „Kane by nás sedřel z kůže, kdybychom ho obtěžovali s tímhle senohryzem.”

Vypálil na zvěda. „Otoč se a jdi zpátky, hochu. Sem se nesmí, chápeš? Až přijdeš do hlavní chodby, drž se vlevo, pak přes tři křižovatky přímo, na čtvrté doprava, a pak už rovnou za vůní kuchyně. K čertu, tam dole už si najdi někoho, koho by ses zeptal. Teď už odsud zmiz, hochu -a příště raději pusť do gatí, než abys hledal hajzlík v severním křídle!“

Cassi jim výmluvně poděkoval a odplížil se pryč. Tajné potěšení z toho, jak ze strážných udělal hlupáky, mu zjevně vynahradilo jejich hrubé zacházení. Ale byl zpozorován a poslán pryč. Teď bude muset vyzkoušet jinou přístupovou cestu, aby něco zjistil. Zatímco přemítal, jak si asi poradil Tolsyt, odbočil z cesty, kterou mu ukázal strážný, a zašel do chodby, která byla cítit vlhkostí a řídkým užíváním. Doufal, že dohoní Tolsyta, než narazí na týž pár strážných.

Nebyl si jist cestou, kterou mohl jeho společník jít - ani jak daleko došel, než ho opustila odvaha. Když ho Cassi viděl naposledy, sestupoval po schodech - zjevně měl v úmyslu dostat se do severního křídla dolními podlažími pevnosti. Když to uvážil, sestoupil Cassi po srázných schodech k základům kolosální tvrze — a znovu se podivil rozměrům té legendární stavby.

Obratně nacházel cestu labyrintem setmělých komnat a prašných chodeb. Kradmost byla v těchto zřídka navštěvovaných dolních oblastech nezbytná, takže Cassi postupoval skrytě, aby se vyhnul setkání s náhodnými vetřelci. Když tedy zaslechl lehký zvuk kradmých kroků, rychle vklouzl za prastarou tapisérii.

Opatrně pohlédl do setmělé chodby, s obavami, zda ho neodřízli podezřívaví strážci. Po chvíli však spatřil vetřelce. Byl to jenom Tolsyt, plížící se pochodněmi osvětleným průchodem směrem k němu. Vinař byl asi sto stop od jeho vlastní skrýše — ale Cassi snadno poznal jeho objemnou postavu, ač světlo bylo příliš slabé, aby rozeznal jeho rysy. Už hodlal na obchodníka s vínem zavolat - chtěl se dozvědět, jak Tolsyt uspěl a pak rozhodnout, zda se mají odvážit dalšího čenichání. Ale místo toho zůstal Cassi jen v hrůze zírat.

Jak viděl, Tolsytovy pohyby náhle ztuhly a zpomalily se. Vinař pohyboval buclatými končetinami, jako by byly zatíženy kameny - bojoval, jako člověk zapadlý v pohyblivém písku, až dospěl k tajuplnému znehybnění. Jeho tvář ztuhla v grimase naprosté hrůzy. Ze rtů se mu vydral chraplavý bekot, plný strachu, který se změnil v tiché zabublání, jak mu jazyk vypověděl službu. Všechny vědomé pohyby ustaly. Byl paralyzován v pozici vyděšeného úprku - polapen v bezmocné nehybnosti. Bylo to, jako by Cassi sledoval scénu z nějakého děsivého snu.

Cassi chvíli bojoval s panikou. Pak k jeho uším dospělo mrazivé skřípění naolejovaného kovu po kameni. Pochodně v náhlém průvanu zazářily jasněji. Část plesnivých tapisérií se zavlnila a odkryla tajné dveře, které se otevřely v kamenné stěně chodby.

Z temnoty za dveřmi vystoupily dvě postavy. V jedné z nich Cassi rozpoznal Kanea, neboť ten muž nesl pochodeň, která vrhala světlo na jeho rysy a zanechávala za ním mohutný stín. Za ním kulhalo stvoření, které vypadalo jen vzdáleně lidsky. Belhalo se na groteskně vyřezávané dřevěné noze a většinu těla mělo zavinutou do těsných vrstev hedvábí. Obrys těla ve světle pochodně byl patrně ženský, ale podivně deformovaný. Když to obrátilo tvář směrem ke Cassiho skrýši, musel potlačit výkřik. Teď nad veškerou pochybnost věděl, že Efrel čarodějka stále žije. Bylo tu jediné oko, které mu připomnělo krásnou Efrel, jíž viděl u dvora v Thovnostenu, ale ta ohavně znetvořená tvář přesahovala i tu nejzvrácenější představivost. Cítil pouze úlevu, že pochodeň nesvítila jasněji.

Hleděla pobaveně na bezmocného vinaře. „Tak vidíš, Kane, můj poplašný systém neselže, když se všetečkové kradou do mé svatyně. Je tu toho málo, co by mohlo vábit zloděje, a poté co jsme viděli, jak se sem ten hlupák slídivě plíží, nebylo už pochyb.”

Efrel vydala radostný výkřik, jako dítě nadšené svou hračkou: „Špicl! Tlustý špicl! Slídilas tu, tlustá myšičko? Chtěl jsi odnést zprávy svému pánovi?” Nadšeně se rozesmála. „A to jsem myslela, že jsem své panství zbavila vší té havěti. Ubohý špiclíku. Bojíš se?”

„Jaké kouzlo ho drží jako sochu?” chtěl vědět Kane.

„Jaké kouzlo tě drží, myšičko?” zavtipkovala. „Kouzlo mé krásy snad? Ne, Kane. Je příliš ostýchavý. Myslím, že je to něco jiného.

Neviděl jsi, jak Efrel udělala své kouzlo?” zachechtala se.

„Teď si vzpomínám. Řekla jsem ti, abys sledoval mého tlustého špiclíka špehýrkou, když jsem měnila jeho končetiny v hlínu. To není důležité. Možná ti to jednoho dne ukážu. Nikdo jiný z rodu Pellinu by to nedokázal - ale Efrel je paní Dan-Legeh a všech, kdo vstoupí do jejích sálů. Bylo to prosté kouzlo, ale mocné. Působí rychle a zbaví mou oběť všech možností uvědomělého pohybu.

Vidíš, můj tlustý špicl může jenom stát a dýchat. Počkej, slyším, jak jeho změklé srdíčko bije ve svém tlustém hnízdečku, a mám pocit, že má myška stojí v loužičce, která tu před tím nebyla. Ale nemůže pohnout končetinami ani hlavou, pokud nebudu chtít - teď je mé automaton. Jestli je to jeden muž nebo stovka, mé kouzlo je přinutí tančit podle mých příkazů. Chtěl bys vidět, jak má loutka chodi?”

„Raději bych ho slyšel mluvit,” zamručel Kane. „Přiměj ho, aby nám řekl, jaké zde má poslání. Zeptej se ho, kdo nás ještě špehuje. Kde je…”

„Mohu ho přimět pouze k vyslovení těch slov, které nařídím, aby jeho rty utvořily,” přerušila ho netrpělivě Efrel. „Ale pojď, můj špiclíku, připoj se k nám v mé tajné komnatě, kterou jsi tak hrozně chtěl vyslídit. Ukážeme Kaneovi nějaké ty hry s mými pěknými hračkami a myslím, že nás brzy budeš prosit, abys mohl prozradit všechna tajemství, skrytá v tvé buclaté hlavičce.”

„Mohl by mít komplice tady v pevnosti,” prohlásil Kane. „Měli bychom nařídit uzavření všech bran. Kdybys svolala sluhy, mohli bychom hned zjistit, pod jakou záminkou se dostal do Dan-Legeh - a kdo přišel s ním. Ověřit to nezabere více než pár minut, bez ohledu na zatvrzelost jeho jazyka - o kterém soudím, že je ochoten všechno vyzpívat.”

„Kane, občas jsi skličujícím způsobem neotesaný.” Ve slovech čarodějky zazněl nezdravý tón hrozby, který Kanea umlčel. „Špiclové jsou v tyto dny na Dan-Legeh vzácnými hosty. Od časů, kdy tu zahynuli mí poslední milánkové, jsem vymyslela několik nových kousků, které si s nimi chci zahrát. Tenhle nám brzy všechno poví. Ale nejdříve si s ním chci trochu pohrát a chtěla bych, aby ses díval.”

Lichotně zašeptala: „Pojď, tlustá myšičko.”

S tváří stále ztuhlou v masce zoufalé hrůzy následoval Tolsyt její pokynutí prstem. Neohrabanými kroky se vlekl přes práh a do skryté chodby vzadu. Kane se utrápeně zamračil, ale vstoupil za ním.

Když se dveře zavíraly, unikla z nich ještě Efrelina poslední slova. „Drahý špiclíku. Jaké hry si my dva zahrajeme? Zajímalo by mne, jestli jsi nebyl jedním z těch, co šeptali Netistenu Marilovi mé plány v předchozím životě? Víš, jaké to je, když ti trhají maso od kosti? Zahrajeme si i tuhle hru? Ubohý buclatý špiclíku - myslím, že se mne bojíš.”

Zavírající se dveře odsekly její výsměšný smích.

Cassi opatrně vyšel z úkrytu. Tolsyt měl zřejmě větší odvahu, než se Cassi domníval. V každém případě se mu podařilo proniknout do té části pevnosti, která byla pro Efrel natolik důležitá, aby jí nechala střežit nějakým poplašným zařízením. Tolsyt nejspíše na něco narazil - a tím k sobě přilákal pozornost Efrel a jejího stoupence. Cassi si olízl tenké rty. Obchodníkovi s vínem se alespoň podařilo vypudit čarodějku z jejího doupěte - ale ať už získal jakékoli informace, teď už byly navždy ztraceny. Cassi litoval té ztráty, ačkoli necítil žádnou lítost nad osudem svého společníka - jenom úlevu, že nepotkal jeho.

S náhlým náporem strachu si Cassi uvědomil, že Efrel a Kane budou brzy vědět o všech Tolsytových tajemstvích, týkajících se činů obou zvědů v Prisarte. Pouze Efreliny sadistické choutky zabránily Tolsytovi vyklopit všechno na místě. Cassi spěchal chodbami tak rychle, jak mu to opatrnost dovolovala. Věděl, že to nebude trvat dlouho, a Kane si složí všechny dílky dohromady. Nebýt Efrelina zásahu, Kaneovi muži už by v tuto chvíli pročesávali pevnost, aby ho našli.

Minuty se vlekly, zatímco Cassi prchal nekonečnými chodbami. Ztrácel cenný čas skrýváním se, aby počkal, až projdou vojáci, a nedbalou chůzí, když dospěl do bezpečné blízkosti kuchyně. Ale štěstí se ho stále drželo.

Odpověděl na pár pokývnutí a pozdravů lidí, s kterými se seznámil už dříve toho dne a usadil se na kozlík vozu. Mlaskl na koně a vůz naložený prázdnými sudy od vína se s rámusem rozjel k bráně pro služebnictvo. Stráž mu bez zájmu mávla, aby projel, a před ním zbývala už jenom brána hlavního vchodu.

Seržant stráže na něj tázavě pohlédl. „Copak je s tvým pánem?” řekl zvolna.

Cassi zaklel. „Ten tlustý parchant mne poslal zpátky pro druhý náklad samotnýho. Já si strhnu pupek a on se bude flákat a štípat kuchyňský holky.”

Strážní se rozesmáli. „Dobře, tak jeď,” zabručel seržant. „Stejně sebou budeš muset mrsknout, abys to stihl do tmy.”

Cassi si zhluboka oddechl, když vyjel ze stínu Dan-Legeh. Koně byli po dlouhém čekání netrpěliví, takže je pořádně popohnal. Jen co dojeli do prázdného obchodu s vínem, seskočil z kozlíku a rychle si oblékl oděv vojáka. Nikdo si nevšiml, jak vyšel z domu a spěchal do doků, ale on dobře věděl, že jeho čas rychle utíká.

Věděl, že musí za každou cenu opustit ostrov, než spustí poplach a začnou ho stíhat. Skrývat se někde v horách nepřicházelo v úvahu - i kdyby unikl, neměl by možnost předat získané informace Netistenu Marilovi. Ne že by Cassi cítil nějakou neobvyklou oddanost k člověku, který zachránil jeho krk před šibenicí, ale císař za jeho služby štědře platil a toto poslání mohlo z Cassiho udělat stejného boháče, jako byli urození vladaři.

Cestou do doků vymyslel a zavrhl celou řadu ukvapených plánů, založených na jeho znalostech pellinské blokády. Když byl na molu, zahlédl těžkou triremu odrážející od břehů. Byla to stejně dobrá příležitost jako každá jiná, a tak se rozhodl. Zatímco se šťoural v paměti kvůli úlomkům informací, které mohl využít, běžel k plavidlu a skočil na palubu právě v okamžiku, kdy loď vyklouzla z úvazů.

Srdečně se usmál na zaměstnané námořníky a vojáky, kteří na něj zvědavě zírali. Sedl si na zábradlí, aby popadl dech, sundal si nově nafasovanou přilbu a otřel si tvář předloktím. Pod ním otroci s rachotem vysouvali svá vesla. Loď se vydávala na cestu…

Blížil se k němu zamračený důstojník: „Tak co nám povíš?” vyštěkl.

Cassi si nemotorně narazil přilbu a zasalutoval. „Lépe pozdě než nikdy, pane! Ehm, byl jsem ráno nemocný a nevzbudil jsem se, dokud mne nevyhodili… totiž, přiběhl jsem sem tak rychle, jak jsem mohl, ale zabloudil jsem…” breptal nesměle, zatímco sledoval mizející pobřeží.

Důstojník si odplivl. „Hrome! Vy zatracení pěšáci nedokážete ani strávit noc v bordelu, a pak vydržet další den! Měl bych tě nechat zbičovat jako výstrahu pro ostatní, vojáku! To toho naděláme s takovými odpadky, jako jsi ty! Kde Kane vyhrabává tu sběř, mezi kterou patříš, a jak může očekávat, že my, vycvičení důstojníci, z vás uděláme bojovníky, to je víc, než dokážu pochopit!”

Rozvzteklený důstojník mu k potěšení všech na palubě nepřestával nadávat, zatímco nad jejich hlavami naplnil vítr plachty a trirema vyplula na moře. Když důstojníkovi došel dech, zalistoval ve svém seznamu posádky. „Jak jsi říkal, že se jmenuješ, vojáku!” zařval.

Cassi mu to řekl a sledoval, jak se jeho prst sune po několika špinavých stránkách se jmény. „Je to doufám Sorpath” otázal se, když důstojník dospěl ke konci a začal znovu.

Důstojník vypadal zničeně. „Sorpath vyplul na cvičení dnes ráno,” řekl ztěžka. „Ty hloupý osle! Jsi na špatné lodi! Tohle je Hast-Endab a pluje na dvoutýdenní hlídku na jih, do okolí Fisitie!”

Cassi spustil ohromnou řeč o své nevinnosti. Myslel, že ještě není poledne, a jak měl poznat novou loď, a že neměl čas se zeptat a že neumí přečíst, co je napsané na přídi, a že…

Od chvíle, kdy mu důstojník přestal nadávat, už loď urazila nejednu míli. „Mám zatracenou chuť nakrmit tebou ryby!” skončil. „Ale musím si tě nechat, takže nahradíš ty, kteří se do této posádky nestačili včas vrátit z bordelu. Jen Lato ví, jak může Kane očekávat, že z těch zoufalců, co nám dodává jako rekruty, uděláme disciplinované jednotky! Nelez mi do cesty, vojáku! To je vše!”

Takové rozkazy měl Cassi v plánu s chutí plnit. Připojil se k rozesmátým vojákům, zesláblý tím, jak ho opustilo napětí. Zbývalo jenom najít vhodný okamžik, kdy z lodi vyskočí.

Upadl do snů o odměnách, kterými ho Netisten Maril za několik dní zahrne. Pobavilo ho, že on, ve stoce narozený zloděj troufale vstoupil a potom i unikl z ďábelské pavučiny, jež utkala Efrel.

XIII.

Dva nepřátelé se setkávají

Netisten Maril seděl na obsidiánovém a zlatém císařském trůnu ve své vysoko klenuté přijímací síni. Kolem něj se tyčily vysoké zdi jeho paláce v Thovnostenu, hlaním městě Thovnosu a celého císařství. Jeho tvář, lemovaná černým plnovousem, ztemněla stěží zadržovaným hněvem, nervózně poklepával na zlaté opěradlo jílcem své dýky, čímž přidával nový vzor k již existujícím drobným prohlubním v měkkém kovu. Císař ostře hleděl na shromážděné rádce, zjevně hledal důvod, proč podřezat několik hrdel. Obvykle mu stačil jen slabý důvod.

Maril byl i teď po čtyřicítce stále dobře stavěný muž. Jestliže jeho nejlepší čas už minul, na jeho svalnaté tělesné stavbě se to neprojevilo. Jeho aristokratickou tvář lemovaly stopy příliš často projevovaného hněvu - potrhané žilky a záhyby, mísící se s tenkými bílými šrámy na jeho větry ošlehané pokožce. Stopy dávných bitev. Byl to muž, který se pevně držel toho, co uznal za své - muž, který nikdy neustoupil před svým protivníkem, a každého, kdo ustoupil před ním, považoval za slabocha. Měl výbušnou povahu a dominantního ducha. Císař byl vždycky nebezpečný člověk, a teď byl ještě nebezpečnější. Netisten Maril se právě dověděl, že jeho vláda nad císařstvím je vážně ohrožena nepřítelem, kterého už pokládal za zničeného.

Ze dveří vedoucích do sálů za trůnní síní vyšel strážný. „Právě ho sem vedou, náš pane,” oznámil a vrátil se na své stanoviště.

Maril zabručel a nepřátelsky se zahleděl na vchod.

Neozbrojený mladík kolem pětadvaceti vešel, následován dalšími dvěma strážnými, kteří se zastavili ve dveřích a nechali ho jít samotného. Lages držel své tělo plné síly hrdě vzpřímené, když se blížil k černozlatému trůnu. Cvičení, kterým věnoval hodně času, ho udržovala při síle, ale bledost jeho pokožky prozrazovala, že strávil více než dva měsíce v cele. Jeho vzhled byl navíc poněkud zanedbaný -dlouhé hnědé vlasy měl nečesané a oděv byl nevhodný a nedbale upravený. Lages dostal jen málo času, aby se připravil na tuhle audienci - ostatně čekal, že skončí audiencí u kata. Tvářil se pochmurně a svalnaté tělo měl napjaté. Jeho hnědé oči se rozhlédly po síni - hledaly M’Cori. Ale dívka tam nebyla. Pouze Marilovi nejspolehlivější rádci -a věčné ostražití strážní. Lages se arogantně napřímil a pohlédl na Marila.

Maril ovládl svou nelibost a přinutil se hovořit klidné: „Dobře, Lagesi - doufám, že tento poslední pobyt v mých kobkách tě alespoň něčemu naučil.”

Odpovědí však byl jen drzý pohled.

Maril pokrčil rameny. „Mohl jsem tě dát zabít. Měl jsem tě dát zabít. Jen tvé vysoké postavení a neúčast v otcově zrádném spiknutí tě zachránily, když jsem trestal původní hnízdo konspirátorů. Potom, když jsi poprvé tak lehkomyslně ohrozil můj život - ušetřil jsem tě, neboť jsem dospěl k závěru, že tě otcova smrt zbavila rozumu. Pochybný závěr - hloupost, kterou jsem ještě zvětšil tím, že jsem tvůj slib čestného chování přijal jako platné slovo čestného muže. Ale když jsi porušil přísahu a utekl, abys té smečce šakalů dovolil ze sebe udělat hlupáka a loutku - když jsi se znovu pokusil proti mně spiknout! Podle zákona a hlasu rozumu bych tě měl nechat na místě popravit. Kdyby nebylo dávného přátelství, které cítím vůči tvé rodině, a nerozumné lásky mé dcery k tvému nehodnému tělu…”

„M’Cori z toho vynech, ty proklatý řezníku!” vybuchl Lages. „A tu lež o přátelství si taky nech. Nenávidíš mne téměř stejně jako já tebe a city M’Cori tě nikdy nezajímaly. Je tu jediný důvod, proč jsi mne nedal odstranit, a je stále tentýž jako před dvěma lety. My dva jsme poslední dědici krve Netistenů a ty jsi příliš nadutý, abys tu krev nechal vymřít. Kdybys mohl mít mužského dědice, byl bych okamžitě mrtev. Takže mne ušetři obvinění, že jsem zneužil tvé laskavosti - viděl jsem, jakou laskavost jsi projevil vůči mému otci a jeho přátelům.”

„Ty drzý synu parchanta! Tvůj otec byl zrádce císařství a zabil jsem ho v čestném boji!”

„Zabil jsi ho v posteli, když jsi zjistil, že svedl tvou ženu! To se ti nepostavil ani kvůli Efrel?”

Maril vztekle zavrčel a seskočil ze svého trůnu - dýku zdviženou k úderu. Lages odskočil do přikrčeného postoje zápasníka a rozdivočelýma očima ostražitě sledoval objekt své nenávisti. Byl ochoten toho člověka zabít při první příležitosti holýma rukama i za přítomnosti stráží.

„Pánové! Přestaňte!” vykřikl rádce. „Pro dobro nás všech nebojujte teď mezi sebou! To by znamenalo jenom zkázu císařství a smrt pro nás všechny!” Několik dalších se pokusilo přiblížit k těm dvěma - váhavě, neboť věděli, co znamená zasahovat, když je Maril rozzuřený.

Maril jen s obtížemi zase získal sebekontrolu. Sklonil dýku a nařídil: „Ven! Všichni ven! Zavolám vás, až vás budu potřebovat!”

Dvořané s opatrnými pohledy zpět nervózně opouštěli audienční síň. Straže je následovaly s neochotou námořníků opouštějících hořící loď.

„Tak tedy,” ozval se Maril, když zůstali sami. „Přes tvou zvrácenost a zatvrzelost. Přes tvé nepřátelství a minulou zradu, proti jakémukoli úsudku a rozumu, mám v úmyslu ti ještě jednou a naposled projevit milosrdenství. Možná, že jsem naprostý hlupák, ale chci ti dát poslední šanci vykoupit se.

Jestliže mi tentokrát dokážeš, že je ti možné důvěřovat, nechám být vše, co se mezi námi stalo. Pustím tě z vězení a vrátím ti všechna privilegia tvého postavení. Přenechám ti velení nad císařskou flotilou. Dokonce tě jmenuji svým zástupcem, jako bys byl mým synem a právoplatným dědicem. Pamatuj, že bys stále ještě mohl převzít můj trůn, Lagesi. Ale pokus se mne ještě jednou podvést a přísahám, že bych tě zabil, i kdybys byl můj jediný syn!”

Lages byl překvapený - omráčený -, neboť znal císařovu nesmiřitelnost. Přišel na tuto audienci v očekávání jisté smrti

- místo toho mu nepřítel nabídl svobodu a vysoké postavení. Ohromení z tohoto neuvěřitelného obratu štěstěny prolomilo pancíře jeho nenávisti.

„Co způsobilo, že si myslíš, že mi můžeš věřit?” chtěl vědět a přemítal horečně, jaký zvrácený trik má Maril na mysli nabídkou úplného omilostnění.

Maril usedl zpět na svůj trůn a bedlivě ho pozoroval. „Myslím, Lagesi, že znám tvé srdce. I když si to nechceš přiznat, víš, že s tvým otcem jsem udělal jedinou věc, kterou jsem mohl. To nebyla drobná dvorská intrika - zapletl se do velezrady. Stejné tak zvyky jako právo žádají pouze jediný trest za spiknutí proti státu. Jestliže byl Leyan tvým otcem, nezapomínej, že byl také mým bratrem. Proto jsem se zachoval právě tak a ne jinak - dal jsem mu šanci zabít mne, nebo čestně padnout ve vyrovnaném souboji.”

Lages zaťal pěsti, ale ovládl hněv: „Možná je to pravda - to nemohu říci. Mužovy motivy zůstávají pouze jeho tajemstvím. Ale jedno víme jistě, zvyky také požadují, abych pomstil smrt svého otce.”

Maril souhlasně přikývl. „Ano, to si uvědomuji. Další důvod, proč jsem tě nedal popravit.”

„To znamená, že jsem se tě snažil zabít, jen abych naplnil zvyklost. Tato pře je krevní mstou mezi námi dvěma - muž proti muži. Přísahám ti, že netoužím po ničem jiném více, než po tom vychutnat si tvou smrt vlastníma rukama.” Zvedl obě pěsti, aby podtrhl svá slova.

Marilovy oči planuly opětovnou zuřivostí - ale odpověděl drsným smíchem. „Přesto teď budeš muset svou mstu načas odložit, synovče. Místo toho - jestli doopravdy znám tvé srdce natolik, jak si myslím - mi teď budeš pomáhat…”

„Pomalu tě uškrtit tvými vlastními střevy!”

Maril ten výbuch ignoroval. „Ano, pomůžeš mi. Oba chceme pomstít tvého otce.”

Lages byl vyveden z míry. „Co tím míníš?” zeptal se tiše a uvažoval, co je to za krutý žert. Takové okliky byly Marilově povaze stejně cizí jako ukázka velkorysosti, kterou tentokrát projevil vůči svému smrtelnému nepříteli.

Maril se chladně usmál a využil své převahy. „Nezabil jsem tvého otce, to bys měl vědět. Jistě, byla to má ruka, která pohroužila meč do jeho těla - ale já ho nezabil. Leyan byl můj bratr, nikdy jsem netoužil po jeho smrti, dokud ji nežádal sám osud. Nejsem za Leyanovu smrt o nic víc odpovědný než ten meč, který ho srazil k zemi. Moje ruka a můj meč byly pouze nástroji temného osudu, který nás všechny polapil do své pavučiny - zlého předurčení utkaného vypočítavým ďáblem, který kul pikle, aby zničil všechny z naší krve.

Ne, Lagesi. Nebyl jsem to já, kdo zabil Leyana. Byla to ta úskočná čarodějka, která otrávila mysl mého bratra a obrátila ho proti mně - která ho zvábila ke spiknutí černému jako noc, aby uspokojila vlastní zvrácené ambice. Byla to Efrel, kdo zabil tvého otce. Říkám ti, že Efrel zabila Leyana stejně jistě, jako by to byla její ruka, jež mu vrazila ostří do srdce!”

Lages mlčel a mračil se. Už předtím ho napadlo podezření týkající se možné viny Efrel, to je pravda - ale zuřivý nápor emocí nedovoloval rozumu zaměřit vztek na mrtvou čarodějku. Často se za bezesných nocí neklidně převaloval v marné duševní agónii a proklínal krásnou kouzelnici, jež svými zrádnými plány zničila tak mnoho. Ale byl to Maril, jehož vítězství znamenalo porážku jeho otce a zhroucení jeho vlastních nadějí. Maril žil, zatímco ostatní zahynuli, a to Lages nemohl strpět.

„Ano, Efrel.” Císař zpozoroval nejistotu v Lagesově obličeji a nemilosrdně ho zaplavil argumenty. „V hloubi srdce si uvědomuješ, že to ta čarodějka je zodpovědná za Leyanův pád, ale nechtěl sis to přiznat - ani sám před sebou. Efrel ses nemohl pomstít, a já byl něčím hmatatelným, na co jsi mohl soustředit svou nenávist - zjevným viníkem, když v tobě žal a hanba rozžehly krvavé šílenství smyslů. Proto jsi běsnil kvůli Natistenu Marilovi a zapomněl na to jedovaté stvoření, jež tvého otce dovedlo ke zkáze.”

Legas, bojující s nesnesitelným proudem emocí, sehnul hlavu a pronesl téměř šeptem: „Efrel! Ano, to co říkáš je pravda. Teď si to uvědomuji. Snad jsem to celou dobu v skrytu věděl. Ale Efrel je mrtvá a já…”

„Ne!” přerušil ho Maril. Nádech bázně - téměř hrůzy -se objevil v jeho hlase. „Ne, Efrel není mrtvá! Čarodějnice stále žije ve svém doupěti na Pellinu. Říkám ti, Efrel stále žije –a u všech bohů, nechápu jak a proč!”

„Co? Jak to víš?” Lagesovi zmatené myšlenky zvířil další neuvěřitelný zvrat v tom, co považoval za neměnnou skutečnost. „To nemůže být pravda! Co je to za vtip…”

„Už několik měsíců jsem cítil, že se něco chystá,” přerušil ho Maril. „Zvědové mi přinášeli zprávy o neobvyklých pohybech lodí i mužů po celém císařství. Řada mých vladařů začala být svéhlavá, jiní se diskrétně zbavili mého dohledu. A mezi mými zvědy zavládla znepokojivě vysoká úmrtnost. Obzvláště obtížné se ukázalo získávat informace týkající se Pellinu. Těch pár nezáživných hlášení o poklidu, který tam panuje, bylo v znepokojivém kontrastu s ostatními informacemi - a se zlověstným faktem, že většina mých agentů na Pellinu úplně přestala podávat zprávy. Bylo zjevné, že se tam rodí spiknutí proti mně, ale nebyl jsem schopen získat žádné přesnější informace - nic, co bych mohl zajistit a zničit.”

Maril se zamračil. „Tvoje neuvážené snahy přirozeně vyžadovaly nejen veškerou moji pozornost, ale donedávna i zakrývaly toto hlubší ohrožení našeho císařství. Soudil jsem, nikoli bez příčiny, že máš do jisté míry podíl na spiknutí, jehož utvoření jsem vycítil.” Nedodal, že jedním z důvodů, proč ho ušetřil, byla snaha objevit jeho domnělé spoluspiklence.

„Ale dnes ráno se jeden z mých nejschopnějších zvědů, Cassi, vrátil z Pellinu, kam odjel s bandou hrdlořezů, kterým bylo řečeno, že je tam pro ně práce. Dokonce i Cassimu se jen stěží podařilo z toho proklatého ostrova utéct, aby mohl podat zprávu. Byl napůl mrtvý, když ho konečně u Fisitie vylovil rybářský člun - poté, co v noci vyskočil z válečné lodi povstalců a plaval k pevnině, pouze za pomoci korkem vycpaných kalhot, které ho držely na hladině.

A Cassi mi přinesl informace, které jsem hledal. Řekl mi, že Efrel stále žije - ačkoli je velice znetvořena po té jízdě naším městem. Cassi ji viděl ve sklepeních pevnosti Dan-Legeh na vlastní oči, tak přísahá. Nedokáže vysvětlit, jak se jí podařilo přežít, ale její trest ani v nejmenším nezměnil pekelnou prohnanost její mysli - a její zlou duši teď pohlcují plameny nenávisti. Efrel po celé měsíce činila dalekosáhlé přípravy k dobytí Thovnosu a obsazení císařského trůnu. Cassi tvrdí, že ta čarodějka shromáždila nebezpečně veliké síly pro své povstání. Také mi sdělil, že si za svého generála vybrala tajemného cizince, kterého nechala přivézt z Lartroxie. Jmenuje se Kane.”

„Kane? Znám jen jediného muže, nesoucího toto jméno.”

„Ano.” Marilův hlas ztratil sebejistotu. „To je další podivná věc, která souží mou mysl. Cassi se k tomu muži při dvou příležitostech přiblížil a tvrdí, že tento Kane dokonce i vypadá jako ten netvor z legendy. Navíc vypověděl, že se povstalci chvástají, že jejich nový vůdce a Rudý Kane, jehož pirátské hordy před dvěma stoletími drancovaly naše pobřeží, jsou jeden a tentýž člověk!”

Na chvíli zmlkl a ponořil se do úvah. „Počkej, předvolám Cassiho. Už si musel trochu odpočinout po svých zážitcích. Poslechneme si jeho úplnou výpověď.”

Marii zavolal na stráže. Vchod v okamžiku zaplnila těla. „Strážní! Přiveďte mi Cassiho!”

„Ten dávný Kane, strýče?” Lages nedůvěřivě vrtěl hlavou. „Ne, to nevypadá pravděpodobně. Spíše bych řekl, že je to další čarodějčina zchytralost. Efrel našla někoho, kdo vypadá jako Kane, a využila jeho legendárnosti, aby svým povstalcům dodala sebedůvěru.”

„Také jsem si to myslil, Lagesi,” odvětil Maril a s potěšením si uvědomil, že s ním jeho synovec obnovil rodinné vztahy. Začínalo to vypadat, že přece jenom bude možné spolehnout se na jeho loajalitu. „Ale přece je stejně nemožné, aby byla Efrel naživu. Kdo může říci, jakým silám ta čarodějnice rozkazuje? Události nabírají prapodivný kurz, a to se mi nelíbí. Ani trochu. Nebojím se ničeho z masa nebo z oceli - ale magie…”

Maril hovořil s upjatou vážností. „Takže mohu v této záležitosti počítat s tvou loajalitou, či ne? Dáš mi své čestné slovo, že skončíme tuto nesmyslnou mstu? Budeš bojovat po mém boku, abychom zničili čarodějnici, jejíž černé zločiny a nečisté choutky urazily bohy a seslaly zhoubu na dům Netistenů?”

Ve shodě se svým osobním kodexem mohl dát Lages pouze jedinou odpověď. Zamyšleně přikývl. „Ano. Můžeš počítat s mou loajalitou. Slibuji, že ti pomohu zničit čarodějku. Jestli je pravda, že Efrel ušla zaslouženému osudu, buď si jist, že nespočinu, dokud ona i její ďábelské spiknutí nebudou odstraněni. Efrel musí být pohnána k zodpovědnosti za smrt mého otce, a ani vzkříšený vládce pirátů, ani všechny jejich magické síly neochrání tu úskočnou děvku před mou pomstou!”

„Vidím, že ti mohu důvěřovat a že to vidíš rozumně,” zajásal Maril. Sevřel synovcovu ruku s přesvědčivým nadšením. „Ještě je naděje, že povstání zničím v zárodku. Od Cassiho obdržíme úplnou zprávu - přesné detaily o Efreliných plánech a systému obrany, jména zrádců v našem středu. Pak pošlu císařskou flotilu pod tvým velením do Prisarte. To, co stačíme zmobilizovat z císařského loďstva během týdne, by mělo postačovat k rozdrcení povstalců a spálení města i s pevností na popel.”

Strážný vstoupil do trůnní síně. Jeho tvář byla bledá, byl sám.

„Kde je Cassi?” naléhal Maril.

Strážník si olízl rty. „Můj pane, myslím, že bude lepší, když se podíváte sám.”

Maril na nešťastného strážného ostře pohlédl. Pak se s kletbou zvedl z trůnu a vyšel ze síně.

Lages stál v prázdné audienční síni s rukama složenýma na široké hrudi a se zachmuřenýma očima. Vraštil čelo v úvahách. Tolik změn během jediné hodiny mu v hlavě nadělalo pěkný zmatek. Ráno byl ještě vězněm, nemohoucně očekávajícím výkon trestu. Ještě nebylo ani poledne -a byl svoboden, s navráceným postavením, pověřený velením císařské flotily, s příslibem nástupnictví po císaři. Sláva a moc ho očekávaly, jen si je vydobýt. Bohové mu dali možnost pomstít se na Efrel, dosáhnout svého štěstí na císařském trůnu a manželství s M’Cori. Ctižádostivé plány -ale s odvahou a schopnostmi může silný muž dosáhnout čehokoli.

