Conan - Cesta Králů

Wagner Karl Edward

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Conan coby žoldnéř v Zingaře zabije důstojníka a je odsouzen k trestu smrti. V okamžiku popravy jej zachrání povstání, připravující svržení zingarského krále. Conan se k nim přidá, do hry ovšem vstupují i intriky, zrada, podivní kamenní válečníci a tajemná Destandasi.

První postavy dorazily k úpatí kamenného schodiště a v sevřené řadě začaly vystupovat nahoru. Za nimi se z moře tiše vynořovaly další a další řady postav. Nevydávaly jediný zvuk, ozývalo se jen tiché chřestění jejich zbroje a nepřirozeně hlasité zvuky nohou na kamenných stupních. V záblescích ohně, prorážejících závojem kouře, se zdálo, že jak jejich zbroj, tak pokožka mají podivnou hladce černou barvu, podobnou leštěnému obsidiánu. Voda jim stékala z oděvů i z kůže jako z navoskovaného skla, takže postavy vystupovaly na břeh prakticky suché a hned se začínaly řadit do pravidelného útvaru.

Každý jejich pohyb svědčil o dokonalém výcviku, vypadaly jako elitní jednotky nastupující k přehlídce. Jediné co chybělo bylo zvonění oceli; zvuky, které se rozléhaly tady, se podobaly spíš zvuku, jaký vydává navlhčený nůž na naolejovaném brousku nebo dva ledovce, které se o sebe třou v silném větru, skřípotu nehtů na suchých dlaždicích, smrtelnému výkřiku drceného křišťálu. Plameny se odrážely na hřebech v hlavicích válečných palic, na hrotech mečů a ostřích bojových seker, a to všechno bylo lesklé, ostré a hladké jako černé sklo.

Karl Edward Wagner

CONAN

Cesta Králů

Leighu Brackettovi

A píseň Shannachova se pomalu vytratila,

když poslední dítko hor navěky zmizelo v temnotách.

Karl Edward Wagner: The Road of Kings

© Conan Properties Inc. 1979

Translation © Jan Kantůrek

Illustrations ©Luis Royo

ISBN 80-85892-04-9

Válka je matkou všech věcí, královnou všech věcí;

z některých mužů udělá bohy, z dalších svobodné

lidi a z jiných zase otroky.

Heerakleitos

PROLOG

Mrazivé ticho a ocel jako třpytný drahokam.

Dva meče v mlhavém světle uprostřed kruhu tváří, jejichž oči jsou stejně chladné a nemilosrdné jako zbraně samy. Rychlý pohyb a obě čepele se srážejí a drtí bezdeché ticho zvoněním zdivočelého kovu. Pak se ozývají nesrozumitelné výkřiky a přerývaný dech, které oběma bojujícím rve z hrdel namáhavý boj. Vzrušený dech a tlumené poznámky v kruhu přihlížejících. Anonymní oči planoucí vzrušením. Pak na sebe obě čepele narážejí znovu a znovu a ještě. Na jejich hrotech se vznáší smrt – trpělivá a nemilosrdná.

Oba muži, kteří spolu bojovali, měli málo společného, s výjimkou nepřekonatelné dokonalosti, s níž vládli svými zbraněmi.

Ten z nich, který postupně zesiloval své útoky, byl mnohem starší a způsobem boje prozrazoval, že dlouhá a přímá zingarská čepel je v jeho ruce víc než doma. Hladké černé vlasy i dokonale zastřižený plnovous už prokvétaly stříbrnými praménky a mužně hezkou tvář mu křižovalo několik jizev. Jizvy však byly staré a nenápadné, protože to bylo celé roky, kdy se naposled jeho obličeje dotkla čepel protivníkovy zbraně. Balonové, prostřihované kalhoty z vínově červeného sametu a kabátec z nejjemnějšího hedvábí zdůrazňovaly dokonale udržovanou štíhlou postavu, která se navíc nesla se sebevědomou jistotou. Na pravém rameni měl muž vyšitého Černého orla – znak Korstových Neohrožených, elitní jednotky zingarské armády – a pod ním dvě zlaté hvězdičky, označující hodnost kapitána.

Druhý muž byl mnohem mladší. Proti kapitánovi, kterému bylo přes čtyřicet, byl jeho věk jistě sotva poloviční, ale přesto odrážel útoky svého protivníka s dokonalou jistotou, která prozrazovala, že patří spíš ke zkušeným šermířům než mezi horkokrevné a bezhlavé mladíky. Byl ještě větší než skoro dvoumetrový důstojník a postavu, především ramena, měl mnohem rozložitější. Byl do pasu nahý a jeho kůže byla do tmava opálená. Její pravidelný odstín tu a tam narušovaly světlejší linky jizev po zahojených zraněních z bojů, ve kterých dostal tu nejlepší šermířskou školu. Kolem hladce oholeného obličeje mu poletovala hříva černých vlasů rovně zastřižených nad čelem, která mu padala skoro na ramena. V hranaté tváři zlobně plály zářivě modré oči. Na sobě měl kožené kalhoty, jaké nosili severní barbaři, a do jeho obrovských pěstí by se byl hodil spíš těžký dvouruční meč než lehká a relativně úzká zingarská čepel určená pro jednu a půl ruky.

Dvojice stála uprostřed kruhu přihlížejících vojáků, kteří se mačkali v několika řadách za sebou, aby zhlédli souboj. Převážná část přihlížejících byla oblečená do vínové a zlaté barvy královské armády Zingary a většina z nich nesla na rameni symbol Černého orla Korstových Neohrožených. Mezi nimi byli zamícháni jak příslušníci jiných oddílů, tak muži v nejrůznějších polocivilních oděvech – členové žoldnéřských oddílů, začleněných do zingarské armády, ke kterým ostatně patřil i bojující mladík. Kolem nich se v pozadí rýsovaly nezbytné rekvizity kasárenských ubikací – hrubé stoly, pár lavic a kavalce, teď odsunuté ke stěnám, aby zápasící měli dostatek místa.

Napjaté pohledy pozorně sledovaly bojující dvojici a zkušeným očím přihlížejících vojáků neunikla ani ta nejjemnější šermířská finesa. Ještě před krátkou chvílí hučely vojenské baráky výkřiky, nadávkami, zpěvem a obhroublými žerty. Ale to bylo ještě před tím, než oba protivníci rozpoutali tu děsivou hru útoků a protiútoků, krytů, výpadů, seků a odbodů, která přihlížejícím doslova brala dech. Napětí bylo takové, že se žádný z nich neodvážil bojující povzbudit jediným výkřikem. Jako by se vzrušení z boje přeneslo z obou šermířů na kolem stojící muže – všem se zrychlil dech a všichni byli napjatí do krajnosti; oba soupeři se totiž dostali na hranice svých možností a teď jenom číhali na okamžik, kdy protivník udělá osudovou chybu.

Hroty obou mečů už zrudly krví. Na předloktí gardového kapitána se červenal mělký a zanedbatelný šrám. Tam ho letmo škrábla čepel, odražená záštitou jeho meče, když se mu s vypětím všech sil podařilo odrazit strašlivou mladíkovu ránu, která mu málem vyrazila zbraň z ruky. Zato mladík krvácel ze dvou mělkých ran v levém boku a hlubší rány pod ramenem, která mu viditelně oslabila levici. To byly památky na tři bleskové rány, které by zasáhly jeho srdce, kdyby měl reflexy jen o zlomek vteřiny pomalejší. Možná, že to byly právě ty tři rány a krev, která z nich prýštila, jež vyvolaly na důstojníkových rtech slabý úsměv. Starší muž zvýšil úsilí a bylo vidět, že se chystá celou záležitost rychle ukončit. Mladík se mračil a v jeho pohledu se sice zračila zlost, ale ani nejmenší náznak bolesti a únavy, kterou jistě cítil.

Čepele opět vyletěly kupředu, srazily se a oddělily. Bez jediného okamžiku zaváhání kapitán zaútočil znovu. Využil setrvačnosti, kterou získala jeho vlastní čepel odrazem od zbraně protivníkovy, krátkým obloukem zápěstí ji protočil pod pozvednutým mladíkovým mečem a zasadil mu těžkou ránu do stehna.

Mladík bolestí zasténal a zapotácel se dozadu. Kruh očí plál bezdechou pozorností. Důstojník vychutnal ten kratičký okamžik, v němž byl středobodem veškeré pozornosti, a pak se vrhl vpřed, aby dobil soupeře pověstnou ránou do srdce, která byla ve stovce podobných soubojů jeho mistrovskou značkou.

Mladík však ani zdaleka nedbal na soubojovou etiketu. Tak jak byl, polopřikrčený na povolující noze, máchl mečem od země vzhůru a k síle pravice přidal i tlak dlaně poraněné levé ruky, kterou přitiskl na hrušku držadla. Konec čepele zasáhl staršího muže do klína a pokračoval vzhůru. Kapitána, který se nakláněl kupředu, aby svému protivníkovi zasadil svůj coup de maitre,[1]* odhodil strašlivý úder zpět v záblesku vlhkých vnitřností a za zvuku praskajících žeber a potrhaných plic.

Ozval se hromadný výdech nedůvěry a pak najednou zazněl celý sbor zmatených výkřiků.

Z podlahy ubikace hleděl na přítomné nehybnýma očima ležící kapitán. Proti nim stál mladík, který na ně upíral planoucí modré oči a nenápadně si nadlehčoval poraněnou nohu.

Na kratičký okamžik celá scéna znehybněla.

Pak se muž na zemi otřásl v poslední křeči, ale zvuky jeho smrti pohltil náhlý vír vzrušených výkřiků a kleteb, zvuk rozcházejících se nohou a zvonění mincí. Mladík opřel krvavý hrot meče o zem a těžce se opřel o jeho rukojeť. Ze stehna mu prýštila jasně červená krev, ale z hrdla se mu nevydralo nic jiného než hlasité přerývané lapání po dechu.

Slabě se zapotácel a prsty, kterými svíral rukojeť meče, mu zbělely. Bylo vidět, že slábne. Přiběhli k němu dva žoldnéři z jeho oddílu, kteří na něj vsadili a teď si nesli několik váčků vyhraných mincí, a podepřeli ho pod rameny. Mladíkovy oči modře plály, protože ho stále ještě neopustila zuřivá bojovnost, ale když uviděl své druhy, pomalu se uklidnil. Opřel se o ně a třetí žoldnéř mu pruhem plátna narychlo obvázal zraněnou nohu a zastavil tak krvácení.

Hluk v budově najednou velmi rychle utichl. Vojáci rychle ukrývali výhry a nenápadně se přesouvali ke dveřím. Ubikacemi se neslo mumlání: „Generál Korst!“

Mladík pozvedl hlavu a na tváři se mu objevil vzdorný výraz. Kruh se rozdělil.

Následován suitou svých důstojníků vstoupil dovnitř vrchní velitel zingarské armády, generál Korst osobně. Krátká zavalitá postava, modročerné vlasy a charakteristické rysy obličeje prozrazovaly, že v jeho žilách koluje směs shemitské krve jeho matky a zingarského otce. To, že syn neznámého zingarského vojáka a táborové prostitutky dosáhl v zingarské společnosti, která si neobyčejně potrpěla na stavovské rozdíly, hodnosti generála, významně svědčilo o Korstových schopnostech.

Generálovy oči se rozšířily úžasem a pak zúžily, když prohlížel tuhnoucí tělo. Zamyšleně si promnul pečlivě přistřiženou bradku.

„To je přece kapitán Rinnova! Takže jste nakonec přece jen zkřížil zbraň s někým, kdo vám byl víc než důstojným soupeřem! Jak je vidět, specialitou vašeho protivníka nebyla rána do srdce, pravda, ale i když nevedl svůj poslední útok podle etikety, jste mrtvý až až!“

Pak se generál obrátil ke zraněnému mladíkovi. Pod upřeným pohledem důstojníka začali žoldnéři, kteří raněného podpírali, ustupovat do pozadí. Když ho kamarádi pustili, mladík se zakymácel, ale přece jen se mu podařilo zůstat stát zpříma a oplatit generálovi pohled.

„To tvoje čepel ukončila život kapitána Rinnovy?“

„Zabil jsem ho, to je pravda,“ zavrčel vyslýchaný. „A bylo to v poctivém boji, to vám tady dosvědčí každý.“

Generál Korst krátce přikývl. „Zdá se až neuvěřitelné, že existuje muž, který zkřížil čepel s kapitánem Rinnovou a zůstal naživu, aby se tím mohl chlubit, a ještě neuvěřitelnější je, že je tím mužem nějaký divoký barbar ze severu. Ale každý vidí, že situace je naprosto jasná, jak jsi řekl. Jak se jmenuješ?“

„Conan.“

„Odhadl jsem dobře, že pocházíš odněkud z divokých zemí na severu, že?“

„Jsem Cimmeřan.“

„Jak těžce je raněn?“

Otázka byla určena Conanovým druhům, kteří nervózně přešlapovali opodál.

„Ty šrámy na žebrech jsou mělké a nestojí za řeč. Paží mu prošla čepel, rána je čistá a bude se dobře hojit. Nejvíc krve ztratil z rány na stehně, ale čepel naštěstí minula velkou tepnu.“

„Výborně.“ Generál Korst pokynul svým mužům. „Takže ho můžu dát oběsit. Ať už jste se pohádali o cokoliv, Conane z Cimmerie, obyčejný žoldnéř si nesmí dovolit zabíjet jen tak důstojníky královské armády Zingary.“

Conan zařval a kulhavě vykročil ke Korstovi – ale to už se mezi ně vrhli generálovi Neohrožení.

Zabil dva z nich, ale pak se jich kolem něj sevřelo celé klubko a jílci mečů ho rychle ztloukli do bezvědomí.