Takže bohové se rozhodli změnit utkaný vzor jeho osudu. Usmál se, když si vzpomněl na proroctví. Kněžka věděla, že ho bohové obdařili přízní.

Lagesúv úsměv se změnil v úšklebek. „Tím se nic nemění, drahý strýče,” zašeptal do stínů. „Dal jsem ti slovo, že budu loajální, dokud nezhyne Efrel. A pak…”

Pouze stíny zaslechly jeho neveselý smích.

XIV.

…a jen jeden odešel

Cassi otevřel jedno oko a spatřil hedvábná prostěradla a husté kožešiny pokrývající jeho lože - otevřel i druhé a spatřil luxusní zařízení svých komnat. Zívl a protáhl své znavené svaly a ztuhlé údy. Byl v císařském paláci v Thovnostenu. Už ho nikdo nestíhal.

A byl bohatý. Cassi se poškrábal v porostu na své ostré bradě a zamyslel se nad rozsahem císařovy velkodušnosti. Od nynějška povede život aristokrata - žádné potulování po ulicích Thovnostenu. Bude žít ve skvělé usedlosti, opíjet se, dobře jíst a dobře spát a starat se jen o to, jak zabránit svým někdejším druhům, aby ukradli jeho klenoty a drahý nábytek.

Cosi ho probudilo. Zahleděl se ke dveřím své komnaty. Netisten Maril nastavěl okolo dost stráží, aby zadrželi i armádu. Bezpečnost byla příjemná, ale ted Cassi chtěl pouze spát. Nemohli by ti hlupáci dělat méně hluku…

„Pane? Probudil jste se?” Strážný stál v pozoru na prahu.

Cassi se těšil pohledem na člena císařské stráže, který ho oslovoval takovým způsobem. Zkřivil rty k odpovědi.

..Ted už ano. Co je?” Tónem vyjádřil, že by bylo lepší, kdyby ho nevyrušovali kvůli nějaké maličkosti. „Někdo vás chce vidět, pane.”

„Řekni mu, aby vypadl,” zívl Cassi. Muž v jeho postavení nemůže přijímat neznámé hosty, a kdyby po něm zatoužil Maril, strážní by nebyli tak obezřetní.

„Ale já bych byla raději, kdybyste to kvůli mně odvolal, můj pane,” zapředl nový hlas.

Cassi si sedl. Spánek byl poslední věcí, kterou měl teď na mysli.

„Posílá mne za vámi Netisten Maril,” usmívala se. „Líbím se vám?”

Byla pružná jako tanečnice, její pevnou postavu obepínaly přiléhavé záhyby průzračného hedvábného roucha, do kterého byla oděna. Vlasy měla krátké a silně nakadeřené, výstředně zbarvené do odstínů podzimního listí. Její tvář byla stejně vážná a koketní jako tvář dítěte a její nehty dlouhé a červeně nalakované. Cassi usoudil, že jí bude sotva patnáct.

„Pojď sem,” vycenil na ni zuby.

„Pane, naše rozkazy nám nedovolují vpustit sem kohokoli krom samotného císaře,” protestoval strážný. „Je tu nebezpečí…”

Dívka se zachichotala překvapivě hrdelním tónem. „Vypadám tak nebezpečně, pane?”

Prsty s červenými nehty škubly za zapínání jejího zlatožlutého roucha. Záhyby hedvábí splynuly dolů k jejím kotníkům. Byla bílá a ohebná jak vrbový proutek a vzory podzimních barev pokračovaly po celém jejím těle. Nenucené vytočila piruetu.

„Bojíte se mne, pane?” usmívala se. „Ukrývám snad někde zbraň?”

„Pojď sem,” zval ji Cassi nezřetelně.

Strážný se vmísil. „Pane, naše rozkazy nedovolují…”

„K čertu s tvými rozkazy, hlupáku!” ušklíbl se Cassi. „Můj přítel, Netisten Maril, mi posílá důkaz své přízně. Tak vypadni!”

Smála se, když zavírali dveře. „Co vás potěší, můj pane?” Vystoupila ze své hromádky hedvábí a přitančila k němu jako nějaký fantastický motýl.

„Něco spolu vymyslíme, ty a já,” ušklíbl se Cassi a udělal jí místo na posteli.

Byla skvělá, toho si Cassi musel všimnout. Po chvíli ji vyzdvihl do polohy jízdmo. „Maril dokazuje svou vděčnost dobrým stylem,” vydechl mezi polibky. „Achch… Pozor na nehty, čubko! Záda mám spálená a prosolená jako námořník… Achch…”

Její dech se náhle zrychlil a nehty se zaryly do kůže na jeho zádech. „Nenazývají snad tuto extázi malou smrtí?” vzdychla a kousla ho do ucha.

Cassi cítil, jak ho rozechvěl orgasmus. Ještě stále byl zmámený a otřesený, když jed, zaschlý pod jejími drásajícími nehty, zažehl jeho cévy konečnou agónií.

Dívka slízla pěnu z jeho mrtvých rtů, a když zvolna míjela stráže, mrkla na ně.

V.

Věž na úsvitě

Noční nebe bledlo blížícím se úsvitem. Dvě postavy stály bok po boku na věži před branou thovnostenského přístavu a sledovaly pohasínající hvězdy. Lages stál vzpřímeně a pyšně, jako by měsíce jeho uvěznění byly jen zlým snem, na který už zapomněl. Mladík vypadal skvěle ve své postříbřené zbroji, křížové helmě a nachovém plášti císařského generála. M’Cori stála tiše v objetí jeho paže, když první paprsky úsvitu rozzářily kaskádu jemných světlých vlasů splývajících jí na ramena. Nádherný plášť z bílého hermelínu, sepjatý pod jejím jemným hrdlem smaragdovou jehlicí, ji chránil před chladným mořským větrem. Vítr jí tiskl šat ke štíhlému tělu a vháněl prameny vlasů do jejího patricijského obličeje. Byla křehká a krásná jako nějaká vybraná porcelánová bohyně - bledá a zlatá, s očima stejně zelenýma jako moře pod nimi.

„Svítá,” pravil Lages prostě.

„Svítá. A ty musíš vyplout.” M’Cori pohlédla dolů na flotilu, zmítající se na kotvách pod nimi. Pomalu počítala, slabiky zvolna plynuly s každým výdechem. „Pouze dvacet čtyři lodí. Příliš málo na střetnutí se zrádnou flotilou té čarodějnice.”

„Jsou to všechny válečné lodě, které jsme mohli připravit v tak krátké lhůtě. Za měsíc bychom mohli mít dalších sto, ale Efrel by také stačila zmobilizovat své síly. Bude nejlepší zaútočit hned, dokud její přípravy neskončily. A nezapomeň - naše plavidla, to jsou všechno válečné lodi první třídy, dobře ozbrojené a obsazené vycvičenými vojáky. Proti nám se postaví tlupa nedisciplinovaných odrodilců. Škoda, že Cassi neměl příležitost povědět nám vše, co věděl. Z toho, co naznačil, plyne, že jejich flotila se pravděpodobně skládá z hrstky skutečných válečných lodí a sbírky rozmanitých kupeckých lodí a bárek narychlo upravených k převozu vojsk a zásob. Smeteme je z hladiny.”

Nezdálo se však, že by sdílela jeho sebedůvěru. „Znovu tě ztrácím, nejdražší-znovu po tolika týdnech věznění. Lagesi, lhala jsem ti - byla jsem si jistá, že otec má v úmyslu tě zabít. Nakonec by to udělal, kdyby tě nepotřeboval k boji s Efrel.

Ted jsi svobodný. Svobodný - jen proto, abys mne znovu opustil, po pouhých několika dnech společného štěstí. Téměř bych si přála, abys zůstal v cele. Tam jsi byl v bezpečí a mohla jsem tě navštěvovat, kdykoli jsem si přála.”

Lages se k ní obrátil. „Jako oblíbený ptáček v klícce! Něco, čemu bys mohla přinášet sladkosti a květiny! Muž dává přednost smrti před takovou existencí!”

Ovládl se. Neměl v úmyslu na ni křičet. U Hormenta! Obávala se jen o jeho bezpečnost. Její matoucí nelogičnost ho občas rozčilovala. Chystal si omluvu - ale protože se cítil nepříjemně, neřekl nic. Místo toho pohlédl na nebe a zjistil, že musí odejít.

„Miluji tě, M’Cori,” zašeptal.

Ovinula své bílé paže kolem jeho pancířem chráněných ramenou a zoufale se k němu přitiskla. Po chvíli se musel jemně vymanil z jejího objetí. Cítil prudkou touhu zmocnit se jí - a současně prahnul po tom odpoutat se od ní. Lages sestoupil dolů z věže a vydal se k přístavu.

M’Cori, celá v slzách, pozorovala, jak flotila odplouvá.

XVI.

Vize černého Prométhea

Hluboko v čediči pod Dan-Legeh se skrývala tajná komnata vládkyně Efrel. Jen málo lidí sem přicházelo z vlastní vůle a ještě méně jich odcházelo. V té temné hrobce - velké dutině, zručně vytesané v kameni, kde blikající koše řeřavého uhlí vrhaly to nejjasnější světlo, jaké tu kdy zářilo -Efrel provozovala svá kouzla a experimenty černého umění. Od dávných věků vládcové Pellinu užívali podzemní síň k tomuto proklatému účelu a prostorná místnost byla poseta pozůstatky po zlých skutcích, zapomenutých už před staletími.

Místnost byla vlastně velikou stinnou jeskyní, v nevelkých vzdálenostech od sebe stály objemné olejové lampy, z nichž většina už nebyla rozsvícena celá staletí. Stály na trojnožkách dosahujících poloviny lidské výšky a mnoho galonů oleje plnilo jejich nádrže, aby sytily plápolající plamínky. Střed komnaty zabírala široká tůň plná inkoustové vody - zrcadlově černou hladinu obklopovala nízká zídka s podivnými basreliéfními rytinami. Kolem tůně se tyčily sochy velikosti člověka, představující jakési mořské démony s oplzlými chapadly. Náhodný návštěvník by si mohl pomyslet, jestli nenarazil na svatyni nějakého zapomenutého ďábelského kultu, jehož vyznavači se obrátili v prach spolu se svými bohy. Tůň odrážela světlo pochodní jako leštěný černý jantar a odhadnout její hloubku nebylo možné ani podrobným prozkoumáním. Musela být velice hluboká, protože její hladina stoupala a klesala s přílivem a odlivem -což ukazovalo na propojení s mořem.

Kolem té kruhové tůně byla rozmístěna zařízení a parafernálie Efreliných nadpřirozených zkoumání - podivně vázané svazky zakázaného vědění, zvláštně tvarované alembiky, retorty a jiné alchymické nádobí, fióly naplněné prášky, elixíry a zachovanými předměty pochybného původu. Poskvrněné, ale čerstvě naolejované mučící nástroje byly nejméně odpornými předměty v místnosti.

Efrel nebyla sama. Před ní, uvězněné v prostoru pečlivě namalovaného pentagramu, se zvedaly hadovité smyčky jejího domácího démona - příšerně zlovolného stvoření, přivolaného Efrel z jiné roviny existence. Démon nebyl pro Efrel ani v této místnosti cizincem. Čarodějka často vyvolávala svého monstrózního miláčka, aby získala vědění, jež jí nemohl poskytnout žádný lidský zdroj. Proto přivolala tuto stvůru i tentokrát.

Pentagram odolal všem pokusům uniknout na svobodu. Zklamaný démon se přestal namáhat. Upřel pohled na triumfující čarodějku a promluvil drsným šeplavým hlasem: „Vidím, že jsi uspěla a získala Kanea na svou stranu. Vypadá to, že bude ve tvých službách velmi energický. Jak ti vyhovuje jako tvůj nový milenec?”

Efrel se démonovu zlomyslnému bodnutí jen usmála.

„S tvým doporučením jsem zcela spokojená. Kane je přesně ten muž, jehož potřebuji pro tento podnik. Udělil mi neocenitelné lekce v umění zrady, zavedl do mého loďstva novou strategii a taktiku a promyslel všechny aspekty mého povstání s nesrovnatelnou dovedností.”

Zmlkla a pak se vrátila k důvodu evokace. „Ale Kane se mi zdá být víc než lidský. Kane, to je unikátní kombinace - muž s neuvěřitelnou silou, nezlomnou odvahou, geniálním intelektem, a navíc je zlý do morku kostí. V jeho očích je něco nelidského - jsou poznačeny znamením vraha, nebo všechny mé instinkty lžou! Ano, Kane se mi výborně hodí. Smrtící zbraň, to je jisté - a stejně zrádná jako nebezpečná. Použiji Kanea, ale neuvěřím mu ani slovo.”

Démon se výsměšně rozesmál. „Chápu - svůj k svému. Můžeš si být ale jistá, že ho zvládneš? Divil bych se.”

Efrel zlostně odsekla: „S Kanem si poradím. Je to pouze muž - přes celé svoje černé srdce a dlouhý život. Ten hlupák má sotva ponětí o zlomku mé moci, zatímco já vím, kým je Kane doopravdy. Nedokáže před Efrel skrýt žádné tajemství!

Ale právě proto jsem tě vyvolala. Dosud jsi mi toho o Kaneovi pověděl jen velice málo. Pouze to, že Rudý Kane, vládce pirátů, stále žije a že je to jediný muž, který pro mne vybojuje vítězství, a že je k nalezení na lartroxijském pobřeží. Dnes chci celou tuto seanci zasvětit tomu, abych zjistila všechno, co se ho týká. Teď mi řekni kdo - nebo co - je Kane? Co dělal po všechna ta desetiletí od doby, co terorizoval císařství? Kým byl, než se objevil na našich panstvích, aby vedl své pirátské hordy k získání vlády skrze krveprolití? A jak unikal smrti po ta dvě Století?”

Démon se znovu rozesmál. „Je tu ještě mnoho věcí, které

0 Kaneovi nevíš. Dokonce i v mém světě existují tajemství spojená s Kanem, která se vymykají naší moudrosti. Ale

i vypovězení toho, co víme jistě, by trvalo mnohem déle, než mne zde udrží tvá evokace. Ale dokud zaklínání trvá, povím ti alespoň něco o člověku, kterého jsi přivolala z minulosti.

Podrobuji se tvým příkazům. Hleď, předvedu ti jen pár obrazů minulých událostí z Kaneovy fantastické historie.”

Obrysy podzemní komnaty začaly náhle mizet. Masivní lampy, groteskní sochy, okrouhlá tůň, mučící nástroje a čarodějnické vybavení - to vše se jí rozplynulo před očima a zmizelo v temnotě. Jako by Efrel stála v závratném středu nekonečného zapomnění, jako by byl v kosmické temnotě viditelný pouze sarkastický démon.

Potom se z chaosu začalo tvořit světlo. Před čarodějkou se zformovaly chvějivé obrazy, svíjející se kaleidoskopické vzory času. Záblesky před jejíma očima byly zmrazenými okamžiky minulosti - kratičké výjevy z Kaneovy minulosti, vytržené z věčnosti démonovými nadpřirozenými silami a promítnuté do jejího vědomí.

Efrel viděla Kanea, jak utíká pobořeným městem se štíhlou dívkou po boku. Za nimi se hnal tucet odporně vypadajících banditů - na jejich krutých tvářích se zračil triumf, když popoháněli své koně za uprchlíky. Věže města byly stržené a zřícené, domy zpustošené a vypálené. Obzor byl podivně blízký, jako by město stálo na vrcholku nad nížinou. Sutinami zavalené ulice poskytly Kaneovi nakrátko převahu nad jezdci - a jen co jim na okamžik zmizel z dohledu, vpadl do temných dveří a dívku vtáhl za sebou.

Kane ležel nahý na práchnivějícím loži v místnosti, do níž pronikalo oknem pokrytým zaprášenými pavučinami měsíční světlo. Za oknem čněly rozpadající se valy pevnosti, která se už celá desetiletí jakoby ve spánku bortila. V údolí pod ní se nejasně rýsovala opuštěná vesnice. Vypadalo to, že si Kane vůbec nevšímá rozkladu okolo sebe, ležel tam, churavý, jako ve snách. A zatuchlou komnatou se k němu blížila žena s bledou pletí, jejíž porcelánovou postavu halilo zetlelé hedvábí. Měsíční světlo se bíle odráželo od jejích dlouhých tesáků, když se usmála na toho, který ji očekával.

Šrámy pokrytý Kane zápolil v zuřivém souboji s démonem zvícím dvojnásobku jeho výše. Skřetové, ne větší než loutky, uskakovali před dusajícíma nohama zápasících -a bodali Kanea kopími ostrými jako břitva. Několik skřetů leželo rozdrceno a přetrženo na rudé hlíně. Za nimi bylo vidět ke skále připoutanou nahou dívku, která s hrůzou sledovala boj. Pusté skály z černé horniny obklopovaly postavy a v útesu za nimi zela černá jeskyně, zdálo se, jako by vedla do nitra země. Kaneův meč se zlomil, a tak zoufale máchal zubatým pahýlem - zatímco volnou rukou odstrkoval démonovu tlamu.

Kane se kradmo plížil pustými ulicemi města, kde do temnot nezářilo z žádného okna ani trochu světla. Nebylo tu ani stopy po ničení, ale domy jakoby tu stály opuštěné po řadu let. Tu a tam měsíční světlo ozařovalo hromádky vyschlých kostí. Za Kanem postupovaly pochodně, půl tuctu ponuře vypadajících mužů ho následovalo mrtvým městem.

Noc explodovala v chaosu krveprolití a plamenů. Kane kráčel vydrancovanými ulicemi města s rudým mečem v ruce - dunivě se smál tomu, jak jeho pirátská horda řádila kolem. Barbaři vyráželi dveře domů a masakrovali vše, co se jim postavilo do cesty. Vyjící válečníci pobíhali po ulicích, obtíženi skvosty a kořistí. Ženy a děti podřezávali vedle jejich mužů a otců, zatímco mladší děvčata, nahá a křičící, odnášeli do temnot. Kane sebral okoloběžícímu pleniteli láhev vína a vylil její obsah na svou rozesmátou, zakrvácenou tvář.

Kane běžel vzhůru po dlouhých schodech pronásledovaný slintajícím stvořením s bílou srstí. Byl to napůl člověk, napůl vlk. Pod nimi bylo vidět hradní síň s převrácenými stoly a podlahou zrudlou krví. Všude byla roztrhaná a pobitá těla desítek mužů a šedých vlků. Na vrcholku schodiště se Kane náhle obrátil a vrhl se na ohromného vlkodlaka. Muž a vlk, sevřeni v drtivém objetí, se valili zpět dolů po schodech - téměř u paty schodiště přerazili zábradlí a dopadli na podlahu síně. Ohromující náraz je od sebe oddělil. Kane otřeseně vytřepával bolest z hlavy, když vlkodlak vycenil své zrudlé tesáky a vrhl se na něj.

Třpyt hvězd zaléval věž tyčící se do výše na nočním nebi. Kane, oděný do roucha s fantastickými vzory, se skláněl nad stolem, který byl plný podivných svazků a svitků popsaných rezavě červeným písmem. Něco si mumlal, když studoval stránky výkresů a výpočtů. Často nahlížel do temných knih nekromantských učení, jež měl před sebou. Důmyslná soustava pentagramů a okultních symbolů pokrývala větší část stěn věže. V jednom koutě plakala vystrašená dívka, spoutaná okovy.

Kane seděl na obrovitém obsidiánovém trůnu, na hlavě korunu z nebroušených drahokamů. U jeho nohou ležel mručící lev, který cenil zuby na dvořany blížící se k trůnu. Jejich způsob oblékání byl cizí, stejně jako rasa, k níž náleželi. Kaneovu tvář zkřivil hněv, z jeho rtů vycházely podivné slabiky, jako by něco nařizoval všem těm, kteří se shromáždili před jeho trůnem. Po jeho slovech zavládlo v jejich řadách zděšení - ale když Kane hněvivě vyskočil a pozdvihl své žezlo, jako by to byl palcát, odplížili se pryč.

Kolébavá stvoření velikosti člověka, připomínající křížence člověka a žáby, stála ve zničené komnatě jakési předlidské stavby a sledovala Kanea. V blanitých rukách svírala veliké bronzové meče a číhala ve stínech popraskaných a nakloněných zdí. Většinu podlahy pokrývala slizká voda a masité výhonky bujely v zubatých otvorech, aby co nejrychleji zahalily nejasně se rýsující stroje neznámého druhu. Střed síně zabíral gigantický krystal - pochmurná koule, mající téměř sto loktů v průměru a utvořená z hmoty, která připomínala krvavín. Nachové žilky krystalu náhle jakoby vzplály životem. Oslepující záblesky jiskřící energie vyšlehly z dlouho ucpaných trubic přístrojů, což přinutilo obojživelná stvoření v hrůze couvnout. Příšerné zelené světlo s červenými žilkami vystřelilo z hlubin probuzeného krystalu a omylo Kanea svým ohněm.

Kane stál v něčem, co vypadalo jako jeskyně táhnoucí se donekonečna hluboko pod zemí. Hrotité stalaktity visely jako černá mračna z jeskynní klenby, vzdálené snad celé míle. Obzor kolem něj se ztrácel za dýmající planinou plnou roztříštěných skal a zejících lávových jam. V té hrůzné vidině Pekla nebyl Kane sám. Obklopovala ho temná stvoření pochybného půvabu - bizarní démoni s blanitými křídly a krásnými tvářemi, prozářenými zlou moudrostí. Kroužili kolem Kanea a jejich postoj vyjadřoval zčásti hrozbu a zčásti zvědavost. Kane hovořil horlivě s tím, který vypadal jako jejich vůdce - vysoká démonická postava dokonalé krásy a dokonalého zla, jeho oči zářily jako žlutá slunce.

Kane válející se po podlaze fantastického chrámu v zápase s jiným mužem před dýmajícím oltářem. Kaneovy oči divoce planuly touhou po vraždě, jak zápasili na kamenech. Jeho mohutné dlaně svíraly hrdlo soupeře - který už jen slabě máchal rukama po Kaneově usmívající se tváři. Zsinalá tvář muže, kterého škrtil, překvapivě připomínala Kaneovy vlastní hrubé rysy.

Takové obrazy probíhaly Efrelinou myslí s ohromující rychlostí - objevovaly se a mizely téměř rychleji, než mohla rozeznat podrobnosti. Byl to vír obrazů, které pokračovaly dál a dál - některé jen na okamžik ukázaly Kaneovu tvář, jiné předváděly celé scény a trvaly třeba i minutu. K Efreliným uším dospěl skrz tu fantasmagorii démonův skřípavý hlas - zatímco se snažila porozumět znehybnělým okamžikům neuvěřitelné ságy o Kaneovi, vypuštěným z pohřebiště věčnosti.

„Dvě století - to pro Kanea nic neznamená. Roky jsou pouhými okamžiky pro člověka, který viděl plynutí věků, vzestup a pád říše, lidstvo vynořující se ze svého dětství a starší rasy odcházející do temnot. Kanea jsi podcenila -jak ted vidíš, Efrel. Není jen pouhým vládcem pirátů, který díky rozmaru osudu přežil víc než sobě vymezenou dobu. Nikoli, Efrel! Pirát, zloděj, žebrák, král, čaroděj, válečník, učenec, generál, bard, zabiják - sehrál už myriády rolí. Tento muž. který počítá století, jako by to byly roky, byl už leckým během svého nekonečného putování.

Kane byl jedním z prvních skutečných lidí - zrozených do nepřátelského světa podivných prastarých bytostí. Ve světě úsvitu lidství se postavil pomatenému bohu, který stvořil jeho rasu - při experimentu, který daleko překonal očekávání onoho stvořitele. Ten zmatený stařičký bůh neuspěl, když se snažil stvořit rasu nemyslících tvorů, jejichž jediným smyslem existence bude obveselovai ho a těšit. Téměř by se mu to podařilo, kdyby Kane nepovstal proti tomu dusnému ráji a nedohnal mladou rasu k projevu svobodné vůle. Zabil vlastního bratra, který se chtěl postavit proti jeho kacířství, čímž mladé lidstvo poučil nejen o povstání, ale i o násilné smrti. Bůh, znechucený selháním svého zvráceného plánu, opustil svůj výtvor. A za svůj odpor byl Kane proklet a odsouzen k nesmrtelnosti - odsouzen k bloudění po tomto světě ve stínu násilí a smrti. Jeho marné putování skončí tehdy, až se sám stane obětí násilí, jež jako první na světě uskutečnil. A aby bylo možné odlišit Kanea od zbytku lidstva, jehož, se zřekl - má ty pekelné oči - oči vraha -Kaneovo znamení!

Po staletí putuje z místa na místo a kdekoli se zdrží, přináší s sebou smrt a zkázu. Je zvěstovatelem smrti - pánem chaosu. V jeho pravé povaze je rvát se, zabíjet a ničit. Což to nebyl právě Kane, který první předvedl vraždu nově zrozené rase? Tento Kane, Efrel, je muž, jehož sis zvolila jako svého spojence.

Přirozené, Kane je stále člověkem - a ocelové ostří, vražené do jeho srdce, ho zabije stejně jako každého jiného člověka. Ale přesto není tak docela lidský. Přirozená smrt mu nehrozí a jeho tělo od chvíle prokletí nezestárlo ani o hodinu. Rány se mu rychle hojí a tělo se vrací do stavu, který měl v okamžiku prokletí. Může ho zastihnout pouze násilná smrt a Kane se prozatím vždycky ukázal příliš silným pro ty, kteří měli v úmyslu ho zničit. Neboť násilí a smrt jsou pravým živlem pro tohoto muže, v nich je mistrem.

Ale žádný člověk nemůže žít celá staletí a zůstat zcela lidský. Jeho mysl je plná zkušeností a moudrosti věků. Viděl věci, o kterých ostatní mohli jen snít, okusil vědění, které by mohlo zbavit zdravého rozumu kteréhokoli jiného muže. Neboť on není příčetný v tom smyslu, jak tomu rozumí tvůj svět. Kaneovy myšlenky se nepodobají myšlenkám jiných mužů, protože on vše vidí v perspektivě celých staletí. Životy jiných jsou pouze drobnými záblesky světla. Čas pro něj stojí na místě a vše, co považuješ za stálé, Kane pojímá pouze jako trvale se měnící jevy. Pro Kanea zůstává stálá jenom jeho vlastní existence a jediné, co ho pohání, je snaha učinit svoji nekončící existenci alespoň snesitelnou. Jeho motivy jsou neodhadnutelné, jeho postupy jsou pro lidskou mysl nepochopitelné - neboť on žije ve světě stálých změn, v němž pouze on zůstává jedinou neměnnou silou.

Takže takový je ten, jehož jsi se rozhodla použít pro dovršení své pomsty. A Kane jistě dokáže dosáhnout všeho, co si přeješ - nelhal jsem, když jsem ti doporučil, abys ho vyhledala. Kane je tvá zbraň, manipuluj s ním, jestli to dokážeš. Jen si pamatuj, že žádný pentagram nedokáže zadržet démona, jehož jsi vyvolala. Střež se, Efrel - ani sama královna noci si netroufá rozdmýchat svůj oheň kometou!”

Démon se na závěr výsměšně zasmál a zmizel. Temnota nekonečna explodovala do konečného víru obrazů a pak praskla jako kosmická bublina. Komnata byla stejná jako předtím, jedinou změnou byl pustý pentagram.

Efrel, otřesená tím, co jí netvor zjevil, zůstala sedět osamocena v setmělé síni, přemýšlela o tom, co se dozvěděla, a proklínala nespolehlivost pomoci démonů. Zneklidněně si připomněla svého předka, který požádal, aby byl zahrnut bohatstvím - a byl pohřben pod lavinou zlata.

Konečně se sebejistě usmála. Koneckonců, Kane se při svých potulkách nikdy s Efrel nestřetl. Zašeptala do temnot: „Tak tedy! Těchto vědomostí se nemusím bát, stanou se mou silou. Jestliže znám Kaneovo tajemství, mělo by být snazší skoncovat s ním, až budu vědět, že je to nutné. Jen ať mi ale nejdřív dobyde císařství - potom přijde čas vyzkoušet jeho nesmrtelnost!”

XVII.

Volání do boje

Kane se strojil do své bojové výbavy pohyby, které byly díky dlouhé praxi jisté a rychlé. Ačkoliv se právě probudil, pohyboval se po chladné, úsvitem ozářené místnosti, jako by byl vzhůru už celé hodiny. Když si oblékal drátěnou košili, zamyslel se - kolikrát už to dělal? V kolika bitvách ho úsvit zastihl v přípravách na boj? Ne v tolika, aby se neobjevilo známé mrazení v útrobách. Když si nasazoval chrániče holení, přemítal, zdali ho vůbec někdy opustí pocit nejistoty v posledních minutách.

Přes rameno zavolal na Efrel: „Kdy se očekává, že nás dostihne císařská flotila? A známe její přesnou sílu?”

Zdálo se mu, že ho Efrel pozoruje s neobvyklou důkladností, ze svého křesla v temném koutě ložnice. „Podle mých informací jejich flotila vyplula na úsvitu před pěti dny,” odvětila čarodějka, „a plula pod příznivým větrem až do včerejšího bezvětří. Když budeme předpokládat, že se poženou největší možnou rychlostí, aby nás zaskočili, mohli by vplout do našich vod někdy mezi dnešním a zítřejším ránem. Pokud jde o jejich flotilu, můj informátor napočítal čtyřiadvacet válečných lodí první třídy - z toho jedenáct trirém.”

„Velí jim Netisten Maril?” tázal se Kane, zatímco si nasazoval chránič holeně i nad druhou botu. Nad chrániči holení ochraňovaly kolena a stehna mezi dolním okrajem drátěné košile a vrcholky vysokých bot kalhoty ze silné kůže.

„Ne. Mí zvědové mi sdělili, že se císař usmířil se svým synovcem Lagesem a poslal ho sem místo sebe. Jak znám Marila, ve stáří se stal opatrnější - nebo spíše doufá, že Lages s mou flotilou zničí i sám sebe. V každém případě se teprve nyní dozvěděl o mém spiknutí - takže se pokouší zasáhnout dřive, než mé plány dozrají. Proto ta relativně malá flotila.”

Kane zabručel a zavěsil si na záda svůj těžký obouruční meč. Na okamžik zvažoval, jestli ho nemá vyměnit za kratší čepel pro boj z blízka - při něm, v tlačenici těl, je kratší pohyblivější ostří výhodou. Ale velký meč byl skvěle vyvážený a on si byl jist, že s ním jeho paže dokáže neúnavně máchat. Nakonec se rozhodl, že jeho delší dosah může být taky užitečný.

Pokračoval v hovoru: „Víš jistě, že je to veškerá síla jejich útoku? Mohl by to být jen předvoj větší flotily. Zkusí nás vylákat a…”

„Ne. Tato flotila je vše, co Maril vyslal. Mobilizace celého císařského loďstva by mu zabrala celé týdny. V každém případě mne mé zdroje ujišťují, že k Pellinu nemíří jiné nepřátelské válečné lodi.”

„Kde je k čertu Alremas?” zabručel Kane, zatímco si vybíral dlouhou dýku s plochým ostřím vyváženou tak, aby jí bylo možno vrhat. „Tvůj zdroj se mi zdá překvapivé sebejistý. Zajímalo by mne, jestli padne jeho hlava, když udělá chybu? Kdo je tím tajemným informátorem tentokrát - další z tvých démonů?”

„Ne démon.” Efrel se afektovaně zasmála jeho nevědomosti. „Ale stvoření z této roviny existence - stvoření, která žijí na skrytých místech tohoto světa a k jejichž tajemství proniklo jen velmi málo lidí. Sledují naše hloupé války, aniž by o tom mělo zapomnětlivé lidstvo sebemenší ponětí. Odvážíš se hádat? Ujišťuji tě, Kane - mé informace pocházejí od stvoření stejně cizích lidskému druhu jako jakýkoli démon z vnějších dimenzí!”

Zmlkla, aby ho pokoušela. ,,Ale víc ti řeknu až jindy. Efrel nesděluje svá tajemství, pokud to není nezbytné.”

Imel vtrhl bez dechu dovnitř. Odpadlík neklidně zápolil se zapínáním svého nádherného kyrysu. Škubl sebou při myšlence, jak bude karmínový email a zlaté vykládání vypadat na konci dne, ale aspoň si mohl být jist, že bude imponující postavou - ať vítězem, nebo mrtvolou.

„Byli zburcováni všichni důstojníci?” vyštěkl Kane - hněv, který cítil vůči Efrel přenesl na Imela.

„Ano. Dohlédl jsem na to osobně.”

„A mužstvo?”

„Trubači vytroubili svolání do boje ve všech křídlech kasáren a flotila byla také informována. Námořní pěchota bude v pohotovosti na palubách během hodiny. Mezitím se nám podařilo zburcovat celé město. Když vše zvážíme, jde to docela dobře.”

Kane se na Imela, stále si upravujícího kyrys, zamračil. „Doufám, že v té věci umíš plavat - ve vodě si to nestihneš sundat. Dobrá - jdi dohlédnout, aby vše probíhalo co nejplynuleji. Lages a císařská flotila tu mohou být během několika hodin a já bych chtěl, aby každá dostupná loď měla plnou osádku a byla připravena utkat se s nimi. Takže se do toho pusť a přestaň se šlechtit! A jestli uvidíš Alremase. řekni mu, aby sem pohnul zadkem!”

„Ano, pane!” zasalutoval Imel. Vyrazil hbitě z místnosti a málem se srazil s Arbasem. Zabiják obratně odskočil na stranu a vstoupil do místnosti s tichou kletbou na rtech.

„Konečně bojová pohotovost, Kane? otázal se Arbas. „Myslel jsem, že budeme mít víc času. Nezkomplikoval nám to ten zatracený špicl?”

„Vypadá to, že ano. Ale sotva jsme to mohli dále skrývat. Maril naštěstí neposlal celou císařskou flotilu, ale přesto to bude riziko. Chtěl bych tě mít s sebou na Ara-Tevingu -chci mít za zády někoho, komu mohu věřit. Mezitím prověř, jak probíhají přípravy. Tvůj kámoš Imel ti bude vděčný za každou pomoc, ale hlavně mě upozorni, kdyby byly jakékoli problémy.”

Když Arbas odešel, Kane se obrátil k Efrel, „Teď uvidíme, jak se mi podařilo během posledních týdnů dokopat tvé loďstvo do formy. A nestarej se o polní soud, kdyby se mé vedení ukázalo neefektivní. Ale vraťme se k mé předchozí otázce. Říkáš, že tvé informace o Marilově flotile pocházejí od těch nelidských spojenců, o kterých se stále zmiňuješ. Zdá se mi nesmyslné, že je zahaluješ tajemstvím dokonce i před svým generálem. Ale to je tvá věc. V každém případě doufám, žes je pozvala na pomoc proti Lagesovi - budeme potřebovat každou nadpřirozenou sílu, jíž velíš.”