„Je to škoda, plýtvat takovým skvělým materiálem,“ povzdechl si Korst, když vojáci Conana táhli pryč, „ale ty barbary někdo disciplíně naučit musí.“

1. Taneční parket

Ranní slunce bylo jasné – až příliš jasné pro oko, které už bezpočtu dnů nevidělo jiné světlo než čadivé plameny pochodní, které s sebou nosily vězeňské stráže. Šedé ráno by bylo laskavější, ale dnešní ráno nebylo určeno k laskavostem. Vězňové odsouzení k smrti, které stráže hnaly v řadě za sebou, pevně stiskli víčka a napůl osleplí se potáceli k popravčímu lešení. Než přešli vězeňský dvůr, zvykly si jejich oči natolik, že byli schopní rozeznat visící konopné smyčky a kypící dav zvědavých diváků.

Conan upřel pohled k šibenici, černé kresbě proti ostrému světlu vycházejícího slunce, kde z příčného trámu viselo jako podivná pavučina několik konopných smyček. K nosu se mu donesl sladce nakyslý mrtvolný pach – táhl se od hnijících těl sedmi odsouzenců z minulého týdne, kteří byli pro výstrahu ponecháni na svých místech až do doby, než si přijdou „zatančit“ se smrtí další nápadníci. A mrtvolný zápach se mísil se čpícím odérem upoceného a nedočkavého davu.

Do zad se mu zaryl hrot halapartny. „Tak táhni, stejně už nejsi nic jiného než krmení pro havrany!“ zavrčel mu za zády jeden z vězeňských strážných.

Conan ucedil koutkem úst nadávku a znovu vykročil. Byl zanedbaný a neoholený, nohy a ruce měl spoutané těžkými řetězy, ale i přesto šel Cimmeřan vzpřímeně a bez jediné známky slabosti. Během toho měsíce, který strávil v kordavském vězení, se mu rány pomalu zahojily, i když to bylo spíš díky jeho živočišné vitalitě než péči, kterou by mu věnovali jeho věznitelé. Tatáž životaschopnost ho provedla ponížením jeho vězení s nezlomeným duchem a hlavou vztyčenou.

Jako divoká šelma si Conan tiše lízal rány a čekal na příležitost uprchnout ze své klece. S nesmírnou opatrností, aby ani sebetišší šramot neupozornil stráže, brousil o hrubou dlažbu články řetězů, které mu poutaly ruce a nohy, v úmyslu zeslabit je natolik, že by podlehly jeho nadlidské síle. Kdyby se zbavil pout, zbývala by stále ještě pevná dveřní mříž a pak několik strážných, ale to byly věci, kterými se zatím nezabýval. Řídil se heslem jedno po druhém. Conan toužil jen po šanci osvobodit se a pomstít se svým věznitelům, i kdyby ta šance byla sebemenší. Jenže taková možnost se mu za celou tu dobu nenaskytla. I teď, kdy Conana a jeho spoluvězně poháněli strážní k lešení, prohlížel si Cimmeřan pátravým zrakem přeplněné nádvoří, zatímco jeho mozek pracoval na plné obrátky a snažil se najít způsob, který by mu umožnil uniknout katovi.

Vězeňský dvůr, kterému se v Kordavě všeobecně přezdívalo taneční parket, byl nabit k prasknutí, zčásti také díky tomu, že byl den, kdy se každého týdne pořádal v Kordavě trh. Tehdy proudily do hlavního města davy lidí z okolních městeček a vesnic, aby zaplnily tržiště stánky, zbožím a křikem. Dalo se tam koupit všechno – výpěstky farem, výrobky dodávané cechy řemeslníků, ryby i exotické zboží dovážené od Západního oceánu. Co může být lepšího, než přispět k všeobecně dobré náladě ještě tak skvělou zábavou, jako je hromadná poprava na tanečním parketu?

Rozvlněné moře lidských těl, zvědavé tváře – a teď se všechny oči obrátily k sedmi odsouzeným mužům, kteří pod dohledem stráží procházeli davem k popravčímu lešení. Sedm mužů, kteří se na první pohled nijak nelišili od těch stovek ostatních, jež se přišli podívat na jejich poslední okamžiky. Přišli se podívat, jak jim těch sedm naposled „zatančí“ na konci provazu. Dav se nechoval nepřátelsky, ale současně neprojevoval žádné sympatie. Na nádvoří vládla napjatá nálada, všichni netrpělivě čekali na začátek představení. Dav, ta mnohohlavá bestie, neměl ani v nejmenším v úmyslu použít tisíce svých paží a vyrvat odsouzence jejich osudu, spíš naopak. Rozječel by se vztekem, kdyby ho někdo chtěl o očekávanou zábavu připravit.

Neklidným zástupem se prodírali podomní obchodníci a šarlatáni a nabízeli své zboží, právě tak jako se jím nenápadně protahovali kapsáři a zlodějíčkové, podobní plíživým šakalům. Přenosné koše se žhavým uhlím na pečení masa a zeleniny, jejichž vůně se šířila kolem, připomněly Conanovi, že od včerejšího dne neměl v ústech jediné sousto.

„Na mrtvoly nebudeme plýtvat jídlem!“ zněla odpověď žalářníků, kteří pro něj dnes ráno přišli do cely. Jednoho z nich to stálo několik vyražených zubů, o které přišel ve chvíli, kdy uvolňoval řetězy, jimiž byl Conan připoután ke zdi.

Násady halaparten Cimmeřana rychle ztloukly do bezvědomí. „Za tohle,“ zasípal dozorce a plivl Conanovi do tváře zkrvavenou slinu, „si pěkně počkáš a půjdeš jako poslední! Budeš se dívat, jak ty ostatní krysy kopají nohama, a pak tě vytáhneme nahoru pěkně pomaloučku, abychom zjistili, jestli ses od nich naučil nějaké nové taneční kroky!“

Cimmeřan tedy dosáhl alespoň malého vítězství. Strážní před odchodem na dvůr sňali vězňům okovy z rukou a svázali jim konopným provazem paže za zády. Vzhledem k nadlidské síle a zuřivosti obrovského Cimmeřana však nebyli ochotni nic riskovat a Conanovi ponechali řetězy.

S netečností divokého tvora se Conan rozhodl, že pokud bude muset zemřít, zemře důstojně. Na popraviště dojde po vlastních nohou, jinak by ho tam dovlekli. To, že mu v žaludku kručelo a čerstvé rány pálily, pouze přidal k seznamu dalších křivd, které nosil v hlavě. Cimmeřan přísahal pomstu svým věznitelům i v hodině, kdy se většina jeho druhů obracela ke svým bohům s prosbou o smilování a odpuštění.

Mrtvolný zápach zesílil. Na zemi před popravčím lešením leželo v řadě sedm mrtvol, upírajících k nebesům vyklované oční důlky. Havrani si připravili hostinu z jejich obličejů a změnili tak jejich podoby k nepoznání. Popravení byli odsouzeni viset pro výstrahu ostatním celých sedm dnů na šibenici a dneškem se jejich ortel naplnil. Kat je odřízl a položil, aby se s nimi mohl dav rozloučit. Katovi pacholci je odtáhli jednoho po druhém k malé kovadlině, kde jim kovář sejmul okovy z nohou. Mrtví už je nepotřebovali a bylo mnoho dalších, kterým bude třeba spoutat nohy.

Na základě královského povolení prodávali mastičkáři lidem v zástupu rozličné talismany a kouzelné předměty, které získali z popravených. Kolem popravčího lešení se veselila a strkala skupinka dětí a každé z nich se snažilo získat co nejlepší výhled.

„A tady je něco pro vás, děvčata! Pramen vlasů oběšence!“ vyvolával mastičkář a rozprostíral před dívkami dlouhé lokny. „Stačí je nosit na srdci a mládenci se o vás budou prát!“

Děti si zatím s veselým smíchem začaly hrát mezi sloupy popravčího lešení oblíbenou hru na honěnou.

„Ruka oběšence! Kdo koupí první?“ Úder sekery a pochmurná trofej byly k mání. „Ruka oběšeného vraha!“ vykřikoval mastičkář a pozvedl zahnívající ruku, uťatou v zápěstí, do výše. „Lidské sádlo na svíce! Hledáte ukrytý poklad? Tady je něco, co nezklame! Kdo mi zaplatí trochou stříbra, aby našel spoustu zlata?“

„Sémě mrtvého muže!“ vykřikoval jiný a potřásal malou fiolou. „Sémě, které vydal ve smrti Vulosis, popravený za několikanásobné znásilnění! Muži! Dodá sílu hřebce. Dámy! Stačí jediná dávka a váš manžel bude mocný jako mladý býk! Semeno oběšeného! Kdo koupí?“

A vším tím zmatkem pomalu postupovaly kupředu hlavní postavy celého představení. Před halapartnami strážných se dav pomalu a neochotně rozestupoval, aby je nechal projít. Lidé natahovali krky a dychtivě si prohlíželi sedm mužů v hadrech a s řetězy na nohou. Rodiče zvedali děti na ramena, aby lépe viděly. Ti, kteří přišli pozdě, se teď snažili s pomocí loktů a kolen prodrat co nejdál kupředu. Lidé se cpali kusy pečeného masa, krajíci chleba a hrstmi ovoce, které si koupili za pár měďáků. Většina z nich, zvláště těch poučených, svírala své uzlíky, tašky a košíky v náručí a chránila je tak vlastním tělem před nežádoucí pozorností zlodějů. Když odsouzenci dorazili k šibenici, přestaly se rozdováděné děti honit pod lešením a začaly s veselým křikem a výskáním poskakovat kolem nich. Podomní obchodníci přestali vykřikovat své nabídky a obrátili se, aby mohli v klidu pozorovat to ničemné drama, které už viděli tolikrát předtím.

Vystoupat po příkrých schodech nahoru na lešení s nohama v řetězech nebylo nic snadného. Stráže ovšem velmi pohotově popoháněly vězně svými halapartnami. Muž, který šel v řadě před Conanem, klopýtl. Zoufale se pokoušel získat ztracenou rovnováhu, ale do těla se mu okamžitě zabodl hrot halapartny. Conan, jemuž před tělem spojoval pouta na rukou a na nohou řetěz, natáhl ruce tak daleko, jak to jen šlo, zachytil menšího druha a jako dítě ho pozvedl nahoru. Aniž věnovali pozornost nadávkám strážných a posměšným výkřikům davu, vystoupili oba muži na plošinu pod šibenicí a postavili se vedle sebe.

„Díky,“ zamumlal Cimmeřanův menší druh automaticky. Zdálo se, že bude zhruba v Conanově věku – štíhlý mladík s aristokratickými rysy a horečnatýma tmavýma očima.

„Tady se mi zdají díky už dost zbytečné,“ zabručel Cimmeřan.

„Jeden by chtěl i tyhle věci podstoupit s určitou důstojností,“ odpověděl mu mladík, jako by vyjadřoval Conanovy myšlenky. Potom kývl znechuceně hlavou k vězňům v čele řady. Jeden muž omdlel a dozorci ho museli podpírat, jeden padl na kolena a k pobavení přihlížejícího davu prosil s pláčem o milost.

„Byl bych rád, aby ti, kdo budou pokračovat v našem boji, viděli, že se nebojíme položit za svou věc i život,“ prohlásil mladík. Conan zapřemýšlel, komu tak mohla být ta odvážná slova určena, ale nakonec došel k názoru, že mladík mluvil jen tak všeobecně.

Stáli na dlouhém lešení, tváře davu byly zhruba v úrovni jejich nohou. Masivní svislé trámy podpíraly mohutné příčné břevno – dostatečně silné, aby uneslo váhu i více než sedmi mužů. V lešení nebyly padací dveře. Místo toho byl každý provaz se smyčkou protažený nad hlavou odsouzence přes kovový hák a končil u navijáku s pojistným palcem. Žádný pád a rychlá smrt zlomením vazu. Tohle byl taneční parket, kde každého, koho obmyslela zingarská spravedlnost, s pomocí navijáku pomalu vytáhli nahoru a nechali, aby se zmítal a kopal kolem sebe, dokud se neuškrtil. Kolem řady odsouzenců prošel dozorce a každému pověsil na krk dřevěnou desku s nápisem. Když se zastavil u Conana, dával si dobrý pozor, aby se držel z dosahu jeho spoutaných rukou.

Conan se zamračil na ceduli, která mu visela na mohutné hrudi. Pokusil se přečíst nápis vzhůru nohama, ale jeho schopnost číst v zingarštině nebyla ani za obvyklých podmínek nijak zvláštní. „Co je tam napsáno?“ zeptal se svého společníka.

Pohublý mladík se s parodovaným zájmem podíval na nápis. „Píše se tam: Conan – vzbouřenec.“

„A co je na té tvojí?“ zajímal se Conan.

„Na té mé stojí: Santiddio – buřič. Naši společníci jsou notoričtí zloději, vrazi a vydavatelé.“

„Vydavatelé?“

„No, tak docela nepřeháním. Ten muž támhle na opačném konci řady měl tu smůlu, že vydal skromnou sbírku mých politických veršů, které tak rozzuřily našeho milovaného krále Rimanenda.“

„Kéž by ten váš milovaný král chytil od svých nezletilých souložníků černé neštovice! Zabil jsem důstojníka, v počestném boji, který začal na jeho výzvu, a Rimanendovo právo to posuzuje jako vzpouru a vraždu!“

„Ach!“ Santiddiovy horečnaté oči se na Cimmeřana upřely s náhlou úctou. „To znamená, že ty jsi ten barbarský žoldnéř, který vykuchal skvělého kapitána Rinnovu! Byl to Korstův nejlepší řezník. Kdyby mi to ty provazy dovolily, s radostí bych ti potřásl rukou! Lidé budou dnešního dne oplakávat ztrátu dvou hrdinů.“

„Držte huby, vy dva!“ varoval je strážný, který jim na krk vkládal konopné smyčky. „Už brzo budete litovat, že jste si nešetřili dech!“

Conan došel k názoru, že dav zatím nijak netruchlil. Netečně upíral pohled přes hlavy diváků. Dorazilo několik dalších pozdních příchozích, mezi kterými vypukla nejprve hádka, a pak dokonce padlo několik ran, když se tlačili do předních řad. Jak se tak Conan díval na jejich neholené, kyselé obličeje a špinavé šaty, pomyslel si, že většina z nich by pravděpodobně mohla klidně stát na popravčím lešení spolu s ním a jeho druhy. Pomyslel si, kde se v nich bere ta morbidní zvědavost, která je přivede pod šibenici podívat se na to, jak věší lumpy jako jsou oni sami.

Pokřik davu vytrhl Conana z nepříliš veselých myšlenek. Královský popravčí, anonymní ve své černé masce, vystoupil na popravčí lešení a obřadnou poklonou poděkoval davu za přivítání. Pak se překolébal po plošině a kontroloval práci svých pomocníků s důležitým vzhledem ředitele, který obhlíží jeviště a herce, než se zvedne opona před začátkem dramatu. Na tváři měl zářivý úsměv, stejný jako představitel hlavní role, který chce naznačit, že jeho role je sice skvělá, ale obehraná natolik, že už ho mírně nudí. Byl to profesionální přístup k věci, který – jak se zdálo – měl hercům dodat sebedůvěru. Stejný úsměv už Conan před nedávnem viděl – bylo to ten den, kdy královský popravčí lámal jednoho odsouzence kolem.

Hlasité zachřestění pojistek navijáků způsobilo, že se Conan ohlédl – právě v okamžiku, kdy se mu smyčka kolem krku pevně sevřela. Pod dohledem královského kata dokončovali popravčí pacholci poslední přípravy. Pootočili několika navijáky tak, že všichni odsouzenci stáli na špičkách pod pevně napnutým provazem.

Pod vnější maskou lhostejnosti zápasilo Conanovo vědomí s pocitem bezmoci a bezvýchodností jeho postavení. Až do tohoto okamžiku odmítal vzít na vědomí nevyhnutelnou skutečnost. Až dosud v sobě choval určitou naději na útěk a zasutý pocit, který ho přesvědčoval, že byl v právu, a proto se mu něco takového nemůže stát. Conan už stál od svého dětství mnohokrát tváří v tvář smrti a nejen v mrazivých krajích své rodné divočiny. Vždycky se mu ji nakonec podařilo ošálit, a to v něm ke smrti vypěstovalo poněkud zvláštní přístup. Považoval ji tak trochu za protivníka, nad kterým se dá za určitých podmínek vyhrát. V okamžiku, kdy se mu však kolem krku sevřela oprátka, ucítil Conan záchvěv zoufalství. Jenže Cimmeřané umírali bez jediného zasténání u piktských mučednických kůlů, a proto se obrovský barbar narovnal a vrhl pohled plný pohrdání na dav u svých nohou.

„Ve jménu Jeho královského Veličenstva, krále Rimanenda,“ vykřikl popravčí do šumění davu, „nechť je rozsudek královského soudu vykonán!“

Nádvořím se okamžitě rozhostilo hrobové ticho. Conan cítil, že dav zatajil dech, stejně jako on sám. Odsouzenci na lešení znehybněli jako sochy.

Pak se ozvalo klepání kovové pojistky, když popravčí začal otáčet prvním navijákem. Vodorovná osa se dala do pohybu a provaz se na ni začal plynule navíjet v pravidelných smyčkách. Bez námahy, téměř jakoby kouzlem, byl první z odsouzenců zvednut z lešení a zůstal viset pod příčným břevnem. Krk se mu natáhl až k nemožnosti, hlavu měl nepřirozeně vyvrácenou, oči vypoulené a modrající jazyk se mu dral z koutku úst v sešklebené tváři. Tělo se kroutilo a zmítalo, okovy na nohou zvonily. První „tanec“ začal.

Z davu se ozval tlumený vzdech a vzápětí sbor silnějších zvuků – znělo to jako dunění vzdáleného příboje, který se žene po písečném pobřeží těsně před tím, než narazí do skal. To dav konečně vydechl a rozhučel se vzrušenými výkřiky.

Druhý muž v řadě už to nevydržel a začal téměř nesrozumitelným řevem žádat o milost. Jeho vzlyky však pohltil šum davu; jako posměšný smích zaznělo skřípání druhého navijáku a smyčka zvedla nebožáka ke lhostejným nebesům.

S velkou námahou odtrhl Conan pohled od té příšerné podívané a od obou kopajících postav obrátil zrak nazpět k davu. Za ním se jako velký černý pavouk ve své pavučině pohyboval po lešení popravčí. Jediným zkušeným pohybem zasekl kovovou pojistku a přesunul se ke třetímu navijáku. Znovu se ozvalo zaskřípění ozubeného kola a do vzduchu se vznesl třetí „tanečník“.

„Takže ještě tři. A pak…“

Peklo však nečekalo. Peklo sestoupilo přímo na taneční parket.

Na opačné straně nádvoří se ozvaly hlasité výkřiky bolesti a hrůzy, ostré ržání splašených koní. Nejdřív z jedné a vzápětí i druhé úzké uličky, které ústily na vězeňský dvůr, vyrazily přímo proti řvoucímu davu obrovské plameny.

Conan si uvědomoval, že se popravčí pomalu, ale nezadržitelně blíží, a zároveň se snažil nějakým způsobem pochopit náhlý výbuch násilí, jež zaplavilo vězeňský dvůr. Uličkami někdo vpustil do dvora dva žebřiňáky vysoko naložené senem, které hořely jako dvě obrovské pochodně. Jejich strachem šílené zápřahy pádily kupředu bez ohledu na shromážděný dav a koně i s hořícími vozy vběhli přímo mezi lidi. Z vozů šlehaly plameny a valila se temná oblaka dýmu, která je skoro zakrývala, a Conanovi bylo okamžitě jasné, že seno, dřív než bylo podpáleno, někdo polil olejem. Oba vozy vletěly jako dvě pomstychtivé komety přímo do hustého davu na vězeňském dvoře. To všechno Conan obsáhl jediným pohledem, ale zatím nepochopil, co se vlastně stalo. A zatímco se zmatený zástup odvrátil od šibenice a vystrašeně a nechápavě zíral na děsivá spřežení, která se hnala přímo k šibenici, k dalšímu výbuchu násilí došlo přímo na popravčím lešení. Koutkem oka zahlédl Conan modrý záblesk ocele v ruce jednoho z těch mužů, kteří se k šibenici prodrali na poslední chvíli. Kat, sehnutý za navijákem své čtvrté oběti, se vztyčil, aby se podíval, co se to na nádvoří děje. Těžký vrhací nůž ho zasáhl přímo do prsou – rudá rukověť se podobala červenému květu, který najednou vykvetl na katově černé haleně.

Popravčí byl nárazem sražen nazpět, ale stačil se zachytit jednoho z držadel navijáku. Zazněl klapot kovové pojistky, podobný posměšku smrti, protože kat svou vahou v pádu pootočil navijákem a tím vyzvedl čtvrtého nebožáka právě tak vysoko, že nohama visel několik centimetrů nad prkennou podlahou lešení. Kat krále Rimanenda vykonal svou poslední popravu ještě v okamžiku, kdy jeho samotného navštívila smrt.

Conanův soused byl první, kdo se vzpamatoval z úžasu. „Mordermi! Mordermi!“ vykřikl v návalu radosti. „Mordermi, ty mizernej grázle, já tě miluju!“

„Co se děje, Santiddio?“ zeptal se Conan, když se přímo před pódiem rozpoutala rvačka.

„To je Mordermi! To jsou Mordermiho chlapi!“ ječel Santiddio a pokoušel se servat si z hrdla smyčku. „Sandokazi ho nakonec přece přesvědčila!“

Conan věděl, že Mordermi je nejchytřejší kordavský zločinec, a to ve městě, kde bylo tak obrovské podsvětí jako v Kordavě, už něco znamenalo. Smysl druhé části Santiddiova nadšeného výkřiku mu však unikal. Conanovi pro tuto chvíli stačilo, že někdo podnikl zoufalý pokus o osvobození vězňů – i když poněkud opožděný – a důvody, které k tomu vedly, ho nezajímaly.

Do krku se mu zakusovala dusící smyčka. Popravčí už předtím napjal všechny provazy tak, že odsouzenci museli stát na špičkách a lapali po dechu. Tohle opatření mělo mimo jiné zabránit tomu, aby se náhodou některý ze zoufalých mužů nepokusil vyvléct hlavu ze smyčky a vrhnout se v marném pokusu o záchranu do davu pod lešením. Conan si uvědomil, že pokud ho ze smyčky nevysvobodí někdo jiný, nezbývá mu nic jiného, než trpně stát a bezmocně přihlížet zmatku, který se rozpoutal kolem šibenice.

Conan měl zápěstí v okovech před sebou, ale kus řetězu, spojující okovy na rukou s těmi kolem kotníků, mu dovoloval zvednout ruce sotva do výše pasu. V největší tísni napjal Conan veškerou sílu obrovských svalů v pokusu přetrhnout zeslabený článek řetězu, ale smyčka kolem krku ho při jeho tvrdohlavých pokusech málem udusila.

Když Conan na okamžik povolil svaly a zalapal po dechu, rozhlédl se po vězeňském dvoře, aby posoudil situaci. Na okamžik se mu pohled rozmazal a v očích ho zabolelo díky omezené cirkulaci krve v hlavě. Vedle něj „tančil“ na špičkách Santiddio a ječel jako šílený – očividně podle něj záchrana zdaleka nevyžadovala takovou důstojnost jako poprava.

Na vzdálenějším konci dvora se v bezhlavé panice mačkal dav, který se pokoušel uniknout splašeným koním a hořícím vozům, podobným nemilosrdným ohnivým běsům, ničícím vše, co jim přišlo do cesty. Spřežení, napůl šílená strachem a bolestí, běhala neustále kolem dokola a marně se snažila uniknout planoucí hranici, kterou si táhla v patách, a nedbala na ječící zástup, jenž se marně pokoušel uniknout tepajícím kopytům. Dav, bezmocný díky svému počtu a malému prostoru, v kterém byl namačkán, se snažil uniknout do přilehlých uliček a bil kolem sebe jako had s uťatou hlavou. Posily vězeňských stráží, které se snažily dostat na nádvoří, byly lidskou masou smeteny.

Ve všeobecném zmatku bojovali Mordermiho hrdlořezové velmi nejistý boj s vojáky kolem lešení. Na straně útočníků, kterých bylo podle barbarova odhadu kolem dvaceti, stál zpočátku moment překvapení a celkový zmatek. Oficiální místa nikdy nenapadlo, že by se nějaká organizovaná síla pokusila osvobodit některého z odsouzenců. To bylo absurdní. Zatímco obležení strážní mávali sem a tam svými halapartnami v zoufalém boji o vlastní život, bylo jasné, že na posilu, která by pronikla masou těl zachvácených panikou, si budou muset ještě nějaký čas počkat.

Těsně pod lešením útočilo na hrstku strážných několik mužů meči a dýkami. Na samotném lešení visela ve smyčkách tři nehybná těla a čtvrtý muž zoufale kopal nohama, jejichž špičky byly sotva několik centimetrů nad dřevěnou plošinou. Mezi navijáky ležel mrtvý kat a upíral nevidoucí oči na tři odsouzence, jejichž krky a ruce stále ještě svíraly konopné provazy. Katovské pacholky zahnal z lešení už první nápor útočníků.

Jeden z útočníků prorazil ochabující kruh strážných a vyběhl po schůdcích na lešení, aby tam pomohl bezmocným odsouzencům. Santiddio vítězoslavně vykřikl – aby vzápětí zoufale zaklel, protože těžká hlavice halapartny s ostřím jako břitva přesekla obětavému zachránci nohu těsně nad kotníkem. Raněný muž se zapotácel, strašlivě vykřikl a pozpátku se zřítil mezi lidi pod lešením.

„Santiddio!“ vykřikl Conan. „Natáhni ke mně zápěstí!“

Mladík přes veškeré své rozrušení pochopil okamžitě. Obrátil se ke Conanovi zády a natáhl spoutaná zápěstí tak, aby na ně Conan dosáhl rukama, které měl v okovech před sebou. Když využili těch několik centimetrů, které jim dohromady poskytovaly jejich oprátky, podařilo se jim dostat ruce k sobě. Conan zaťal zuby a obrnil se proti dusivé agonii, kterou mu smyčka působila, a začal rozvazovat uzly na zápěstích svého spoluvězně. Provaz byl tuhý a uzly pevně utažené, pouta se Santiddiovi zařezávala hluboko do masa. Conan klel, lámal si nehty jeden za druhým, ale tvrdohlavě dál s pouty zápasil. Ve spáncích mu bolestivě bušila krev.

Pak najednou závojem soustředění a bolesti, který mu zastíral mysl, pronikl ostrý výkřik: „Zabijte vězně! Zabijte vězně!“

Ten rozkaz vydal jeden z důstojníků snad proto, aby byl znemožněn útěk odsouzených, nebo možná v domnění, že když budou vězni mrtví, jejich osvoboditelé se stáhnou. Ze skupiny bojujících mužů se oddělil jeden strážný zbrocený krví a vylezl na lešení. Těsně za ním tam však vyskočil i jeden z útočníků a pověsil se mu na nohy, takže se oba zřítili na dřevěnou plošinu. Strážný v pádu upustil halapartnu a oba muži se začali škrtit; pak vytáhli nože a v divokém boji se kouleli po prknech popravčího lešení sem a tam.

Conan trhal zkrvavenými prsty Santiddiova pouta a nakonec se mu přece jen podařilo pevný provaz uvolnit. S divokým spěchem zastrčil prsty pod uvolněné smyčky a uvolnil Santiddiovi pouta na zápěstích sedřených do živého masa.

Santiddio vykřikl radostí a provazy mu sklouzly ze zápěstí. Vzápětí zvedl ruce nad hlavu, chytil se provazu a přitáhl se na něm nahoru. Tak uvolnil napnutý provaz a v krátkém okamžiku se mu podařilo strhnout si jednou rukou oprátku z krku. Pak se spustil se šťastným úsměvem nazpět na prkna lešení.