Efrel pominula jeho popichování. „V této bitvě se musíš spoléhat výhradně na vlastní síly, Kane. Jak víš, císařská flotila bude zabezpečena proti všem běžným kouzlům. A ještě není čas, abych vyvolala síly, o kterých se často zmiňuješ. Jinak bych tě vůbec nepotřebovala, nebo ano?”

Kane se chtěl dohadovat dál, ale v tu chvíli nenucené vstoupil do místnosti Oxfors Alremas.

„Tak. konečně jsi se dohrabal k tomu, abys sem laskavě přišel!” zabručel Kane.

Alremas se na něj zuřivě podíval. „Nejsem zvyklý, aby mne někdo honil jako obyčejného vojáka. A neposílej za mnou příště toho odpadlického parvenua! Mohu být donucen postoupit ti protentokrát své postavení, ale nezapomeň, že jsi velení pouze usurpoval…”

Povšiml si Efrel a ovládl se. „Dobré ráno, má královno,” oslovil ji klidně.

Efrel se vztyčila. „Dobré ráno i tobě, Oxforsi Alremasi.” A odkulhala ke dveřím. „Mám teď co dělat a tak tě opustím, Kane. Jsem si jistá, že ti Alremas plně pomůže. Není to tak Alremasi?” usmála se na něj s hrozivostí hada a odbelhala se ke schodům.

Vypadalo to, že Alremase opustil všechen odbojný duch, když se otupěle otočil ke Kaneovi.

„Tak před námi,” začal Kane, „pokud mám tvou laskavou pozornost, je bitva, kterou bychom měli svést. Lages velí flotile nějakých čtyřiadvaceti válečných lodí, která sem dorazí během pár hodin. Téměř polovina z nich jsou trirémy a všechno jsou to bojové lodi první třídy. Jak víš, nemohli jsme se odvážit shromáždit naše síly v obavě před odhalením, takže v tuto chvíli můžeme zmobilizovat pět trirém a sedm dalších válečných lodí. Dodej k tomu dvacet šest přestavěných obchodních lodí, bárek a menších plavidel -a zůstane nám zatraceně malá flotila ve srovnání s císařskou. Navíc mi Efrel řekla, že nám tentokrát nemůže pomoci žádnými skrytými silami, které, jak se chlubí, ovládá.

Boj tedy bude víc než vyrovnaný a budeme potřebovat každou dostupnou loď i muže. A já je chci mít v pohotovosti co nejrychleji. Nechci, aby nás Lages zastihl v přístavu. Vyplujeme a počkáme na něj na otevřeném moři, kde můžeme počítat s dostatkem místa na manévrování. Jestli ta slátaná flotila dokáže postupovat podle plánu, který jsem s ní nacvičoval, mohli bychom být schopni vtáhnout Lagese do daleko nebezpečnější hry, než si představoval.

Naplánovali jsme si to předem do nejmenších podrobností, takže víš, co máš dělat. A teď, u rudých očí knížete Tloluvina, dej se do toho a dohlédni, aby mé plány byly provedeny! Naše osobní spory mohou počkat, dokud nedobydeme Thovnosten. Ohlas se za hodinu na palubě Kelkina pro poslední rozkazy. To je vše.”

Alremas zavrčel cosi, co sotva bylo pozdravem, a odkráčel.

Kane si nasadil přilbu s hřebenem a chopil se své válečné sekery. „Jestli přežiješ dnešní bitvu, budu si s tebou muset poradit sám, Oxforsi Alremasi!” zamumlal a zamračil se na záda pellinského vladaře. Když vycházel, aby přezkoumal přípravy k boji, uvědomil si, že jeho nepřítel nepochybně uvažuje obdobně.

XVIII.

Oheň na moři

S císařskou flotilou se setkali asi hodinu před polednem. Kane pozoroval blížící se flotilu z paluby své vlajkové lodi Ara-Teving. Lages nemárnil čas a bez Efreliných tajemných vyzvědačů by téměř určitě prolomil blokádu povstalců a udeřil na Prisarte dřív, než by se podařilo uchystat jakýkoli efektivní odpor. Lages využil včerejšího bezvětří, nechal vytáhnout lodi na břeh a spustit hlavní stěžně jako přípravu do boje. Jeho vesly poháněná flotila se hnala s drtivou rychlostí.

Kane mohl díky svému teleskopu obdivovat krásu dlouhých válečných lodí - dvojité nebo trojité řady vesel roztínaly vodu ve stále stejném rytmu s velkou silou a kosatky, napjaté větrem, poháněly trupy, zakončené klouny, zpěněným mořem. Poté Kane nevesele přehlédl své vlastní loďstvo - narychlo sestavenou flotilu z renovovaných prastarých plavidel, přestavěných obchodních lodí, s jenom několika válečnými loděmi první třídy, jako byly Ara-Teving a Kelkin. Ale uvědomoval si, že mu to bude muset stačit - byl vděčný alespoň za to, že měl dost času, aby se všechna plavidla postavila do formace asi patnáct mil od přístavu v Prisarte. Bez ohledu na svoji vůli, očekávala Efrelina mladičká flotila útok císařských.

„Co si o tom myslíš?” zeptal se Arbas, stojící Kaneovi po boku.

„Žádná změna. Jestli na nás jejich lodi udeří klínem, ocitneme se ve velice zlé situaci - abych neřekl rovnou, že v beznadějné. Musíme zajistit, aby k nám všechny nedorazily - proto jsem si vymyslel ty speciální bárky. Teď se dozvíme pravdu o té plující artilerii, nad kterou všichni ohrnovali nos.”

Ukázal na deset těžkopádných bárek, které pomalu veslovaly do pozic mírně předsunutých před zbytek flotily. Bárky byly pečlivě přestavěny podle Kaneových nařízení. Trupu každé z nich dominoval gigantický katapult - ne malý kamenomet, jaké mívaly některé válečné lodi, ale mohutný obléhací stroj toho typu, jaký se normálně užíval k dobývání městských hradeb nebo pevností.

Skladiště každé bárky byla zaplněna koši kamení a balvany o stovce liber. Ale krom toho tam ležely i podivnější střely určené pro katapulty - právě do těch Kane vkládal naději na vítězství nad převahou. Speciální balíky z látky, rohoží, dalších hořlavin a slámy byly svázány do koulí o průměru nějach dvou stop. Každý balík byl napuštěn směsí síry a sanytru zamíchanou do smůly, dehtu a jiných hořlavých olejů. Ohnivé koule, zbraň, kterou Kane užíval při dávných obléháních, planuly mohutným plamenem, když se nesly vzduchem, a po dopadu se rozpadaly na tucty planoucích částí. Jediný takový projektil mohl spálit loď nebo zaměstnat větší část posádky bojem s šířícími se plameny.

Jediný další náklad, který těžkopádné bárky vezly, byla osádka otrockých veslařů a skupinka vojáků vycvičených v ovládání katapultu. Tyto lodě byly příliš pomalé a neobratné pro jakýkoli jiný účel než jako námořní artilerie a nemohly veslovat příliš daleko od přístavu, protože na rozbouřeném moři nebyly bezpečné.

Když usoudil, že je císařská flotila na dostřel, dal Kane signál k zahájení palby. Deset katapultů vymrštilo svá dlouhá ramena a zpětný ráz zatlačil bárky nebezpečně hluboko do vody. Déšť kamenů a ohnivých koulí prolétl vzduchem vysokým obloukem vstříc blížící se flotile. Více než polovina daleko minula, ale několik kamenů zasáhlo cíl. Obsluhy katapultů spěšně znovu natáhly své stroje, vložily do smyček projektily a vystřelily ještě jednou.

Druhá salva byla mnohem ničivější.

Ze své vlajkové lodi Mon-Ossa sledoval ohromený Lages, jak byla sousední triréma zasažena dvěma ohnivými koulemi najednou. Planoucí projektily se rozprskly po palubě a lidech šlehajícími neuhasitelnými plameny.

„Plnou rychlostí vpřed!” vykřikl Lages. Bojové praporce předaly jeho rozkaz - zvýšit rychlost. Thovnosijský generál kypěl vzteky, ale jeho flotila stále ještě nebyla na dostřel luků. „Vpřed! Blíž k nim! Musíme se dostat tam, kam jejich katapulty nemohou střílet. Lučištníci! Střílejte, až budeme na dostřel! Umlčte ty proklaté katapulty!”

Masivní kámen zasáhl lavici veslařů za ním a zanechal po sobě jen krvavou změť roztříštěného dřeva a rozdrceného masa. Jeho loď neobratně vplula do cesty jiné - protože otroci na nezasažené straně nepřestali veslovat. Druhá loď proklouzla v nepatrné vzdálenosti - její kapitán se jen tak tak vyhnul srážce. Po Lagesově levici zasáhla menší válečnou loď ohnivá koule, začala z ní vystupovat velká mračna černého dýmu. I z dalších plavidel podél celé klínové formace se valily plameny a pršely na ně další nemilosrdné střely.

Lages hulákal rozkazy a proklínal veslaře za jejich lenivost. Katapulty zahájily palbu ze vzdálenosti dobré půl míle. Proměnily jeho flotilu v planoucí vraky, a stále ještě byly mimo efektivní dostřel lukostřelců. Vesla pěnila vodu a císařská flotila dál plula smrtícím krupobitím.

Kane spokojeně sledoval účinky katapultové palebné přehrady. Katapulty ted už nestřílely salvami, ale ráz na ráz

- tak rychle, jak jejich osádky stačily nabíjet. Několik císařských lodí už bylo zjevně poškozeno - a čtyři lodě, mezi nimi dvě trirémy, nekontrolovatelně hořely. Náhlý svištivý a trhavý zvuk Kanea upozornil, že Lages svým lučištníkům nařídil zahájit střelbu - příliš brzy, neboť jejich první salva padla do moře kousek před zvolna zpět plovoucími bárkami.

„Vpřed!” zvolal Kane. „Klounovací rychlost!”

Bojové praporce předávaly jeho rozkazy na další válečné lodi. Loďstvo vzbouřenců vyrazilo vstříc setkání s císařskou flotilou a Kane nařídil svým lučištníkům připravit se ke střelbě. Za chvíli už bude Lagesova flotila příliš blízko, aby mohly ustupující katapultové bárky pokračovat ve střelbě. A pak se loďstvo vzbouřenců rychle ocitne v dostřelu luků.

Kane se bezstarostně rozesmál - rozpálený rozechvěním z bitvy. Paluby byly posypány pískem, který měl vsáknout krev, aby neklouzala pod nohama. Hlavní stěžně byly spuštěny - náraz při útoku klounem by je totiž srazil na palubu. Jeho flotila brázdila moře za rytmických úderů vesel a hnala se k císařským rychlostí čtyř uzlů. Kostky byly vrženy, čekala je bitva.

Když se sestava začala svírat, sneslo se na ustupující řadu bárek krupobití šípů z císařské flotily. Šíp s železnými háčky zasáhl člena osádky jedné z bárek do hrudi. Šílený bolestí dopadl na mosazný koš se žhavým uhlím, užívaný k zapalování ohnivých koulí, a srazil ho do nákladového prostoru Rozsypané uhlíky okamžitě zapálily zbytek zásoby ohnivých koulí. Bárka s náhlým rachotem vybuchla ve sloup mastného dýmu, plamenů a křičících mužů.

Zbylé osádky katapultů pokračovaly ve střelbě, nepolekány svištícími šípy - dokud kolem nich nepropluly jejich válečné lodi do svých palebných linií. Jelikož byly v boji zblízka neužitečné, stáhnou se do Prisarte - dříve než se jim císařská flotila může pomstít za ničivou palebnou přehradu.

Obě flotily se proti sobě hnaly v černém dešti ozubených šípů a zahrocených kamenů vrhaných z malých palubních kamenometů. A za tohoto smrtícího krupobití se setkaly.

Mohutná císařská triréma prorazila klounem přestavěnou obchodní loď, která se nepředložené dostala před sesterské válečné lodi - a téměř vymrštila její rozlomený trup z vody. Dvě birémy se srazily skoro čelně - povstalecká loď zůstala ležet zmrzačená na vlnách, zatímco druhá loď se potápěla. Výkřiky: „Klounovací rychlost!” přehlušoval hrůzný rámus tříštícího se dřeva, výkřiků bolesti a téměř zvířecího řevu.

Kane, divoce vykřikující rozkazy, zamířil se svou lodí přímo proti nejbližší nepřátelské trirémě. Po dosažení klounovací rychlosti veslaři se zoufalým spěchem vtáhli v posledním okamžiku vesla dovnitř - právě když Kane otočil obratně kormidlo doprava. Ara-Teving se vyhnul protivníkovi a proplul těsně kolem jeho trupu, přičemž drtil vesla a mrzačil veslaře na jednom boku nepřátelské válečné lodi. Ara-Teving, hnaný setrvačností, proplul kolem a pak vysunul vesla zpět do vody a zmizel. Ponechal císařskou válečnou loď, neschopnou pohybu, na vodě jako kořist pro menší plavidla.

Podél celé kypící bojové linie se válečné lodi vzbouřenců pokoušely o tentýž manévr - i když ne vždy se stejným úspěchem. Hast-Endah se nedokázal vyhnout lodním hákům svého protivníka a byl sevřen mezi dvěma trirémami dříve, než stačil znovu vysunout vesla. Jakmile se háky zasekly, dvojitá vlna císařských pěšáků vyskočila na jeho palubu. Dvě bývalé obchodní lodě se hnaly na pomoc přepadené válečné lodi a vzniklá skupinka připomínala plovoucí ostrov. Vzduchem se nesly výkřiky umírajících a raněných bojovníků, zvonění zbraní a zvuky lámajícího se a tříštícího se dřeva. Vše zasypávaly šípy.

Mon-Ossase se dostala do srážky až chvíli po prvním střetnutí, neboť Lages ztratil směr, dokud nebyly doplněny zničené lavice veslařů. Když Kane uviděl císařskou vlajkovou loď, dal rozkaz k útoku klounem - rozhodnut dobýt tuto válečnou loď a demoralizovat císařské jejím zničením. Legas si všiml povstalecké trirémy směřující k jeho lodi, ale poškozené řady vesel snížily jeho schopnost manévrování. Pokusil se jí vyhnout - ale nedokázal úplně uniknout bronzem okovanému klounu.

Obě vlajkové lodi se srazily a spolu s hřmotem srážky se rozlehl hlasitý bojový křik vojáků. Obě strany se na sebe vrhly a na obou palubách vzplanuly zuřivé souboje tváří v tvář.

Kane se vrhl do boje a ohromným mečem si prosekával cestu na druhou loď. Byl si jist, že dokáže dlouhé ostří ovládat jednou rukou, a tak odhodil štít, vytrhl palaš z boku jakési mrtvoly a sevřel ho pravou rukou. Ačkoli byl levák, naučil se užívat pravou ruku se stejnou obratností. Schopnost užívání obou rukou ho činila dvojnásobně nebezpečným v boji muže proti muži - což zjistili rychle ti, kteří se na něj vrhali.

Když rozehnal nepřátelské pěšáky, doběhl Kane na vysokou příď Ara-Tevingu a seskočil na palubu Mon-Ossy.

V ústrety se mu vrhl dav císařských vojáků. Kane prvního srazil mečem, bleskově odrazil čepel druhého, dříve než s ním skoncoval náhlým švihem palaše, kterým mu vyrval útroby - potom se rychle obrátil a proklál třetího pěšáka svým mohutným mečem. Zařval na svou posádku, aby ho následovala, a vtrhl do zástupů císařských, jeho dvě ostří za sebou zanechávala krvavou stopu. Zkřivené tváře a lesknoucí se ostří kolem něj vířily jako purpurový vír.

V prvních minutách byl boj nerozhodný. Kaneova zbroj odolala úderům, ač mu na nahém těle krvácelo několik šrámů - nevelká splátka za tolik životů. Potom jeho posádka přeskočila zábradlí, aby mu pomohla.

V první řadě bojoval Arbas jako panter šílící po krvi. Tmavovlasý zabiják bezstarostně vtrhl mezi císařskou pěchotu. Kane zalitoval, že není chvíle klidu, aby mohl sledovat umělce při práci - neboť zabijákova smrtící zručnost nespočívala jen v umění pokoutním, ale také ve schopnosti otevřeného boje.

Klidně a soustředěně se Kane pustil do rozsekávání císařských vojáků - jeho smysly planuly bitevním ruchem a extází ze zabíjení. Přestože toužil ponořit se do orgií smrti a krveprolévání, dokázal ovládnout svou touhu po krvi -a byl to intelekt, nikoli emoce, kdo řídil jeho činy.

Důstojník v rudém plášti císařského generála prorazil mezi vrávorajícími pěšáky a vrhl se na Kanea. „Ty musíš být Kane,” zařval a zuřivě ťal, Kane jej jen tak tak odrazil. „Věz, že já jsem Lages! Dnes velím této flotile, piráte! Zítra ze mne tvá smrt udělá císaře!”

„Pak nikdy nebudeš císařem!” zavrčel Kane a zaútočil ještě zuřivěji. „Ale mohu ti dát korunu z dobré oceli!”

Lages byl skvělým šermířem, ale bleskurychlý útok dvou Kaneových ostří ho zmátl. Viděl už předtím muže bojující mečem a dýkou, ale nikdy dvěma meči. A Kane zcela snadno vládl mečem, který by většina lidí musela třímat oběma rukama. Posměšky zrající na Lagesových rtech zůstaly nevysloveny, neboť musel zápasit o dech. Přes svou zručnost byl nucen stále více ustupovat k zábradlí lodi. Jeho sebejistota se poprvé zachvěla. Copak ho týdny ve vězení natolik oslabily? Byl Kane skutečně tím pradávným netvorem, o kterém legendy tvrdily, že ho žádný muž nedokáže přemoci?

Ale Lages byl silák. Jeho uštípnutý štít nadále odvracel déšť úderů, kterým ho Kane zaplavoval, zatímco zrudlý meč se snažil proniknout nepřítelovým střehem. S rostoucí panikou si Lages uvědomil, že jeho pokusy o výpad stále řídnou - že je teď pro něj čím dál těžší bránit se Kaneovým nemilosrdným výpadům. Zoufale se snažil odvracet Kaneovo ostří od svého rozbolavělého těla. Jeho štít byl už rozsekán na kousky a meč se ztupil odrážením Kaneovy oceli. Nakonec přišel oslepivě rychlý výpad, který nebylo možné odrazit. Kaneův palaš se mihl jako odražené světlo a rozťal Lagesovi ruku, v níž držel meč. Lages cítil muka, když jeho pravice ztratila cit a čepel zazvonila o kluzkou palubu.

Sbohem, Lagesi!” zasmál se Kane a pozdvihl svůj obouruční meč ke smrtícímu úderu. „Připoj se ke své flotile v pekle!”

Lages zběsile odskočil, aby unikl ostří, zakopl o zlomené lodní zábradlí a padl do moře. Vlny ho zasáhly s ohromující silou a ledová voda se nad ním zavřela. Zbroj ho tížila a stahovala ke dnu. Lages se topil a zoufale se snažil si zraněnou rukou rozepnout přezky těžkého kyrysu.

„Lages padl! Lages padl!” nesl se zoufalý křik z jedné císařské lodi na druhou.

Kane vyrazil k zábradlí, aby se ujistil o jeho smrti - ale zabránila mu v tom skupinka císařských pěšáků toužících po pomstě, která se na něj vrhla. V zoufalém boji potřeboval Kane veškerou svou sílu, aby odrazil jejich zběsilý útok, a v oné chvíli, kdy jakoby se zastavil čas, ocel zvonila o ocel rychleji, než to dokázala sledovat mysl či oko. Ale jejich útok nakonec ztroskotal o smrtící postavu, na níž se zaměřili, a zezadu se rychle probili povstalečtí vojáci Kaneovi na pomoc.

A náhle už nebylo s kým bojovat. Císařská vlajková loď byla dobyta.

Kane si otřel pot a krev z tváře a nabíral dech. Stál tam zalitý krví, z níž část byla jeho vlastní. Ale kolem sebe viděl, že váhy vítězství se převážily na jeho stranu. Úder katapultů rozbil formaci císařských a sklouznutí podél boků místo útoku klounem znehybnilo dostatek válečných lodí, které se pak staly snadnou kořistí menších plavidel vzbouřenců. Zbytky Lagesovy flotily, zdrcené pádem své vlajkové lodi, teď budou bojovat o ústup a nikoli o vítězství.

Kane se zazubil. Začínalo to vypadat, že jeho snažení ve jménu Efrel nevyjde na prázdno.

Přistoupil k němu Arbas. Těžce kulhal - hrubý, krví prosáklý obvaz zdobil jeho stehno. „Pojďme, Kane! Tahle loď se potápí. Sakra! Nějaký čubčí syn mi málem usekl nohu! Zatraceně, to byl boj!”

„Zatraceně!” Kane se zamračil na purpurovou nohavici zabijákových kalhot. „Vypadá to, jako by tě někdo ťal rovnou do tepny! Uvaž si obvaz těsněji, nebo tu k smrti vykrvácíš! A ještě jsme neskončili, Arbasi.”

Pak Kane zařval na své muže. „Nuže! Vraťte se na Ara-Teving, chlapi! Vezměte s sebou všechny naše raněné, které uvidíte! Zmizte už, zatraceně! Tempo!”

S Arbasem pod ramenem opustil Kane potápějící se Mon-Ossu. Zabiják klel při každém kroku, ale stále se držel. Kane dospěl k závěru, že femorální artérie patrně nebyla zasažena - neboť to by už Arbas vykrvácel.

Ara-Teving odrazil od vraku a vydal se do jiného ohniska bitvy. Povstalecká biréma a císařská triréma se střetly opodál v boji a Kane nařídil útok klounem na nepřátelskou válečnou loď. Když Ara-Teving odplouval, nikdo ani nepomyslel na krvácející tělo, které se vznášelo na úlomku vraku za jejich zádí. Na hladině takových bylo plno.

Lages se držel kusu dřeva a snažil se pádlovat zdravou paží. Slaná voda pálila na zraněné paži jako kyselina a on klel, místo aby si šetřil dech na plavání. Nehodlal zde zemřít! Ne teď, když měl tolik pro co žít! Jeho flotila kolem byla poražená - navíc přesvědčená, že jejich vůdce je mrtvý, neboť Mon-Ossa zvedla záď a potopila se. Kdyby se Lages nedokázal zbavit brnění, už by ležel na dně tisíc sáhů pod hladinou. Krom toho se mu v tuto chvíli zdálo, že má jen malou naději uniknout buď utopení, nebo zajetí! Zoufale se rozhlížel a hledal pomoc.

V tu chvíli uviděl císařskou trirému - nějakým zázrakem dokonce nepoškozenou bojem - veslující přímo k němu. Triréma se rychle vypořádala se dvěma povstaleckými plavidly, snažícími se ji napadnout, a teď plula do jiné šarvátky.

Lages zamával zdravou paží a chraptivě vykřikl. Záchrana? S hrůzou si uvědomil, že je právě v plavební linii té lodi. „U Hormenta, ne!” modlil se. „Nenech mne zemřít, usmrtit vlastními muži!”

Ale někdo na palubě císařské válečné lodi postřehl zmítající se postavu ve vodě - díky nachovému plášti, který Lages přehodil přes dřevěné trosky, když se jich snažil chytit. Triréma zpomalila a vyhnula se mu dříve, než na něj narazila. Lages se chytil lana, které mu hodili, a vyšplhal se na palubu.

„Díky Hormentovi!” vydechl. „Děkuji vám všem! Nezůstanete neodměněni! Kdo je tu kapitánem?”

Přiběhl důstojník - a Lages v něm poznal jednoho ze svých dávných přátel. „Ach, to jsi ty, Gable!” rozesmál se rozechvěle. „Tvá loď mi zabránila stát se žrádlem pro ryby a to ti nezapomenu!”

„Myslel jsem, že vytahujeme na palubu ducha, můj pane,” odvětil Gable. „Mon-Ossa leží na dně a lidé povídali, že tě za ní Kane poslal, abys byl jejím kapitánem.”

Lages zaklel. „S Kanem se vyrovnám jindy. Ale co s bitvou? Co se stalo od chvíle, kdy mne považovali za mrtvého?”

„Otočilo se to proti nám, můj pane,” odvětil nevrle Gable. „Krom naší lodi jsem viděl už jen dvě birémy, které se mohou volně pohybovat. Ohnivé koule nás vážně zasáhly. Teď nás ti prokletí vzbouřenci obklíčili - zahákovali nás a abordáží likvidují zbytek flotily, který se stále drží nad vodou.”

„Toho jsem se bál!” povzdechl si Lages. „Takže je to beznadějné. Kane je tím ďáblem, o kterém hovoří legendy! Dobrá, signalizujte ústup. Pokusíme se vrátit do Thovnostenu s tím, co se nám podaří zachránit.”

Osamělá císařská triréma opustila bitevní pole a prchala směrem k Thovnostenu. Dvě birémy a několik dalších poškozených lodí se pokusilo učinit totéž - ale flotila povstalců je odřízla a pouze jediné birémě se podařilo uniknout. Nikdo je nestíhal - povstalci byli příliš zaměstnáni masakrováním zbytků císařské flotily.

A tak se ze čtyřiadvaceti hrdých lodí jen dvě dovlekly zpět do Thovnostenu - zbytek nechali vítězům a moři.

Mezitím síly povstalců neúprosně dobývaly abordáží loď po lodi, znehybněné jejich háky. A poté, co byla loď dobyta, spěchali vítězní povstalci posílit své spolubojovníky na palubě další dobývané válečné trirémy. Císařští pěšáci bojovali udatně, ale jejich postavení bylo beznadějné a (i rozumnější se vzdávali i s loděmi v naději, že v Prisarte naleznou alespoň trochu milosrdenství.

Když přemohl druhého protivníka, vyrazil Ara-Teving proti dalšímu. Ale v jedné části bitevního pole se situace obracela proti vzbouřencům. Sesterská loď Ara-Tevingu, Kelkin, byla sevřena mezi dvěma císařskými trirémami a císařští vojáci pozvolna přemáhali méně početné povstalce. Přes svůj vztah k Alremasovi, nemohl Kane riskovat ztrátu druhé nejlepší lodi, hned po té jeho, v celém Efrelině loďstvu.

Kane tedy nařídil útok - myslil si, že boj o záchranu Alremase by mu mohl získat jistou vážnost mezi odtažitými Pellinci. Na jeho příkaz Ara-Teving proplul podél jedné z císařských trirém a rychle se zahákoval. V čele své posádky přeskočil Kane zábradlí a udeřil na císařské pěšáky zezadu. Nedal jim příliš času, aby si uvědomili novou hrozbu, a vtrhl do jejich řad — sekal kolem sebe oběma ostřími. Císařští pěšáci couvli a zaváhali před obnoveným náporem vzbouřenců. Jejich zjevné vítězství se náhle krutě proměnilo v prohru. Bojovali teď na život a na smrt, jako do kouta zahnaná zvířata, aniž se ohlíželi na rány a nebezpečí.

Ke svému zklamání zjistil Kane, že Oxfors Alremas stále bojuje - neboť doufal, že císařští zabijí pellinského vladaře za něj a zbaví ho nepříjemného problému. S nechutí musel obdivovat Pellincovo zručné zacházení s mečem. Ten muž skvěle šermoval, s odolností a rychlostí, jaké by člověk u takového floutka neočekával. Kanea nenapadlo, že by byl Alremas dost houževnatý na takový boj. Jen kdyby ten parchant nebyl tak oblíbený, pomyslil si smutně Kane, Arbas by se velmi ochotně ujal problému, jak ho odstranit.

Kane bojoval dál a rozséval všude kolem sebe smrt. Alremas musí počkat na jiný den. Teď je tu špinavá krvavá práce s vymetáním zbytků zoufalého odporu. Nakonec boj ustal. Poslední císařský voják padl nebo se vzdal.

Unavené provolávání slávy postupovalo zástupy povstalců. Polovina z nich ležela mrtvá nebo těžce zraněná a z poloviny jejich lodí zbyly jen rozbité vraky. Ale zajaté císařské lodi více než nahradí ztráty na jejich bojových plavidlech a další vojáky je vždy možné najít. Dosáhli rozhodného vítězství nad silnějším a lépe vybaveným nepřítelem, takže muži měli právo být rozjásaní.

Jelikož vycítil náladu davu, ukázal se Kane na přídi své vlajkové lodi. Byl ted ještě hrůzostrašnější postavou - jeho drátěná košile byla potrhaná, nahá ramena a tvář měl plné ran a tělo měl zalité krví odshora dolů. Zvedl svůj zakrvácený meč k pozdravu mužům, které vedl k vítězství.

Uprostřed jásavého volání: „Ať žije Kane! Ať žije Kane! Ať žije Rudý Kane!” vedl svou flotilu při triumfálním návratu do Prisarte. Se skrytým zadostiučiněním si Kane uvědomil, že lidé nadšené vykřikují jeho jméno a ne Efrelino.

TŘETÍ ČÁST

XIX.

Návrat do Thovnostenu

Netisten Maril byl ve výbušné náladě - svém nejobvyklejším stavu, pokud natrefil na nějakou překážku. „Jen dvě lodi se vrátily! U Hormenta! U třikrát prokletého Tloluvina! To je nepřijatelné - nemožné! Jak mohl Kane císařskému námořnictvu uštědřit tak drtivou porážku! Tys dovolil hordě povstalců a pirátů rozehnat nejlepší válečně lodě na Západním moři!”

Ve snaze ovládnout vlastní temperament naslouchal Lages rozčilování svého strýce. Rány ho bolely a pokaždé, když se bez úspěchu pokoušel přerušit proud Marilových invektiv, rozpálilo to jeho vlastní hněv. Nakonec Marilovi došel dech a upadl do znepokojujícího mlčení - jeho sinalou tvář zkřivilo nic nechápající zděšení.

Lages s hořkostí promluvil. „Nuže, dostali jsme výprask. Záchvat vzteku nic nezmění, a jestli máš chuť někoho zaplavit proklínáním, pak zaměř svůj hněv na Kanea. Muži bojovali během bitvy chrabře a pochybuji, že bys jim byl schopen velet lépe. Pokusili jsme se Efrel překvapit a v tom jsme udělali chybu. Kane na nás čekal s daleko silnější flotilou, než jsme očekávali. Užil několika důmyslných triků, aby vyrovnal převahu naší silnější flotily, a my jsme byli vážně zasaženi. Ukázali jsme své metody, ztratili jsme významnou část své plné námořní síly a navíc Kane dosáhl velkého strategického vítězství. Dobře, byla to tvá myšlenka pokusit se o náhlý úder - neříkám, že bych nenařídil totéž. Strategie selhala, a nechme to tak být!”

Nespokojený Maril nesouvisle zamumlal jakousi odpověď, a pak se utišil. Hladil si černý vous a zíral na svého synovce.

Lages spěšně pokračoval: „Podívejme se, jak situace vypadá. Víme, že máme co do činění s velkým povstáním -spiknutím, které se utvářelo po mnoho měsíců. Teď víme, kde je jeho centrum a kdo jsou jeho vůdci. Bitva je přiměla odhalit se. Teď, když začala otevřená válka, můžeme předpokládat, že Efrel svolá na Pellin veškerou pomoc, kterou jí přislíbili její tajní spojenci. Kaneovo vítězství vyvolá vlnu podpory ze strany opatrnějších zrádců, kteří se ještě nerozhodli - takže čarodějka získá řadu následovníků, neboť zprávy o naší porážce přilákají i ty nepříliš věrné z našich spojenců. A s Kanem jako generálem Efrelina povstání to znamená největší nebezpečí pro nás i pro císařství, jakému kdy rod Netistenů musel čelit.

Ztratili jsme dvaadvacet lodí a přibližně pět tisíc mužů a otroků. Ale to představuje pouze polovinu thovnosijského námořnictva, když vezmeme v úvahu válečné lodi, které byly na hlídce nabo jinak nedostupné ve chvíli, kdy jsme vyplouvali. Kdybychom se opravdu snažili, dokážeme přestavět spoustu obchodních plavidel na bojová a obsadit je čerstvě naverbovanými jednotkami. To je Kaneův vlastní nápad a teď víme, že to funguje. Tolik o samotném Thovnosu. Dále můžeme žádat od všech vladařů ostrovů patřících k císařství, aby poslali svou podporu, neboť Efrel znamená ohrožení pro celé císařství. Pochybuji, že by její spiknutí vtáhlo do svých sítí zase tolik největších rodů, takže můžeme předpokládat, že Tresli, Fisitie, Josten, Quarnora, Raconos a Parvi zůstaly loajální - spolu s řadou menších ostrovů. Když započteme jejich podporu, odhaduji, že bychom mohli zmobilizovat flotilu asi tří set válečných lodí, a navíc další stovku přestavěných obchodních a podobných plavidel.

Povstalci měli také těžké ztráty. Byl bych překvapen, kdyby Kane dokázal vystrojit sto lodí všeho druhu - a bude mít velké potíže obsadit je mužstvem. Takže pravděpodobně můžeme počítat s tím, že povstalce budeme převyšovat počtem dobře čtyři ku jedné. To znamená, že první bitva ještě vůbec nerozhodla o osudu války. Shromáždíme své síly, vrátíme se do Pellinu se skutečným invazním loďstvem a srovnáme pevnost té proklaté čarodějnice se zemí.

Ale o to se budeme starat až zítra. Celé dny jsem téměř nespal. Jsem vyčerpaný a všechno mě bolí. Jestli dovolíš, strýče, odcházím do svých komnat.”

Lages, aniž by dále vyčkával, se otočil a vyšel z audienční síně. Maril zabručel několik černých myšlenek o drzých mladících a ponořil se do pochmurných úvah.

Lages s bolestí odkládal bitvou poskvrněný oděv, když M’Cori vtrhla do jeho komnat. „M’Cori!” usmál se. „Počkej vteřinku!” Natáhl si čistou volnou košili přes špinavá ramena a začal si její lem zastrkovat za opasek.

M’Cori si nevšímala jeho snahy vypadat přijatelně a vyhnala z místnosti jeho osobního sluhu. „Musela jsem hned přijít a vidět tě. Och, Lagesi - děkuji všem bohům, že jsi se vrátil! Všichni mluví o pohromě - o Efrelině přísaze pomsty. Slyšela jsem, že tě Kane téměř zabil - a že tě téměř nezahlédli ve vodě!” Padla mu do náruče a zoufale se chvěla.

Lages ji pevně sevřel, aniž se ohlížel na bolavou paži. Chvíli se pevně objímali a Lages jí konejšivě šeptal cosi do ucha. Nakonec se políbili,

„A Kane,” začala M’Cori, jen co se zase ovládla. „Říkají, že je to doopravdy ten Kane, jehož legendární pirátské hordy téměř dobyly císařství v prvních letech naší historie.