„Osvoboď mě!“ vykřikl Conan. V těch několika vteřinách, které mezitím utekly, stačil totiž strážný přemoci svého protivníka, sebrat svou halapartnu a postavit se na nohy. Bylo jasné, že vzápětí se znovu vrhne na vězně. Santiddiovi by stačilo seskočit z lešení a zmizet v davu. Conan by se tomu sice příliš nedivil, ale rozhodně by mu to neodpustil.

Namísto toho se Santiddio vrhl ke Conanovi a při tom se obrátil k postupujícímu strážnému. „Snaž se aspoň trochu ten provaz povolit!“ vykřikl.

Conan se zvedl tak vysoko na špičky, jak to jen šlo, a Santiddio mezitím zápasil se smyčkou a pokoušel se mu ji zvednout přes bradu.

Strážný proběhl kolem třetího vězně, který ještě zůstal na živu, s úmyslem probodnout Santiddia. Jenže odsouzenec, kolem kterého běžel, mu v poslední chvíli nastavil nohu. Strážný zakopl, ale přesto se udržel na nohou. V záchvatu vzteku se obrátil a vrazil hrot halapartny bezmocnému muži do prsou.

To poskytlo dvojici sotva několik vteřin času, ale bylo to dost na to, aby Santiddio přetáhl Conanovi smyčku na obličej a Cimmeřan zcela netečný k bolesti si ji jediným prudkým pohybem strhl i s kusy kůže z hlavy.

Mezitím se Santiddio v zoufalství vrhl na strážného – Conanovi tak trochu připomněl toulavou kočku, která zaútočila na vykrmeného psa – a uchopil násadu halapartny dřív, než ji stačil strážný vytáhnout z těla mrtvého odsouzence. Mohutný voják se ani nepokoušel vytrhnout držadlo drobnému soupeři z ruky, a bránit se svou zbraní. Skočil jednoduše dozadu, povalil Santiddia na záda a sám dopadl na něj. Pak mu usedl obkročmo na hruď a na hrdlo položil násadu halapartny a přes zuřivý odpor svého slabšího protivníka jej začal dusit.

Conan, který se konečně zbavil smyčky, ovšem ještě zdaleka nebyl svobodný muž. Věděl, že dokud je spoután řetězy, nemá naději uprchnout z kruhu strážných. Už ve chvíli, kdy Santiddio padl k zemi, odtrhl se ze skupiny bojujících další voják s úmyslem přispět svému druhovi na pomoc a spolu s ním skoncovat s odsouzenci.

Conan napnul všechny své síly a pokusil se přervat řetězy. Rozkročil se a nahrbil, aby mohl vložit do tahu sílu ramen i nohou a celého těla, a vzepřel se proti řetězu, který spojoval okovy nohou s okovy rukou. Na hrudi a ramenou mu naskočily obrovské pletence svalů. Železné kruhy se mu zařízly do rukou i do nohou tak, že mu zpod nich místy vytryskla krev a mísila se s pramínky potu, které mu námahou vyvstaly po celém těle. Ve spáncích mu divoce zabušila krev a jen jakoby z dálky vnímal zvuk sílících kroků přibližujícího se strážného.

Svaly proti železu – pod tím strašlivým tlakem muselo v nejbližším okamžiku jedno nebo druhé povolit. Železo bylo slabší.

Jeden článek řetězu, zeslabený neúnavným broušením o hrubou podlahu, náhle praskl a roztáhl se. Cimmeřanovi vyletěly spoutané ruce setrvačností až nad hlavu. Ke svému obrovskému zklamání Conan vzápětí zjistil, že se přetrhl právě jen spojovací řetěz – nohy a ruce mu však zůstaly spoutány nakrátko.

Stačilo mu to však zachránit život. Ve chvíli, kdy na lešení vyskočil druhý strážný, otočil se Conan kolem své osy a švihl po něm plnou silou kusem řetězu, který mu zůstal viset u spoutaných zápěstí. Řetěz zasáhl zaskočeného vojáka napříč obličejem, šlehl mu přes obě oči a konec mu prorazil lebku na spánku. Voják strašně vykřikl a zřítil se z lešení.

Jediným rychlým skokem se pak Conan přenesl k druhému strážnému; ten byl natolik zabrán do škrcení Santiddia, že si neuvědomil náhlé nebezpečí, které ho ohrožuje. Conan mu bleskovým pohybem přehodil řetěz, kterým měl spojené ruce, kolem tlustého krku, opřel se vojákovi kolenem mezi lopatky a trhnul. Strážnému praskla páteř jako suchá větev a barbar mu ve své zuřivosti téměř utrhl hlavu s ramen.

Santiddio s namodralou tváří a lapající po dechu malátně odhodil halapartnu, která mu ležela na krku. Conan ho rychle zvedl na nohy a podržel ho tak dlouho, než se mladík vzpamatoval. Rychlým pohledem Cimmeřan zjistil, že vězeňský dvůr se vyprazdňuje. Napříč nádvořím se řídnoucím davem navíc prodíral oddíl vězeňských stráží. Kolem šibenice stále ještě bojovalo několik vojáků, kteří chtěli jen jedno jediné: ubránit se těch několik minut, než dorazí posila a zachrání je, zatímco původní osvoboditelé jevili čím dál tím větší touhu odpoutat se od svých protivníků a rychle zmizet v prchajícím davu.

Jak se dvůr částečně vyčistil, vjela na něj tryskem skupina jezdců a poměrně rychle zamířila napříč náměstím. Jezdci s sebou vedli několik koní s prázdnými sedly a Conan zjistil, že míří přímo k šibenici. Dunící podkovy vyčistily jezdcům cestu, protože prchající neměli jinou myšlenku, než jak si co nejrychleji zachránit vlastní kůži.

„To je Mordermi!“ zakrákoral poraněným hrdlem Santiddio. „U Mitry! A s ním jede Sandokazi! Přivedli nám koně! My to snad ještě dokážem!“

„Pokud se k nám dostanou dřív, než se stačí přeskupit stráže,“ zavrčel Conan. Sebral se země halapartnu, chytil ji kus pod hlavicí a máchl jí ze všech sil. Ostří se zakouslo do železného článku řetězu, který mu poutal kotníky. S dokonalou přesností Conan úder opakoval. Po druhém nárazu článek řetězu praskl a Conan měl nohy volné.

Cimmeřan spokojeně zabručel. Pak spustil halapartnu násadou až na zem, takže mu hrot hlavice dosahoval zhruba k pasu. Násadu sevřel nohama a na hrot hlavice nasadil zeslabený článek řetězu, který spojoval okovy na rukou. Píku použil jako páku, vzepřel se proti ní celou silou a začal pohybovat zeslabeným řetězem sem a tam. Chvilku se zdálo, že halapartna ten nápor nevydrží, ale nakonec měkčí kov přece jen povolil a řetěz praskl. S hlasitým smíchem pozvedl Conan nad hlavu široce rozpažené ruce, ve kterých svíral halapartnu. „Tak a teď si přiveďte dalšího kata, vy šakalové! Pověsím ho tady na jeho vlastních střevech!“

Kolem nebyl jediný strážný, který by byl schopen odpovědět mu na jeho výzvu.

„Santiddio!“

Conan obrátil hlavu. Ten hlas, který volal jméno jeho druha, patřil ženě. Jela v čele skupiny jezdců, která se prodírala davem k popravčímu lešení, a pod rudým šátkem jí vlála hříva černých vlasů.

„Sandokazi! Tys to dokázala!“ vykřikl Santiddio, když jezdci přitáhli koním uzdy těsně pod popravištěm.

„Pospěš si! Vojáci tady budou každou chvíli! A jakmile se nádvoří trochu vyprázdní, určitě použijí lučištníky!“ To volal vůdce jezdců – podle popisů proslulého zbojníka Conan předpokládal, že to je Mordermi. Mordermi přeletěl očima pět visících těl a zaklel. „U Mitry! To jsme přišli opravdu na poslední chvíli, příteli!“

„Pojď, Conane!“ vykřikl Santiddio. „Máme koně i pro tebe!“

Posily vězeňských stráží se rychle blížily. Conan se nedal dvakrát pobízet. Vyšvihl se do nabízeného sedla, připojil se k divokému útěku napříč tanečním parketem a spolu s ostatními jezdci vzápětí zmizel v křivolakých uličkách města.

2. Díra

Přestože to nebylo tak dlouho od chvíle, kdy se Conan zatoulal z divokých hor rodné Cimmerie na jih, prožil – a hlavně také přežil – víc dobrodružství, než většina rytířů štěstěny dvakrát tak starých jako on. Divoký mladík navštívil mnoho velkých měst hyborských království a nebyl cizincem v některých nejhroznějších zločineckých čtvrtích a doupatech, které se v každém větším městě vyskytovaly. Nějakou dobu se živil jako profesionální zloděj a žil v zamorském Maulu. Tam se prakticky vyučil zlodějskému řemeslu a dosáhl takové zručnosti, že se stal jedním z nejproslulejších členů zlodějského cechu i v corinthském Bludišti. Jenže Díra byla svým způsobem výjimečná mezi všemi nechvalně známými doupaty, která se ukrývala ve většině hyborských měst.

Kdysi v minulém století zničilo větší část Kordavy zemětřesení a následující strašlivý požár. Velkou část její přístavní čtvrti pohltilo moře. Samotné katastrofě předcházelo několik slabších otřesů a ty umožnily většině obyvatel uprchnout dřív, než došlo na nejhorší. Díky tomu se zachránilo mnoho životů, které by jinak byly zcela jistě zmařeny. Desetitisíce lidí však zůstalo bez přístřeší a Kordava byla v troskách, a proto bylo na rozpadlém těle starého města spěšně vybudováno město nové. Tam, kde byla zkáza největší, byly celé kusy ústředních čtvrtí Kordavy prostě ponechány pod troskami. Bylo jednodušší zavézt ruiny a srovnat terén, než vyvážet trosky a pracně obnovovat poškozené domy a ulice. Na zasypaných ruinách byly postaveny nové čtvrti města.

Někteří, zvláště ti nejchudší obyvatelé Kordavy, zoufale sháněli střechu nad hlavou a nečekali, až bude postaveno nové město – místo toho se pustili do kopání a pronikli tak do sklepů a nepoškozených částí některých zasypaných budov. Nebezpečí sesuvu bylo vyváženo poměrně velkým životním prostorem a možností narazit v nezasypaných prostorách na poměrně zajímavou a často drahocennou kořist. Spojovací tunely se pomalu rozšiřovaly, byly dokonce objeveny, vydřeveny a zprůchodněny celé staré ulice a sklepy a velké části některých budov byly vyčištěny a podepřeny klenbami. Jak roky ubíhaly a na troskách jako Fénix z popela rostla nová Kordava, hluboko pod nimi hlodalo staré město jako rakovina a stávalo se čím dál tím větším a bezpečnějším útočištěm kordavské chudiny i kriminálních živlů.

V počátcích se podzemí, tehdy ještě relativně malému, říkalo Díra. To jméno bylo přiléhavé právě tak jako výstižné. V Díře se shromažďovalo bahno kordavské populace: chudí a zmrzačení, lidé zničení osudem i odrodilci, ti, kteří se přiživovali na bohatých, i ti, kteří žili z chudých. Věčně šerými ulicemi podzemního města se neustále pohybovali zločinci všeho druhu a městská stráž se do Díry bála i nahlédnout, natož aby se odvážila pronásledovat do podzemního bludiště některého z hledaných zločinců. Svobodní námořníci a často i vojáci ovšem občas do Díry zašli, protože tam dole bylo možno najít jakoukoliv zábavu, po které jejich srdce prahlo. Na celém pobřeží Západního oceánu byste nenašli pajzly s horší pověstí než ty, které byly v Díře. Říkalo se, že žádné náboženství nemá peklo, ve kterém by žili démoni a hříšníci strašnější než obyvatelé Díry. Obhroublý zingarský smysl pro humor ovšem našel pro obyvatele podzemí a jejich domovy mnohem drsnější přirovnání. Conan během své krátké kariéry v zingarské armádě navštívil Díru jen jednou a že se odtamtud vrátil jen s děsivou bolestí hlavy a bez peněz, které tam sám rozházel, bylo netypické a přímo obdivuhodné.

Dnes se tam tedy vydal znovu, tentokrát na vypůjčeném koni. Po boku svých nových přátel projížděl jedním z mnoha tunelů, které sestupovaly do ulic pohřbeného města. Díky rychlé jízdě, jíž se vzdálili z okolí tanečního parketu, nechali za sebou všechny pronásledovatele a na přeplněných ulicích nebyl nikdo, kdo by se jim odvážil odepřít právo na průjezd. Jakmile se jednou dostali do Díry, mohla se za Mordermim pustit třeba tisícovka vojáků a měla stejnou naději chytit ho, jako chytit ve větru ozvěnu jeho smíchu.

Dopoledne se překulilo do druhé poloviny a světlíky a větracími šachtami tu a tam pronikaly pásy denního světla, které se slévaly s pochybným umělým osvětlením podzemí. V tomto čase byly podzemní ulice, oproti svým protějškům nahoře, téměř prázdné. Díra byla královstvím noci, stejně tak jako byli její obyvatelé nočními živočichy.

I v téhle denní době však zůstalo otevřeno několik vináren a bordelů a kolem se potulovalo pár utahaných děvek, které číhaly na hrátekchtivé venkovany, kteří našli dost odvahy zaměnit trh nahoře za zakázané radovánky podzemního města. Pouliční světla tady hořela neustále a vrhala žlutou záři na špinavé chodníky. Opiová doupata a herny byly pro své návštěvníky a jejich sny na několik hodin uzavřeny. Za silnými okenicemi hampejzů se uložily kněžky lásky na svá pracoviště ke spánku. V zanedbaných malých pokojích spali zloději a vrazi tak tvrdě, jak jim to svědomí dovolovalo. Před zavřenými dveřmi zábavního pajzlu vylévala do kanálu kbelíky unavená šestiletá dívenka, kterou Conan zahlédl při své jediné návštěvě v Díře. Vystupovala na jevišti s kushitským trpaslíkem.