Říkají, že ho Efrel vytrhla z náručí smrti, aby pro její spiknutí vytvořil neporazitelnou armádu.”

„Tomu docela věřím, teď když jsem ho viděl!” odvětil Lages vzrušeně. „Ten muž nemůže být člověkem! Vypadal jako nějaký démon smrti - celý od krve a s tím šíleným svitem v očích vraha! Masakroval naše muže jako ovce. V bitvě je Kane stejně ve svém živlu jako žralok v moři, na kterém jsme bojovali - a stejně smrtící.”

M’Cori vzlykla a Lages pokračoval v ujišťování. „Ale to vše, co o něm říkají, je nesmysl. Vím, že je to člověk. Nepochybně byl na několika místech zraněn. Může být neuvěřitelně dobrým bojovníkem zlověstně podobným pirátovi Rudému Kaneovi - ale tento Kane není nadpřirozeným démonem vyvolaným z minulosti. Znám teď jeho schopnosti, a až se znovu setkáme, zabiju ho - bez ohledu na to, kým doopravdy je. Udělám ti pěkný pár pohárů z jeho a Efreliny lebky.”

M’Cori se zdála ohromena jeho nápadem. „Uch! Jak strašlivý dárek! Věnuješ příliš mnoho pozornosti těm starým krvavým ságám, které kvílí minstrelové. Jak by někdo mohl pít z lebky - dokonce i ti divocí hrdinové pověstí! Ani voda by se v nich neudržela. To je hrozná myšlenka, Lagesi. Dej je raději mému otci.”

Lages téměř nemyslel na to, o čem mluví. Byl si velmi dobře vědom jejího těla, zahaleného jen do tenkého šatu, přitisknutého k jeho nahé hrudi. Jako ve snu se mu zdálo, že její srdce bije v rytmu jeho vlastního - možná proto, že jeho pulz se zrychlil. Myslil na všechna ta léta, co znal M’Cori, a přemýšlel, jestli někdy byla doba, kdy ji nemiloval. Byl naprostý hlupák, když dovolil, aby bouřlivé události několika posledních let narušily jejich vztah. Uvědomoval si teď, že ta léta byla navždy ztracená, a budoucnost byla tak nejistá. Kolikrát smrt přišla na dosah, aby mu vzala léta, která měla přijít?

Lages jí šeptal v obavě, že když zvedne hlas, zlomí se mu: „Poslouchej mne, M’Cori! Až to všechno skončí, Maril se se mnou snad smíří. A já už skončil s tou krevní mstou. Nebudu už uprchlíkem, nebudu synem zrádce zbaveného území, který se snaží dokázat, že je hoden císařovy milosti. Chci požádat Marila o tvou ruku, M’Cori - a vím, že bude souhlasit.”

Pohlédl na ni s bolestnou naléhavostí - jako by chtěl uslyšet její myšlenky, dřív než je zformuje do slov. „Budeš mne chtít? Staneš se mou ženou, M’Cori?”

M’Cori ho sevřela s prudkou vášní. Ta slova měla připravená už roky. „Och, Lagesi - milovaný! Mou odpověď přece znáš!”

Vášnivě ho políbila. V následujících minutách Lages zapomněl úplně na únavu a bolest. Zapomněl na pavučinu temnoty, jejíž vzory ještě nebyly dotkány.

XX.

Z pradávných moří

Pozdě v noci, několik dnů po bitvě, seděl Kane u stolu a četl zprávy v místnosti ve věži, kterou si vybral za svůj hlavní stan. Za předpokladu, že opravy ukořistěných lodí i těch ostatních budou hotovy včas, jeho flotila na tom nebyla hůř - naopak možná lépe, neboť dobyté válečné lodě první třídy více než nahradily ztráty mnohem horších plavidel. Ztráty na lidech však byly značné, což bylo mnohem vážnější. Museli najít spoustu náhradníků. Řadové vojáky nebylo těžké sehnat, ale vyškolení důstojníci, to byl jiný problém.

Pokud se Arbas zotaví včas, mohlo by se mu svěřit velení. Kane věděl, že zabiják je samotář, ale je skvělý šermíř, a tím si mohl získat úctu a poslušnost svých mužů - což by z něj za bitvy dělalo dobrého velitele, i kdyby neměl chuť převzít závazky dlouhodobého velení. Bylo by možné ho přemluvit, pomyslil si Kane, kdyby dokázal oslovit zabijákovo ego. Imel by snad zase dokázal přesvědčit některé ze svých známých, aby přešli na jejich stranu. Aristokracie měla zkušenosti a kouzlo potřebné k velení - prostí lidé si navykli poslouchat rozkazy svých nadřízených. Táž tradice podřízenosti šlechtě působila problémy při povyšování řadových vojáků.

Kane odložil papíry stranou. Nějakým šestým smyslem vycítil přítomnost Efrel ještě před tím, než jeho citlivý sluch zachytil cvakání její dřevěné nohy na schodech. Napadlo ho, jaký důvod ji asi přiměl k tak obtížnému výstupu? Vybral si pokoj ve věži jako svou studovnu částečně i proto, že pro Efrel nebylo snadné ho tam navštěvovat.

Kane považoval své vztahy k čarodějnici za komplikované. Prozatím s ním byla celkem spokojena, ale uspokojování rozmarů šílené ženy přetěžovalo dokonce i Kaneovy nervy. Její chování, plné promyšlené tajemnosti a neustálých narážek, ho dráždilo daleko více, než na sobě dal znát, a její nepředvídatelné záchvaty šílené zuřivosti byly přinejmenším únavné. Kaneovy zmožené smysly pociťovaly mírnou fascinaci, když se snažil uspokojit Efreliny téměř zvířecí choutky, ale stále v něm byl přítomen hlubší pocit znechucení, jehož se nemohl zbavit. Kane si uvědomil, že podvědomě pokládá každý krok v chodbě za ozvěnou se rozléhající údery Efreliny démonické končetiny. V jejich pohybu byl jakýsi téměř hypnotický rytmus.

Efrelina pokřivená postava se záhy vbelhala do dveří. Pohlédl na ni tázavě. „Dobrý večer, Kane,” začala svým podivným hlasem - krásnými zvuky, znetvořenými stejně jako její úděsné tělo. „Nalézám tě tady, jak pracuješ do noci jako úředník.”

„Dobrý generál musí znát své silné i slabé stránky až do nejmenšího detailu,” potvrdil poněkud podrážděně Kane. Ve skutečnosti to byla nespavost a ne horlivost, která ho tu zdržela tak dlouho. „Úspěch v bitvě se nedobývá přijetím norem a neschopnosti druhých. Tolik ukvapených amatérů si myslí, že války se vedou vržením armád proti sobě a vítězství svých věcí ponechají na starost spravedlnosti nebo bohům. Můj meč se o takové hlupáky ztupil a vyřešil nespočetné pře.”

„Neurážej se - pouze jsem žertovala. Jistě, po vítězství z minulého týdne nemám důvod kritizovat ani tvé schopnosti, ani tvou filozofii.”

Efrel klesla do křesla po Kaneově boku. „Ale přišla jsem, abych ti řekla, že Imel opět dokázal, jakou pro mne má hodnotu. Další z jeho vysoce urozených přátel podlehl jeho přesvědčování. Imel mne právě informoval, že vladař Gall z Tresli s námi bude sdílet náš osud. Je nejmocnějším vládcem na tom ostrově, jak jistě víš, a brzy nás navštíví s flotilou osmnácti válečných lodí. Musím najít nějaký nový způsob, jak Imelovi vyjádřit své uznání.”

Kane se usmál. „Jaká souhra okolností - právě jsem přemýšlel, zda by nám Imel mohl pomoci. Kup mu celý nový šatník a on pro nás získá celé Tresli. To jsou ale dobré zprávy. Potřebuji svěží flotilu ke střežení pellinských vod -pro případ, že by Maril vyslal další výpravu dříve, než očekáváme. Kdybych byl na jeho místě, pokusil bych se poslat výsadek - rázný úder proti operacím v Prisarte. Ale po výprasku, který jsme dali Lagesovi, si myslím, že Maril počká, až shromáždí veškerou sílu císařského námořnictva, než se pokusí o další úder.”

„Nabídky pomoci přicházejí ze všech stran,” jásala Efrel. „Každý dobrodružství chtivý darebák, každý hrabivý šlechtic, všichni, kdo mají důvod nenávidět dům Netistenů - se ke mně hrnou, jak se zpráva o našem vítězství šíří po císařství.”

Čarodějka zmlkla, aby si ho prohlédla, a její pohled padl na svraštělé šrámy po menších ranách, jež Kane utrpěl v boji. Je to divné, napadlo ji, zůstaly po nich jen malé strupy nebo zarůžovělé jizvy. Takže nesmrtelný disponuje též silnou uzdravovací schopností. Vzpomněla si na démonova slova, že Kane nemůže získat trvalou jizvu, neboť jeho tělo nikdy nemění svůj původní stav. Když vzala v úvahu jeho minulé osudy, pochopila, že jen proto není jeho tělo právě tak zjizvené jako to její. Bylo příjemné uvědomit si, že i jiný tvor mohl přežít podobné zmrzačení.

Kane promluvil: „Ano, chápu, že odpovědí na tvou výzvu přibývá. Ale jak si stěžoval Hedusi: Nehovoř mi více o číslech, Ačkoli pravdivá, tvá slova jsou lží - Já plním svou číši kapku po kapce, zatímco ty proudem z amfory.”

„Nikdy dříve jsem to přísloví neslyšela v této podobě,” odvětila Efrel.

Kane zapomněl, jak starý je ten citát. Podrážděný tím, že se chytil do pasti vlastního pedantství, řekl hořce: „Původně to nebylo přísloví. Je to známý citát z jedné z Gorovinových her. Neříkej mi, že tady na východě byla Gorovinova díla zapomenuta.”

„Takže Kane je učencem stejně jako válečníkem. Jak neobvyklé! Musíme si pohovořit o rozsahu vědění, jež jsi nashromáždil během staletí.” Efrel postřehla Kaneovu podvědomou zmínku o thovnosijském císařství jako východu. Byl to přirozeně západ, vzhledem k lartroxijskému su-perkontinentu, a jestli se Kane prostě nepřeřekl… Zamyslela se nad tím, jak dlouho mohl Kane žít v těch napůl mytických zemích za Západním mořem.

„Gorovin by se ti nelíbil,” řekl kousavě Kane. „V jeho hrách není nikdo zaživa stahován z kůže. Ale to, co jsem chtěl říci, musí být jasné - jistě už jsem to opakoval dost často. Nemůžeme se postavit Netistenu Marilovi a celému císařství s pouhými tu a tam posbíranými drobty - nikoli, pokud on může čerpat ze zdrojů své říše. Většina rekrutů, které jsme shromáždili po bitvě, je nepoužitelná proti zkušeným jednotkám. Pouhé žrádlo pro meče, určené k unavení císařských sil. Jestli ti mám být opravdu užitečný, potřebuji vědět přesně, s jakým druhem nadpřirozených sil jsi uzavřela spojenectví. Řekni mi, o jakých tajemných silách jsi se tak dábelsky zmiňovala. Potom budu moci vypracovat odpovídající plán.”

Efrel se divoce rozesmála a Kane se na chvíli obával, že opět upadla do dalšího ze svých záchvatů nesmyslného šílenství. Ale čarodějka se pouze radovala ze svého okamžiku triumfu a brzy se uklidnila. Musela už nějakou dobu očekávat odhalení toho posledního tajemství, jak se dalo usuzovat z jejího ukrývaného potěšení. Nasadila výraz, jež její potrhané rysy interpretovaly jako tajemný úsměv - Kane už se naučil rozpoznávat tento škleb - a zeptala se: „Co víš o Scylredech?”

Ačkoli směr, který nabrala Efrelina zmínka, byl úplně neočekávaný, Kane zůstal klidný. Jeho myšlenky by mohly čarodějkou otřást, ale řekl pouze: „Slyšel jsem podivná vyprávění o Scylredech od námořníků v těchto krajích. Říkali, že je to jakýsi druh zlovolných mořských bohů.”

Efrel se pohrdavě zachichotala. „Ano, tak to povídají. Překroucené legendy a pohádky starých bab. To jsou pouze vyděšené domněnky - vybledlé stíny skrývané pravdy. Poslouchej, Kane!

V eonech, kdy člověk ještě nekráčel po zemi - kdy moře bylo ohromnou bujnou divočinou primitivního života a kdy oceány byly daleko rozsáhlejší než dnes - vznikla a rozkvétala rasa stvoření, známá lidstvu jako Scylredi. Většina pevnin, které dnes známe, se ještě nevynořila z prvotního moře a pouze několik kusů země, pokrytých džunglí, se zvedalo nad neomezeným mořem Starší země. Scylredi žili v tom pradávném moři a zbudovali si civilizaci, vymykající se nejdi-vočejším představám lidí. Právě v této oblasti stavěli svá města, neboť tehdy všechny tyto ostrovy ležely ještě na mořském dně.

Byla to podivná rasa, tato stvoření z děsivých prastarých dob. Nic na zemi je nepřipomínalo, ani tehdy. Byli nějakým vrtochem vývoje, rasou z jiného světa - nebo snad podobně jako člověk výsledkem rozmaru nějakého pomateného boha? Kdo by to mohl říci, po tak dlouhé době? I ty nejstarší písemné záznamy, jež jsem studovala, jsou v příliš mnoha bodech neurčité. Ale vždyť na této zemi žilo mnoho podivných ras, o kterých lidstvo může jenom spekulovat, a vše, krom drobných útržků, co se týče předlidské historie bylo ztraceno navždy.

Ať už je jejich původ jakýkoli, Scylredi byli jako sami bohové. Ovládali stejně síly přirozené i nadpřirozené. Využívali veliká zvířata z prvotního moře pro své vlastní účely, ovládali fantastická monstra, jež lidstvo zná pouze z legend. Díky svým vědomostem z fyzikálních nauk postavili veliké podmořské lodě - nepozemské stroje, v nichž cestovali oceány a vedli války s jinými nelidskými rasami Starší země. Svět toho věku byl daleko brutálnější než země našich dní a bylo mnoho mocných sil, se kterými musely předlidské rasy stále zápasit v boji o přežití. Byli také zběhlí v prastarém kouzelnictví - znali tajemství propastí ležících za našimi hvězdami, a dokonce i legendy se zmiňují o některých ohavných činech spáchaných Scylredy v jejich válkách.

Stavěli velkolepé pevnosti - mohutné stavby z čediče přesahující lidskou představivost. Zříceniny těch velikých hradů můžeme vidět dodnes - na svazích hor, kde se po tisíciletí rozpadají, od té doby, co vody ustoupily od těchto ostrovů. Též tato pevnost, Dan-Legeh, je jejich dílem. Pro Scylredy je to jenom menší tvrz vybudovaná poté, co jejich rasa začala upadat. Byl to věk gigantů a Scylredi užívali stejně tak čarodějnictví jako vědu ve svém boji o svrchovanost v onom prehistorickém období chaosu.

Ale jak století míjela, jejich síly začaly ochabovat. Možná to bylo zmenšování se obrovských moří nebo ochlazování země, jež způsobilo jejich úpadek. Je zaznamenáno, že nastalo dlouhé období hrůzné války mezi Scylredy a nějakou jinou rasou starších bytostí. Konflikt se vedl zbraněmi nepředstavitelné síly. Mnoho z jejich kolosálních čedičových hradů bylo změněno v roztavenou suť, jejich gigantické lodě byly zničeny, jejich strašliví sluhové vyhlazeni a většína Scylredů byla pozabíjena. Když válka skončila, obě rasy byly blízko vyhynutí a ti, kteří porůznu přežili, zůstali, aby truchlili v troskách zmizelých civilizací.

Pak mohutné otřesy a chvění otřásly zemí. Hory se zvedaly z bahna a velké trhliny roztrhaly na kusy dna oceánů. Vody opadly, jak se mořské dno ohýbalo a zvedalo, aby vytvořilo nové pevniny. Zříceniny titánských pevností Scylredú byly vyzdviženy, aby se rozpadly v paprscích slunce. Samotná Dan-Legeh se konečně vynořila, aby oschla pod pustým šedým nebem, dokud jednoho dne nějaký můj staletí vzdálený předek nepřekonal své pověrčivé obavy a přizpůsobil si pevnost svým účelům. Jistě sis povšiml cizosti této tvrze. Nespočetné dodatky a změny, které udělali lidé - nové zdi a komnaty, schodiště a klenutí - nemohou zakrýt její nelidské dědictví.

A pokud jde o samotné Scylredy, jejich počet se zmenšoval. Stvoření s nepřirozenou délkou života se jen pomalu množila - ale to byla jen část jejich dilematu. Většina z těch ohromných netvorů, kteří jim sloužili, byla mrtvá, jejich pevnosti byly v podstatě zničeny, stejně jako podivné stroje, které vytvořili. Když byla jejich síla zlomena, Scylredi příliš zeslábli, aby se mohli postavit té nepřátelské době. Jak čas míjel, nebyli schopni vyrovnat se s měnícím se světem -a poté, co oceán ustoupil, se jejich zbytky stáhly do hlubin Sorn-Ellynu na sever od místa, kde je dnes Pellin.

Zde, v hlubokém příkopu, jehož hlubiny nikdo nezměřil, stále žijí poslední pozůstalí z té kdysi mocné rasy. Málo lidí tuší, že stále přežívají, nebo že je něco pravdy na tolika legendách týkajících se těchto zmizelých mořských démonů. Zřídka se odvažují ven z moří a vodám nad tou hlubinou se moudří vyhýbají. Přesto není neobvyklé slyšet vyprávění, které si námořníci šeptají o nešťastných hlupácích, kteří zabloudili na Sorn-Ellyn a strašlivě zaplatili za svůj prohřešek. Scylredi se příliš nezajímají o nepatrnou lidskou rasu - slabochy, kterým připadla za dědictví jejich dávná vlast.

Ale mne nesvazuje lidská nevědomost nebo slabost. Díky svým kouzlům jsem navázala se Scylredy kontakt. Naučila jsem se s nimi dorozumívat a vytáhla je k sobě z jejich hnízda v hlubinách Sorn-Ellynu. Velmi hluboko pod touto pevností je ve skalním loži vytesána gigantická síň. Viděl jsi tam moje krásné hračky toho dne, kdy jsme si pohráli s tím tlustým špiclíkem. Tam provádím svá zaklínání a rituály černých umění. Ale ta místnost má i jiné použití, než bys mohl usuzoval. Nalézá se tam i okrouhlá tůň. Viděla jsem tě do ní nahlížet, je velmi hluboká, ta tůň, ve skutečnosti je bezedná. Neboť není ničím jiným než jedním koncem obrovského tunelu, který vede pod tímto ostrovem a končí v Sorn-Ellynu. Scylredi vysekali tento i další takové tunely ve skalách pod našima nohama v dobách, kdy Dan-Legeh ještě byl jejich tvrzí. Skrze tento tunel jsem schopna se dorozumívat se Scylredy, kdykoli se mi zachce.

To díky Scylredům jsem byla schopna přesně sledovat manévry svých nepřátel. Zde se též skrývá tajemství nahodilých neštěstí, jež postihly ty nemnohé, kteří se pokoušeli proniknout do mých vod nebo uprchnout z ostrova. Byli to Scylredi, u kterých jsem hledala pomoc proti Netistenu Marilovi. S jejich podporou se konečně budu moci úplně pomstít. Ani všechna moc císařství neobstojí před silou Scylredů, když na můj příkaz povstanou!

Neboť ačkoli se ukrývají před lidskými zraky už celá staletí ve svých hlubinách, neztratili veškerou moc, kterou kdysi vládli. Ne všechny jejich podmořské lodi byly zničeny. Stále mají fantastické stroje postavené cizí vědou, jejíž rozsah přesahuje lidské chápání. Kolosální kovová plavidla pohybující se ohromnou rychlostí pod hladinou moře, poháněná silou, jež není čistou magií, ale vědou, které už ani oni úplně nerozumějí. Mají zbraně, jež se dokáží propálit skrz tu nejpevnější válečnou loď. Jejich podmořské lodi umějí vypouštět strašlivé proudy živelného plamene - ovládaného energetickými blesky, jež sežehnou na popel vše, co zasáhnou. Pravda, zůstalo jen pár těchto plavidel a energie, jež je pohání, už je téměř vyčerpaná, ale i nevelký počet těchto zbraní může zničit nespočetné válečné lodi.

A stále mají řadu velikých mořských netvorů, jež ovládají. Po našem boku budou bojovat obludy, známé jen z těch nejhrůznčjších legend - Oraycha. Mnoho příběhů hovoří o Oraycha, prvobytných netvorech, jejichž nepatrnými potomky jsou chobotnice a sépie. Do dneška přežilo jen pár těchto gigantických bestií, ale do míst, kde jsou tito netvoři častými hosty, se žádný člověk se zdravým rozumem neodváží vyplout. Není jen děsivou pověstí, že Oraycha dokáží svými chapadly stáhnout pod vodu celou lod. Díky své cizí vědě Scylredi zahájili výrobu zařízení, jež Oraycha umožní rozeznat mé lodi od nepřátelské flotily. Oraycha budou schopni pohybovat se pod našimi k boji seřazenými lodstvy - aby popadli a zničili každou válečnou loď, jež postrádá ochranný talisman.

To tedy jsou ty síly, se kterými jsem si přísahala věrnost. Scylredi jsou zdrojem mé tajné síly - moci, kterou užiji k dokončení své pomsty. A co si myslíš teď, Kane! Může se mi Netisten Maril postavit, když mám takové spojence? Efrel se stane císařovnou nového císařství a Scylredi mi poskytnou neporazitelnou moc při mé vládě!”

Kane po celou dobu pozorně poslouchal, ale pokud ho ohromilo cokoli z toho, co mu Efrel řekla, pak své pocity dobře skrýval. V jeho hlase nebylo stopy ani po úžase, ani po nejistotě, ačkoli jeho myšlenky byly znepokojené. „Jestliže Scylredi opravdu splní tvé očekávání, pak se možná staneš panovnicí ostrovního císařství,” souhlasil. „Ale rád bych viděl na vlastní oči, zda nám Scylredi mají co nabídnout. Jejich síly jsou zjevně omezené, jinak bys nemusela spoléhat na moje snažení.”

„Jsi závistivý, Kane? Ale já stále ještě potřebuji lidské válečníky,” zasmála se Efrel. „Uvidíš Scylredy, jestli si to přeješ - pokud jsi připraven setkat se s děsivým přízrakem z dob ospalého dětství Země.”

Kane ignoroval její výsměch a pokračoval v nátlaku. „Ale co mne na tom tajném spojenectví doopravdy zajímá, je tato otázka: Proč by ti Scylredi měli pomáhat? Nejsou to démoni, jim nemůžeš rozkazovat zaklínadly a zaříkáváním. Co jsi těm stvořením nabídla oplátkou za jejich zásah?”

Vychytrale na něj pohlédla, dříve než začala vysvětlovat. „Řekla jsem ti, že Scylredi jsou podobní bohům. Alorri-Zrokros dokonce předpokládá, že jsou to bohové spadlí z nebes na zemi. A je přirozené, že bohové touží po uctívání. Padlí bohové nebo padlí ďáblové - stále sní o dávné slávě. Scylredi usuzují, že díky svému pradávnému čarodějnictví a rituálům masového uctívání opět dosáhnou své původní moci. Uctíváni jako bohové se stanou znovu bohy. Je zjevné, že bůh čerpá sílu z nadpřirozených vazeb, které ho spojují s jeho vyznavači. Scylredi mají v úmyslu absorbovat psychickou energii nespočetných tisíců neofytů.

A tak odpověď na tvou otázku už musí být zřejmá. Scylredi mi pomohou naplnit mou pomstu a uspokojit mé ambice stát se císařovnou - a na oplátku já ustanovím uctívání Scylredů jako jediné náboženství nového císařství. Efrel se stane císařovnou a Scylredi se stanou bohy. Och, vyprávěli mi o rituálech, jaké budou vyžadovat - a jsou velkolepé! Stanu se kněžkou, stejně jako císařovnou. Přirozeně budou vyžadovat i četné lidské oběti. Měl bys vidět, co Scylredi dokážou udělat s živým člověkem, Kane! Několik Špiclů už se to dozvědělo.”

Prohnula se v záchvatu šíleného smíchu. „Jen si pomysli! Koupil už někdo císařství laciněji? Pouze za roční splátky po několika stech životů. Je to absurdně levné - více lidí umírá v císařství každý týden hladem. Tak co ty na to, Kane? Sedíš tam tak tiše. Zdá se ti ta úmluva tak odpudivá?”

Kane se lehce pousmál. „Myslím, že toho víš dost o mé minulosti, aby sis uvědomila, že lidské životy pro mne nic neznamenají. A s jakými démony jsi uzavřela smlouvu, to je tvoje záležitost. Moje obavy se týkají jenom toho, zda se můžeme spolehnout, že Scylredi dodrží svou část úmluvy. Poučil jsem se, že nadpřirozené zbraně se často projeví jako těžko ovladatelné.”

Efrel s chichotáním vstala a belhala se ke dveřím. „Ano, věděla jsem, že nebudeš nadšený tímto spojenectvím. Projevuješ pouze nedůvěru tam, kde by rozumní muži pociťovali ochromující hrůzu.”

Zastavila se u schodů a vyhrkla: „Představte si - Kane má skrupule, když jde o to, zlikvidovat pár lidí!” Kulhala pomalu dolů po schodišti - a nahoru se nesl její zběsilý smích.

Kane seděl ještě dlouho na parapetu okna a hleděl na setmělé moře. Scylredi. Povšiml si jistých náznaků takového spojenectví - měl je přezkoumat důkladněji, než to udělal. Sochy, které stály kolem tůně v hlubinách Dan-Legeh, byly jednou z věcí, jež ho vedly k podezření, jaké je to Efrelino tajemství. Byly tu i jiné náznaky - ale to spojenectví se mu zdálo příliš nesourodé, aby bylo uvěřitelné. Kane se obával, že mu něco nepředvídaného zkomplikuje situaci - nějaká síla, kterou nedokáže ovládnout, činitel, imunní vůči čemukoli.

Kane už kdysi Scylreda viděl - dávno mrtvého, plovoucího v moři. Poznal ho podle popisu uváděného Alorri-Zrokrosem v prastarém traktátu o předlidských rasách, v Knize Starších.

Smrt nemohla to nafouklé tělo učinit o nic šerednější. Bylo téměř o polovinu vyšší než člověk, a do jisté míry mělo lidské tvary. Jenom tam, kde měly být nohy, z těla vyrůstalo šest silných chapadel a z horní části trupu vyrůstala dvě další chapadla v místě paží. Alorri-Zrokros tvrdil, že chapadla byla vybavena přísavkami, schopnými z oběti vysát krev i život. Zaobíral se netvorovými způsoby přijímání potravy, až po neobvykle morbidní detaily. Na onom konci trupu, kde by měla být hlava, vyrůstal nevelký výběžek obklopený nedaleko svého vrcholu půltuctem nebo ještě větším počtem očí. Poblíž základny této groteskní hlavy byla velká zející bezzubá dutina, která víceméně plnila funkci úst. Tudy byla nasávána voda, propouštěná žábrami a vystřikovaná u základny těla. Tak jako chobotnice, kterou Scylred připomínal, i toto stvoření bylo schopné nechat se pod vodou pohánět vystřikovanou vodou a dosahovat značné rychlosti. Opravdu ohyzdný tvor z dětských let Země, a pokud uvěříme Alorri-Zrokrosovi, jeho duše byla ještě nestvůrnější.

To však nebylo to, co Kanea znepokojovalo - ačkoliv pociťoval obecnou nenávist a nedůvěru vůči všem podobám bohů. To, c0 ho zneklidňovalo, bylo vědomí, že existují prostředky, pomocí kterých by se ho Efrel mohla zbavit, kdyby byla příležitost - byl to faktor, který by mohl zkomplikovat jeho snahu zbavit se Efrel. Zůstávat v podružném postavení bylo Kaneově povaze naprosto cizí. A dobře věděl, že porážka Netistena Marila bude jenom první fází karmínového vzoru, který osud tkal pro dny, jež měly nadejít.

XXI.

O hrách a cílech

Od moře vál slabý větřík částečně rozhánějící zápach přístavních vod. Hvězdy vysoko na nebi se skrývaly za mraky. Občas se vynořující měsíc osvětloval ulice dlážděné kočičími hlavami.

Imel kráčel měsícem zalitými uličkami. Jeho krok byl rychlý a nervózní. Myslel jsem, že tě napadne, co s ním udělat,” řekl. Jsi jeho přítel. Znáš jeho nálady.”

„Aspoň některé,” zabručel kulhající Arbas, který se snažil udržet krok s odrodilcem.

„Napadlo mne, že bych měl něco podniknout,” zamumlal Imel. „Bývá takový často?”

Arbas pokrčil rameny. „Neznám ho natolik dobře. Ale viděl jsem ho už několikrát v takovém stavu. Něco se ho přitom zmocňuje. Nespí, kouří spoustu opia, utápí se v nadbytku brandy. Každý jiný chlap by po tom byl celý týden tuhý. Ale Kane…”

„Tady,” ukázal Imel na přístavní putyku.

Nade dveřmi nebylo žádné znamení, ale zápach zkyslého vína a zatuchlých zvratků a moči zabiják dobře poznal.

Opatrně odsunul špinavý kožený závěs a nahlédl do setmělé místnosti. Na prahu leželo mužské tělo, potlučené a polámané. Arbas ho překročil. „Kane?” zavolal slabě.

Postava, která se opírala o výčep, zdvihla hlavu. „Pojď dál, Arbasi,” zabručel Kane.

Zabiják vstoupil do špatně osvětleného šenku. Imel ho neochotně následoval. V troskách stolu leželo ještě jedno dobité tělo.

„Vypadá to, že to tu máš celé jen pro sebe,” konstatoval Arbas.

„Téměř,” souhlasil Kane. Zdvihl láhev ke rtům, napil se a hodil ji Arbesovi. Kurvička s vyhublou tváří mu zpoza výčepu podala další. Její pohled přeskočil z tváří nově příchozích zpět na Kaneovu.

„Majitel taverny odešel,” řekl Kane. „Tady má přítelkyně mi vyprávěla příběh svého života. Je velice zajímavý.”

„Co tu děláš?” zeptal se Arbas nedbale a předal láhev Imelovi.

„Hledal jsem tiché místečko, kde bych se opil.”

Dívčina tvář byla pod vrstvou růže nepřirozeně bledá. Arbas pohlédl dolů a uviděl třetí tělo, natažené za výčepem u jejích nohou.

„Nějaké tiché místečko,” komentoval to zabiják.

„Po chvilce bylo o mnoho tišší,” pravil Kane.

Imel si povzdechl a klesl na lavici. Jeho muži mu výtržnost nahlásili. Poznali Kanea a najednou nebyl žádný důvod, proč se do toho vměšovat. Jestli bylo možné dovolit, aby generál pil s řadovými vojáky, odrodilec si nebyl jist, zda je taky vhodné, aby se s nimi pral.

Kane se díval na Imelovu usouženou tvář a mračil se. „Napij se,” navrhl mu. „Vypadáš rozčileně. Chceš si půjčit moji holku?”

Hraně se zasmál vlastnímu nápadu. Odvalil se od výčepu, v obou ohromných pěstech po jedné plné láhvi. Kráčel místností plnou trosek. Ještě se smál, když sklouzl do křesla u rohového stolu.

Arbas kývl na Imela a oba si přitáhli křesla ke Kaneovi. Kurvička je neklidně sledovala zpoza špinavého výčepu a pomrkávala ke dveřím.

„Kane, na tohle začínáš být moc starý,” řekl Arbas sarkasticky.

Kaneovi zaduněl smích v hrudi.

„Arbasi,” řekl pak, „dělal jsi to někdy s jednonohou dámou?”

Zabiják zavrtěl hlavou a obrátil do sebe svou láhev.

„Imeli,” obrátil se Kane na Thovnosana, „dělal jsi to někdy s jednookou dámou?”

Imel se dlouze napil z láhve a ponuře zadoufal, že tu nejsou žádné další uši. Brandy způsobilo, že se ubohý lokál jakoby rozzářil, a tak se náhle rozesmál spolu s Kanem.

„Byla doba,” začal Kane a posunul svoji druhou láhev ke svému společníkovi. „Byla doba, kdy tě císařovna brala do svého lože, což bylo něco, za co stálo bojovat. Odejít příštího dne, roztrousit svá střeva po bitevním poli - ale k čertu, stálo za to zemřít pro polibky její císařské milosti. Proč ne? Muži umírají pro hloupější důvody. Ale tohle…”

Arbas už se také smál. Kurvička vyklouzla zpoza výčepu a zmizela do noci. Nikdo jí nevěnoval pozornost.

„Imeli,” zamumlal Kane. „Utekla ti holka.”

„Byla moc hubená,” konstatoval Thovnosan, zpracovávající druhou láhev.

„Všichni ti ubozí dávní hrdinové z legend,” sténal Kane, „se šli dát zabít pro lásku své dámy. My tři dohromady máme jen jednu bláznivku a ani té se nemůžeme zbavit.”

„Musí být ještě nějaký lepší důvod, aby se jeden dal zabít,” souhlasil Imel.

„Dobrá, a jaký je tvůj důvod?” zeptal se Kane.

„Nejlepší ze všech,” odpověděl odrodilec s opileckou upřímností. „Bojuju sám za sebe. Jestli věci půjdou dobře -až to vše skončí, budu jedním z nejvýznamnějších vladařů v novém císařství. Území, bohatství, moc a prestiž. Žádné další podrazy od takových, jako je Oxfors Alremas. Moje krev je stejně dobrá jako toho nejnadutějšího z nich - vše, co potřebuji, je bohatství a moc.”

„Pokud budeš žít, aby ses z toho mohl těšit,” řekl zvesela Arbas. Vracel se od výčepu s novou várkou těžkých zelených lahví.

„Spojil jsem svůj osud s vítěznou stranou,” odvětil Imel. „Znám riziko. Každý cil hodný námahy má svou cenu.”

„A trik spočívá v tom, jak uniknout zaplacení té ceny,” ušklíbl se zabiják.

Imel mu připil. „Budu to riskovat. Pro co jiného by stálo za to žít? A co ty, Arbasi. Ty a tvé chvástání o studiích na velké univerzitě v Nostobletu. Proč budoucí filozof opustil zaprášené knihovny a posluchárny, aby prodával své ostří za krví poskvrněné zlato?”

„Z téhož důvodu jako ty, Imeli,” pronesl zvolna Arbas. „Jsem pouze o něco vybíravější, pokud jde o to, koho zabíjet, než váš průměrný nájemný žoldák. Velmi výdělečná práce, ačkoli nepřináší slávu jako masakry na bitevním poli.”

„Co tu tedy děláš, po Kaneově boku?”

„Proč bych tu nebyl. Platí mi za to.”

„To není odpověď.”

„Stejně dobra jako každá jiná. K čertu, copak kterýkoli muž vládne svému osudu? Může někdy skutečně vědět, proč dělá to, co dělá? Hrajeme v dramatech, do kterých nás bohové umístili, sledujeme předivo svých osudů - a co znamenají důvody, jež vymýšlíme, abychom vysvětlili své životy a činy?”

Imel si říhl. „U Hormenta! Tys měl zůstat na univerzitě. A co ty, Kane? Můžeš vysvětlit, proč jsi tady? Nebo začneš chrlit filozofické nesmysly jako tady Arbas?”

Kane se hořce zasmál. „Já hraju hru. Starou hru se starým nepřítelem. A dnes večer jsem zjistil, že už mě to unavuje.”

Vstal a vyšel ze dveří, dříve než si uvědomili, že se vůbec pohnul. Neohrabaně se vydali za ním - před sebou v temnotách jeho sžíravý smích.

XXII.

Vzhůru z hlubin

Bronzový kloun Ara-Tevingu pod plnými plachtami rozřezával černé vlny Sorn-Ellynu. Půl míle od jejich pravoboku čněly ke hvězdnatému nebi pusté útesy severního pobřeží Pellinu. Změť mráčků podobných rybím šupinám klouzala přes tvář opuštěného měsíce. Triréma vyplula z Prisarte toho dne na úsvitu. Soumrak zastihl Ara-Teving, jak rozhrnuje nezměrné vody Sorn-Ellynu.

„Zde je to místo,” řekla Kaneovi Efrel.

Ara-Teving zpomalil, neboť Kane nařídil skasat plachty. Triréma pomalu klouzala ve slabém větříku. Efrel, zahalená do hermelínového pláště s kapuci, přešla na příd, stála tiše u zábradlí - hleděla do smolně černého moře.

Arbas sledoval její pohled. „Takže tady se máme setkat s našimi novými spojenci,” poznamenal pochybovačně. „Když jsi mi řekl, co má Efrel na mysli, překvapilo mne, že jsi přijal za bernou minci blouznění šílené ženy. Teď, když jsem tady, nejsem už tak skeptický. Nebýt tamhle té černé linie útesů, přísahal bych, že jsem někde v pekelných mořích. Nepřekvapuje mne, že se i Pellinci těmto vodám vyhýbají!”

„Mořské dno je tu blíž peklu, než jsi kdy v životě zažil,” zabručel Kane. „Scylredi i jejich obrovští miláčci stále obývají tyto vody - to je nepochybné. Už jsme viděli doklady jejich přítomností - během našeho útěku z pobřeží Lartroxie a později v Prisarte. Ale co mne překvapuje, je Efrelino tvrzení, že Scylredi stále ještě mají funkční podmořské lodě, po všech těch nespočetných tisíciletích. Předlidské rasy vytvořily podivné stroje a zbraně díky svým znalostem cizí technologie - ale neviděl jsem fungující pozůstatek Starší země po… no, po velmi dlouhou dobu.”

Arbas, který za svých univerzitních studií narazil jen na pár zmínek o rasách Starší země - věku nyní skrytého za závojem mýtů -, nežádal po Kaneovi podrobnosti. „Viděl jsem rozpadávající se kupy čediče, o nichž Efrel tvrdí, že byly pevnostmi Scylredů. Jak by cokoli mechanického mohlo přetrvat čedičové sloupy?” prohodil.

„Také jsem o tom přemýšlel,” odpověděl Kane. „Jestli ta plavidla byla postavena v závěru jejich éry, jako Dan-Legeh, a po eony pečlivě udržována - kdo může říci, co je možné či nemožné, když je řeč o vědě Starší země. Víme daleko více o naší černé magii než o předlidské vědě.”

Kane se zamračil a pokračoval: „Ale je tu jiná možnost. Bylo mi divné, proč mne Efrel sháněla, abych vedl její povstání, a proč čekala tak dlouho, než mi řekla o svém tajném spojenectví.”

Imel, který naslouchal s pochmurným mlčením, se náhle vmísil: „Patrně měla řadu dobrých důvodů. Za prvé, Efrel potřebuje lidské námořnictvo a invazní síly. Za druhé, potřebovala okamžitou ochranu proti Marilově odvetě, když se dozvěděl o spiknutí - věděla, že k tomu musí dojít. Za třetí, potřebovala drtivé počáteční vítězství, aby získala podporu pro svou věc. A na závěr, Scylredi požadovali přesvědčivou ukázku síly z její strany, než se rozhodnou vměšovat se do lidských válek.”

„Jistě,” ušklíbl se Kane. „Přesně, jak mi to vysvětlila Efrel - včetně faktu, že Scylredi potřebovali čas na nalezení způsobu, jímž by oni a jejich netvoři dokázali rozeznat naše plavidla od císařské flotily. To vše souhlasí.”

„Tak co tě znepokojuje?” chtěl vědět Imel.

„Připusťme, že to, co mají Scylredi v úmyslu použít, nejsou pozůstatky předlidské Země,” odpověděl Kane. „Předpokládejme, že Scylredi konstruují na pomoc Efrel nové podmořské lodě - a že do dneška nebyly připraveny k použití.”

Arbas rychle pohlédl na Kaneovu zadumanou tvář. „Pokračuj.”

„Jestliže je tato úvaha správná,” podotkl Kane, „tak víme, že Scylredi stále disponují určitou částí svého pradávného vědění a moci. A po nespočetných tisíciletích se Efrel podařilo je nějak přemluvit, aby užili tuto sílu při vměšování se do lidských záležitostí.”

Zmlkl a hleděl na smolně černé moře. „Zajímalo by mne, jestli Efrel poté, co Scylredy přivolala, nezjistí, že nemají chuť vrátit se do svého ztraceného panství.”

Efrelin radostný výkřik přerušil jeho úvahy.

„Přicházejí!”

Trup trirémy se jako by rozechvěl vysokým bzučením vycházejícím z hlubin. Námořníci na sebe zneklidněně hleděli. Křičeli a ukazovali na moře.

Černé vody Sorn-Ellynu vřely a dmuly se. A Ara-Teving už nebyl na moři osamělý.

Byly čtyři a vynořily se z vody jako rodina ohromných velryb, kroužících kolem Ara-Tevingu. Ale nikdy neexistovaly velryby, které by se mohly rovnat těmto kovovým leviatanům, a žádné mořské stvoření nemohlo plout jejich úžasnou rychlostí.

Posádka křičela ohromením a strachem. Kane pocítil povznášející rozechvění - jak dlouho už to bylo, co viděl srovnatelný div?

Plavidla Scylredů byla asi třikrát delší než Kaneova vlajková loď, ačkoli nebyla o mnoho širší než trup trirémy v nejširším místě. Tvarem připomínala protáhlou slzu - vejcovité na přídi a zahrocené na zádi. Jako koruna obepínal hrotitou záď prstenec vejcovitých vypouklin vydávajících bledě zelenou zář. Z toho jiskřícího hroznu vystupovala v protáhlých oblacích pára. Každá výduť byla asi deset stop dlouhá a vyrobená z téměř matového křišťálu, nebo z poloprůsvitného kovu. Na oblých kovových trupech byly v pravidelných intervalech rozmístěny další kuželovité nebo vejcovité výběžky - tentokrát černé a zdánlivě bez života. Krom toho neměly ponorné lodi Scylredů žádný další zvláštní rys.

Na okamžik spočinuli ti čtyři kovoví leviatani na hladině. Ačkoliv byla posádka předem upozorněna, co má očekávat, to, že se vynořily tyto podivné lodě, otřáslo všemi muži a vylekalo je to. Potom - stejně bez námahy jako žralok otáčející se za svou kořistí - ponorné lodě zrychlily, hnaly se dál vlnami a ponechaly Ara-Teving, poskakující na brázdách za jejich zádí, daleko za sebou. Uháněly těsně pod hladinou a bezhlučně prořezávaly moře, pokud pomineme burácení rozrážené vody a zlověstné bzučení motorů. Kane mohl jejich bleskový postup sledovat díky záři oněch pohonných jednotek. Jejich rychlost zhruba odhadoval na šedesát uzlů. Když viděl proudy páry za jejich zádí, usoudil, že jejich motory vyvíjejí značné teplo.

Zmizely v Sorn-Ellynu, zatímco jejich bledězelené stopy pohasínaly, až zmizely docela. Kane čekal. Stejně náhle jako poprvé - kvílivé hučení z hlubin, vzedmutí černé vody, a podmořské lodi Scylredů se vynořily z vln poblíž vyděšených lidí a jejich nevelké dřevěné lodičky.

„Ted se dívej, Kane!” ozvalo se Efrelino pronikavé zavřísknutí.

Kane cítil, jak se mu ježí vlasy - jako ve chvíli, kdy se sráží bouřkové mraky.

Kuželovitá vypouklina poblíž přídě jedné s cizích lodí se náhle rozzářila fialovou oslepující září. Z kužele ponurého svitu vytryskl proud praskající energie a poskakoval po čedičových útesech půl míle vzdáleného pobřeží. Energetický paprsek zasáhl pevninu, a stromy a podrost ihned vzplály hučícími plameny, skály popraskaly a rozpadly se.

V příslím okamžiku zahájily palbu všechny čtyři ponorky - třpytící se proudy energie vytryskly z věžiček rozmístěných na černých trupech. Pekelné plameny vyrážely do noci všude tam, kde zuřivost dravých záblesků zasáhla útesy. Moře se vznášelo vzhůru v klubkách kvílející páry, když do ruda rozpálené masy čediče stékaly v podobě napůl roztavené laviny do syčícího příboje u paty útesů. Zakrnělý les v jediném okamžiku vzplanul, a v dalším už byl jen bílým popelem. Jako by přes sto stop dlouhý úsek pobřeží náhle explodoval jako purpurem planoucí vulkán.

Palebná přehrada z mohutné energie zmizela stejně náhle, jako se objevila. Kane nabral dech, neboť si teprve teď uvědomil, že ho celou dobu zadržoval. Jeho zrak byl oslněný bouří ničivých blesků. Na pobřeží prosvítala oparem z páry a dýmu pochmurná rudá jizva.

Posádka byla příliš ohromena, aby pocítila paniku, bylo to tak lepší.

„Teď se dívej, Kane!” zakvílela Efrel. „Dívej se znovu!”

Kane pohlédl ve směru čarodějčina triumfálního gesta. Čtyři plavidla Scylredů se vzdálila od Ara-Tevingu a vytvořila čtverec. Kane hleděl na čtverec černé vody mezi nimi.

Posádkou projelo vzdechnutí.

Z vln se vynořila svíjející se chapadla, švihala vzduchem a zuřivě narážela do trupů ponorek. Moře se zachvělo a vyrazila z něj titánská zmítající se hmota a chapadla. Na okamžik se nesmírná odulá masa zakolébala nad hladinou. Kane na chviličku uviděl ústřední trup, stejně obrovský, jako má největší velryba, nepředstavitelně dlouhá svíjející se chapadla s obvodem větším, než by muž dokázal obejmout, a ohromný skřípějící zobák, který by mohl rozdrtit trup válečné lodi bez jakékoli námahy, jako když papoušek louská mandle. Bledé oči velké jako zející dveře na něj zíraly se zlovolnou inteligencí.

Netvor z úsvitu země se vynořil a pak zase zmizel v inkoustových vlnách. Kane už věděl, že Oraycha byli opravdu tak hrozní, jak ta monstra zpodobovaly legendy. A uvědomoval si, že je rád, že už je to pryč. Mrazilo ho při pomyšlení, že takoví netvoři číhají v hlubinách pod Ara-Tevingem. Přemítal, jestli Scylredi dokáží udržel takovou bestii pod kontrolou…

V dalším okamžiku zmizely i ponorky Scylredů. Ara-Teving se znovu osamoceně vznášel na hladině s panikou zachvácenou posádkou na palubě a pouze pohasínající rudá zář dýmajícího pobřeží dosvědčovala, že to nebyl jen bláznivý děsivý sen.

Efrel zvrátila hlavu v záchvatu smíchu. Hermelínová kapuce jí sklouzla z hlavy a Kane pohlédl do úděsné tváře pomateně vyjícího tvora.

„Ať sebou muži pohnou!” vyštěkl Kane na Imela. „Musíme z těchto vod dřív, než šok pomine.”

„Co si myslíš teď, Kane?” jásala Efrel. „Lhala jsem? Chtěl jsi, abych ti to ukázala, a copak jsem to neudělala? Stále se bojíš Netistena Marila a jeho flotily? Stále pochybuješ, že Efrel vládne silami přesahujícími děsivé sny lidstva?”

„Ale vládneš jimi doopravdy?” zamyslel se Kane nahlas.

XXIII.

Noc v M’Corině komnatě

Světlo v M’Corině ložnici bylo tlumené. Slabý odlesk svící jemně osvětloval dvě postavy ležící na lůžku - M’Cori zamilovaně hladila Lagesova svalnatá záda. Ležel tiše, na okamžik odpočíval a těšil se z něžných pohybů jejích dlaní. Pak spokojeně povzdechl.

„Netečné zvíře!” vykřikla M’Cori a škádlivě ho plácla přes zadek. Pevně ji sevřel a přitiskl hebkou chichotající se dívku k sobě. Spony jejího šatu se při jejich objetí uvolnily už dříve a Lages jí ho při polibcích stáhl z ramen. Dívka si tiše něco brumlala a tulila se k jeho obnažené hrudi. Po chvíli se rozesmála a hravě ho odsunula.

„Co si to dovoluješ, ty hulváte!” parodovala postavu z romantického dramatu. „Zdá se, že zneužíváš přízeň své dámy. Vždyť mě zničíš!”

Lages přijal hru a zaujal afektovanou pózu - poněkud nejistou po víně, kterým se opájeli - a zadeklamoval: „Ó, krásná dámo! Neodmítej má návrhy! Odrážejí pouze nehasnoucí žár ubohého vojáka, který se setká v bitvě se smrtí tváří v tvář!”

M’Cori zalapala po dechu a padla do polštářů. Její tvář zbledla, když si tiskla pěst k ústům. Hryzala si klouby prstů, aby zadržela slzy.

Lages se proklínal za svou hloupost. Zatraceně! Vždy řekne tu nesprávnou věc! Ona se teď zoufale snaží zapomenout - najít ve veselosti útočiště před napětím z nadcházejícího konfliktu - a on jí to připomene. Věděl, že minulé měsíce pro ni byly těžké. Přes celou svoji nakažlivou veselost byla v nitru zranitelná jako dítě. Lages se někdy obával, že ji poláme svýma hrubýma rukama a drsnými způsoby.

Dotkl se jednoho obnaženého ramene a obrátil ji k sobě. Její mořsky zelené oči byly znovu naplněny slzami, ale pohlédla na něj bez zavzlyknutí. „Nikdy se nevrátíš,” řekla tiše. „Já to vím.”

Lages se zasmál a jemně jí zatřásl. „M’Cori, M’Cori! To je tak pošetilé! Totéž jsi říkala posledně, pamatuješ? A tentokrát bude mnohem méně rizika. Známe už Kaneovu taktiku a víme, jak si s ní poradit. Dokonce jsme některé naše válečné lodi vybavili podobnými katapulty. Krom toho počtem povstalce ohromné převyšujeme.

A ani nebudu velitelem,” dodal nikoli bez jisté trpkosti. „Tvůj otec převzal velení flotily osobně.” S uspokojením si povšiml, že M’Cori necítila stejné znepokojení kvůli svému otci. Maril nikdy nebyl ke své dceři příliš vřelý, přes všechna svá laskavá slova.

Její vlasy se uvolnily z účesu a prameny světlých kadeří jí sklouzly na prsa. Lages každý pramen vracel zpět opatrnými doteky. Z jejích očí už se vytrácela bolest. Pod jejím křehkým zjevem se skrývala síla.

„Pamatuj na své proroctví, M’Cori,” šeptal jí a cítil údery jejího srdce pod konečky svých prstů. „Nevzdáš se ho přece zrovna teď, když jsi mu tak dlouho věřila, ne?”

M’Corina tvář byla zasněná. „Bylo to tak dávno,” přemítala. „Kdo ví, zdali ta žena opravdu byla kněžkou Lato.” Do tváře se jí vrátila barva a rty se napůl rozevřely.

Pohlédl na její bledou krásu, odrážející se ve světle svic.

„Až budeme mužem a ženou, budeš si muset zvyknout na mou nepřítomnost, kdykoli bude císařství ohroženo.”

Odevzdaně k němu vzhlédla. „Žijme dneškem,” zašeptala a vztáhla k němu ruce.

XXIV.

Noc v Efrelině komnatě

Obrovské olejové lampy jasně zářily a snažily se rozptýlit inkoustovou tmu podzemní místnosti. Jejich ostré zářivé světlo ozařovalo scénu stejně hroznou, jako byla kterákoli z těch, jejichž svědkem byla síň po mnohá staletí.

Kane stál ve stínu vedle Efrel a sledoval, jak zneklidněná stráž, skládající se z důvěryhodných vojáků, doprovází skupinku vězňů do tajné síně. Vězňové, nějakých šedesát mužů zajatých při bitvě asi před třemi měsíci, nebyli spoutáni -ale ani se nesnažili utéci. Místo toho kráčeli kupředu po jakoby zdřevěnělých nohách, jejich tváře ztuhly do masek naprosté beznaděje. Spoutáni paralyzujícím Efreliným zakletím, nebyli schopni ani kontrolovat své pohyby, když šli vstříc nevyhnutelné zkáze. Císařští vojáci byli přitaženi do tohoto sálu mentálními příkazy čarodějky jako nemyslící roboti. Hrůza v jejich očích se prohlubovala, když bezmocně pochodovali stále blíže ke svému soudu. Příčinu jejich úzkosti bylo možné nalézt v černé tůni plné temné vody, ke které byli vábeni neviditelnými silami.

Rozlehlá tůň dnes v noci nebyla klidná a zrcadlové lesklá jako obvykle. Voda vřela, kypěla prudkými pohyby pod temnou hladinou a čas od času bylo možné zahlédnout vlnící se stíny. Občas se nad vodou zdvihl černý obrys a pak zmizel, rychleji než si oko stačilo utvořit jasný obraz. Děsivý sen té noci číhal v tůni. Dokonce i vzduch byl prosáklý smrtelnou hrůzou a vězňové vycítili svou zkázu.

Efrel promluvila: „Podle všeho se Netisten Maril již brzy pohne. Nashromáždil už téměř veškerou podporu, kterou mohl získat, a jeho horečné přípravy se chýlí ke konci. Předpokládám, že jsi připraven k okamžité mobilizaci.”

„Přirozeně,” ujistil ji Kane. „Už jsi viděla, že mí muži jsou plně bojeschopní, flotila je shromážděna a připravena vyplout. Jen se ubezpeč, aby tví roztomilí přátelé byli připraveni, až je budu potřebovat.”

Zamyslel se nad všemi téměř nepřekonatelnými obtížemi, které ho budou soužit, až se bude snažit zapojit Scylredy a jejich hrůzostrašné zbraně do jednotné úderné formace. Krom zjevných problémů s koordinací budou hrozné potíže s nezbytným utajením. Tyto problémy se však mohou ukázat jako nicotné, ve srovnání se zvládnutím reakcí jeho mužů, až poznají podstatu svých tajných spojenců. Kane jim ukázal a řekl co nejméně a disciplinu udržoval železnou pěstí. Nikdo nesměl opustit ostrov, pokud nedostal zvláštní rozkaz.

Během týdnů po oné noci, kdy s Efrel navštívil Sorn-Ellyn, proběhly nesčetné schůzky se Scylredy v Efrelině tajné síni. Zde, obklopen pozůstatky staletí magických bádání, sledoval Kane Efreliny hovory s těmi odpudivými netvory.

Komunikovalo se prostřednictvím myšlenkové telepatie - ačkoli jak byla Efrel schopna vyměňovat si myšlenky s tak nelidskými monstry, zůstávalo pro Kanea tajemstvím. Sám Kane si vypěstoval svoje psychické schopnosti daleko za hranice většiny lidí, ale nebyl schopen porozumět ničemu, co probíhalo mezi Efrel a Scylredy. Jestliže Scylredi uměli navázat mentální kontakt s lidskou myslí, rozhodli se to dělat pouze s Efrel - anebo čarodějka sama disponovala neuvěřitelnými psychickými silami. Ať už se jí to povedlo jakkoli, Kane byl schopen prostřednictvím jejího tlumočení rozpracovat detaily nadcházející bitvy.

Pro Kanea to nemělo moc velký význam. Perspektiva spojení myslí se Scylredy pro něj nebyla nijak přitažlivá. Daleko více ho zajímalo tajemství Efrelina paralyzujícího zakletí. Ale ona si toto tajemství dobře hlídala, ostatně jako všechna svá tajemství. Kane se domníval, že rozpoznal základní kouzlo, a pohrával si s myšlenkou, že na jednom ze zajatců vyzkouší zaklínadlo opačné.

Efrel přerušila jeho úvahy. „To, co se tam vynořuje, budou talismany.”

Kane sledoval její ruku napřaženou k hlubině tůně, kde právě vystoupila nad hladinu zavalitá miniatura podmořské lodi Scylredů. Maličká ponorka se přiblížila k zídce na okraji tůně. Na kulovité přídi se otevřel poklop.

Kane vydal rázný povel a řádka zneklidněných vojáků, stojících u stěn, přistoupila k plavidlu. Chvějícíma se rukama vykládali těžké kontejnery uložené ve vodou naplněném skladovém prostoru. Jeden muž vyjekl a málem upadl, když mu černá smyčka chapadla podala kontejner.

„Bud opatrný, ty neohrabaný osle!” vykřikl Kane. „Potřebujeme ty talismany všechny.”

Neskladné kontejnery obsahovaly tucty těžkých vejcovitých kovových koulí - nijak nápadných předmětů velikosti lidské hlavy. Talismany znamenaly rozřešení hlavních problémů koordinace a jejich vznik byl nezbytný, aby se Scylredi mohli stát užitečnými spojenci. Díky těmto zařízením dokázali odlišovat povstalecké lodi od císařských. Kovové koule, výtvory vědy Scylredů, vydávaly stálé bzučení neslyšitelné pro lidské uši, které ovšem Scylredi - a jejich obrovití služebníci Oraycha - slyšeli a chápali. Každá loď povstalecké flotily musela mít na palubě jeden z těchto talismanů -jinak riskovala, že bude zničena Efrelinými nelidskými spojenci, až dojde na boj zblízka.

Ponorka po vyložení nákladu odplula. V síni zavládla atmosféra děsivého očekávání. Imel, velící dělníkům, s radostí vyvedl zástup nosičů z místnosti. Arbas stál s pažemi založenými na široké hrudi a čekal, až bude chtít odejít i Kane.

„Ještě poslední věc, Kane,” připomněla mu Efrel, upřeně pozorující hladinu tůně. „Pamatuj si, že ani Netisten Maril, ani M’Cori nesmějí být zabiti nebo zraněni. Chtěla bych též dostat živého Lagese, ale to už není nutné. Nezáleží na ceně, ale Maril a M’Cori se mi musí dostat do rukou nedotčeni. Zabij tisíc lidí, pokud to bude nutné, ale tyhle mi přiveď, aby mohli naplno vychutnat pomstu, kterou jsem přísahala vyhlazením domu Netistenů! Mám podrobné plány týkající se těch dvou a nenechám si je zkřížit nikým. Dohlédni, aby to pochopili všichni tví muži.”

„Ovšem,” ujistil ji Kane - jako by to slyšel poprvé. Ve své šílené touze po pomstě mu to Efrel opakovala už snad stokrát. „Jen dohlédni, aby mi tví šerední přátelé přenechali Marilovu vlajkovou loď.”

Efrel přikývla. „Oni tomu rozumí. Jednu význačnou loď dokážou rozpoznat a vyhnout se jí.”

Odvrátila se od něj a pozvedla ruku v gestu pobídky. Císařští zajatci v agonické hrůze vyrazili vpřed, jako loutky tančící na neviditelných nitkách. Jejich svaly sebou škubaly v zoufalém úsilí, ale nedokázali zlomit zakletí. Nejisté kroky je vedly blíž k tůni a potom až na sám její okraj. A za něj.

Voda ihned ožila, jak se hordy čekajících Scylredů vrhly na zápolící zajatce. V posledním okamžiku byli uvolněni ze zakletí a jejich zoufalé výkřiky se rozléhaly klenutou síní.

Kane fascinovaně sledoval, jak jsou zmučené oběti vtahovány pod hladinu smyčkami slizkých černých chapadel, aby se staly hračkami, sloužícími stvůrám z dávné minulosti k roztrhání na kusy a vysátí krve.

Nachová pěna pokryla okraje tůně a poslední zmučená tvář se ponořila do bezedné studny. Alorri-Zrokros nelhal, pokud se týká způsobů Scylredů při krmení.

XXV.

Bitva o císařství

Kane stál na přídi Ara-Teinngu a dalekohledem sledoval císařskou flotilu, která se vynořila na modravém obzoru. Vítr mu čechral rudé vlasy. Moře potemnělo loděmi - válečnými loděmi všech typů, pod rudými vlajkami Thovnosu, zelenými Raconosu, zelenočernými Fisitie… Kane přestal počítat. Byly to válečné lodě ze všech koutů císařství, shromáždily se kolem svého císaře, aby se postavily hrozbě Efreliny vzpoury.

Císařská armáda musí naše loďstvo převyšovat alespoň čtyři ku jedné, uzavřel svoji úvahu Kane. Maril spoléhal na početnost, a proto se také rozhodl vyrazit jako první a rozdrtit loďstvo povstalců jediným rozhodným úderem. Kane předpokládal takový tah - a když se podíval na svou flotilu, musel uznat, že Marilova strategie je opodstatněná.

Byla to jen neuspořádaná formace zastaralých, přestavěných a znovuopravených plavidel, s pouhou hrstkou prvotřídních válečných lodí. Ohlas na Efrelinu rebelii byl hojný - ale téměř jen ze strany menších mocností, které mohly na takovém podniku nejvíce vyzískat. Krom toho Efrel dostala i podporu několika větších vladařů, jejichž lodě spolu s pellinskými tvořily páteř Kaneovy flotily. Dohromady Kane velel téměř stovce plavidel - mocnému loďstvu, ale žalostně slabému a špatnému ve srovnání s císařskou armádou. Budou zničeni, jestli jim Scylredi nepřijdou na pomoc.

Netisten Maril, stojící na palubě své vlajkové lodi, nepociťoval žádné zlé tušení, když se flotila rebelů objevila na dohled. „U Hormenta!” smál se na svého kapitána. „Ta poďobaná čarodějnice shromáždila větší loďstvo, než jsem čekal. Netušil jsem, že po Západním moři pluje tolik trosek! Stejně jí to nepomůže. Převálcujeme ty prokleté povstalce jako přílivová vlna blátivou mělčinu.”

Zazubil se, když mu pobočník podal křížovou přilbu. „Za soumraku bychom měli být v Prisarte a sledovat, jak město hoří. Chci jim udělit takovou lekci, která jim vyžene z hlavy myšlenky na rebelii na celé příští století. Pellin již příliš dlouho otravoval tělo a duši císařství jako hnilobný nádor. Dnes vyříznu a pak vypálím ten páchnoucí vřed jednou provždy. A pokud jde o Efrel a toho jejího takzvané nesmrtelného generála…”

Předvojem císařské formace se rozlehl poplašný křik. Maril přestal se svým vychloubáním, aby zjistil, co se to děje. Otřesený císař ukazoval kamsi před sebe a nevěřícně se ptal: „U všech sedmi pekel knížete Tloluvina, co je to?”

Z hlubin moře mezi oběma vstříc si plujícími armádami se jako hejno obrovských kosatek vynořily čtyři podmořské válečné lodi Scylredů. Nelidské ponorky se nehlučně, krom zlověstného ultrazvukového kvílení motorů, vrhly na císařskou flotilu.

Ať už byla ta podivná plavidla čímkoli, jejich nepřátelské úmysly byly zjevné. Maril nakázal, aby kamenomety zahájili palbu.

Všechny katapulty, umístěné na palubách lodí jeho gigantické armády - menší než ty, jež použil Kane, a konvenčněji vybavené - vymrštily své smrtící projektily. Déšť kamenů a smolou nasáklých ohnivých koulí obloukem prolétl nad mořem a snesl se mezi lodě Scylredů. Plameny se neškodné rozlévaly po kovových trupech, kameny zasahovaly s dunivými údery necitlivé leviatany a bezmocně se od nich odrážely.

Kamenomety sotva stačily vystřelit první salvu, když plavidla Scylredů zaútočila. Praskající záblesky ničivé energie vytryskly z kuželovitých věžiček. Podél celého čela císařských válečných lodí náhle explodovaly v syčivý řev plamenů.

Císařská flotila jako by byla uvězněna v jakési neuvěřitelné bouři plné blesků na planoucím moři pekel. Dravé záblesky energie ničily předvoj armády a rozsévaly zkázu v pyšné flotile. K záhubě odsouzení vojáci křičeli hrůzou, když viděli své druhy a sesterské lodi sežehnuté na uhel a čekali na další ničivý záblesk, který je pošle do pekel. Byla to hrůza, jíž se žádná lidská zbraň nemohla postavit a žádná obrana odolat. Osádky katapultů v zoufalství pokračovaly v neúčinné střelbě, ale jedinou odpovědí byla stálá palba oslepující smrti z válečných lodi Scylredů.

„Pokračovat ve střelbě!” řval Maril ve snaze udržet pořádek v planoucím chaosu způsobovaném Scylredy. „Zaútočit klounem! Vybičovat veslaře k plné rychlosti!”

Jeho rozkazy byly předávány dál. Na smrtící hladině se jeho kapitáni zoufale snažili přiblížit k ponorkám Scylredů.

Fialové paprsky vyšlehávaly znovu a znovu, aby dokončily dílo zkázy. Lodě po desítkách vybuchovaly do ohnivého zapomnění. Jen jako planoucí a rozbité trosky pokračovala císařská armáda proti plavidlům Scylredů. Zuhelnatělé zbytky se kolébaly na vlnách zahalených párou. Vypadalo to, že oceán vře žárem. Páchnoucí oblaka kouře zaplňovaly vzduch a téměř pohltily vůni ozónu.

Pak Maril ucítil, jak se mu paluba zvedá pod nohama, když kopí ničivé energie zasáhlo jeho vlajkovou loď. Záď, kterou záblesk zasáhl plnou silou, se změnila ve sloup plamenů, intenzivní žár zahalil dřevo a lidská těla záplavou zářivých plamenů. V trupu zela propálená díra. Pára syčivě pronikala polámaným bedněním, když moře vtrhlo do planoucí rány. Válečná loď se prudce nachýlila ke straně.

„Opustit loď!” volal zbytečně Maril.

Vlajkovou loď zachvátila panika. Muži skákali z ohnivého pekla na palubě do troskami posetého moře. Většinu z nich ihned stáhla pod hladinu váha jejich brnění a zbraní.

Maril rychlé odhodil helmu, kyrys a chrániče stehen. Dostal se k zábradlí právě ve chvíli, kdy se vlajková loď začala převracet, a vrhl se do vody. Překonával zaneřáděnou hladinu elegantními a silnými tempy. Plaval směrem k nejbližší lodi. Tonoucí pěšák sevřel jeho nohu a stahoval ho pod hladinu. Císař se s kletbou a kopancem do tváře nešťastníkovi vytrhl.

„Sem, strýče!” To volal Lages, jehož loď plula po boku Marilovy vlajkové lodi.

Maril proplaval chaosem zuhelnatělých trosek a tonoucích mužů a dostal se k druhé lodi. Hodili mu lano, jehož se hbitě chytil. Uhýbal před vesly a šplhal na palubu.

„Lagesi!” vykřikl a sevřel synovcovu ruku. „Už nelituji, že jsem ušetřil tvůj život! Přineste mi někdo meč! Nedovolím, aby další dobrá čepel šla ke dnu dříve, než ji řádně promažu páchnoucí krví vzbouřenců!”

Lages se ponuře pousmál a zaklel: Jakou ďábelskou zbraň to proti nám Kane použil? Muži byli zahubeni, naše lodě smeteny z hladiny a to jsme nestačili ani udeřit.”

„Nevím, co je to,” křičel Maril. „Ale vidím v tom Efrelinu ruku. A jestliže nemůžeme zničit démonické lodě té čarodějnice, zbývá nám jen přiblížit se natolik ke Kaneově flotile, že nebudou moci dále střílet z obavy, aby nezasáhli povstalecké lodě. Plnou rychlostí vpřed! Jestliže se kameny a ohnivé koule odrážejí od jejich obrněných boků, uvidíme, jak snesou útok klounem!”

Císařská armáda se sunula vlnami a pouhou převahou svého počtu zatlačovala plavidla Scylredů. Pomalu a s hroznými ztrátami se blížila k ponorkám. Bojová plavidla Scylredů spočívala nehybně na hladině a pálila na přibližující se flotilu tak rychle, jak to jejich zbraně dokázaly

První linie válečných lodí dorazila na úroveň cizích plavidel. Jedna triréma se pokusila o útok klounem a plnou rychlostí narazila do střední části jedné z ponorek. Příd trirémy se nárazem roztříštila, aniž ublížila kovovému trupu víc, než že ponorku ve vodě trochu postrčila. V příštím okamžiku válečnou loď a ubohé hlupáky na její palubě pohltil ryčící záblesk plamenů.

Ale během toho zmatku druhá triréma v plné rychlosti udeřila do zádi jiné ponorky Scylredů a zasáhla jednu z vejcovitých vypuklin. Síla té sebevražedné srážky prohnala bronzem okovaný kloun zářícím ovoidem a pohřížila jeho ostrý zobec hluboko do bzučících motorů ponorky.

Plavidlo Scylredů téměř okamžitě vybuchlo do zářící koule palčivě bílého plamene. Oslepující světlo, jasnější než slunce, pohltilo obě plavidla. Triréma a cizí válečné plavidlo byly s fantastickým otřesem zničeny jediným hrůzným výbuchem. Obrovská vřící mračna páry se s řevem vyvalila k nebi. Kusy popele a roztaveného kovu trhaly hladinu moře. Lodě, které byly nejblíže explozi, rázem vzplanuly.

Po výbuchu se zbylé tři podmořské lodi skryly pod hladinou a zmizely. Buď se bály, aby se nepřipojily ke své sestře ve smrti - teď když byl znám jejich zranitelný bod -, nebo se rozhodly přenechat bitvu jiným.

Poté co smrtící překážka zmizela, vyrazila císařská flotila vstříc Kaneovým bojovníkům. Vojáci jásotem oslavili zničení jedné z cizích bojových lodí a teď byli celí žhaví do boje s hmatatelným lidským nepřítelem. Maril si však byl bolestně vědom toho, že více než polovinu jeho flotily zničila ohnivá smrt ze zkázonosných zbraní Efreliných démonických spojenců.

Už jen pár set yardů oddělovalo obě flotily. Povětří se už naplnilo šípy a projektily a bojová volání splývala v rachot podobný zuřícímu příboji. A tu udeřila nová hrůza -zbraň stejně hrozná a neočekávaná jako útok bojových plavidel Scylredů - a bojovné výkřiky se změnily ve výkřiky hrůzy.