Architektonicky, i když to nebyl právě úhel, ze kterého by ji Conan posuzoval, představovala Díra živé muzeum. Každý starožitník a historik by si byl s velkou dávkou nadšení všiml bohatě zdobených fasád a umělecky řešených kovových mříží, ozdobných oken s barevnými skly a zvláštně tvarovaných pouličních luceren, které tu a tam unikly zkáze. Conan viděl jen špínu a trosky a výsledky neohrabaných pokusů vyspravit poničené budovy, které by se byly jinak dávno rozpadly. Světlíky propouštěly právě jen tolik denního světla, aby změnilo věčnou temnotu v šero mnoha odstínů, a větrací šachty ani zdaleka nestačily odvést děsivou směsici podzemních pachů – kouř, nasládlý pach rozkladu a nakyslý, štiplavý zápach lidské bídy.

Ve výšce jednoho nebo dvou poschodí nad hlavou se tyčil jako podivná nebeská klenba, černá a bez jediné hvězdy, všudypřítomný strop. Zdálo se, že je tady jen proto, aby podpíral svět denního světla, který existoval tam někde nahoře. Podivně zmrzačené budovy starého města svými střechami na mnoha místech podpíraly základy města nového. Některé doslova srostly, protože půdy starých budov se prolínaly se sklepy nového města a na mnoha místech byly maskované vchody, kterými se dalo snadno a rychle projít. Na jiných místech byly zase základy nových budov podepřeny mohutnými pilíři podobnými masivním kořenům, které si prorazily cestu do rodinné hrobky. Díra připadala Conanovi jako skutečné pohřebiště – pohřebiště živých.

Za jízdy Conan se svými společníky téměř nepromluvil. Nebyl na to během divokého útěku křivolakými ulicemi a uličkami Kordavy čas. Santiddio se za něj zaručil a pak už Mordermi a půl tuctu jeho mužů přijalo Cimmeřanovu přítomnost bez poznámek. Santiddio sám byl plně zaměstnán rozhovorem se Sandokazi a Mordermim a na Conana neměl čas. Pro tuhle chvíli však Conan netoužil po ničem jiném, než aby mezi sebe a taneční parket položil co největší vzdálenost. Bylo jasné, že Santiddio je tady mezi přáteli. Spojení vzdělaného intelektuála a jednoho z nejznámějších kordavských banditů bylo sice záhadné, ale nezajímalo Conana ani zdaleka tak jako otázka, jak se dostat na nejbližší loď, která by ho dovezla k přátelštějším břehům.

Kus před nimi teď cesta procházela dvěma řadami malých krámků – podle jejich vzhledu Conan soudil, že už jsou delší dobu opuštěné – a končila před vysokou a holou cihlovou zdí. Mordermi a jeho lidé se blížili k překážce stejně klidně, jako by to nebylo nic jiného než stín přes cestu, a proto Conana nijak zvlášť neudivilo, když část zdi sjela dolů, zmizela v zemi a uvolnila tak úzký průjezd. V okamžiku, kdy otvorem prošel poslední kůň, zvedla se stěna rychle do původní polohy. Conan stačil zaslechnout tiché skřípění ozubených kol a protizávaží, která celý mechanismus poháněla.

Conan si vzápětí pomyslel, že ta zeď musela původně obklopovat velkou zahradu a pozemky nějakého boháče. Pod kopyty koní bylo vidět překrásnou mozaikovou dlažbu, na které bylo možno tu a tam nánosem špíny zahlédnout mořské panny a delfíny. Původní záhony byly napůl zasypány hromadami opadané omítky a zahradní jezírko s vodotryskem se téměř ztrácelo pod hromadou odpadků. Cihlové sloupy, které podpíraly klenbu, vypadaly jako les vlhkých kmenů, které se vzpínají k nebi, na němž saze a sraženiny ledku nahrazují oblaka a hvězdy. Odněkud z blízka sem zavanul jódem prosycený dech moře.

O kus dál se krčily zbytky toho, co kdysi bývaly nejvýstavnější budovy města. Jejich dvoupatrové, někdy i vyšší konstrukce nahoře plynule přecházely do stropu a podle toho, že na původně bohatě zdobené budovy navazovaly hrubé cihlové stěny, bylo jasné, že horní nástavby jsou už součástí nového města. V oknech starých budov hořelo světlo a kolem nich velké osvětlovací koše, které odhalovaly obrovské množství sudů, balíků a hromady kradeného zboží, nahromaděné u stěn domů i v jejich okolí.

Na prostranství mezi domy postávalo snad tucet mužů a každý z nich byl až po zuby ozbrojen. Z domů začali vybíhat další muži, co do vzhledu stejní, a vykřikovali obhroublé vtípky na uvítanou. Z lesa cihlových pilířů vyběhla skupina dětí, které se vzrušeně rozkřičely. Z oken se vyložilo několik pochybných ženštin, které ječely na přijíždějící. Mordermi a jeho společníci, jež opláceli jejich projevy stejnou mincí, sesedli a předali opratě čekajícím mužům.

Conan následoval skupinku a při tom na sobě dobře cítil mnoho párů podezřívavých očí.

Mordermi pozvedl rozmáchlým gestem ruce a vykřikl do sboru zvědavých hlasů:

„Věnujte mi laskavě pozornost, vážení pánové! Jak víte, vyrazil jsem dnešního jasného rána nahoru, abych uloupil králi Rimanendovi ze šibenice vzácného ptáčka. A král byl dnes ve velmi dobrém rozmaru a místo jednoho mi daroval dokonce dva vzácné ptáčky ze svých královských klecí. Nejen že nám vrátil našeho učeného přítele a bratra Santiddia, samotného prince polemistů…“

Tady ho přerušily jásavé výkřiky a další salva obhroublých žertů. Santiddio vysekl hlubokou dvorskou poklonu.

„Nejen tedy Santiddia,“ pokračoval Mordermi. „Náš velkomyslný král nám doporučil i proslulého duelistu a vzbouřence, Conana zvaného Cimmeřan, donedávna vojáka zingarského oddílu cizineckých žoldnéřů a přemožitele neoplakávaného kapitána Rinnovy!“

Snad na jeden nebo dva údery srdce se rozhostilo hrobové ticho. Pak přítomní pochopili obsah Mordermiho vzletné řeči a rozezněla se pravá bouře výkřiků a jásotu. Někteří Conanovi blahopřáli, jiní si ho se zájmem prohlíželi, několik mu jich potřáslo rukou a poplácalo ho po ramenou. Conan přijímal jejich obhroublou chválu v dobrém, tohle byl druh mužů, které znal a měl rád.

Najednou se vedle něj něco pohnulo a přitiskla se k němu Sandokazi. Její polibek byl stejně vřelý jako neočekávaný. Stejně rychle, jak se k němu přivinula, tak rychle i ustoupila.

„Viděla jsem, co jsi udělal tam na popravčím lešení,“ řekla Conanovi. „Santiddio je můj bratr. Neboj se, nikdy ti to nezapomenu.“

Pak už mezi ně vstoupil Mordermi. „Takže Conane,“ řekl, a i když byl jeho tón nedbalý, bylo vidět, že se do úsměvu maličko nutí, „jestliže jsi skončil s líbáním mé dámy, proč bychom se nepustili do odstraňování všech těch železných skvostů, kterými tě tam nahoře ověsili?“

3. Bílá růže

Když dívka přilila do lázně další vědro horké vody, vyvalila se z vody oblaka páry. Conan, který byl vmáčknutý do dřevěné vany a neměl, kam by horké vodě uhnul, začal s ústy plnými vína klít a plesknul děvče kusem pečeného kuřete, jenž držel v levé ruce. Děvče – Conan už její jméno zapomněl – se chraptivým hlasem zasmálo a kleklo si vedle vany, aby mu velkou houbou umylo záda. Provádělo to s pomocí houby a kusu mýdla páchnoucího sírou, o němž Santiddio přísahal, že zabije vězeňské vši a blechy. Tenké bavlněné šaty prosáklé vodou se jí lepily k tělu a odhalovaly hojné dary, kterými ji obdarovala příroda. Conan s korbelem vína v jedné a kusem kuřete v druhé ruce se trpně podvolil její péči.

Jeden z Mordermiho mužů zbavil Cimmeřana okovů. Teď se Conan a Santiddio v malé, dubem obložené Mordermiho lázni pokoušeli zbavit silného nánosu špíny, který nasbírali během pobytu ve vězení. Obsluhovaly je rozesmáté místní lazebnice a místnost naplněná párou vypadala jako veřejné lázně. Conan, který se nemohl dočkat, až si naplní kručící žaludek, neviděl důvod, proč by si měl ještě dál upírat jídlo.

Santiddio, který seděl ve vaně vedle něj, neměl – jak se zdálo – ani hlad, ani žízeň. Rychle si drhl kostnaté boky a vyhublá žebra a neustále mluvil. Do detailů popisoval své zatčení a uvěznění – jak se ukázalo, v jeho případě k soudnímu procesu vůbec nedošlo – ale také boj na popravčím lešení a kolem něj. Mordermi poslouchal a jen občas připojil nějakou poznámku. Sandokazi s očima plnýma zájmu věnovala svou pozornost spíše Conanovi. Jak seděla poblíž svého bratra, byla rodová podoba více než nápadná. Jejich tváře se podobaly špičatou bradou, rovným nosem, smyslnými ústy a planoucíma, skoro nepřirozeně velkýma očima. Sandokazi měla charakteristický tmavý vzhled většiny Zingařanek, právě tak jako téměř tradiční hřívu nádherně lesklých černých vlasů, nedbale svázaných rudým šátkem. Byla vysoká jako její bratr, štíhlá, s dlouhýma nohama a rukama. Pěknou postavu zdůrazňovala mušelínová blůza bez ramínek, kožená šněrovačka a široká vyšívaná sukně ke kotníkům. Byla zřejmě skoro stejně stará jako Santiddio a Conan nebyl s to odhadnout, kdo z obou sourozenců je starší.

Zato Mordermi byl mnohem mladší, než Cimmeřan předpokládal, měl sotva o nějaký ten rok víc než Conan sám. Byl o hlavu menší než obrovský barbar, a to i přes jezdecké boty s vysokými podpatky, které neustále nosil. Princ kordavských zlodějů měl pověst velmi nebezpečného protivníka jak v osobním souboji, tak v hromadné rvačce. Conan si dobře všiml, že se Mordermiho svalnaté tělo pohybuje pružnými a nebezpečnými pohyby kočky. Mordermi měl hranatou bradu a zdálo se, že přinejmenším jednou zlomený nos. Tvář měl bystrou a ostražitou, když se na někoho díval, měl ostře pronikavý pohled, ale když se obrátil někdo na něj, oči se mu naopak jakoby zastřely.

Podobně jako Sandokazi i on byl typickým příslušníkem kordavské populace a stejně jako Sandokazi měl záplavu kudrnatých vlasů staženou z čela barevným šátkem. Conan sice považoval jeho tenký upravený knírek a zlaté náušnice za poněkud floutkovské, ale to mohlo být tím, že poněkud pestřejší zingarská móda ani zdaleka neodpovídala Cimmeřanově vkusu. V nabíraných kalhotách a zlatem vyšívané kazajce z tmavého sametu mohl Mordermi klidně představovat prince rodem, namísto prince zlodějů. Na jeho oboustranně broušeném rapíru a těžké dýce, které mu visely u štíhlého pasu, však nebylo nic zženštilého.

Conan dopil korbel a jeho urostlá pečovatelka mu ho spěšně naplnila znovu. Kuře bylo tvrdé a špatně kořeněné, ale Conan měl příliš velký hlad, než aby si stěžoval. Hověl si v teplé vodě a s chutí ohlodával šlachovité kuře, přičemž kosti plival a odhazoval na podlahu. Na zápěstích a kotnících, kde měl předtím okovy, byly vidět hluboké živé rány. Conan se na ně znechuceně podíval a v duchu si řekl, že musí pamatovat na to, aby rány dobře zakryl dlouhými rukávy, alespoň do té doby, než se zranění zahojí. Byly totiž živým svědectvím toho, že jejich majitel uprchl z vězení.

Mordermiho otázka byla důkazem, že si všiml Conanova pohledu a sledoval jeho myšlenky. „Co máš v úmyslu teď, Conane?“

„Zmizím z Kordavy,“ odpověděl Cimmeřan. Dál o své budoucnosti nepřemýšlel. „Nalodím se na nějakou loď, nebo možná v noci proklouznu přes hradby a pustím se do vnitrozemí. Podíval bych se do Aquilonie nebo Argosu.“

Mordermi zavrtěl hlavou. „To asi nepůjde. Přesně to napadne i královské stráže. Budou přístav hlídat. Zdvojí hlídky kolem městských zdí, vyšlou kurýry s tvým popisem na hraniční přechody. Po tom, co se stalo na tanečním parketu přikáže Rimanendo Korstovi, aby vás dva zajal za každou cenu znova. Korst není hlupák a ty jsi zrovna tak nenápadný jako vendhyjský elefant v kanáří kleci.“

„Tím spíš. To je další důvod, proč musím co nejrychleji zmizet z Kordavy. Kousek odsud, za Černou řekou, leží hranice Piktské divočiny a je možné, že ty hranice Korst tak pečlivě hlídat nebude.“

„Proč taky?“ souhlasil Mordermi. „Neexistuje běloch, který by prošel Piktskou divočinou.“

„Chceš snad poučovat Cimmeřana o tom, jací jsou Piktové?“ zeptal se Conan s hraným úžasem.

Mordermi se při tom žertu usmál. „Proč nezůstaneš tady? V Díře jsi stejně bezpečný jako kdekoliv jinde. U Mitry, polovina mých mužů by si musela zatančit, kdyby se odvážila projít nahoře kolem městské radnice. Korst zná jejich tváře, ví dokonce, kde by je měl hledat, ale proniknout do Díry, to se přece jen neodváží.“

„Myslíš, že ani po dnešku ne?“ nadhodil Santiddio. „Určitě jsme pokazili Rimanendovi trávení, na to vezmi jed. Mnohokrát jsem přemýšlel o tom, jestli by proti Díře zakročil silou, kdyby měl dostatečně pádný důvod.“

„Tak dobrá, jen ať to klidně zkusí. Mohou uzavřít tisíc východů, my jim unikneme tisíci jiných. Ať prohledají tisíce sklepení, my se jim budeme posmívat z tisíce úkrytů, které nikdy neobjeví. Jak znám Korsta, udělá to spíš tak, že najme někoho, kdo vás bude mít zavraždit. S vrahy si poradíme. Máš strach s námezdných vrahů, Conane?“

Conan ukousl zbytku pečeného kuřete hlavu a s ústy plnými praskajících kostí se na Mordermiho vesele ušklíbl.

Mordermi zabručel: „Takže tím je to vyřešeno. Zůstaň tady a ti Rimanendovi šašci ať si klidně čekají venku na to, až se pokusíš dostat z města. Dokážu odhadnout lidi. Viděl jsem, co jsi dokázal na tom popravčím lešení. A chlap, který dokázal zabít v poctivém souboji Rinnovu, musí mít o něco víc než odvahu a svaly. Hodil by ses mi, Conane. Nežiju si se svými chlapy špatně, jak vidíš, a já osobně dbám na to, aby každý z mých lidí dostal poctivý podíl z kořisti. U mě by sis vydělal mnohokrát víc než jako žoldnéř a riziko není o mnoho větší. Nechme věci nějakou dobu vychladnout, zůstaň tady, a když budeš chtít potom ukázat Kordavě paty, uděláš to alespoň s nějakou tou hrstí zlaťáků v kapsách.“

„Jen pomalu, Mordermi!“ protestoval Santiddio. Horlivě si třel hubené tělo drsným ručníkem. „Zapomínáš, že Conan není jeden z těch tvých obyčejných hrdlořezů. Je to muž přirozených zásad a stejný politický vězeň jako já.“

„On? Barbarský žoldnéř…?“ začal protestovat Mordermi.

„Každý muž, který má v těle přirozený smysl pro čest a spravedlnost, musí cítit určité rozpaky, když mu někdo nabídne, aby se stal členem bandy zlodějů,“ okřikl ho Santiddio. „Conane, měl bys vědět, že naše pohnutky nejsou nijak přízemní. Nejsme bandité, jsme nezištní a pracujeme ve prospěch celku.“

„Santiddio, nemyslím si, že Conan…“

„Dost, Mordermi! To, že jsi nás dnes ráno osvobodil a provedl tak věc, která, jak rád přiznávám, byla výjimečně odvážná a nebezpečná a přitom ti nepřinesla jediný měďák zisku, to jasně dokázalo, že jsi jedním z nás. Conane, určitě už jsi slyšel o Bílé růži.“

Conan, s ústy plnými kuřecích prsíček a vína, vrhl rychlý pohled na Sandokazi, kde hledal pomoc. Plnými rty sála pomeranč a v očích měla pobavený výraz. Conan pomalu polkl. Nebyla snad Bílá růže ten pajzl, kde…

Santiddio se natolik rád poslouchal, že ani nečekal na odpověď. „Pak tedy víš, že Bílá růže je revoluční armáda, která je odhodlána svrhnout krále Rimanenda a jeho zkorumpovaný dvůr a ustanovit svobodnou republiku zingarského lidu. Určitě jsi viděl některé z našich plakátů – vylepujeme je rychleji, než je Rimanendovi pohůnci stačí strhávat. Možná jsi četl některý z našich letáků, nebo dokonce můj nejnovější pamflet – ten, který měl za následek, že jsme se my dva seznámili pod šibenicí.“

Conan vychovaně přikývl a olizoval si mastnotu z prstů. Kuře zahnalo nejhorší hlad a vrátilo ho do stavu, kdy byl ochoten věnovat pozornost i jiným věcem. Matně si vybavil nějaký zmatek v kasárnách, který souvisel s objevem zakázaných letáků, a několik zmínek o tajné organizaci, již chtěl král Rimanendo stůj co stůj zničit. To ale byla záležitost městské gardy, ne cizích žoldáků, a navíc Conan považoval politické diskuse za stejně nudné a neplodné jako další téma, jímž byli někteří z těch vzdělaných hlupců posedlí – hádky náboženské.

„Republiku?“ Conan s tím neznámým termínem v zingarštině poněkud zápasil. „Co to znamená?“

„Nejsem si jistý, že tvůj rodný jazyk zahrnuje pojmy potřebné k vysvětlení toho slova,“ prohlásil Santiddio mírně afektovaně. „Je to výtvor nejmodernějšího politického myšlení. Nevím, jak ti to přiblížit – mohl bys to nazvat třeba lidovým společenstvím, kde si lidé sami vybírají ty, kdo jim mají vládnout, a nepodřizují se trpně těm, které jim určili bohové. Ta myšlenka je poněkud podobná systému, jakým si některé primitivní kmeny volí své náčelníky.“

Santiddio se najednou zarazil. „Chtěl jsem…, primitivní, to je jinými slovy…, no, jisté divošské kmeny…“ V duchu se rychle snažil rozpomenout, jakým způsobem si vládnou Cimmeřané.

„Řekl jsi, že Bílá růže je armáda,“ nadhodil Conan. „Kde máte své vojáky?“

„Našimi vojáky je zingarský lid,“ informoval ho obratem Santiddio a mávl rukou v gestu, které zahrnovalo celý svět. „Protože náš cíl je cílem všech lidí, kteří se chtějí zbavit tyranie, korupce a svévolných despotů.“

Conan se už už chystal zeptat, kde mají velitelství, ale pak si to rozmyslel. „A vaši důstojníci?“

„My nemáme důstojníky, alespoň ne v tom slova smyslu, jak si to představuješ ty,“ vysvětloval mu Santiddio zapáleně. „My máme vůdce, samozřejmě, ale naše vůdce jsme si zvolili sami mezi sebou, z vlastních řad, nejsou to ti malí tyrani, kteří svá místa získali jen díky rodu a bohatství.“

„A kdo je vůdcem celé Bílé růže,“ pátral Conan dál.

„No, my nemáme žádného náčelníka – alespoň ne jediného náčelníka, není to jedna jediná osoba, které by podléhali všichni ostatní. Ale tím nechci říci, že bychom byli bez vedení, samozřejmě.“

Conan s korbelem na poloviční cestě k ústům pokýval hlavou.

Santiddio pokračoval: „Jsou někteří, kteří by možná řekli, že náčelníkem Bílé růže jsem já. Samozřejmě, že máme různé skupiny, jako ostatně každé podobné hnutí. Jistě, Avviniti má své přívržence mezi konzervativci, stejně jako Carico se svými nejasnými představami o společném vlastnictví. A existují ještě další osobnosti, které mají určitý počet přívrženců.“

„Kdo tedy v případě potřeby rozhoduje?“

„Aha! My všichni! Vedeme rozhovory, svoláme výbory, které prostudují všechny aspekty situace, a pak hlasujeme o způsobu akce. Všichni mají právo podílet se na rozhodování.“

Mordermi se hlasitě rozesmál. „A kdyby to bylo zůstalo na tvých soudruzích květinářích, už by touhle dobou na tvém obratném jazyce hodovali havrani, Santiddio. Víš, proč Bílá růže neudělala ani to nejmenší, aby tě zachránila? Protože se pracovní výbor, který se zabýval přípravou tvého útěku, nebyl schopen dohodnout, jestli se má zaútočit na vězení, nebo přemoci stráže, až vás vyvedou ven. A Avviniti je nakonec přesvědčil, že pro hnutí budeš mít mnohem větší cenu jako mučedník, než spisovatel neumělých politických veršovánek.“

„Ten bastard Avviniti! Já ho zabiju!“ vzplanul Santiddio. „Myslel jsem si, že alespoň tebe Sandokazi přesvědčila, aby ses k nám přidal.“

„Sandokazi byla velmi přesvědčivá, to mi věř – ale tvoje dnešní záchrana, to byla jen a jen moje vlastní iniciativa.“

„Ten prevít Avviniti!“ Na Santiddiově tváři se objevil vražedný výraz. „Já mu dám možnost, aby si vysloužil slávu mučedníka!“

Vztekle se oblékl do čistých šatů, které mu přinesla Sandokazi. Jedna z ženštin mu chtěla pomoci do kalhot, ale Santiddio ji odehnal mávnutím ruky a s tichými nadávkami poskakoval po jedné noze po místnosti.

Conanova pomocnice donesla břitvu a zrcadlo. Byla by ho oholila, ale Conan nestál o to, aby se cizí ruka s kusem nabroušené oceli dostala tak blízko k jeho hrdlu. Dovolil jí podržet mu zrcadlo a jistými rychlými pohyby si oholil vousy sám. Santiddiovi stačilo, aby si svůj vous, který mu ve vězení přerostl, přistřihl na původní délku.

„Takže, abych ti popsal v krátkosti celou situaci,“ pokračoval Santiddio. „Mordermi sympatizuje s cíli a zásadami Bílé růže, i když nás ten domýšlivý osel nepovažuje za nic jiného než idealisty a vizionáře.“

„Ty a tví přátelé chudákům říkáte, že bohatství celého Rimanendova dvora náleží poprávu jim,“ prohlásil Mordermi poněkud dotčeně. „Já si z toho bohatství beru a dávám ho potřebným.“

„Jenže z toho máš sám tučný zisk.“

„A co moje výlohy, drahý Santiddio? Ty přece mluvíš o nesobeckosti a obětování, ne já.“

„Mordermi!“ Santiddio se najednou otočil a ukázal na psance obviňujícím prstem. „Pod tou cynickou maskou se ukrývá oddané srdce. Kazi, kde mám meč?“

Sandokazi krátce promluvila s jednou prostitutkou. Děvče odběhlo a zanedlouho se vrátilo s rapírem v kožené, mírně oplesnivělé pochvě. Santiddio vytáhl oboustranně broušenou čepel z pochvy, chvilku ji kriticky prohlížel a pak udělal několik zkusmých výpadů. Conan ho pozoroval se zájmem, protože i když byl Santiddio rychlého jazyka, s mečem v ruce na tom byl skoro ještě lépe.

„Avviniti,“ zabručel Santiddio, „je čas na rozhovor.“ Pak zasunul rapír nazpět do pochvy a připnul si zbraň k boku. „Conane, copak jsi ústřice? Vypadá to, že se chceš v té skořápce máčet celý den!“

„Tak mi doneste moje šaty,“ navrhl Conan.

„Ty odlezly samy,“ zasmála se Sandokazi. „Jménem krále Rimanenda je zabraly vši a blechy a odnesly si je nazpět do vězení jako zákusek. Děvčata právě hledají nějaké šaty, které by se ti hodily.“

Conan vrátil břitvu své pomocnici a opláchl si z tváře mýdlo. Voda mezitím dosáhla stavu, kdy jeho kůži spíš špinila než oplachovala, ale v každém případě ze sebe alespoň smyl odporný pach vězení. Vylezl z lázně a začal se tahat se svou šlapkou o osušku. Sandokazi ho pozorovala s ironickým pobavením a beze slova žvýkala svůj pomeranč.

Ve chvíli, kdy se utřel do sucha, mu konečně donesli šaty – čisté, i když ne zcela nové. Conan se nasoukal do kožených kalhot, které se mu lepily na vlhkou kůži, a natáhl si košili z jemného plátna se širokými rukávy. Boty dostal své vlastní, vyčištěné a vyspravené tam, kde je sedřely kovové okovy. Přes košili si oblekl dlouhou vestu z mírně vybledlého brokátu, která se mu poněkud šponovala přes mohutnou hruď – Conan odhadoval, že její původní majitel měl stejný objem v ramenou jako v pase – a klobouk se širokou střechou, který si sice vyzkoušel, ale pak odmítl.

„Není to špatné,“ usoudil Santiddio. „Tebe si určitě nikdo nesplete s jedním z Rimanendových šlechticů, ale na druhé straně v davu zase nebudeš příliš nápadný.“

Sandokazi se pobaveně zasmála.

„Určitě ti během času seženeme mnohem lepší oblečení,“ prohlásil Mordermi. „Něco přece jen trochu modernějšího. Koneckonců stráže a vojáci budou pátrat po otrhaném divochovi.“

„Hodil by se mi nějaký dobrý meč,“ obrátil se k němu Conan.

„To je to nejjednodušší. Místní zbrojnice je mnohem lépe zásobena než náš šatník,“ usmál se Mordermi. „Nějaký pěkný rapír? Je jich tam dost, můžeš si vybrat podle ostří a délky čepele. Nebo by se ti víc líbil takový meč, jakým jsi porazil kapitána Rinnovu?“

„Meč mi vyhovuje líp,“ rozhodl se Conan. Byl by dal přednost obouručnímu, oboustranně broušenému těžkému meči, ale pochyboval, že by tady něco podobného našel.

„Samozřejmě,“ přikývl Mordermi. „Jistě si budeš chtít vybrat zbraň sám z toho, co máme, takže tě vezmu do skladiště. Mí muži i já krademe pro naše potřeby jen to nejlepší.“

„Zaplatím ti za to všechno hned, jak to jen trochu půjde,“ vzpomněl si Conan.

„Zaplatit nám?“ poklepal mu Mordermi na rameno. „Conane, řekl jsem přece, že je to všechno kradené. Kromě toho nebýt tvého zásahu dnes ráno, dopadlo by to všechno velice špatně.“

„My jenom rozdělujeme mezi lid produkty jejich vlastní práce, které si na základě nesmyslné ekonomické struktury přisvojil nezákonným způsobem…“

„Santiddio, prosím tě, mlč!“ zasténal Mordermi. „Conan se k nám nepřidal proto, aby tě slyšel žvanit!“

„Ale přidáš se k nám, že?“ obrátil se teď Santiddio na Conana s přímou otázkou.