Slizké silné chapadlo silnější než mužské tělo náhle vyrazilo z vody a ovinulo se kolem jednoho z vedoucích plavidel. Císařští vojáci ztuhli v hrůze a nevěřícně zírali, jak se z vody vynořují chuchvalce chapadel a jako hadi ovíjejí nešťastnou loď. Vojáci křičeli děsem, když se přízrak z hlubin oceánu vynořil na hladinu za svými chapadly - nafouklá hora rosolovitého masa se dvěma mrtvolné bledýma očima zírajícíma do nenáviděného slunečního světla. Jedna z nejděsivějších mořských legend ožila.

Oraycha sevřel válečnou loď pevněji. Dřevo praštělo a tříštilo se v jeho drtícím objetí. Jeho monstrózní zažloutlý zoban se rozevřel do šíře hradní brány - a pak se sevřel a rozdrtil pevný trup lodi. Ječící vojáci se vrhali do zpěněného moře, ale byli bezmocně staženi do pekel spolu se svou rozdrcenou lodí.

Z vody se vynořila další chapadla. Další monstra prapůvodní evoluce vystoupila z hlubin oceánu, aby napadla císařskou flotilu. S děsivou snadností drtili obrovití netvoři loď za lodí. Zdálo se, že metodický útok monster řídí nějaká tajuplná inteligence.

Když se císařští zbavili ochromujícího sevření hrůzy, jež v nich vzbudil pohled na ty ohavnosti, vyrazili vpřed, aby se střetli s novou hrozbou. Šípy znamenaly pro ta monstra méně než píchnutí špendlíkem a údery mečem měly stejný efekt. Pokusy o útok klounem se nepodařily, neboť Oraycha se pohybovali příliš rychle. Ti dost pošetilí, kteří se o něj pokusili, zjistili, že se netvorové ponořili pod ně a sevřeli jejich válečnou loď do osudného sevření zdola.

Vojáci chrabře bojovali proti mořským netvorům. Jeden lehkomyslný kapitán vrazil kopí do oka stvůry, která se zvedla, aby napadla jeho loď. Ti, kdo byli blízko té scéně, ucítili, spíše než uslyšeli, duši sežehující agonický sykot, když z rány vytryskla černá krev. Obrovské chapadlo se zvedlo v křeči - a dopadlo, aby rozdrtilo kapitána a palubu.

Rozvzteklený netvor křečovitými záškuby rozbil válečnou loď na kousky.

Zraněný Oraycha, vypouštějící velké krůpěje inkoustu, napadal jednu loď po druhé a trhal je ve vražedném běsnění. Když se ovinul kolem jednoho plavidla, jiná triréma využila příležitosti a udeřila zezadu, aby pohroužila svůj bronzový kloun do hlavy netvora. Smrtelně zraněný Oraycha se zasvíjel v závěrečné ničivé orgii a pak klesl na dno jako ohromná kroutící se hmota.

Na další napadené lodi vylili vojáci na netvora, který je polapil, planoucí smůlu. Když se plameny zahryzly do slizkého těla, Oraycha pustil válečnou loď a ponořil se pod hladinu. Loď propouštějící spoustou trhlin vodu byla rychle zachvácena plameny. Osádka vyskákala do moře zpěněného agónií monstra. Stejně dobře mohla zůstat na planoucí palubě.

Přes všechen zmatek a chaos se k sobě obě flotily stále přibližovaly. S voláním bojových pokřiků se císařští vrhli na povstalce a zatlačili je zpět prvním náporem svého úderu. Lodě se srážely navzájem a vlny zuřivého boje muže proti muži zaplavovaly paluby, na nichž zápasily proti sobě stojící síly. Bitva se změnila v šílenou řež, v níž každá loď i každý člověk bojovali o život.

Kane s uspokojením sledoval, že Oraycha ještě více zde-cimovali císařskou armádu. Teď se jejich počty téměř vyrovnaly - a jestli jeho uboze vypadající flotila dokáže alespoň společně bojovat, mohl by ještě v této bitvě dosáhnout vítězství.

Hnala se k němu císařská triréma. Kane díky zkušenostem z nespočetných bitev s Ara-Tevingem uhnul stranou a sám zasáhl loď rychlým úderem svého bronzového klounu. S rachotem protestujících výztuh se obě lodi zahákovaly.

Kane odhodil štít, kterým se chránil před šípy, tasil oba své meče a vyrazil vstříc císařské pěchotě. Palaš a obouruční meč kmitaly vzduchem jako smrtící stříbro. Mohutný úder pronikl ocelí až do svalstva a Kane zavyl při první bojové srážce. Obě ostří znovu zavířila, ale teď za sebou zanechávala šarlatovou stopu. Kane se divoce zasmál, když se ho lavina lesknoucí se oceli a šklebících se tváří snažila zavalit. Mocnými údery levačky rozsekával všechny, kteří se odvážili přijmout jeho výzvu.

Pískem posypaná paluba se pod jeho nohama zakymácela a pouze bleskové reflexy zachránily Kanea, aby nepadl na hrot meče svého protivníka. Druhá císařská triréma narazila do Ara-Tevingu a teď její vojáci zaplavili jeho palubu ve snaze za každou cenu dobýt povstaleckou vlajkovou loď.

Rozvážnými rozkazy vyslal Kane své muže vstříc novému ohrožení. Uvědomil si, že jeho úloha velitele byla v boji zblízka nebezpečnou povinností, neboť skupinka námořní pěchoty využila jeho rozptýlené pozornosti k pokusu zabít vůdce povstalců. Obklopený zuřivými válečníky se ocitl v těžkém postavení. Rozdával rány se smrtící přesností, jednomu z útočníků odsekl ruku a druhému rozpáral nekryté břicho. Neomylné zasahoval všude, kde se protivník odkryl, a od útočníků vybíral hrozivou daň. Pouze někdo s Kaneovou fantastickou srdnatostí mohl dokázat odrážet vír oceli, který se na něj snesl - a mnoho unáhlených hlupáků zahynulo pod jeho blýskajícím se ostřím.

Ne všechny údery se mu podařilo úplně odvrátit a odvracená ostří často bolestně zasahovala tělo krytě zbrojí. Jeho drátěná košile byla pokřivená a zakrvavená, z drobných šrámů mu stékala krev po tváři a předloktích a nezpozorovaný lučištník téměř prohnal šíp jeho hrdlem. Zdálo se nevyhnutelné, že některý z útočníků brzy proklouzne Kaneovým střehem a způsobí mu těžší zranění. Kane věděl, že když bude zmrzačený, srazí ho ti šakali na palubu a rozsekají na kousky. Bez ohledu na nebezpečí se poškleboval a posmíval zuřivým útočníkům. Zalit krví, která měla stejnou barvu jako jeho vlasy, dál zuřivě bojoval - a zajásal pokaždé, když jeho meč zasáhl cíl.

Potom císařští pěšáci začali couvat, kolem Kanea zanechali val z mrtvol. Arbas si prosekával cestu po krví nasáklém písku paluby. Kane si teprve teď všiml, že Arbas zahákoval svou válečnou loď k té změti a vrhl své muže proti přesile císařských sil. Jeho vstup byl dobře načasován a stavy ted dávaly povstalcům větší naději.

„Hola, zabijáku!” uvítal ho Kane. „Jak jde dnes práce?” Arbasovo objeti mu poskytlo trochu oddechu. Protáhl si bolavě svaly a ušklíbl se na přítele.

„Je tu dost smrti, takže trh je přesycený!” stěžoval si Arbas. Udělal pauzu, aby vrhl sebranou dýku do hrdla vojáka na druhém konci paluby.

„To byl zatraceně pěkný hod,” pochválil se rozložitý zabiják. „Ale v takové změti nikdo neocení jemnosti. Kane, bojím se, že můj kapitánský úřad bude mít krátký život. Moje loď už dostala úder klounem a značně propouští vodu. Ve skutečnosti bylo zapojení se do tohoto zmatku jediným východiskem, které mi zbývalo, kromě plavání.”

„Dobrá, spojíme to, co zůstalo z našich posádek, tady na Ara-Tevingu, “uzavřel Kane.

Arbas přikývl - a vykřikl. „Hej, pozor na toho čubčího syna na přídi - tam nahoře u kosatky!”

Kane uskočil a šíp se zaryl do prkna u jeho nohou. Kane rozdivočele vytrhl zaražený oštěp z paluby a vrhl ho na skrytého lučištníka. Luk a toulec dopadly na palubu, když oštěp proklál kosatku. Střelec zůstal viset na čelenu jako svíjející se prokláta galeona.

Kane spokojeně zabručel. „Ted jim zatopíme, Arbasi! Vyčistíme palubu a odhákujeme se.”

Arbas pohlédl na moře a zaklel: „Zatraceně! Za chvíli tu bude těsno! Přichází nám společnost a námořní pěšáci se kolem nás budou rojit jako smrad nad hovnem!”

Dvě další císařské válečné lodi, triréma a biréma, se blížily k bojujícímu Ara-Tevingu. Kane obhlédl bitvu kolem sebe, ocenil své síly a uvědomil si, že jeho situace bude velmi vážná, pokud ne beznadějná, jestli se do bitvy zapojí i tyto nově připlouvající válečné lodi.

Ale pak byla plavba trirémy náhle přerušena. Změť černých chapadel se vynořila z hlubin a ovinula válečnou loď. Její sesterská loď mohla jen bezmocně pozorovat, jak je triréma drcena sevřením kolosálního mořského netvora. Muži popadali do moře a vznášeli se kolem v zoufalé snaze dostat se ke svým druhům na palubě birémy. Stostopá chapadla pěnila vodu kolem zápasících nešťastníků a zabíjela s horlivostí, již v nich mohla probudit pouze inteligence.

Oraycha teď lovili pod bojujícími flotilami. Zaznamenávali ultrazvukové impulzy talismanů a pokračovali ve vyhledávání a ničení císařských válečných lodí.

Kane neměl čas se dále dívat. Byl ve středu zuřivého smrtelného boje, než se podařilo posily z birémy spolu s pěchotou z původní pětky smést z paluby. I přes posilu Arbasových mužů vyvedla Ara-Teving z plovoucího bitevního pole značně prořídlá posádka, aby zamířil k dalšímu nepříteli. Arbas filozoficky potřásl hlavou, když viděl, jak se jeho vlastní opuštěné plavidlo převrací do mořských vln.

Na palubě nové vlajkové lodi císařských, tak jako v celé bojové formaci, se vedl stejně těžký a nemilosrdný boj. Lages a Maril dvakrát úderem klounu zničili povstalecké válečné lodě a dvakrát odrazili útok na svou vlastní loď. Jejich štěstí nemohlo dlouho vydržet. Konečně byli sevřeni mezi dvěma povstaleckými loděmi současně a zásah jednoho klounu prorazil velikou díru do trupu pod úrovní ponoru jejich vlajkové lodi.

Lages mlčky bojoval po boku svého strýce na zmítající se palubě a obdivoval Marilovu vytrvalost a zručnost. Prchlivý císař nesetrvával na trůně díky síle a schopnostem jiných mužů, ale byl stále tím strašlivým válečníkem, jehož opěvovali dvorští básníci. Bylo však zjevné, že jejich vojáci zvolna ustupují před náporem povstalců a Lages si uvědomil, že jejich loď bude brzy dobyta. Dobře věděli, co pro ně bude znamenat zajetí, a tak oba zoufale bojovali - měli v úmyslu raději zahynout svými meči, z nichž bude kapat nepřátelská krev, než se vzdát na milost a nemilost Efrel.

A tu přišla pomoc z nejméně očekávané strany. Jedna z povstaleckých lodí se náhle ocitla ve smrtelném sevření jistého Oraycha. Nelidské smysly netvora zmýlila blízkost zahákovaných plavidel - a tak napadl nesprávnou loď. Když se lod změnila v rozdrcený vrak, císařští námořní pěšáci znovu nabrali odvahu

„Na druhou loď! Ještě jsme se vzbouřenci neskoncovali!” hulákal Maril a zavířil svou čepelí s novým zápalem. „Zabte ty špinavce! Neobstojí proti nám při vyrovnaných silách!”

Císařští se zoufalou zuřivostí skákali z paluby rychle se potápějící lodi na plavidlo vzbouřenců. Boj krvavě pokračoval i tam, dokud povstalci nebyli konečně vybiti. Nebylo pro ně milosti ani slitování - ani na palubách, ani v moři. Nakonec zůstala na palubě povstalecké birémy jen vyčerpaná a otrhaná skupinka císařských.

Když Maril převzal tuto loď, nařídil posádce, aby z moře lovila trosečníky, snažil se tak doplnit své síly dříve, než se pustí do dalšího boje. Ponuře si pomyslil, že to je toho dne už jeho třetí vlajková loď.

Bitva zuřila všude a vítězství leželo na vážkách, jak hodiny ubíhaly. Nejdříve měla převahu císařská armáda. Ale jak se bojové formace měnily v chaotickou změť, nemohla využít převahu svých lepších válečných lodí. Nebyla to řádná bitva, kterou vedli - ale maelstrom zmateného násilí. Strategie se už dávno utopila v chaosu. Po celou dobu nemilosrdné útoky Oraycha pozvolna snižovaly početní převahu císařských.

Byla to hrozná, nelítostná bitva na život a na smrt. Na obou stranách se bojovalo zuřivě a zoufale - neboť obě strany znaly cenu porážky. Ale ničivý útok Scylredů a drtivá objetí Oraycha si vybraly hrůznou daň a Kaneovo velení se začalo prosazovat. Váhy vítězství se vychýlily a Kaneovy síly zvolna získávaly převahu.

Přesto bylo ještě daleko k vítězství - neboť zuřivost bojujících stoupala s jejich klesajícím počtem. Byla to nečistá, osobní bitka muže proti muži a lodě proti lodi - kde poraženého čekal jediný soud.

Imel dorazil příliš pozdě, aby zachránil svého blízkého přítele, vladaře Galia z Tresli, který nakonec padl na palubě své lodi - obklopen valem padlých císařských. Zaslepený pomstou teď dohlížel na to, aby žádný císařský voják neopustil loď živý. Odpadlík jako by byl posedlý touhou zničit všechny, kteří ho nazývali zrádcem. Jak se den blížil ke krvavému konci, jeho lesknoucí se bojové odění nasáklo krví jeho rodáků - a marnivý mladík se stal přísným a divokým cizincem i pro své muže.

Na jiném místě vladař Bremnor ze zapadlého ostrůvku Olan - sám nevalný šermíř - zabil slavného válečníka Goste-la z Parwi neobyčejně šťastným výpadem. Vladař Bremnor ale měl jen málo času radovat se ze svého nového věhlasu - neboť ho usmrtil skrytý lučištník, když vedl své vojáky proti císařské válečné lodi. Jinde měla vítězná povstalecká posádka jen chvíli času, aby vychutnala svůj triumf nad císařskou trirémou, kterou právě obsadila - když tu loď sevřel Oraycha a změnil ji v rozdrcenou rakev stejně tak pro vítěze, jako pro poražené.

A bitva pokračovala…

Ara-Teving se přiblížil ke své sesterské lodi, Kelkinu -kde, jak Kane viděl, se zbytky Pellinců snažily odolat náporu nové vlny císařských pěšáků. Oxfors Alremas zoufale bojoval a snažil se shromáždit své unavené muže.

Když viděl šanci, jak se zbavit svého nepřítele, zdvihl Kane nenápadně opodál ležící oštěp. Všechny oči byly upřeny na Kelkin, jak se Ara-Teving blížil na pomoc obklíčené trirémě. Kane vyčkal chvíle, kdy se na něj nedíval nikdo z jeho posádky, a vrhl oštěp přes vodu Alremasovi do zad. Právě v tu chvíli však Alremas, tísněný nepřáteli, padl na kolena, protože na jeho naštípnutý štít dopadl úder sekery. Kaneův oštěp prolétl uvolněným místem a železný hrot se ponořil do hrudi muže se sekerou.

„Krásný hod, můj pane!” zavolal jeden z pěšáků. Mezi muži z obou lodí se ozvalo pochvalné mumlání, jak se šířila zpráva, že Kane Alremase zachránil zázračně vrženým oštěpem.

Kane zaklel. Všichni byli svědky jeho hodu - ačkoli jeho úmysl byl naštěstí špatně pochopen. Vědom si toho, že místo je příliš otevřené pro vraždu, pozdvihl Kane pěst přijímaje pochvalu - a uvnitř pěnil při myšlence, že válečník se sekerou mohl Alremase zabít. Ale pak se ocitli na císařské lodi a Kane byl příliš zaujat zachraňováním svého nepřítele, než aby osnoval další plány.

Když obhlédl dohasínající bitvu, dospěl Netisten Maril k šokujícímu závěru, že jeho vojska už jsou téměř poražena. Z obrovské armády téměř čtyř set válečných lodí zůstalo na hladině asi dvacet pět a většina z nich byla poškozena.

Císař téměř ztratil svou třetí vlajkovou loď - když jedna z jeho válečných lodí uviděla pellinskou vlajku a bezmála provedla útok klounem. Zbývající císařské lodi byly zvolna, ale neúprosně dobývány loďstvem vzbouřenců - které mělo stále kolem čtyřiceti lodí a stálá hrozba Oraycha jim dodávala sebejistoty. Jejich přesné stavy byly poněkud nejisté s ohledem na to, že bojující lodi často přecházely do cizích rukou. Marilovi vyprávěli o jisté trirémě, která změnila majitele třikrát.

Ještě ráno by ta myšlenka byla nepochopitelná, ale jak se stíny dloužily, stala se nevyhnutelnou. Celá moc Thovnosijského císařství byla brutálně zničena silami šílené čarodějnice. Efrel zvítězila. Jestliže zůstane na bojišti, jeho naprostá porážka bude nevyhnutelná.

„Chystám se nařídit ústup,” znechuceně informoval Lagese. „Musíme se pokusit zachránit alespoň něco, co bychom mohli užít k obraně Thovnosu.”

Jeho synovec se s pochmurnou tváří snažil zastavit proud krve vytékající z jeho boku tam, kde hrot dýky pronikl spoji jeho kyrysu. Neřekl nic. Nebylo co říci.

Když dal signál k ústupu, zamířil Maril k Thovnostenu na své dobyté lodi. Zbylé císařské válečné lodi ho následovaly - ty, které byly schopny uniknout z bitvy. To, co zpočátku vypadalo jako pronásledovatelé, se později ukázalo jako několik dalších dobytých povstaleckých lodí - jejichž noví páni si sotva byli vědomi toho, že za své životy mohou děkovat bzučivým impulzům talismanů Scylredů upevněným ke kýlům jejich kořisti. Dohromady čtrnáct lodí opustilo pozůstatky bitvy a zamířilo k Thovnostenu.

„Utíkají!” hulákal Arbas. „Konečně jsme je porazili! Kane, přemohl jsi největší armádu, která se kdy shromáždila v této části světa - a možná i tu zatraceně největší v dějinách!”

„To hojí některé staré rány,” pravil Kane a vzpomněl si na podobnou bitvu s opačným koncem před nějakými dvěma sty lety. Jeho oči se zasnily.

„Budeme je pronásledovat?” chtěl vědět Arbas. „K čertu, kdyby Efrelini démoni nezdrhli, mohli bychom je vyslat, aby tam všechno spálili. Ale stále bychom je mohli dohnat, než se setmí.”

„Ne. Necháme je utéct,” rozhodl Kane. Trochu kulhal a pravou paží hýbal jen stěží kvůli hluboké sečné ráně, která stále krvácela do hrubého obvazu. Dokonce i Kaneova fantastická síla byla téměř vyčerpána v únavné celodenní bitvě.

„Udržíme své pozice a upevníme vítězství,” pokračoval. „Ve vodě je spousta použitelného materiálu, jenž budeme potřebovat - a muži potřebují čas, aby se vylízali z ran a oslavili vítězství. Shromáždíme se a vyrazíme k Prisarte.

Efrel se nebude líbit, že jsme nechali nepřítele uniknout, ale s Marilem skoncujeme později. Právě teď prahnu po koupeli, pití a troše polibků, které by rozehnaly bolesti z bitvy. Dnes v noci bychom mohli sami vypálit Prisarte.”

Unaveně se škaredil na vzdalující se lodě. Oraycha se zjevně nasytili zábavy a teď dali přednost tomu se nakrmit. Moře bylo jako bouřkou přeplněná stoka smrti. Hladinu plnily trosky stovek lodí a těla tisíců mužů. A Kane spatřil i jiné temné postavy hodující mezi vraky, které nepatřily mezi Oraycha.

XXVI.

Přípitek na vítězství

Hýření a jásání, které zachvátilo Prisarte, neproniklo do severního křídla Dan-Legeh. V noci za zdmi černé pevnosti doznívaly z města ohlasy oslav vítězství povstalců. Taverny a bordely se vyprázdnily do ulic a uliček, kde davy hýřilů hodovaly, popíjely a jásaly bezstarostně, bez úvah o další bitvě.

Oxfors Alremas stál nehybně v Efrelině soukromé komnatě a usrkával světlounké víno z křišťálového kalichu. Pellinský vladař byl nádherně oděn do brokátových houppe-lancle a hedvábných punčoch. Jako by se spíše dostavil z dvorního plesu, nežli z únavné a krvavé celodenní bitvy.

„Radost z mého vítězství ztrácí chuť díky útěku Netistena Marila,” zamumlala Efrel.

Alremas si otřel rty naparfémovaným kapesníčkem. „Kritizovat muže, který mi zachránil život, bych musel považovat za nečestnost,” pravil uhlazeně. „Avšak cítím to tak, že se Kane mohl pustit do stíhání. Času k dostižení prchajících uprchlíků před setměním bylo dost. Myslím, že Kane již byl toho dne syt boje. Po přistání dojista neztrácel čas a šel pít a povykovat s prostými vojáky.”

„Bohové temnot mi zajistili vítězství,” přemítala Efrel. „Za pár dní dobudu Thovnosten. Pak bude Netisten Maril vyvlečen z dýmajících trosek své ztracené vznešenosti a přiveden přede mne v okovech a pokrytý hanbou. Má pomsta by mohla být ještě pikantnější po uplynutí několika dalších dnů.”

„Navrhuji, abyste připomněla Kaneovi, že císař by měl být zajat živý,” řekl jí Alremas. „Je nezdvořilé zlehčovat svého nadřízeného, avšak musím říci, že Kane neprojevil mnoho zájmu, pokud šlo o Marilovo zajetí. Pokud zpětně soudím z chování jeho mužů v průběhu bitvy, je zázrak, že Maril nebyl během boje zabit.”

Efrelino oko se na něj nespokojeně upřelo. „To se nesmí stát,” zasykla. „Netisten Maril ke mně musí být přiveden živý - za každou cenu!”

„Učiním vše, co je v mých silách, aby vaše přání byla vyplněna,” sliboval Alremas.

„A M’Cori,” vydechla Efrel. „M’Cori také musí být přivedena ke mně - nedotčená a nezraněná! Rozumíš!”

„Rozumím, má královno,” ujistil ji Alremas. „A stále budu Kaneovi připomínat vaše rozkazy.”

Odložil svůj kalich a poklekl před její pohovku. „Efrel, svěřte mi velení nad invazní flotilou. Kane už posloužil svému účelu. Ten muž je nebezpečný. Myslíte si, že ho využíváte - ale já se bojím, že Kane využívá vás.”

„Dost!” zavrčela Efrel. „Užívám muže, jak se mi zlíbí -a zavrhuji je, kdy se mi zlíbí! Dohlédni, aby má přání byla vyplněna, Oxforsi Alremasi - a dej pozor, aby tvá žárlivost na Kanea neumenšila tvou užitečnost pro mne! Teď můžeš jít.”

Alremas vstal, prkenně se uklonil a vzdálil se z Efreliny komnaty. V očích mu planula nenávist.

Efrel dopila víno a cítila, že nával hněvu opadá. Lehla si na pohovku a hleděla na obraz na stěně.

Shlížela na ni Efrel z jiného života.

Rozepjala svou kožešinovou pelisse a nechala její záhyby sklouznout ze svého nahého těla. Její neposkvrněné dlaně přejížděly po ohyzdných prohlubeninách pokřivených jizev a potrhaného masa. Okouzleně hleděla na nahou krásu dívky na obraze a laskala své zmrzačené tělo. Bývaly tyto zkomolené nohy kdysi těmi slonovinovými stehny z malby? Bývaly tyto potrhané prsy těmi růžově završenými kopečky? Byla tato hmota z jizev a zlomených žeber kdysi tím hladkým bílým břichem? Byla tato tvář…

V oku, které ještě mohlo plakat, se objevily slzy.

„Brzy,” pobrukovala si Efrel sama pro sebe. „Brzy…”

XXVII.

Útok na Thovnosten

Týden po porážce císařské armády sledoval Kane, jak se linie pobřeží Thovnosu vynořuje z moře. Toho dne velel flotile nějakých sedmdesáti pěti lodí všeho druhu - až po zábradlí zaplněné bojovníky pro invazi na Thovnos. Toto by měl být poslední úder, neboť Kane předpokládal, že Marilovy síly jsou příliš oslabené, aby odolaly útoku v plném měřítku. Jedinou obtíží by mohlo být proniknutí městskou branou, ale Kane věřil, že Scylredi tento úkol splní.

Ať už byla jejich reakce na ztrátu jednoho z nenahraditelných podmořských plavidel jakákoli, Efrel se podařilo zajistit nadále jejich podporu. Avšak čarodějnice varovala Kanea, že energie, jež poháněla jejich motory i strašlivé zbraně, už je téměř vyčerpána. Jelikož nebyli schopni doplnit tento energetický zdroj, používali Scylredi svá bojová plavidla po celá staletí jen zřídka. Efrel je přesvědčila, aby spotřebovali část docházejících zásobníků této drahocenné energie, ale Scylredi trvali na tom, že jejich ničivé paprsky budou použity pouze tam, kde to bude skutečně nezbytné.

Jak očekával, nesetkal se Kane cestou na Thovnos s žádným odporem. Maril si uvědomoval, že by bylo pouze hloupým mařením sil vzdorovat Kaneově flotile se zbytky svých vlastních sil. Císař shromáždil vše, co bylo pod jeho velením, aby zajistil zoufalou obranu Thovnostenu - věděl, že musí své hlavní město ochránit před Efrelinými silami za každou cenu. Na moři nebyla žádná císařská loď. Povstalecká flotila bez obtíží zaujala postavení před thovnostenským přístavem.

Přístav Thovnosten byl příliš široký, aby mohl být zablokován, ale teleskopem Kane viděl, že na strategických místech byly potopeny vraky a do dna byly zatlučeny ostré kůly, které měly zastavit nájezdníky. Budou muset postupovat opatrně, pokud Scylredi neodstraní všechny překážky, a nevystavovat lodi střelbě obránců. A to je pouze vnější okruh obrany přístavu. Válečné lodi, které přežily bitvu, byly vyzbrojeny a připraveny odrážet nájezdníky v nitru přístavu. Kane si povšiml desítek rybářských člunů a dalších neurčitelných trupů vysunutých před císařskou flotilu. Brandery a jim podobné žertíky, pomyslil si.

Městské hradby lemovali obránci. Každý muž, schopný nosit zbraň, byl vyslán na obranu hradeb. Dále bylo vidět velké množství katapultů spolu s haldami balvanů a káděmi s planoucím olejem, jež budou svrhávány na útočníky. Městské brány byly mocné a dobře opevněné - bude to práce pro mohutné beranidlo, pokud muži vydrží stálou střelbu z hradeb. Všeobecně vzato, Thovnosten byl dobře připraven na zdolání náporu vzbouřenců a obránci města neměli v úmyslu se vzdát. Kane by se za obvyklých okolností nikdy nerozhodl pokoušet se dobýt takové opevnění, pokud by nešlo o dlouhé obléhání.

Ale Efreliny nelidští spojenci bojovali zbraněmi, jimž nemohla odolat žádná lidská obrana. Za přístavištěm se na hladině objevily bojové lodi Scylredů, aby daly signál k zahájení konečného úderu.

Smrtící záblesky fialového žáru vyrazily z ponorek a zasekly se do hradeb Thovnostenu. Stovky křičících obránců zhynuly ve spalujících záblescích - v nichž se i samotné kameny měnily v popel. Katapulty a protiobléhací stroje shořely na zuhelnatělé hromady, zatímco kotle s olejem vybuchly jako gigantické ohnivé koule. Vyjící davy v hrůze prchaly dolů. Vyděšenému vyprávění těch, kdo přežili velkou bitvu, se věřilo jenom zpola. Ale teď se hrůzy předlidské vědy vynořily z hlubin oceánu - aby se střetly s rasou, která měla odvahu zvát se pány země.

V odpověd se z města sneslo krupobití šípů a projektilů všech druhů. Déšť smrti neškodně sklouzával po kovových trupech nebo dopadal na bezstarostně se blížící válečné lodě, tam ovšem s daleko vážnějšími důsledky. Ale jak zášlehy ničivé energie bičovaly městské hradby, odvetná střelba sílila - a pak odumřela. Sloupy černého páchnoucího dýmu stoupaly z cimbuří. Křičící postavičky přepadávaly z hradeb a táhly za sebou ohnivé stopy, když se řítily k dýmající půdě pod nimi.

Pak Scylredi obrátili svou palbu proti městským branám. S hromovým otřesem se železné brány rozlétly v planoucí krůpěje roztavených úlomků a spečeného popela - a v popraskaných hradbách po nich zůstaly jen zející díry. Srdce Thovnostenu bylo střeženo pouze hromadami planoucího dřeva a rozdrcené suti.

Ponorky se odvrátily od dýmajících hradeb a vrhly salvu rychlých záblesků oslepujícího ďábelského ohně na čekající lodě. Brandery naložené hořlavinami vybuchly v řadách válečných lodí. Zbytky císařského loďstva se hroutily pod ničivou palbou. A pak stejně náhle jako začala, palba ustala a bojová plavidla se ponořila. Během méně než deseti minut zničil jejich hrůzný útok obranu Thovnostenu.

„Musíme se tam dostat, než se vzpamatujou!” zaječel Kane a flotila vzbouřenců vplula do přístavu.

Několik neopatrných kapitánů rozbilo své lodi o skryté překážky, ale většina vzbouřenecké flotily se dostala do přístaviště bez úrazu a vrhla se vstříc tomu, co zůstalo z císařské armády. Lodě do sebe narážely, když císařské síly, na nic nedbající, zaútočily na povstalce. Věděli, že to bude sebevražedný útok, a bojovali jako zběsilí ďáblové, aby s sebou do věčné noci strhli tolik duší, kolik bylo možné.

Rybářské lodi naplněné hořlavinami byly zapáleny a nasměrovány do rad nájezdníků. V tak stísněných prostorách nebylo možné přesně manévrovat - a planoucí brandery se rozbily o několik válečných lodí a zaplavily je plameny. A jak bitva pokračovala, řídký, ale stále sílící déšť šípů a projektilů dopadal na zápolící plavidla. Ti co přežili útok, se rychle vraceli k dýmajícím hradbám.

Ale odpor nebyl příliš efektivní. Obrana přichystaná na zadržení běžného nepřítele byla rozdrcena nadlidskou silou. Invazní flotila vzbouřenců postupovala nemilosrdně vpřed, a ačkoli ztratila řadu lodí, zoufalí obránci byli zatlačováni zpět. Po palubách zbylých plavidel císařské flotily se rojili vzbouřenci a nakonec byly všechny obsazeny - bezmocné proti neodolatelné síle Kaneových hord. Povstalecká flotila přistála a tisíce vojáků vyrazily na břeh, aby přenesly boj do města. Podle Kaneových rozkazů se síly vzbouřenců teď rozdělily na tři skupiny, z nichž každá vnikla do města jinou trhlinou v hradbách. To mělo přeskupující se obránce navzájem odříznout a Thovnosanům znemožnit vržení všech zbývajících sil na jedinou frontu.

Kane zachytil štítem pár šípů, vyskočil na břeh a klestil si cestu k planoucím troskám hlavní brány. Jeho muži bojovali kolem dýmajících zřícenin - jen na chviličku zadrženi, když Thovnosané shromáždili své rozptýlené síly, aby bránili hlavní vstup. Vojáci ho uvítali výkřiky, když se k nim připojil, a s důvěrou ho následovali do těžkého boje kolem průlomu v hradbách. Kane se prosekával obránci jako démon smrti - srážel je mocnými údery ostré čepele. Pro tak obtížný boj si Kane zvolil svou válečnou sekeru s krátkým topůrkem. Touto zbraní s dvěma hroty mával svou silnou levačkou a rozsekával muže v krvavých erupcích uťatých končetin, vnitřností a masa. Za sekerou dopadající jako kyj, útočil Kane palašem, sevřeným v pravačce, jako hadím zubem. V tak zmatené bitce se nemusí obávat šípu, a tak odhodil štít, aby se spolehl na svou zbroj, že odvrátí ocel, jež pronikne jeho střehem.

Vedl své muže jako neodolatelný klín skrz šiky Thovnosanů. Ulice a zříceniny hradeb byly posety padlými těly, jak obránci chrabře bojovali, aby odehnali útočníky. Byli však nemilosrdně drceni mezi dýmajícími troskami a těly svých druhů. Povstalci cítili vítězství a postupovali jako bouře přes hromady mrtvol, aby zaútočili na město ze tří stran.

Zoufalý boj planul celé hodiny, ale Thovnosten už byl odsouzen. Jeho obrana byla zničena a tisíce nepřátel proudily jeho ulicemi. Proti nájezdníkům nebylo možné zorganizovat žádný odpor, neboť drobné skupinky obránců byly rychle vybity až do posledního. Boj brzy opadl, aby byl nahrazen vlnami rabování a znásilňování.

Povstalci přebíhali od domu k domu a zabíjeli všechny, kteří nemohli utéci, zmocňovali se toho, co chtěli, a to, co zbylo, podpalovali. Dýmem zaplněné ulice hlavního města císařství zvučely křikem mučených žen, pláčem dětí a výkřiky zraněných a umírajících. Pro piráty a hrdlořezy, které Kane najal, to byl uskutečněný sen - všichni muži se vrátili do svého zvířecího stavu a vychutnávali šílenou slávu násilností a plenění.

Kane vedl orgiemi bezuzdného ničení silný oddíl nájezdníků k císařskému paláci. Tam stále trval organizovaný odpor a boj byl zuřivý a nemilosrdný. Další skupina povstalců vedená Imelem se k nim rychle připojila u obležených hradeb. Jestli thovnosijský odpadlík cítil nějaké výčitky svědomí nad vydrancováním hlavního města své vlasti, nedal to na sobě znát.

„Kde je Alremas?” zařval Kane.

„Razí si cestu zezadu,” ozvala se Imelova odpověď. „Měl by tu být během deseti dvaceti minut.”

„Dobrá!” Kane pocítil hořkost nad tím, že si jeho nepřítel počíná tak dobře. „Koukej, ty to tu znáš. Až tam pronikneme, vezmi pár lidí a zajmi M’Cori. Pamatuj - přivedeš ji ke mně nezraněnou. Zvládnu jejich odpor, dokud Alremas nepřivede posily.”

Imel přikývl a vrátil se ke svým lidem. Kane vyslal skupinu pod velením Arbase, aby sestavila zástěny a beranidlo ze zbytků v troskách, a sám zahájil útok na pevnost. Obránci palácových zdí bojovali tvrdě a rozhodně - ale lučištníci povstalců je účinně přibíjeli do jejich skrýší, dokud si improvizované beranidlo neprorazilo cestu hlavní bránou. S Kaném v čele vpadli povstalci do zahrad a na nádvoří paláce a nakonec do samotných palácových síní. Palácová stráž bojovala chrabře, ale byla nucena ustupovat před Kaneovými silnějšími šiky.

„Kane!” Otrhaná postava v brnění se náhle vynořila před Kanem. Netisten Maril sledoval, jak se kolem něj rozpadá jeho císařství, a teď se po hodinách zuřivého boje vrátil k marnému pokusu zarazit vzbouřence zpět, aby bránil svůj palác. „U Hormenta, alespoň budu mít to zadostiučinění poslat tvou černou duši do Sedmého pekla!

„O to už se pokoušeli mnozí!” šklebil se Kane. „A kníže Tloluvin je teď střeží!”

S býčím řevem vzteku se Maril vrhl na Kanea. Císař byl silný muž, hnaný do boje šílenou zuřivostí. Konečně se setkal s mužem, který zničil jeho ohromné císařství. Jestliže císaři uniklo vítězství, měl na dosah alespoň pomstu. Kane zvolna ustupoval před Marilovými zuřivými útoky, odrážel úder za úderem svým mečem a roztříštil císařův štít svou sekerou. Na nic nehledící Maril uhýbal před údery válečné sekery blýskající se v Kaneově levici a zaplavil ho bouří ocelových blesků a hromových úderů. Síla berserka řídila jeho zuřivé výpady.

Náhlý švih Marilova delšího ostří zasáhl Kanea na pravé paži - bolestně rozťal částečně zhojený šrám, který tam zbyl po poslední bitvě. Palaš vypadl z Kaneova sevření a ten stál před Marilem s jednou paží ochromenou. Krvavá touha po zabíjení zaplavila Kaneovy smysly. Kane, nevšímající si bolesti, opatrně kroužil kolem Marila a čekal na výpad.

Jeho sekera kreslila třpytivé vzory, když vrčel své kruté výzvy.

Ale Maril byl příliš bezstarostný ve své touze skoncovat se svým nenáviděným nepřítelem. Jediné uklouznutí bylo vše, co Kane potřeboval. Provedl výpad svou těžkou sekerou a uskočil, když mu Marilovo ostří divoce zasvištělo nad hlavou. Císař byl na okamžik příliš stržen setrvačnou silou úderu, který měl stít hlavu. S oslepující rychlostí kmitla Kaneova sekera a rozťala Marilův kyrys a hrudní koš. S očima stále plnýma nenávisti klesl Netisten Maril na podlahu a zemřel v záplavě krve u Kaneových nohou.

„No, zabil jsi ho,” všiml si Arbas, sledující souboj s velkým zájmem. „Nezdá se mi, že by tím Efrel byla nadšená. A aby to bylo ještě lepší, koukám, že sem tvůj přítel Alremas vnikl právě včas, aby se stal svědkem císařových posledních okamžiků. Jsem si jist, že nebude marnit čas a rychle Efrel vyklopí, kdo ho zabil. Kane, možná bychom neměli ztrácet čas návratem na Pellin.”

Kane klel a zkoumal svou vážně zraněnou paži. „K čertu s ní! Promluvím si s Efrel! Měl jsem se snad nechat zabít, abych uspokojil její rozmary! Dal jsem jí císařský trůn -a pokud Imel přivede M’Cori, Efrel by se s tím měla spokojit.”

Imel si mezitím vybojoval přístup do M’Coriných komnat. Zde odpadlík a jeho muži konečné pobili poslední z těch, co stáli na stráži, a vynutili si vstup do jejích pokojů. Povstalci se vrhli na křičící služky a pak pyšně přistoupili k M’Cori.

M’Cori přemohla hrůza a hrdě se vztyčila, aby uvítala šklebící se vetřelce. Myslí jí prolétla myšlenka na sebevraždu, ale zdála se jí příliš odpudivá. Dokud je život, je i naděje - a pokud se nedozví, že Lages byl zabit, odmítala zříci se veškeré naděje.

Imel vychutnával její krásu a proklínal Efrel za to, že si M’Cori vyhradila pro vlastní účely. Ta dívka by byla vhodnou odměnou pro čarodějčina nejcennějšího služebníka. „Pojď klidně S námi a slibuji ti, že se ti nic nestane,” řekl své plavovlasé zajatkyni. Spokojeně se usmál. „Jsi vznešeným vězněm, když se to tak vezme. Doprovodím tě k císařovně do Prisarte.”

„Není nic ničemnějšího než odrodilec!” vylétlo z M’Cori.

„Raději jsem vítězným odrodilcem, než poraženým patriotem!” pokrčil rameny Imel. Nařídil, aby ji spoutali, a odvedl ji ke Kaneovi. Ve vydrancovaném městě najde kdekoli méně zásadové dívky.

Mezitím v rudém zmatku na ulicích Lages stále vedl zoufalou obranu. Když se oddělil od svého strýce, aby zadržel mnohanásobný útok vzbouřenců, nebyl zachycen hlavním náporem vetřelců. Výsledkem této náhody bylo, že rozedraná skupinka císařských vojáků stále bloudila po rozbouřených ulicích a napadala rozptýlené plenitele. Lages věděl, že císařské hlavní město už bylo ztraceno, a tak bojoval bez myšlenky na útěk - měl v úmyslu zahynout ve spáleništi svého města.

Pak ho zastihl posel se zvěstí o pádu paláce, císařově smrti a zajetí M’Cori. Při té zprávě Lagese zachvátila sebevražedná fúrie - řval na své muže, aby ho následovali při nemožném pokusu zachránit M’Cori. Ale jeho unavení vojáci ho zadrželi a přesvědčili ho, že by bylo nesmyslné obětovat životy v beznadějném útoku na Kanea a jeho záškodnickou armádu. Lages nakonec pochopil beznadějnost situace. Rozkázal šířit zprávu pro všechny loajalisty, aby se k němu připojili, a pak se s nechutí stáhl se svou bojem unavenou skupinkou. Cestou přibíral rozptýlené pozůstatky císařských, vyšel z hořícího města a vydal se do kopců Thovnosu - kde by mohl organizovat partyzánskou válku proti dobyvatelům císařství.

A tak padlo Thovnosijské císařství, v popelu a krvi -rukou muže, jenž byl nepřímo zodpovědný za jeho vznik.

XXVIII.

Kaneova ruka

Po celém Prisarte vítězní povstalci bouřlivě oslavovali. Napětí spojené s bojem se najednou proměnilo v hysterický jásot. Naloupené zlato a víno teklo proudem, jak převládlo opilé veselí a drsné radovánky.

V nitru černé pevnosti Dan Legeh vládla úplně jiná atmosféra. Efrel příšerně zuřila. Celou hodinu děsivě vřeštěla a proklínala Kanea. Její drtivé vítězství nad Thovnosijským císařstvím pro ni v tomto stavu zběsilosti nic neznamenalo. Jediné, co věděla, bylo to, že sám Kane zabil jejího nepřítele. Jeho kolosální hloupost navždy zničila její dlouho hýčkané sny o pomstě. Po měsíce ji udržovala naživu nenávist k muži, jenž ji zahanbil a zmrzačil - a teď byl Netisten Maril mimo dosah dokonce i její pomsty.

Oxfors Alremas samolibě sledoval, jak Kane stoicky snáší Efrelinu nekonečnou tirádu. Chvílemi dokázala vydat jenom jekot, nesouvislý řev bezmocné zuřivosti. Alremas ji nikdy neviděl v takovém záchvatu vzteku. Spokojeně odhadoval, že nadále nebude mít s Kanem starosti. Když jeho rival upadl v nemilost, měl by být schopen přesvědčil Efrel, že Kane je příliš nebezpečný, aby mohl setrvávat v jejich blízkosti. Pak už to bude pouze záležitost legální vraždy.

Kane se vzdal všech pokusu domluvit se s čarodějkou. Uvědomil si, že překročila hranice zdravého rozumu, sebral síly a čekal, až její hněv pomine. Zabralo to nějaký čas, ale nakonec tiráda ustala.

Dříve než stačila znovu začít, Kane spěšně řekl: „Tvé rozkazy jsem splnil do všech podrobností, krom toho jediného. Měla jsi už někdy předtím nějaký důvod mne nebo mé metody kritizovat? A bez ohledu na to, co tvrdí některé lživé jazyky, chtěl jsem Marila pouze odzbrojit. Ten hlupák se nechtěl vzdát - téměř se sám vrhl na mou sekeru. Proč bych tedy měl být obviňován z jeho smrti? Zapomeň na vrtoch své pomsty. Nesložil jsem císařství do tvých rukou? Dokončil jsem vše ostatní, co jsem souhlasil vykonat ve tvých službách. A pamatuj, že stále máš M’Cori, na které můžeš vykonat svou pomstu.”

V Efrelině oku zaplanulo podivné světlo. Její pozornost už nebyla upřena na Kanea, ale na nějakou tajnou myšlenku. „Ano, ale za její polapení byl zodpovědný někdo jiný,” zasyčela.

„Mohl bych poukázat na drobný rozdíl mezi polapením nedospělé dívky a přemožením zkušeného válečníka. V každém případě vše bylo vykonáno podle mých rozkazů.”

Kane vychytrale dodal: „Lages je stále na svobodě a velí čemusi podobnému armádě. Dokud on a jeho partyzáni nebudou zničeni, bude nad tebou stále viset hrozba. Možná chceš, že by se o Lagese měl postarat někdo jiný.”

Efrel podrážděně odsekla: „Ne, proklatě. Stále chci, abys vykořenil poslední zbytky odporu císařských. Až to zařídíš, můžeš požadovat svou odměnu. Teď mi jdi z očí - než tě potká osud, který jsem vyhradila pro Marila!”

„Díky za tvou velkomyslnost,” řekl Kane suše ve snaze zamaskovat své pocity. „Ujišťuji tě, že Lages bude doručen přímo do tvých rukou, aby ti poskytl všechna potěšení.”

Spěšně opustil poradní sál s tváří staženou chladným hněvem. Arbas na něj čekal venku. „Nebyl jsem si jist, jestli odtamtud vyjdeš se zdravou kůží!” začal. „Víš, její řev bylo slyšet po celé pevnosti. Hrome! Ještě nikdy jsem neslyšel někoho tak rozzuřeného!”

Kane cosi zamručel a dál šel mlčky. „Pojďme někam, kde si budeme moci promluvit,” zamumlal nakonec.

„K tomu se hodí každá hospoda. Dnes v noci je příliš mnoho rámusu a opilosti pro nějaké špiclování. V každém případě,” dodal zabiják po krátkém zamyšlení, „je to dobrá příležitost opít se, když už nic jiného.”

Takže nakonec našli cestu do přeplněné taverny, kde davy bitvou zmožených vojáků mísily pití a ženy při halasné oslavě. Protlačili se do prázdnějšího kouta místnosti, vzali si džbánky s pivem a usedli. Arbas pohledem odhadoval tančící dívky, ale za jeho slavnostní náladou se skrývalo netajené znepokojení.

„Myslím, že víš, co chci říct,” začal Kane tiše. „Nikdy jsem neměl v úmyslu ponechat vládu nad novým císařstvím v rukou té pomatené ženské. Doufal jsem, že vyčkám až na vhodnou chvíli. Teď to ale vypadá, že budu muset jednat rychleji, než jsem měl v plánu.”

Zamračil se, když si vzpomněl na Alremasův pohrdavý úsměv během svého sporu s Efrel. „V každém případě už mi nezbylo žádné jiné východisko. Alremas se na mne díval, jako bych byl starý přítel, který dostal osudnou nemoc. Ta válka vyčerpala nejen síly císařství, ale i Efrel. Mohu počítat s dost muži, aby se to podařilo. Žoldnéři najatí mimo císařství půjdou za mnou - stejně jako většina z těch, co se toho účastnili jen kvůli zisku. Imel se ke mně přidá, to vím. Efrel může počítat jen s Pellinci, že podpoří její nárok na vládu.”

Zabiják zamyšleně usrkával pivo. „Takže si myslíš, že získáš dostatečnou podporu? Vždyť vystoupíš proti celému Pellinu - a Efrelině kouzelnictví.”

„Myslím, že ano. Plánuji státní převrat, nikoli dobývání. Udeřit rychle a potajmu. Než se kdokoli dozví, co se děje, bude už příliš pozdě něco s tím udělat. Krom toho máme M’Cori - a pokud se nepletu, ona nám zajistí další pomoc.”

„Co tím míníš?” zeptal se Arbas, říhl si a znovu naplnil jejich džbánky.

„Lages se skrývá někde na Thovnosu se spoustou mužů. Jejich meče můžeme využít. Když mu nabídnu možnost dostat M’Cori z Efreliných rukou, jsem si jist, že se k nám len hlupák přidá. A potom by se mu třeba mohlo něco stát.”

Kane pohlédl kamsi mimo tuto místnost. „Jednou už jsem měl toto místo téměř v rukou. Podruhé už si ho uklouznout nenechám.”

XXIX.

Efrelina pomsta

Hluboko pod radovánkami, odehrávajícími se té noci venku, vrhaly kouřící žluté plamínky velkých olejových lamp světlo na šerou scénu plnou bizarních protikladů. Ve své podzemní síni se Efrel nemohla nasytit pohledu na M’Cori zakutou v okovech.

Ta scéna představovala absolutní extrémy ženské duše. M’Cori skrčená v řetězech před svou věznitelkou. Ušlechtilá světlovláska s bílou pletí, s tváří a postavou plnou křehkého půvabu - M’Cori byla skutečným dítětem světla. Před ní přecházela žena s ledovým srdcem a prohnaností pavouka. Efrel - černovláska s bledou pokožkou, tajemná krása změněná v ohavné znetvoření. Efrel, královna noci. Duše, jež milovala svět denního světla, byla polapena duší zlovolné nenávisti.

M’Cori se odsunula tak daleko, jak jí to dovolovaly řetězy zakotvené do podlahy - zděšeně se odtahovala od ohavného výsměchu veškerému ženství, který na ni pošilhával. Efrel sledovala svou poděšenou zajatkyni s nevýslovným potěšením.

„M’Cori, drahá - ty mne nepoznáváš?” posmívala se. „Copak jsi zapomněla na Efrel? Je pravda že jsem byla o moc pěknější tehdy u dvora tvého otce - ale na to už tvůj otec dohlédl, že? Je škoda, že Maril zemřel, aniž se ještě jednou potěšil krásou, jíž vytvořila jeho zloba. Plakala jsi pro Efrel, když umřela, M’Cori?”

Zahihňala se při pohledu na výraz naprostého děsu, ztuhlý na tváři její zajatkyně. „Ale pokud se pamatuji, tebe Efrel nikdy moc nezajímala, že? Efrel měla příliš temného ducha, aby si zasloužila pozornost tvých drahých myšleneček. Dobře, je odpuštěno - vše je odpuštěno -, neboť teď mi to vše vynahradíš.”

Upřeně pozorovala křehkou krásu M’Cori. „M’Cori bude ušetřena osudu, jenž jsem chystala pro tvého otce. Půvabná M’Cori, Efrel se nemusíš bát. Žádný stahovací nůž nebude jemně laskat měkkou kůži půvabné M’Cori. Och, vždy jsi byla krásným dítětem, že? Někteří dokonce tvrdili, že krásnější než já. Krásné dítě, nech mne podívat se na tebe lépe!” Efreliny ruce se divoce sápaly po zajatkyni a strhaly jí hedvábné roucho z ramen.

M’Cori ucukla před jejími prsty. „Efrel! Proč mi to děláš?” koktala. „Nikdy jsem ti nepřála nic zlého! Slíbili mi, že budu brána jako vznešený vězeň. Místo toho jsi mne přikovala ve své hladomorně a hrozíš mi mučením!”

Efrel se divoce rozesmála. „Mučit tě? Ne, ne - buď si jistá, že nezkřivím ani vlas na tvém zlatém těle. Och ne! Ale jak pochopíš, krasavičko, mám všechna práva poznat veškerý tvůj půvab.”

Kývala se před svou zajatkyni jako had před hypnotizovaným ptáčkem. „Víš, co jsem naplánovala pro tebe, drahá M’Cori. Žádné mučení, to ti slibuji.

Studovala jsi někdy umění okultna? Sladká M’Cori, ty se chvěješ. Jak je ode mne nedbalé, že jsem zapomněla - tvůj jasný maličký svět se obracel kolem šťastnějších kratochvílí. M’Cori vždy žila ve světě, který byl jako zahrada plný květů - její život byl hrou plnou dobrodružství a dětského smíchu.

Pak není nic zvláštního, že projevuješ takový odpor k čarodějnictví.

U Efrel tomu bylo úplně jinak. Byla jsem o hodně mladší než ty, krásné dítě, když jsem poprvé vytrhla panenské srdce z jeho prsou a obětovala ho vyjícímu démonovi ze světa za nocí. Ale M’Cori čítala hloupoučkou milostnou poezii místo krví poskvrněných grimoárů. Kromě toho bychom byly mohly být sestry díky blízkosti našeho věku - ale ty jsi si hrála ve slunečním světle, zatímco Efrel tančila v sírově ozářené temnotě. Přesto bych ráda věděla, jestli by ses mohla ocitnout na mém místě - snít sny nenávisti a pomsty, jež tak dobře znám - kdyby to byla M’Cori a nikoli Efrel, koho Netisten Maril přenechal býkovi. Moji bohové mne ušetřili, abych mohla vyplnit své prokletí. Udělali by ti tví totéž?

Stále vidím ve tvých očích hrůzu. Sladká M’Cori, cítí soucit pouze vůči hezkým věcem. Když jsi zachraňovala zápasícího motýlka z jeho pavučinového vězení, drahoušku M’Cori, prolila jsi někdy slzu za pavouka, kterého jsi tím nechala hladovět? Pomyslila jsi někdy, drahé dítě, kým by ses mohla stát, kdyby naše životy byly zaměněny? Pocítila bys sympatii k pavoukovi, kdyby ses narodila jako dítě noci? Kdyby tvým srdcem protékala temná krev Pellinu místo vlažné krve Netistenů - snad by se půvabná M’Cori učila prozpěvovat zaklínadla místo recitování přeslazených poém. Možná by M’Cori opustila své květinové zahrady kvůli bylinám vítězství a trávila by své noci studiem tajemných řádek napsaných na lidské kůži.

Avšak hovořili jsme o čarodějnictví. Kdyby tvé dětství uplynulo tak jako mé, pak by M’Cori snad mohla vědět o prastarém zaklínadle transmigrace. Mohla by vědět, že díky jistým magickým úkonům může být duše vyjmuta z jejího pozemského těla a promítnuta vesmírem, že díky mocným kouzlům může být uvězněná duše vytržena ze svých přirozených prsou a uvězněna v jiném těle. Možná by dokonce věděla jak provést to obtížné zaklínání, kterým může být lidská duše přemístěna z jednoho těla do druhého - odtržena od své tělesné formy a uvězněna v jiném těle.

Efrel zná takové zaklínadlo, má krásko.”

Efrel se naklonila těsněji ke své krčící se zajatkyni. Jednou rukou jí zvedla bradu a druhou odsunula roztržené roucho z M’Coriných ramenou. Dívčina tvář ztuhla ve výrazu poděšeného údivu.

„Teď už víš, proč mne tak zajímá tvé tělo? Drahá M’Cori, hledíš na mne tak nevinně - aniž bys chápala, musím ti říci to, co tvá naivní mysl odmítá přijmout?”

Rozesmála se se zběsilým potěšením nad M’Coriným výkřikem hrůzy. „Ano! Ano, má krasavice! Proto jsem tě ušetřila před těmi nástroji krutého mučení. Nic zlého se nesmí stát té tak půvabné M’Cori. Neboť zanedlouho tvé tělo bude mým a tvůj duch bude polapen v rozdrceném trupu, který dřív býval Efrel! Představ si tu ironii! Marilova vlastní dcera - uvězněná v zmrzačeném těle, po kterém toužil a jež pak zničil. A žena, kterou odsoudil na hrůzostrašnou smrt - živá a znovu krásná, v těle jeho vlastní dcery.”

Otupělá strachem a šokem, M’Cori sledovala, jak čarodějnice padá na podlahu s šíleným smíchem. Napůl omdlelá se choulila v okovech a jako ve snu sledovala, jak kolem ní ta krutě se smějící šílená žena poskakuje - strhává její oděv a lačně osahává její tělo. Efrelina zjizvená tvář se chichotala pouhé palce od její tváře. Ostré nehty drápaly její obnažené tělo. Potrhané rty šeptaly nesnesitelné žádosti a sliby do jejích uší.

M’Cori se snažila odplazit, ale okovy svíraly její zápěstí a kotníky. Pokoušela se uvolnit, ale zběsilá síla čarodějky pro ni byla příliš veliká. Její výkřiky se ztrácely ve stínech tajné síně. Její šaty byly na cáry. Efreliny ruce klouzaly po její nahé kůži. Byla přitisknuta pod svíjející se čarodějčino tělo, teď už také nahé. Potrhané rty laskaly její tvář, sály její rty, kousaly do jejích prsou. M’Cori odporem zakvílela, když jí Efrel násilím roztáhla nohy a prohnula její bezmocné tělo, aby posloužilo jejím choutkám.

M’Cori se hnusem dělalo špatně, jak se bezmocně svíjela pod bestiálním útokem zuřivé čarodějky. Její duše se krčila před tou hrůzou - když ji vlna zla tiskla ke kamenům a dusila její dech plný vzlyků. Bolest, nevolnost a hanba otřásaly jejím znásilněným tělem v prudkých záchvěvech. Cítila, jak padá do hluboké černé studny a někde uprostřed té noční můry ji zastihlo zapomnění.

O něco později, když se M’Cori probrala, nebyla se chvíli schopna zorientovat. V hrozné slabosti se jí chvíli zdálo, že stále leží v záchvatu deliria horečnatých snů. Pak uviděla ponuré kameny, okovy, svůj roztrhaný oděv a poškrábané a potlučené tělo - a věděla, že ta noční můra byla skutečná.

Nejisté se posadila - modlila se, aby se ta hrůzná scéna rozplynula do úlomků snů. Stěny se ale nezachvěly a nevolnost ji neopustila. Záhadné pachy plnily vzduch a modravá světélka blikala v temnotách. Když se M’Cori rozhlédla, zjistila, že je přikována ve středu velkého kruhu.

Zlostný smích vyvolal její povzdech. „Tak brzy ses ke mně vrátila, drahoušku?” posmívala se Efrel. „Bylo to vášní, že jsi omdlela při mém vřelém laskání, půvabné dítě? Dojemná cudnost u někoho, kdo ani není panna.”

Krutě se zasmála a sehnula se, aby prozkoumala velký svazek s pergamenovými stránkami. Kolem ní se válely hromady dalších podivně vázaných knih rozmanitého stáří -spolu s kelímky a fiolkami s barvivy, křídami, kadidly a pochybnými prášky a elixíry jejích černých umění. Podle ohromného množství okultních parafernálií, jež čarodějka nashromáždila, bylo zjevné, že Efrel pracuje na nějakém velkém nekromantickém projektu.

„Vypadá to, že tě to zajímá,” ušklíbla se čarodějnice. „Správně, mělo by. Koneckonců, toto zaklínání pro tebe bude mít nemalý osobní význam, že? Budu potřebovat pár dní, než budu mít všechno připraveno, abych začala skutečně pronášet zaklínadlo. Ale na tento triumf jsem se dobře připravila, takže nebudeš muset snášet nepohodlí příliš dlouho. Pár dní nic neznamená pro někoho, kdo už prožil tak dlouhou dobu v utrpení a hanbě jako ten zmrzačený netvor, jehož ze mne učinil tvůj otec.

Ubohá, půvabná M’Cori, doufám, že tě ty odklady nebudou unavovat. Však my najdeme způsob, jak se vzájemně čas od času pobavit, ty i já. A jestli se budeš nudit, jen se dlouze naposledy dívej na své něžné tělo. Mohla bys zjistit, že to nové bude úplně jiné.”

M’Cori se natáhla na chladné kameny a zoufale se rozvzlykala.

XXX.

Neočekávané spojenectví

„Nevím, proč jsem ti ještě nevyřízl to tvé černé srdce!” zavrčel Lages místo přivítání.

Kane pokrčil rameny. „Ze stejného důvodu, proč jsi souhlasil s tímto setkáním. Protože chceš znovu vidět M’Cori -a víš dobře, že jestli nebudeš konat rychle, nebude se ti líbil to, co potom uvidíš.”

Kane počkal, až jeho hrot bodne. Když ohlásil, že má v úmyslu bez váhání smést Lagesovy partyzánské síly, odplul téměř okamžitě po svém posledním setkání s Efrel na Thovnos. S sebou vzal početný oddíl jen jemu věrných mužů - bývalých pirátů a brigantů, žoldáků a zbojníků včetně několika ambiciózních dobrodruhů, jako byl Imel. Thovnosijského odrodilce Kane zanechal v Prisarte, aby shromáždil další muže a byl připraven v pevnosti, až se Kane vrátí. Kane se dozvěděl, že se Efrel stáhla do své tajné síně a přikázala, aby nebyla z žádného důvodu rušena. Její čin nevěštil pro M’Cori nic dobrého, ale byl ideální pro Kaneovy plány.

Zjistit, kde se skrývá Lages a jeho tlupa, nebylo pro muže Kaneových schopností obtížné - ačkoli domluvit setkání byl větší problém. Zoufalství a lákavé možnosti Kaneova návrhu zapůsobily a Lages souhlasil, že podstoupí to riziko. K setkání došlo v pustém kraji hustých lesů, které pokrývaly většinu Thovnosu. Každý z nich s sebou přivedl padesát mužů - dobře ozbrojených, očekávajících nějakou past. Kane soudil, že Lages má pravděpodobně mnoho dalších na doslech - ale to on přece měl také.

„Předpokládám, že rozumíš tomu, co ti navrhuji,” napověděl Kane.

„Tvůj vyslanec hovořil dostatečně srozumitelně,” odpověděl Lages neústupně. „Jen mi řekni, proč bych ti měl věřit? Nehledě k legendám o Rudém Kaneovi, jsi toho během uplynulého roku napáchal našemu císařství dost, aby se jméno Kane stalo na celá staletí hroznou kletbou. Vím, že bys neměl skrupule vylákat mne z úkrytu - a pak sklapnout past a pobít nás do jednoho.”

„To je pravda,” souhlasil blahosklonně Kane. „Nemáš žádný důvod mi věřit. Jen se zamysli: bez problémů jsem se dozvěděl, kde se skrýváš se svou tlupou. Kdybych tě doopravdy chtěl zničit, mohl bych prostě přivést velkou armádu, které velím, obklíčit vás a zlikvidovat do posledního muže. Kdybych to udělal, nemusel bych riskovat vlastní hlavu, když s tebou teď jednám.

Zvaž tohle: Efrel má tvou přítelkyni M’Cori - a můžeš si být jist, že pro ni ta čarodějnice chystá něco velice nepěkného. Ve skutečnosti by Efrel pravděpodobně vytušila mou zradu - kdyby nebyla tak zaujatá svou zajatkyni.

Och, nemyslím, že by jí toho zatím tolik udělala!” zvolal Kane, aby zadržel Lagesův výbuch. „Ať už se jí chystá dělat cokoli, postará se, aby to trvalo co nejdéle. Zpočátku to bude asi jenom psychické týrání - nic, co by zanechalo jizvy na těle. Viděl jsem, jak Efrel ráda vychutnává své hry. Ale buď si jistý, že budeš muset jednat hodné rychle, abys zachránil M’Cori - a skrývání se v místních kopcích nic nevyřeší. Krom toho, jestli se mi nepodaří udělat si z tebe spojence, nebudu mít jinou možnost, než tě osobně zlikvidovat.”

Kane se naléhavě předklonil, aby využil svou převahu. „Po pravdě řečeno, už bych tě se svými muži zničil, kdybych nezjistil, že má Efrel v úmyslu zbavit se mne, jen co potlačím veškerý odpor proti vládě. Zrádnost té čarodějnice přesáhla všechny meze, když proti mně začala intrikovat.

Navíc už jsem znechucen jejími metodami - i těmi ohyzdnými mořskými démony, se kterými uzavřela pakt. Přes všechny lži, které jsi o mně slyšel, jsem vstoupil do Efreliných služeb jen proto, abych velel jejím ozbrojeným silám - tak jak by to učinil každý žoldnéřský generál. Černá magie a hromadná vraždění ve mně budí odpor - když už nehovořím o znesvěcující smlouvě, kterou ta čarodějnice uzavřela se Scylredy. Prodal jsem jí svůj meč jako generál a ne jako čaroděj - a bojuji ocelovými zbraněmi a ne nadlidskou magií. Skoncoval jsem s bojem ve službách té pomatené ženy - a to i kdybych si nebyl jist, že intrikuje, aby mne dala zabít, jen co skončím svou práci pro ni.

Takže taková je má nabídka: chci, aby byla Efrel mrtvá. Ty chceš, aby byla Efrel mrtvá. Pomůžeš mi a spolu to dokážeme. Za odměnu dostaneš zpět M’Cori - a pokud mi slíbíš loajalitu, vrátím ti zpátky i Thovnos. Císařský trůn si pochopitelně ponechám a své sídlo zřídím na jiném ostrově.”

„To vše je logické - ale stále ti nemohu věřit!” zabručel Lages - a myslel při tom na to, jak dlouho Kaneovi dovolí uzurpovat císařský trůn.

„Nuže? Zkus štěstí. Vždy jsi podporoval prohrané pře. Zůstat tady v kopcích je pouze cesta k jisté smrti. Připoj se ke mně a získáš svou dívku a království, kterému budeš moci vládnout. Vždyť víš, že je to lepší osud, než pro tebe doopravdy plánoval Netisten Maril.”

Lages se naježil, ale promýšlel to důkladně. Ve skutečnosti měl jen malý výběr - a věděl to. Riziko bylo ohromné, ale Kane představoval jeho jedinou naději. „Dobrá,” uzavřel své úvahy. „Jdu s tebou. Ale jestli je to past, Kane – varuju tě…”

„Věděl jsem, že uposlechneš hlasu rozumu,” gratuloval mu Kane a sevřel mu dlaň. Lages měl na okamžik pocit déjávu. „Teď musíme rychle sestavit plán.”

XXXI.

Shromážděte se, bohové

Za temné noci nějakých pět dní po vyplutí z Thovnosu vplachtil Kane do přístavu v Prisarte - flotilu naplněnou až po okraj téměř tisícovkou císařských vojáků. Spolu s dalšími sedmi sty muži, které zanechal v Prisarte, mohl Kane počítat, že má dost sil, aby dobyl Dan-Legeh kradmým úderem -a udržel ho, dokud si město nepřivykne na jeho velení. Nikdo nepostřehl nic zvláštního, když vojáci opouštěli válečné lodi potmě. Na první pohled to vypadalo, jako by se Kane vrátil z normální výpravy.

Kane se setkal s Imelem a informoval ho o spojenectví s Lagesem. Odrodílec seznámil Kanea s vývojem situace po jeho odplutí. Kypěl nadšením.

„Shromáždil jsem tolik podpory, kolik se dalo. Mohlo jí být víc, ale to bych riskoval odhalení. Podpoří tě, jen co uděláš první tah. Myslím, že jen Pellinci zůstanou věrni Efrel. Kromě toho pro většinu mužů je vůdcem Kane - ne nějaká šílená čarodějka z Dan-Legeh.

Prozatím nebyly žádné problémy. Efrel už nebylo celé dny vidět. Říká se, že je stále zamčená ve své tajné síni s M’Cori - pouze kníže Tloluvin ví, jaká muka zatím ta dívka musela vytrpět. A většina Pellinců je stále příliš zaměstnána oslavami, než aby věnovala pozornost tomu, co se tu děje. Měli bychom město obsadit dost snadno.”

„Nevynechávej Efrel jen proto, že ji není vidět,” varoval Kane. „Ta čarodějnice má jistě v rezervě ještě pár smrtících triků. Nezapomeň, že ji napadneme v jejím vlastním doupěti.”

„Dobrá, ale Scylredi jí na pevnině nepomohou,” řekl Imel s výraznou úlevou.

„To je pravda,” škrábal se Kane zamyšleně ve vousech. Tato noc rozhodne o osudu příliš mnoha protikladných tužeb. Možná i jeho vlastních. Nevesele se ušklíbl a tasil meč.

„Tak začneme,” zavelel.

„Tvůj čas se krátí!” zasyčela Efrel, když dokreslila na kamennou podlahu poslední detail páru komplikovaných pentagramů. M’Cori, oslabená hrůzou a odpornými narkotiky, které byla přinucena spolknout, s bědováním ležela uvnitř jednoho ze složitých vzorů. V druhém stála sama Efrel spolu s několika předměty, jež bude potřebovat pro své závěrečné zaklínání.

Efrel byla vyčerpaná nedostatkem spánku, ale pomatená mysl ji pudila k dokončení jejího velikého záměru - přestávky si dovolovala pouze na jídlo a kratičký odpočinek. Trans-migrační zaklínadlo bylo nesmírně komplikované a obtížné. Mnohé složky bylo třeba připravit výslovné pro toto zaklínání a během jediné fáze bylo často nutné přečíst mnoho stránek inkantací. Celé dva dny byly potřeba na přípravu obyčejně vypadající masti, nutné k narýsování drobného, ale nezbytného obrazu uvnitř podvojných pentagramů.

Teď už byly dokončeny i poslední přípravy. Efrel uzavřela svůj pentagram, vstoupila do jeho středu a upevnila si okov na kotník. „Až se vzbudíš v mém těle, nechtěla bych, aby ses tu potulovala a ublížila si,” řekla M’Cori starostlivě. „I když asi uplyne dost času, než se naučíš chodit na jedné noze.”

Efrel na chvíli zmlkla, aby mohla vychutnat zoufalé vzlykání své zajatkyně - pak zvedla svůj grimoár a začala závěrečnou zpěvavou inkantaci.

Podle M’Coriny drogami zastřené mysli to ohavné zaklínání trvalo snad věčně. Děsivý chlad sevřel její tělo - strnulost zachvátila všechna vlákna její bytosti. Mučily ji vlny nevolnosti, přerušované palčivými zášlehy nesnesitelné bolesti. Všeprostupující letargie způsobila, že i samotné dýchání bylo nesnesitelné namáhavé. Cílila, jak je její duše pomalu vsávána do víru temnoty a její fyzické já je unášeno dál a dál od jejího vědomí.