Conan pokrčil rameny. „Připojil jsem se k Rimanendově armádě v dobré víře a s dobrým úmyslem a jeho úřady mě vlastně zradily. Zabil jsem nafoukaného samolibého tupce v boji, ke kterému mě vyzval on sám. Generál Korst mě za to chtěl dát pověsit. Víš, já těm tvým teoriím a sladkým řečičkám nerozumím, Santiddio, ale jednak bych si rád vyřídil účet s Rimanendem a jeho pomocníky, jednak budu Mordermimu dlužen za ten meč.“

4. Ocel a snílkové

„Santiddio a jeho přátelé se někdy chovají a argumentují jako naivní hlupáci, ale jejich představy jsou v zásadě správné,“ řekl Mordermi.

Z jeho slov byla cítit určitá omluva, pomyslel si Conan. Prohlížel čepel kritickým pohledem. Ve skladišti, kde byly uloženy zbraně a kam ho Mordermi přivedl, bylo několik těžkých mečů a zatímco si Conan vybíral, Santiddio a jeho sestra odešli. Zbraň, kterou Conan právě držel v ruce, měla čepel z té zvláštní oceli, která se vyrábí skutím mnoha jednotlivých drátů, které pak vytvářejí na povrchu charakteristický vzor. Takové čepele se na západě vyskytovaly jen velmi zřídka.

„Vy dva mi připadáte jako poněkud zvláštní přátelé,“ prohlásil Conan nakonec a zkoušel, jak je meč vyvážen.

„Co je na tom divného?“ zasmál se Mordermi trpce. „Díra – to je pravý ráj pro nesmělé snílky, ať už snili o bohatství nebo postavení nebo o uměleckých a společenských úspěších. Rimanendo vládne Zingaře jak odulý, přesycený upír, který tloustne z naší krve, zatímco jeho šlechta vymýšlí stále nové a nové způsoby, jak nás připravit jak o majetek, tak o svobodu. Možná, že v jiné zemi by měl Santiddio možnost vyjádřit své myšlenky a názory svobodně na veřejnosti. Část lidí by ho považovala za blázna, jiní by v něm viděli mluvčího prostého lidu. Tady v Kordavě je zvykem ty, jejichž sny je nutí mluvit proti tyranovi, věšet. Stejně, jako věší ty, jejichž sny je nutí ukrást alespoň něco z toho bohatství, které jim královská tyranie odpírá.“

„Takže i ty jsi členem té „lidové armády“ Bílé růže?“

„Se vší úctou k Santiddiovým pocitům, Bílá růže je debatní společnost, ale v žádném případě armáda. Santiddiovi přátelé představují největší zingarské myslitele, nebo mi to alespoň tvrdí. Dokážou ti citovat z nesčetných děl světových filosofů a myslitelů žijících i dávno zemřelých a v mnoha jazycích, ale větší část z nich není schopná poznat, za který konec by měli chytit meč.“

„Mně se líbí tenhle,“ rozhodl se konečně Cimmeřan. Byla to opravdu skvělá zbraň – rovná široká čepel broušená po jedné straně, s pleteným košem a složitou záštitou. Vzorek na čepeli byl velmi jemný a zdálo se, že na výrobu bylo použito výjimečné množství drátů.

„Překrásný meč, co?“ souhlasil Mordermi. „Hrozně rád bych znal jeho historii, rukojeť určitě není původní. Nosil bych ho možná sám, ale připadá mi do mé ruky trochu neohrabaný, a kromě toho je rapír mnohem jemnější zbraň než tyhle těžké čepele. Jsou lehčí a pohyblivější – dávají ti převahu délky, mají jak ostří k sekání, tak hrot. Tradice sice zatím předepisují k soubojům meč pro jednu a půl ruky, ale uvidíš, že dojde na má slova a meče budou muset ustoupit lehčím zbraním a místo seků se bude používat hlavně bod.“

„V bodu žádné z těch tenkých čepelí není dost síly k zastavení protivníka,“ odporoval mu Conan. „Zažil jsem situaci, kdy jeden aesirský žoldnéř dostal podobnou tenkou čepelí zásah do srdce. Vrhl se na svého protivníka, přesekl ho téměř v půli, zabil dva muže, kteří umírajícímu přispěchali na pomoc, pak teprve zakopl o lavici a zemřel. Když chlapovi rozsekneš lebku a on nepadne k zemi, obejdi ho a podívej se, o co je opřený. Můžeš mít skvělou techniku a ovládat kdejaký bod. Dej mi kvalitní čepel s dobrým ostřím a vysekám si cestu skoro odkudkoliv.“

„Jistě,“ v Mordermiho hlase zaznělo právě tolik sarkasmu, aby to Conanovi neuniklo. „No když nic, tak alespoň kapitána Rinnovu jsi o tom přesvědčil, co? Chceš to zkusit?“

Mordermi vytáhl svůj rapír.

„Jen abys zjistil, jak je vyvážený, co říkáš?“ ušklíbl se. „Do první krve?“

Přestože Conan neměl rád tyhle nesmyslné hrátky se zbraněmi, které civilizovaní lidé brali jako něco, co muže ctí, byla Mordermiho nabídka v podstatě naprosto nevinná. Na zlomek vteřiny však Conan v duchu zatoužil, aby byl schopen přečíst myšlenky, které se pohybovaly za poloprůsvitným závojem zastírajícím Mordermiho zrak.

Mordermi se postavil do střehu a čekal na první Conanův útok. Conan, který se cítil nesmyslně, podnikl neohrabaný výpad, jenž Mordermi snadno odrazil. Na Mordermiho následující ripostě[2]* nebylo zdaleka nic neohrabaného a Conan zachytil hrot rapíru svou záštitou v posledním okamžiku.

Popuzeně odrazil Mordermiho čepel stranou a současně přetočil zápěstí tak, aby mohl zaútočit zespoda. V poslední chvíli si však uvědomil, že rána by mohla jeho příteli vážně poškodit břišní svalstvo a odklonil hrot meče směrem k podpažní jamce. Jeho nepatrné zaváhání dalo Mordermimu možnost uskočit.

Kdyby byl Conan dotáhl svou ránu do konce, byl by způsobil Mordermimu vážné zranění. Poněkud otřeseně si Conan připomenul, že jde jen o hru, zatímco se zdálo, že Mordermi si podobnými starostmi neláme hlavu. Než se Conan stačil vzpamatovat, vyletěla mu čepel Mordermiho rapíru k obličeji. Pokusil se ránu vykrýt, ale Mordermi byl rychlejší. Jejich čepele se srazily a oba muži odskočili, ale Conan cítil, jak mu něco přejelo po tváři. Jenže to už meč, který převzaly reflexy a instinkty zkušeného válečníka, a ne logické úvahy, zachytil čepel Conanova protivníka, který chtěl zbraň odpoutat. Těžší meč byl hnán takovou silou, že když narazil na rapír nedaleko záštity, svezl se k ní, rozlomil ji a vyrazil Mordermimu rukojeť z pěsti.

„Conane!“

Sandokazin výkřik vrátil Conana nazpět. Pravice už zvedala širokou čepel nad hlavu k smrtelné ráně. Mordermi se právě otáčel za svým rapírem, a teď jakoby na zlomek vteřiny zkameněl v pohybu.

Conan znehybněl. Rapír dopadl na zem a odrazil se nahoru. Mordermi ho zachytil.

„Krvácíš,“ prohlásil docela klidně.

Conan si přejel rukou po tváři. Pod rukou ucítil vlhké teplo. Z mělké rány na tváři mu prýštila krev.

„Co je to za šílenství?“ obracela se Sandokazi od jednoho k druhému. „Zaslechla jsem zvonění oceli a…“

„Promiň,“ omlouval se Conan neohrabaně a prohlížel si zkrvavené prsty. „Nejsem zvyklý dělat tyhle věci pro zábavu.“

„Neměl jsem tak rychle zrušit svůj střeh,“ prohlásil nevzrušeně Mordermi. „No, na tom nezáleží. Bylo to velice poučné.“

„U Mitry, co se to vlastně s vámi dvěma stalo…?“

„Conan chtěl vyzkoušet, jak je vyvážený jeho nový meč, a já byl zase zvědavý, jak dokonalá je paže, která srazila Rinnovu,“ vysvětloval jí Mordermi. „Conan totiž tvrdí, že…“

„Ale to, co jsi použil,“ protestoval Conan, který si připomněl jejich rozhovor, „byl stejně sek!“

„Jak jsem říkal, rapír je velmi mnohostranná zbraň,“ pokrčil Mordermi rameny. „Ale měla jsi to vidět, Kazi. Conan zachází s tím těžkým mečem, jako kdyby to bylo prodloužení vlastní ruky a nevážil víc než jeho prst.“

„A tenhle člověk říká o Santiddiovi, že je mdlého rozumu,“ zavrtěla Sandokazi hlavou. „Myslím, že se přidám ke svému bratrovi a budu poslouchat, jak si vyměňuje slovní výpady se svými protivníky. Tam alespoň potom nebude třeba utírat žádnou krev.“

„Na to bych na tvém místě příliš nesázel,“ zabručel Mordermi, když vyšla z místnosti. „Dokonce i Santiddio a Avviniti nakonec vyčerpají slovní argumenty.“

„Kdybych byl tím Avvinitim, nechtěl bych mít v případě souboje Sandokazi za zády,“ ušklíbl se Conan. „Nezdálo se, že by byla příliš útlocitná, když jsem viděl, jak dnes ráno na tanečním parketu hnala koně přes všechny ty lidi, kteří tam stáli. Ten váš pokus musel stát životy přinejmenším stejný počet přihlížejících jako vojáků.“

„Nikdo s krví Esantiů v žilách nedovolil, aby mu něco stálo v cestě, když se vydal za tím, co chtěl dostat. Byl to její nápad rozpoutat zmatek s pomocí těch hořících vozů.“ Prohlédl Conanovo poranění. „Nic to není, to se občas hůř pořežu při holení.“

„Esantiové?“ zeptal se Conan, který měl dojem, že v Mordermiho hlase slyší zklamání.

„Ano. Santiddio a Sandokazi jsou z rodu Esanti – z velmi vysoké šlechty, to jsi nevěděl? Já zapomněl na to, že jsi v Kordavě nový. Esantiové byli jedna z nejbohatších a nejvznešenějších šlechtických rodin v celé Zingaře. Ale to už je samozřejmě všechno pryč a z celé rodiny zůstali jen tři.“

Potom dodal. „Budeš potřebovat i nějakou dýku. Porozhlédni se, třeba by se ti některá hodila.“

Conan se podíval po polici, na které se vršily hromady nožů a dýk, a pomyslel si, že je tady uloženo dost zbraní na vyzbrojení malé armády pro případ, že by se Santiddiovi společníci náhodou rozhodli svá slova podepřít ocelí. „Říkal jsi, že z celé rodiny zůstali jen tři. Ten poslední příslušník drží titul a majetek, zatímco Santidio a Sandokazi žijí jako vyhnanci?“

„Žádný titul ani majetek už neexistuje. Zbyl jen Santiddio a jeho sestry, jsou to trojčata – to jsi nevěděl? Byli ještě děti, když se jejich otec nějakým způsobem znelíbil Rimanendovi. Dodnes nevím, zda to bylo proto, že si jejich otec ponechával víc než tučný díl z daní, které vybíral od svých poddaných, jak tvrdil Rimanendo – nebo proto, že odmítl vybírat násilím daně v té výši, v jaké Rimanendo nařídil, jak tvrdí Santiddio. To už není důležité. Byl sťat a jeho majetek a panství dostal jeden z Rimanendových pohůnků. Nevím, co se stalo se zbytkem majetku, ale stejně by tam nemohli zůstat.

Narození trojčat je dost vzácná věc, za celý život si nepamatuju, že by se v Zingaře narodila další. Tři, to je svaté číslo, a král je dal ušetřit ani ne tak z milosti, jako spíš kvůli obyčejným lidem. Obyčejný voják většinou věří na své bohy mnohem víc než důstojník, který mu velí. Žili díky milosrdenství přívrženců svého otce. Santiddio a Sandokazi nakonec našli cestu do Díry, jako už mnozí před nimi. Několik přátel jim poskytuje nějaké peníze, aby byli nezávislí. Sandokazi vystupuje jako tanečnice, Santiddio si občas přilepší z fondu, sbíraného ve prospěch Bílé růže.“

Conan našel dýku, která příjemně seděla v ruce. „A co ta třetí?“

„To je Destandasi. Ta… jak bych ti to řekl, ta se přidala k poněkud jiné společnosti. Ani jí se nelíbí Rimanendova vláda a útlak, ale zatímco Santiddio a Sandokazi obrátili své síly k provedení sociální reformy, obrátila se Destandasi k celé moderní společnosti zády. Rozhodla se proniknout do tajemství Jhebbala Saga. Myslím, že je kněžkou v posvátném háji, zasvěceném právě Jhebbalu Sagovi, někde za Černou řekou. Už mnoho let mezi nimi není téměř žádné spojení. Čarodějka, a zvláště taková, která se oddává těm prastarým kultům, se nebude zajímat o sociální a politické záležitosti našeho světa, ani proto, že její dva sourozence smetla právě vlna takových událostí.“

„Destandasi,“ zamyslel se Conan a zasunul si dýku za opasek. „Je to přesné dvojče Sandokazi?“

„A Santiddia,“ zasmál se Mordermi. „Destandasi je povznesená nad obyčejné věci tohoto světa.“

5. Noční návštěvníci

Při prvním slabém zvuku se Conan okamžitě probudil. Očima přeletěl temnotu svého pokoje a ruka se mu sevřela na rukojeti dýky.

Mordermi mu přenechal jednu místnost v domě. Conan si připravil lůžko mezi balíky a hromadami kradených věcí na místě, odkud viděl na dveře. Po několika málo hodinách spánku ho probudilo slabé cvaknutí naolejovaného zámku.

Kdosi rychle pootevřel dveře a proklouzl jimi dovnitř, to si byl Conan naprosto jistý, i když v okamžiku, kdy otevřel oči naplno, byly už dveře zavřené a pokoj se znovu nořil do tmy. Vetřelec, který v hluboké temnotě neviděl, stál a čekal, až si jeho oči zvyknou a on se bude v přeplněné místnosti schopný orientovat. Conan naprosto nehlučně vyklouzl zpod přikrývky a tišší než stín se začal přesunovat na místo, odkud se ozýval téměř neslyšný zvuk lidského dechu.