Strážné u městské brány nenapadlo nic špatného, když se k nim připotácela skupinka kamarádských vojáků a opilými hlasy je žádala, aby je nechali projít. Pak se náhle zableskly nože a pellinští strážní zemřeli, aniž vydali hlásku. Brány byly otevřeny a Kane proklouzl dovnitř - následovaný tichým šikem svých vojáků.

„Tady se rozdělíme a vyrazíme k Dan-Legeh různými cestami,” rozkazoval. „Každý velitel skupiny ať si pamatuje: držet se pohromadě, pohybovat se rychle a způsobit co nejméně neklidu. Lidem říkejte cokoli, ale snažte se vyhnout boji, než se dostanete do pevnosti. Musí to být hotové, než Pellinci začnou mít podezření. Hodně štěstí!”

Kane stručně pošeptal poslední instrukce Imelovi a Lagesovi a pak odešel spolu s Arbasem v čele vlastní skupiny.

Pochod ulicemi proběhl většinou bez zvláštních událostí a jen pár setkání vyžadovalo trochu šermu. Ale když se Kaneovi muži stahovali okolo Dan-Legeh, obyvatelstvo vycítilo, že se něco děje - a ti rozumnější zasunuli závory na svých dveřích a rozhodli se všímat si raději vlastních záležitostí.

Stráže v Dan-Legeh znepokojil pohled na malou armádu postupující ulicemi k pevnosti. Čedičové hradby tvrze se naježily muži a zbraněmi - spěšně svolanými uprostřed noci. Přesto však byla disciplína po velkém vítězství stále dost uvolněná a značná část mužů ve městě dál oslavovala. Útok na Dan-Legeh se zdál naprosto nepředstavitelný - takže v pevnosti zůstaly jen nezbytné a z hlediska obrany žalostné síly.

„Co se děje venku!” chtěl čas od času vědět kapitán stráží. Odpovědí mu bylo pouze ticho.

Nakonec Kane usoudil, že už jsou jeho muži na svých stanovištích - a zvolal vyzývavě: „Tady generál Kane! Odkryl jsem velké spiknutí Oxforse Alremase, které má za cil převzít kontrolu nad armádou! Přicházím uvěznit spiklence! Jako váš generál vám přikazuji vydat Dan-Legeh do rukou mých lidí! Jestli to neuděláte, svalím ji na vaše hlavy!”

Kapitán to však nepřijal. „To je zrada! Jsme oddáni Pellinu a ne ďáblu pirátských žoldáků!”

„Zahajte střelbu!” zařval Kane a salva šípů vystřelená z řad jeho vojáků zasypala hradební stěny. Střelba byla opětována a boj o Dan-Legeh začal. Pellinci měli nedostatek mužů a nebyli připraveni, ale zato je chránila skvělá pevnost. Kane věděl, že se chystá krvavý zápas a že bude muset být rychle ukončen.

Kaneovi vojáci využívali každého úkrytu a pokračovali ve smrtonosné střelbě proti obráncům. Šípy a oštěpy padaly jako neviditelné krupobití smrti a noční vzduch se plnil jekem a výkřiky bolesti. Zvědaví měšťané se vydali zjistit, co se děje - a rychle zase utekli, pokud nebyli pobiti vojáky zadního voje. Zvěst o boji se ihned rozšířila mezi vojáky utábořenými za městskými hradbami - ale ti, co byli věrni Pellinu, nalezli městské brány obsazené Kancovými muži. Když se rozšířila zvěst o Kaneově převratu, byli napadeni stranou věrnou Kaneovi. Po celém městě vzplanuly boje.

Pevnost obklopoval příkop, přes který vedl u hlavní brány padací most. Improvizované mosty z vozů a jiného volného materiálu umožnily mužům dostal se k hradbám -kryli se přitom za spojené štíty a nahrubo sestavené zástěny. Pod ochranou odvetné střelby Kaneových lučištníkú se jim nakonec podařilo vyšplhat na korunu hradeb - ačkoli počáteční ztráty byly ohromné. Pellinská stráž však neměla zálohy, které by nastoupily na místa padlých - zatímco Kaneovy síly je co do počtu mnohokrát převyšovaly. Smrtící úder byl zasazen, když se jednomu z Kaneových mužů na vrcholku hradeb podařilo převrátit kotel s vroucí smůlou na vojáky, kteří spěchali, aby je odrazili. Než Pellinci pronikli planoucí hromadou mrtvol, Kaneovi muži obsadili celý úsek opevnění.

Tím si vytvořili opěrný bod. Stále víc a víc mužů šplhalo po lanech a žebřících nahoru - a zatlačovalo zuřivé obránce brány. Byla to zoufalá bitva, ale nakonec Kaneovi muži pronikli k ovladači padacího mostu a spustili ho. Hlavní brána se otevřela. V čele svých vojáků vedl Kane vyjící tlupu do nitra pevnosti.

Bolest pominula a potom i nevolnost. Dokonce i kosmická čerň se začala měnit v šeď. Světlo.

Jedno oko se otevřelo. Obraz nabyl tvarů. Obraz poněkud deformovaný oproti jeho známým vzorům.

Dvě oči se otevřely. Emoce otřásly jejich nepřivyklým ohniskem. Slzy rozmazaly tvary vynořující se z šera.

Nejisté prsty pomalu laskaly jemné linie tváře.

Smích, příšerný triumfální smích zazněl ze rtů, jež nikdy předtím nevydaly takový zvuk.

Efrel obdivovala své nové tělo s nedůvěřivým potěšením - když Oxfors Alremas rázně vtrhl do místnosti. Ohromeně zíral na zlověstnou scénu, která se před ním odehrávala.

„Hola, Alremasi,” usmála se Efrel a provokativně zapózovala. „Jak se ti líbím teď?”

Alremas zafuněl, ohromený a plný nedůvěry zůstal zírat na plavovlasou krásku hovořící s ním Efreliným tónem. Byl nevýslovně otřesen, ačkoliv se mu Efrel o své zamýšlené pomstě zmiňovala. Na chvíli přihlouple otevřel ústa, než znovu našel řeč.

„Efrel. U Lato - ty jsi to opravdu dokázala! Vážně jsi přenesla svou duši do těla M’Cori!”

Efrel se půvabně rozesmála. „Mám ti to snad dokázat? V noci po mých šestnáctých narozeninách jsem se s tebou setkala v zahradách, jak jsi mne o to prosil, a ty jsi navrhl, abychom sešli z cestičky a trochu si popovídali…”

Alremas ohromeně naslouchal, když vyprávěla tu historku. Nikdo další se nikdy nedozvěděl o jeho pokusu o svedení, který dopadl přesně opačně, jen co vstoupili do stínu.

„Teď vezmi stříbrnou dýku z podstavce a otevři tento pentagram,” nařídila mu. Tón a přízvuk patřil Efrel, ačkoli hlas patřil M’Cori. „Jsou tam i klíče od těchto okovů. Dělej! Chci pocítit, jaké to je znovu chodit.”

Alremas se vzpamatoval a pohnul se, aby jí vyhověl, přičemž vysvětloval: „Musíš hned vyjít! Útočí na pevnost! Kane proti tobě povstal. Teď je u brány se stovkami mužů. Pochopil jsem, že se spojil dokonce i s Lagesem. Vypadá to pro nás špatně!”

Efrelina krásná tvář se zuřivostí démonicky pokřivila. „Pospěš si s těmi okovy, hlupáku! Neměla jsem ho nechat na živu poté, co zabil Marila! S Lagesem a jeho žalostnými zbytky císařské armády mohl skoncovat jiný generál! K čertu s jeho třikrát prokletou duší! Kane zaplatí za zradu tak, jak žádný člověk ještě netrpěl! Připravím pro něj přijetí, jaké jistě neočekává!” Poslední okov se rozevřel. Efrel s kletbami na rtech vyběhla ze sálu a hnala se nahoru po schodech - aniž se alespoň zastavila, aby zakryla svou nahotu.

Za ní, ve ztichlé místnosti, zvolna nabyla vědomí M’Cori. Otevřela své jediné oko, pohlédla na své tělo - a začala křičet.

Když Kaneovi lidé zabezpečili vstup do Dan-Legeh, rychle přemohli stráže na hradbách a vstoupili do rozsáhlé pevnosti. Uvnitř se vojáci rojili jako včely v napadeném úlu. Pellinci bojovali tvrdě, ale Kane měl početní převahu. Jeho muži krvavě dobývali půdu krok za krokem.

Jeho pravá paže už byla téměř zahojena, díky jeho nadpřirozené schopnosti uzdravovat se - a Kane ji mohl užívat, byť opatrně. S dlouhou dýkou v pravici a mečem v levici bojoval jako šílenec. Tváře se objevovaly a padaly kolem něj, když si soustavně prosekával cestu neústupným odporem Pellinců. Za ním pokračovali jeho muži v nemilosrdném náporu.

Lages měl starost hlavně o M’Cori, a tak se brzy oddělil od Kanea. Se skupinou svých mužů si razil cestu chodbami Dan-Legeh, jež se podobala bludišti, a pátral po své milované. Mučily ho pochybnosti, neboť si nebyl jist, zdali M’Cori stále žije - nebo jestli bude chtít dále žít, až ji zachrání. Možná ji zabili na začátku útoku.

Lages a jeho muži cestou potkávali stále méně vojáků, jak postupovali po spletitých chodbách a vzdalovali se od hlavního ohniska boje, když sestupovali do stále nižších podlaží. Boj přenechal Kaneovi a sám pokračoval dál, ve snaze najít v kobkách pevnosti M’Cori. Jestli se příliš opozdil…

Pak ji uviděl. V temném průchodu k němu běžela nahá a vyděšená a její světlé vlasy vlály kolem bílého těla.

„M’Cori!” vykřikl a přitiskl k sobě její chvějící se tělo. „Díky všem bohům, že jsem tě nalezl v bezpečí! Co ti to chtěli udělat! Kane říkal, že Efrel měla v úmyslu…”

Efrel přitiskla tvář k jeho rameni a zavzlykala: „Kane! Nevyslovuj přede mnou to proklaté jméno! Teprve teď jsem unikla z jeho soukromých pokojů! Och, Lagesi - to bylo hrozné! Ta první noc, kdy vešel a přinutil mne poddat se jeho vůli! Zápolila jsem - ale vždy byl příliš silný. Bil mne, až už jsem nemohla snést více bolesti - musela jsem se poddat jeho zvráceným choutkám. Prosila jsem ho, aby ne.

Chodba před Lagesem plula v karmínovém oparu. „Kane mi řekl, že tě vězní Efrel,” začal podivným hlasem. „Spojil jsem se s ním, abych tě zachránil a čarodějnici zabil.”

„Ach, já vím! Kane se přede mnou chlubil svými plány dříve, než odplul na Thovnos. Lagesi, za tím spiknutím nikdy nebyla Efrel! Ta umřela už dávno na Thovnosu. To vše bylo Kaneovo spiknutí. Našel nějakou zmrzačenou žebračku, kterou vydával za Efrel - a toho podvodu využil, aby vytvořil jádro povstání, které celou tu dobu stejně chystal. Teď začali Pellinci odhalovat jeho lest a chystali se, že se ho zbaví. Kane je musel zničit, než k tomu dojde. Takže tě podvedl, abys mu pomohl upevnit jeho přízračnou vládu.”

Její tvář se zkřivila hrůzou. Hysterické slzy dusily její slova. „Och, drahoušku - teď zabije tebe a mne znovu zavleče do… Ne! Zabij mne hned! Prosím! Nesnesu jeho choutky další noc!”

Lages cítil rachocení v mozku a jen s největším úsilím mluvil souvisle. „Ukryj se v nižších komnatách. Přijdu pro tebe, až to vše skončí. Nemusíš se Kanea bát, přinesu ti srdce toho zrádného ďábla!”

Lages se obrátil a hnal se sály zpét - mumlaje cosi o zradě velel svým mužům rozšířit zprávu, že mají napadnout Kaneovy stoupence.

Efrel se zalykala smíchem.

První skupinu, se kterou se Lages setkal, vedl Imel, který s pár tucty mužů prohledával nižší podlaží a hledal Pellince.

„Zrada! Zabijte ty prolhané parchanty!” hulákal Lages. ..Byli jsme zrazeni!”

Po krátké chvíli váhání se Lagesovi muži vrhli na povstalce. V chodbách vzplanula bouřlivá a smrtící bitka.

„Co je k čertu?” vyjekl Imel a zdvihl svou čepel právě včas, aby se nenechal Lagesem propíchnout.

„Zjistil jsem pravdu o vašich piklech!” sípal Lages a zuřivě ťal. „Kane mne měl za hlupáka!”

„Ty jsi se zbláznil!” vykřikl Imel a zmateně ustupoval.

V sálech vypukl zmatek plný zápolících vojáků. Císařští byli v převaze a povstalci rychle podléhali. V tom zmatku bylo srozumitelné pouze slovo „Zrada!” - ale i to stačilo, aby podnítilo obtížně zadržovanou antipatii císařských vůči povstalcům.

Imel pochopil své postavení a bojoval s obnovenou silou. Ale Lagesovy údery vedla zuřivost lačná po krvi a jeho mocné výpady ochromily Imelovu paži a rozdrtily jeho štít. Odpadlík cítil, jak jeho mozek zaplavuje panika. Zoufale se snažil bránit proti lepšímu a silnějšímu šermíři. Teď už byl jediným z povstalců, který stál na nohou. S hořkostí si vzpomněl na Arbasovo dávné varování a proklel den, kdy se zapletl s Kanem.

Jeho odpor slábl a on si to uvědomoval. Náhlý výpad sklouzl po Imelově meči a zasáhl ho do žeber. Imel bolestně vzdechl a uvolnil střeh. Lages mu mohutným úderem rozpoltil lebku.

Jeden zrádce už padl,” vykřikl. „A teď za tím nejčernějším ze všech!”

Císařští vojáci probíhali bludištěm chodeb a cestou přibírali posily. Po celé citadele se vojáci, kteří dosud bojovali bok po boku, náhle obraceli proti sobě. Podezřívání a doutnající nepřátelství se náhle proměnily v blesky násilí.

Lages konečně vtrhl do velkého sálu - kde zastihl většinu Kaneových sil vedoucích stále vyrovnaný boj se zbytky pellinských strážců. Císařští, volající po pomstě, se bez váhání vrhli na své někdejší spojence.

Celou pevnost zaplavil naprostý zmatek, když se tři síly utkaly v boji na život a na smrt. V tom zmatku bylo obtížné rozlišovat strany. Bojující považovali každého člověka, kterého osobně neznali, za pravděpodobného nepřítele.

Lages zahlédl Kanea zápasícího na vrcholku schodiště vedoucího na balkón nad velkým sálem. „Ted tě zabiju, kníže zrádců!” zařval Lages a napadl Kanea. „Vyhnul ses smrti naposled!”

Jediný pohled Kanea přesvědčil, že nemá cenu se přít: „Ty bláznivý čubčí synu!” zavrčel a odrazil mladíkův výpad.

„To je za to, cos udělal M’Cori! A Marilovi! A celému císařství!” vykřikoval Lages, když zasazoval Kaneovi jeden úder divočejší než druhý. Avšak v Kaneovi nalezl silnějšího protivníka, než byl sám, a navíc i lepšího šermíře. Nebyl schopný zmoci Kaneúv střeh, jako se mu to podařilo u Imela-nemohl ho dokonce ani přimět zůstat v defenzivě.

Kane bojoval mlčky, ale srážel stranou každý výpad, odrážel jeho údery a zatlačoval Lagese ke schodům. Krvácel z několika čerstvých šrámů a zraněná pravice ho začínala zoufale bolet. Zaťal zuby tak, jako se šklebí mrtvoly, a pospíchal skoncovat se svým soupeřem. Metodicky zvýšil tlak na Lagese, ale mladík mu stále unikal. Hněv a hysterie dodaly Lagesovi zdánlivě nevyčerpatelné síly, a tak spolu dál neúprosně bojovali. Lages zachycoval Kaneovy údery štítem a vztekle útočil vlastním ostřím.

Konec přišel nečekaně. Kane odrazil zuřivý výpad a pak předstíral protivýpad dlouhou dýkou v pravici. Lages natočil svůj štít, aby zachytil ostří dýky - na okamžik se odkryl -, a Kane zaťal svůj obouruční meč do pravého boku svého soupeře. Čepel pronikla do hloubky a rozťala pancíř i kosti. S výkřikem smrtelné agónie byl Lages silou úderu sražen vzad a svalil se po schodech dolů do tmy.

Kane sledoval, jak se Lagesovo tělo kutálí dolů po schodišti, a pak se obrátil proti novému nebezpečí. Boj byl příliš zuřivý, než aby bylo možné marnit čas pokusy o vysvětlení. Když zabíjel pomstychtivého císařského vojáka, který mu byl nejblíže, přemítal, co se mohlo stát, že to Lagese přimělo, aby ho napadl. Ta záležitost se vymykala logice.

Nějaký Pellinec odskočil, aby se vyhnul Kaneovu úderu mečem, a byl obratně propíchnut Arbasem. Arbase sice udivilo náhlé zhroucení Kaneových dobře vymyšlených plánů

- ale jeho bojová zručnost neztratila nic ze svého profesionálního lesku. Divoce zápolil po Kaneově boku - věděl, že ať už se osud jakkoli podivně točí, Kane bude nakonec mít navrch.

„Kane!” ten výkřik byl výzvou.

„Co zas?” podivil se Kane - a když se obrátil, stál tváří v tvář Oxforsu Alremasovi.

„Čekal jsem na tuto chvíli!” zasyčel pellinský vladař. „Od počátku jsem věděl, že jsi jen zrádný pirát. Dobrá, teď to ví i Efrel - a je škoda, že tě budu muset zabít, místo abych tě přenechal její pomstě. To je totiž jediné potěšení, jež nechci sdílet s nikým jiným - dokonce ani s Efrel.”

Byla to hezká řeč, ale Kane si šetřil dech a odpověděl bleskem smrtící oceli.

Pellinec šermoval s ohromující rychlostí - bojoval s kočičí grácií. Kane se musel otáčet velmi rychle, aby odrazil každý výpad, a jeho pravá paže byla čím dál víc k nepotřebě. Avšak Alremas měl zřídka příležitost bojovat s levorukým šermířem a Kaneova rychlost ho šokovala. Domníval se, že tak veliký muž musí být pomalý a neobratný. Zjistil, že je nemilosrdně nucen ustupovat před Kaneovými údery. Jeho protivník přitom každý Alremasúv výpad odrážel s neselhávající obratností.

Ale pak Alremas s radostí spatřil, jak se jeho hrot zabořil do Kaneova stehna pod obrubou jeho drátěné košile. To by mělo toho dábla trochu zpomalit, usmál se pro sebe a provedl náhlý výpad, aby využil okamžitou převahu. Bylo to poslední potěšení, jež měl Alremas kdy pocítit. Ve chvíli, kdy se jeho úsměv rozšířil, Kaneův meč odrazil útočící čepel, opsal těsný oblouk a ťal do Alremasova hrdla. Pellinský vladař padl mrtev k nohám svého soupeře, zatímco se jeho hlava kutálela ze schodů.

Kane si přitiskl pravou ruku k ráně na stehně, zaklel a rozhlédl se. Během doby, kdy bojoval s Alremasem na vrcholku schodiště, všichni zbylí Pellinci zřejmě buď padli, nebo utekli - a císařští byli pozvolna vypuzeni zbytkem Kaneových sil. Uvnitř pevnosti už to bude jenom záležitost dopadení uprchlíků. A jeho lidem venku se musí dařit, neboť jinak by pevnost už zaplavily pellinské posily. Lagesova náhlá změna názoru přinejmenším vedla k úplné likvidaci zbytků císařských sil.

Kane se unaveně usmál, když si utahoval obvaz na stehně. „Nuže, Arbasi,” začal, „vypadá to, že císařství je konečně moje.”

Zabiják obezřetným dotykem boty obrátil Alremasovu hlavu a přikývl. Hlava také přikývla po dloubnutí Arbasovy nohy.

V tu chvíli Kane pocítil, že se ho zmocňuje zlověstná ztuhlost. Jeho svaly jako by se stahovaly a odmítaly ho poslouchat. Neměl Alremasův meč otrávené ostři, přemítal Kane úzkostně.

Pak uviděl Arbasovo zděšení a zjistil, že všichni bojovníci v krví pokryté síni přerušili zápas. Všude v bojem naplněné pevnosti pocítili vojáci, jak jejich svaly zachvacuje nepřirozené tuhnutí, jak jim z končetin vyprchává všechna síla a jejich mysl se stává vězněm jejich vlastních těl.

S ohromnou námahou přiměl Kane svou hlavu, aby se otočila. Jeho ohromené oči spatřily nahou dívku, dokončující sérii tajemných pohybů - M’Cori?

Mlhou bolesti se Lagesovi vracelo vědomí. Pomalu se donutil vstát, ale zhroutil se bolestí v boku. Kaneovo ostří proniklo hluboko a Lages vykašlával krev. Několik žeber měl roztříštěných a levou paži si patrně zlomil při pádu. Překvapeně se rozhlédl kolem. Krom pohoří mrtvých byl velký sál pustý.

Jak dlouho byl v bezvědomí? Určitě tady kolem musí ještě někdo být - někdo musel zvítězit. Boj se musel přenést někam jinam, uvědomil si. Ponuře přemítal, zdali Kane ještě žije. Mrtvoly na podlaze mu sdělovaly, že jeho vlastní muži utrpěli těžké ztráty.

Lages se s bolestí sehnul a zdvihl svůj opuštěný meč. „Jdi najít M’Cori!” říkal mu jeho bolestí zamlžený mozek a on to zopakoval mrtvým. Přinutil se vykročit. Jeho kroky byly kroky náměsíčníka, nohy ztratily cíl a zdálo se, že k němu nepatří. Vzpomněl si, že řekl M’Cori, aby se skryla v nižších podlažích. Lages se tedy vydal tím směrem.

Chodby se zdály nekonečné. Lages míjel dveře po dveřích a slabě volal M’Corino jméno. Pouze mrtví vraceli jeho pátravý pohled. Prošel kolem Imelova těla, rozbitá tvář na něj hleděla, jako by ho obviňovala. Dál a dál se potácel tím černým kamenným bludištěm. Copak tu nezůstal nikdo krom mrtvých, kdo by ho vyzval?

A pak se Lagesovi zdálo, že zaslechl M’Corin hlas. Zmateně naslouchal. Bylo těžké naslouchat, soustředit se - dokonce i dýchat. Ale pak znovu zaslechl len zvuk. Byl si jist, že to není delirium. Zdálo se, že odněkud z hloubky zaznívá hlas M’Cori.

Ve zdi před ním zel černý otvor. Ano. Právě odtud vycházel její hlas. Lages sevřel pevněji svůj meč, vstoupil do dveří a začal sestupovat po dlouhých tmavých schodech.

Zdálo se, že ty schody nikdy neskončí, a Lages začal věřit, že nikdy nedojde na jejich konec. Hlas však sílil a tak se nutil pokračovat. A pak zcela náhle nekonečné schody skončily. Lages zjistil, že stojí na nízkém balkónu, ze kterého vedly široké stupně k podlaze fantastické dutiny.

Byla tam veliká černá tůň a okolo ní stálo několik set vojáků. Podivné bylo, že stáli zcela nehybně - jako sochy. Nato překvapeně zjistil, že ti vojáci jsou jeho i Kaneovi. Ano! Byl tam i sám Kane –a s ním Efrel.

Ale ze všeho největší šok Lages zažil, když uviděl M’Cori

- přecházela tam a zpět před těmi děsivě nehybnými postavami. Co to mohlo znamenat? Že by M’Cori nějak uvěznila všechny ty válečníky? Ta scéna byla naprosto neuvěřitelná. Ve snovém zmatku chtěl Lages zavolat na M’Cori.

Pak však do jeho vědomí pronikla slova, která jí plynula ze rtů.

„Ach Kane! Kdybys jen věděl, jak překvapeně jsi vypadal, když jsi ucítil, jak ti mé zaklínadlo bere sílu! Teď tu stojíš se všemi těmi zrádci, kteří té následovali. Naprosto bezmocní

neschopní chodit a dokonce ani kývnout hlavou, pokud vám to nenařídím. Vzpomínáš si na ty, které jsi tu viděl spoutané mým zaklínáním? Pamatuješ se na jejich osud? Nebude to rozkošné stát naprosto bezmocně, až si pro vás přijdou Scylredi? Tak jako v nějakém děsivém snu, kdy chceš utíkat a křičet - ale nemůžeš. Nepopsal jsi jednou toto zakleti právě těmito slovy? A teďsi rozšíříš vědomosti o to, jak taková noční můra končí.”

Zasmála se v ukrutném triumfu. „To nemáš ani vhodná slova, abys pochválil mé nové tělo? Krásné, že? Ještě jsem neměla to srdce ho zakrýt. Bylo to od tebe tak milé, drahá M’Cori, žes mi dala své tělo. Jsem si jista, že tvůj otec by byl ohromen tvou velkodušností. Škoda, že se Maril nedožil toho, aby uviděl, jak se má pomsta dovršila. Ale já se tě ještě nezeptala, jak se ti libí tvé nové tělo. Jen řekni -přepůvabná M’Cori!”

„Nemohla bys mne prosím zabít a skončit s tím,” ozvala se beznadějná odpověď té zmrzačené postavy.

Efrel se ušklíbla. „Cože? Toužíš po smrti tak záhy? Hloupá malá čubko! Já jsem prosila tvého otce o rychlou a čistou smrt - a podívej, jakou mi prokázal milost. Jaké zklamání, že se nemohu postarat, aby sis vychutnala ten pocit být vlečena býkem posmívajícím se městem! Ale na těch kostech už toho nezůstalo mnoho, co by se dalo zmrzačit - že ano, M’Cori?

Teď mám tělo krásné M’Cori já!” vykřikla. „A ty se musíš spokojit s tím zmrzačeným, které mi dal tvůj otec! V každém případě, pokud prahneš po smrti, nebudeš muset dlouho čekat. Brzy přijdou Scylredi, aby se nakrmili. Dávám ti svobodu. Nechám tě rozhodnout, jestli chceš zůstat při jídle se Scylredy - nebo ještě na čas žít ve svém novém těle.”

Lagesovi se zvolna rozsvítilo a pochopil. Jeho mučené mysli došlo, že Efrel nějak uloupila tělo jeho milované. Čarodějka spáchala monstrózní zločin přesahující jeho představivost. Pavučiny deliria roztály a náhle viděl věci jasně. Síly se mu najednou vrátily a bolest zmizela.

S chraptivým výkřikem „Efrel!” Lages seskočil z nízkého balkónu a vrhl se ke zlovolnému stvoření, maskujícímu se jako M’Cori.

Efrel se překvapeně obrátila, když na ní krví zalitý válečník zaútočil. Zvedla ruku, aby na něj uvrhla totéž zakletí, které uvěznilo ostatní její nepřátele - zakletí, které jí dávalo moc nade všemi, kteří vstoupili do její pevnosti. Neměla však dost času, aby zastavila pomstychtivý přízrak.

Lages ponořil svůj meč do prsou těla, které miloval -proklál znesvěcenou krásu chladnou ocelí.

Efrel vykřikla, když vytryskla z rány světlá krev. Její prsty marně cloumaly čepelí. Oči jí planuly napjatým soustředěním, a pak pohasly.

A Lages hleděl do očí dívky, kterou miloval. Efrel, unikající z umírající skořápky, obrátila psychické vazby a vrátila se do svého vlastního těla - a duši M’Cori navrátila do jejího zmírajícího srdce.

„Lagesi… děkuji ti… já…”

Slabý hlas se vytratil a Lages opět hleděl do mrtvých očí.

Chtěl zavolat její jméno, ale jeho slova zdusil silný proud krve, který naplnil jeho hrdlo, a poslední vzplanutí sil pohaslo. Lages padl bez života na M’Corino tělo.

Ta chvíle trvala jen několik vteřin. Ale to stačilo, aby byla zlomena plná síla Efrelina zakletí. Myslí vycvičenou ve studování nadpřirozena se Kane snažil vytrhnout z oslabeného očarování. Shromáždil veškeré nejzazší rezervy své psychické energie a přinutil své rty uposlechnout své vůle. Pomalu vychroptěl slova odeklínadla, jež se naučil během staletí bádání v oblasti černých umění. Jen jestli správně rozpoznal Efrelino tajné zaklínadlo…

Zakletí bylo zlomeno a Kane byl volný. Ostatní okolo něj se také začali probírat z transu.

Avšak na podlaze se pohnulo pokroucené čarodějčino tělo. Efrelin duch rychle přebíral kontrolu nad jejím starým tělem. Její oko se otevřelo a zazářilo svitem šílené nenávisti. Zvedla se na nohy před strnulými vojáky a otevřela ústa. aby znovu pronesla své zaklínání.

Kane rychlostí blesku vytrhl oštěp vojákovi, jehož ruka neobdržela příkaz pustit ho. Dříve, než Efrel mohla pronést byť jen slabiku svého zaklínání, zasáhl ji oštěpem přímo do srdce.

Síla toho zásahu srazila čarodějnici pozpátku na podlahu.

Svíjela se na těch černých kamenech jako probodnutý had a drásala oštěp, jenž proklál její zmrzačené tělo. Síly ji opouštěly.

Efrel vydala poslední ohavný výkřik: „Otče!” A potom se z jejích úst vydral purpurový smích, aby se už nikdy nenavrátil.

Pak začala poslední hrůza, která předčila vše, co se přihodilo předtím. Jak se Efrelino zmrzačené tělo zhroutilo mrtvé, jeho obrysy se začaly rozmazávat. V pažích mizely klouby, prsty se zkracovaly. Hlava se vrátila do trupu, ústa a nos se spojily v zející díru, zatímco poničené oči se změnily v kulaté a bílé bulvy. Pokožka ztemněla a nafouklou kůži pokryl lesknoucí se sliz. Zmrzačené nohy se prodloužily a zmizely z nich kosti. Před jejich očima začala Efrelina mrtvola nabývat podoby zmrzačeného Scylreda.

Když Kane setřásl ochrnutí, jež zaplavilo jeho mozek, popadl jednu z velikých olejových lamp. Zvedl tu ohromnou měděnou nádobu do výšky a pak ji vrhl na proměňující se tělo. Záplava planoucího oleje pohltila to odporné pololidské, poloscylredské cosi. Z praskající hranice stoupala mračna páchnoucího dýmu.

V tomtéž okamžiku - kdy doznívala poslední ozvěna Efrelina posledního výkřiku - začala černá tůň kypět Scylredy. Tucty jich byly sezvány na obětování. Teď hostina začala. Mořští démoni vztáhli chapadla a uchopili ty nejbližší u okraje tůně a stáhli je do černé vody. Vojáci byli stále ve spárech hrůz, jež vytrpěli, a tak příliš pomalu rozpoznali zkázu, která jim hrozila.

„Utíkejte!” vykřikl Kane. Běžel ke schodům a vlekl za sebou omámeného Arbase.

Z tůně se vysouvala obrovská černá chapadla Oraycha. Netvor bez kostí se protlačil širokým tunelem spolu se svými pány. Chapadla vířila celou síní, jako obrovská kosa - každým úderem drtila tucty lidí o kameny a chytala je do sevření svých přísavek. Lampy se převrhly na podlahu a olej se rozlil do rozsáhlých kaluží, jež planuly na holém kameni.

Kane doběhl ke schodům, následován Arbasem a několika dalšími. Podzemní sál za jejich zády se proměnil v děsivý sen plný vřeštících lidí a hodujících černých tvorů.

Celý sál a vše v něm pohltila temnota.

XXXII.

Rozloučení

Z paluby Ara-Tevingu sledoval Kane, jak se ruinami poseté pobřeží Pellinu ztrácí z dohledu.

Unikl z masakru v Dan-Legeh jen proto, aby zjistil, že jeho síly prohrávají bitvu. Těžké ztráty, jež přinesl boj s Lagesovými muži a hrůza v podzemní síni zasadily jeho plánům smrtící úder. Když proti Kaneovi povstalo celé Prisarte, boj proti Pellincům se obrátil v jeho neprospěch. Kane si probíjel cestu k přístavu a shromáždil kolem sebe tolik svých přívrženců, kolik jich teď unikalo na Ara-Tevingu. S lodí a posádkou Kane napjal plachty a chaos, který sám způsobil, nechal za sebou.

„Co se to stalo s Efrel tam v té místnosti?” zeptal se Arbas, stojící vedle něj, když našel konečně chvíli na zamyšlení. Dokonce i v zabijákově neuctivém tónu zazníval přídech bázně.

„Příběhy o Efrelině démonickém původu byly pravdivé,” odvětil zamyšleně Kane. „Díky černé magii - kdo ví, čeho měl té noci Pellin Othrin v úmyslu dosáhnout - byla Efrel potomkem znesvěcujícího spojení člověka a Scylreda. Není divu, že její matka té noci v čarodějově komnatě zešílela.

Efrel byla krásná, jistě - působila zcela lidsky. Ale to není nic zvláštního mezi obrotni - stvořeními schopnými měnit se z člověka ve zvíře -, což zhruba Efrel byla, ačkoli nemohla měnit podobu podle vlastní vůle. Často jsem se divil, jak dokázala tak dobře komunikovat s tak cizími tvory -avšak její vazba k nim byla hlubší, než by kdokoli odhadoval. Její napůl démonické dědictví vysvětluje i řadu dalších věcí, když o nich teď znovu uvažuji. A pokud jde o to, co se stalo na konci - jako každý obroteň i Efrel získala po smrti svou pravou podobu.”

Kane plivl do vody směrem k mizejícímu pobřeží. „Takže to vypadá, že se nikomu nepodařilo uskutečnit své plány. A tento kraj se pro mě stal příliš nebezpečným, abych se tu zdržoval. Po tom všem, co se tu stalo, nebude možné, abych shromáždil další armádu dost velkou na to, aby mi zajistila dostatečně pevnou pozici na těchto ostrovech.

Ne, myslím, že se vydám na jih podívat se, co se děje v civilizovaných částech světa. Už je to dávno, co jsem pokoušel štěstí v jižních zemích. S trirémou a dobrou posádkou se toho dá pořídit hodně.”

Ušklíbl se na svého společníka. „Nechceš jít s námi, Arbasi? Ukážu ti země, kde se muž může dobrat království.”

„Ne, díky,” rozhodl se Arbas. „Jen mne výsaď někde, kde bych nalezl loď plující zpět do Smlouvy a uliček Nostobletu. Mám dojem, že mým posláním je být zabijákem a ne vojákem štěstěny. Krom toho jsem si všiml, že lidé, kteří se s tebou stýkají, nežijí nijak moc dlouho.”

Kane se rozesmál. „Tak snad někdy jindy.”

O dva týdny později pozoroval Arbas v jižním přístavu Castakesu, jak Kane vyplouvá na další výpravu svého věčného putování. Slunce teprve vystupovalo nad obzor a snad to byla jen jeho představivost, která zabarvila jitřní nebe tak sytou červení.