V okamžiku, kdy se ocitl na dosah k neviditelnému návštěvníkovi, Conanovo sevření na dýce povolilo. K jeho nozdrám zavanula jemná vůně parfému promíchaného s potem. Conan natáhl ruku a přitáhl překvapenou ženu k sobě.

Sandokazi proti své vůli překvapeně vykřikla, ale pak se poddala jeho objetí. Conan jí rychle přejel rukama po těle, a tak se ujistil, že žena u sebe nemá žádnou zbraň.

„Mohl jsem tě taky klidně zabít,“ řekl Conan.

„U Mitry! Copak jsi kočka, že vidíš i potmě?“

„Slyšel jsem dech a cítil tvůj parfém.“ Conan přemýšlel, proč jí musí vysvětlovat něco tak samozřejmého. „Myslel jsem si, že jsem ty dveře zamkl.“

„Tyhle zámky dokáže otevřít každý,“ odpověděla mu Sandokazi podobným tónem. „Ale na druhé straně, kdo by se odvážil něco ukrást Mordermimu?“

„To je pravda.“

Sandokazi byla oblečená jen do tenounké košilky. Conan, který toho měl na sobě ještě méně, velmi silně vnímal teplé tělo, které se mu tisklo na nahou pokožku.

„Tančila jsem pozdě do noci,“ řekla Sandokazi. „Všichni ostatní se na počest Santiddiova útěku opili a teď spí jako zabití.“

Conan, který opustil oslavu poměrně brzo z večera, chápal poměrně rychle. Možná, že kdyby se byl cestou nezdržel se svou pomocnicí z lázně, byl by teď reagoval jinak. Cimmeřan jednal podle svého primitivního morálního kódu – kódu, který se sice nevyznačoval přílišnou zdrženlivostí, ale tělo, které se k němu ve tmě tisklo, mělo svůdnost sukuba.

„Řekla jsem ti, že nezapomenu na to, co jsi udělal pro mého bratra,“ zašeptala Sandokazi a rukama mu přejížděla po těle.

„Jsi Mordermiho žena,“ připomněl jí s přemáháním Conan.

„Mordermi se o tom přece nemusí dozvědět. Nebyl mým prvním milencem a nebude ani mým posledním. Já nejsem asketická panna jako moje posvěcená sestra.“

„Na tom nezáleží,“ protestoval Conan, který věděl, že pokud celou situaci rychle neukončí, vášeň překoná jeho dobrou vůli. „Mordermi je můj hostitel a přítel. Nebudu mu nasazovat parohy v jeho vlastním domě.“

„Jaká ohleduplnost!“ ušklíbla se Sandokazi. „Kdo by něco takového hledal u barbarského žoldnéře? Ruce mi říkají, že nepatříš k těm, které by vzrušoval zase jen jiný hřebec. A Mordermiho se přece nebojíš?“

V Conanově hlase zazněla zlost. „Bezpochyby ti připadá divné, že jsem zatím nepochytil tolik civilizovaných způsobů, abych, když mám příležitost, povalil do sena přítelovu ženu. U nás v Cimmerii máme v tomhle směru trochu zastaralé názory.“

„Tady ale přece nejsme v Cimmerii,“ dotírala na něj Sandokazi. „Neříkej mi, že chlap jako ty si myslí, že by měl nabídnout manželství každé ženské, se kterou se pomuchlal?“

„Rozhodně ne kdejaké děvce,“ zavrčel Conan. Jeho touhu po Sandokazi začala rychle přemáhat zlost. „Když ale o nějakou ženskou budu stát, udělám z ní svoji ženu a zabiju každého, kdo by mi ji chtěl vzít. Jestli umím jen trochu odhadnout lidi, tak Mordermi to cítí stejně. Kdybych si s tebou něco začal, byl by z toho dřív nebo později boj a já nestojím o to zabít kamaráda kvůli ženské.“

„Ach tak!“ Sandokazi se od něj odtáhla a bylo vidět, že i v ní se teď probudila zlost a uražená pýcha. „Santiddio měl pravdu, ty jsi altruista. Dobrá, můj nafoukaný Cimmeřane! Já jsem ti přece vůbec nenabízela, že se s tebou odstěhuju do nějaké špinavé chatrče ve smrduté horské vesnici – nabízela jsem ti jen potěšení na jednu noc! Byla jsem zvědavá, jestli je pod všemi těmi krásnými svaly také takový kus chlapa. A místo toho jsem našla obrovského hlupáka s botami plnými slámy!“

Sandokazi se mu vytrhla z náručí a vykročila ke dveřím. Conan v duchu s jejím prohlášením souhlasil. Nebyl zvyklý příliš přemýšlet o tom, co dělá, a jen pocit, že by spáchal zradu na příteli, mu zabránil, aby ji nezvedl a neodnesl její překrásné a ochotné tělo na své lůžko. Místo toho se díval, jak kráčí ke dveřím.

V naprosté temnotě místnosti se obdélník otevíraných dveří jevil jako světlejší šedé místo. Sandokaziny bosé nohy byly nehlučné, takže muže, který se právě chystal pokradmu vstoupit dovnitř, nemělo co varovat. I když byl otevřením dveří překvapen, velmi rychle se vzpamatoval a nůž v jeho ruce se zableskl v krátkém oblouku.

Sandokazi, která byla stejně překvapená jako on, pronikavě vykřikla. Útočník očividně zaváhal – nečekal tady ženu a ten zlomek vteřiny stačil Sandokazi k tomu, aby se vyhnula nejisté čepeli. S hbitostí tanečnice proskočila útočníkovi plavmo pod rukou se zbraní a utrpěla jen lehké škrábnutí, když ji nůž pořezal na rameni. Znovu vykřikla.

Útočník zaskočený okolnostmi se obrátil do místnosti. Nebyl si jistý, zda má umlčet křičící ženu, nebo zabít muže, kterého tady chtěl zastihnout v tvrdém spánku. V tom okamžiku se ze tmy vynořil Conan a vrhl se na něj. Chytil útočníka za ruku s nožem, vrazil mu svou vlastní dýku do břicha a jediným trhnutím vzhůru mu ho otevřel až k hrudní kosti. Hlasitý výkřik bolesti se rychle změnil v polohlasný sten, muž se zapotácel a svezl se na podlahu.

Sandokazi přestala křičet a upřela na Conana planoucí pohled.

Celým domem se začaly rozléhat poplašené výkřiky. Na chodbě se objevilo několik mužů, v záři pochodní zablýskaly tasené čepele. V čele hloučku byl Mordermi. Rozhlédl se kolem a na tváři se mu objevil tázavý výraz.

Sandokazi nezaváhala. „Právě jsem šla do svého pokoje, když jsem zahlédla, jak se někdo plíží chodbou. Choval se podezřele. Sledovala jsem ho, a když se zastavil u dveří Conanova pokoje, řekla jsem si, že to bude najatý zabiják. Vykřikla jsem, abych Conana varovala. Ten muž zaútočil na mne, ale to už vyběhl Conan, chytil se s ním do křížku a zabil ho.“

Stáhla si z ramene zakrvácený rukáv a prohlížela si ránu. Stále ještě krvácela, ale rána sama byla sotva víc než pouhé škrábnutí. Conan nebyl tak hloupý, aby její historku zpochybňoval.

„Měla jsi zavolat někoho z nás.“ Mordermi přijal její vyprávění bez sebemenších pochybností. „Mohl tě zabít.“

„Zavolat koho? Vždyť jste byli po tom všem vašem pití polomrtví!“

„Obraťte ho, ať vidím, jestli ho náhodou neznáme,“ přikázal Mordermi. „Jak chcete mluvit o nějakém bezpečí, když se po chodbách našeho domu procházejí Korstovi nájemní zabijáci?“

Dva muži převrátili tělo naznak a zvedli pochodeň nad zkrvavenou tvář. Několik z nich současně zaklelo.

„Mitro! Vždyť to je Velio!“ Mordermi nevěřícně zavrtěl hlavou. „Považoval jsem ho za jednoho ze svých nejvěrnějších zástupců. Takže Rimanendovo zlato už zkorumpovalo i ty, o kterých jsem si myslel, že jsou to moji přátelé! Conane, nabídl jsem ti přístřeší a bezpečí a tebe to málem stálo život!“

Conan mlčel. V duchu přemýšlel o tom, jestli byl Velio opravdu špion a vrah – anebo věrný pobočník, který viděl Sandokazi vstupovat do Conanova pokoje a měl v úmyslu pomstít hanu spáchanou na svém náčelníkovi.

6. V královské masce

Chladný větřík plný slaného pachu moře se nad velkými růžovými zahradami, které obklopovaly královský pavilon za vysokými zdmi, rychle prohříval. Pavilon byl součástí Paláce radostí, který se rozkládal na mořském břehu. Kus stranou od nepříliš půvabně vonícího kordavského přístavu vybíhal za městskými hradbami do moře nevelký poloostrov a právě na něm stál královský pavilon. Zahrady osvětlovaly stovky ozdobných luceren a mnohohlasý rozhovor a záplavy smíchu pohlcovaly tiché šumění mořských vln, narážejících na pobřeží. Conan se mezi hosty krále Rimanenda pohyboval spíš kradmo než slavnostně a v duchu si říkal, že dnešní podnik hraničí spíš se šílenstvím než s odvahou, i když ani ta Mordermimu nechyběla. Psanci se podařilo sehnat někde člověka, který padělal větší množství královských pozvánek.

Cimmeřan působil mezi ostatními hosty – převážně šlechtici a zbohatlíky – úžasným dojmem. Byl oblečen do šupinové zbroje a rozměrného kožešinového pláště vanirského bojovníka a na hlavě měl těžkou přilbu s obrovskými rohy. Vaniřanům se ani v nejmenším nepodobal a nikdy je neměl rád. Jenže hena dodala jeho černé hřívě ryšavou barvu a hedvábná maska mu zakrývala celou horní část obličeje. Jeho převlek, to byl Sandokazin nápad, stejně jako válečná sekera, kterou nesl. Byla to dvouruční sekera s čepelí na jedné straně a těžkým čelem na straně druhé. S jejím posledním argumentem Conan musel souhlasit, protože zbraně, s výjimkou lehkých dvorských kordů a malých dýk, by byly na plese podezřelé, ale tahle byla nenápadná právě díky tomu, že byla součástí jeho masky.

„Kdo by čekal,“ smála se Sandokazi, „že se barbar převleče za barbara?“ a z jejích slov byl cítit všeobecný názor jižních národů házet všechny severní barbary do jednoho pytle. Conan mluvil natolik slušnou zamorštinou, že se mohl vydávat za úředníka, který sem přijel z té vzdálené země na návštěvu. Tím se před snobskými, omezenými a maloměšťáckými zingarskými šlechtici zdůvodní jeho poněkud nezvyklý přízvuk. Ostatně většina z přítomných by měla pravděpodobně vážné problémy, kdyby měla rozeznat Pikta od Kushity nebo Stygijce od Turánce, pokud by je vůbec napadlo zabývat se něčím takovým.

Sandokazi měla masku sokola, jež jí zakrývala celou tvář, a zvláštní péřový plášť s kapucí, který jí v chůzi povlával kolem nahých rukou a nohou. Pod péřovým pláštěm byla nahá.

Santiddio, který ji vedl na stříbrném řetízku, měl na sobě kostým sokolníka a na obličeji masku domina. Přesně jak Sandokazi předpovídala, žádný z hostů si ho nevšímal.

Nejpodivnější ze všech byl ovšem Mordermi, který si oblekl zidealizovanou masku samotného Rimanenda – hermelínový plášť, pozlacenou zbroj, lesklou korunu, napudrované vlasy a mírně vycpané břicho, aby dostatečně změnil svůj vzhled, ale při tom nezparodoval zingarského monarchu natolik, že by to mohlo být nebezpečné. I tohle byl Sandokazin nápad. „Kdo by se odvážil hledět na masku našeho krále s pochybnostmi?“

Podle Conana byla Sandokazi výjimečně chytrá a velmi si oddechl, když ho během měsíce, který uběhl od příhody s Veliem, v noci ani jednou nenavštívila.

Dny rychle ubíhaly a Conan na tom nebyl špatně. Kořist Mordermiho a jeho tlupy bývala opravdu bohatá a Mordermi byl velkorysý vůdce. Conan sám nebyl nikdy příliš úzkostlivý, co se týkalo přivlastnění si cizího majetku, a v odvaze, obratnosti a rychlosti si nezadal s tím nejlepším zingarským zlodějem. Vzájemný obdiv mezi Cimmeřanem a Mordermim rychle přerostl v pevné přátelství, ještě upevňované napůl skrývanou rivalitou, kterou naštěstí díky svému mládí ani jeden z nich nepovažoval za ohrožení vlastní osoby.

Bylo to přátelství, které zahrnovalo i Santiddia a Sandokazi, i když tam nikdy nedošlo k podobnému duševnímu porozumění, které vytvářelo to pevné pouto mezi Conanem a Mordermim. Mordermi byl vlastně barbar městských džunglí, zakalený v divočině svým způsobem stejně nebezpečné a nelítostné, jako mrazivé hory Conanovy rodné Cimmerie. U Santiddia a Sandokazi Conan vždycky cítil určitou přehradu, kterou měl na svědomí jejich urozený původ a odlišná výchova. Přes všechny řeči o bratrství a rovnosti všech lidí oddělovala Santiddiova intelektuální úroveň jeho sny od reality a Sandokazi se ke všemu, co se dělo, stavěla jako pobavený účastník hry, která je natolik dětská, že ji nemůže brát vážně.

Conan ovšem cítil, že on sám je pro ostatní tak trochu záhadou, že jejich přátelství možná částečně přiživuje skutečnost, že jsou všichni čtyři neúspěšní: Mordermi, jehož ambice byly jistě mnohem větší, než žít celý život jako pouhý princ zlodějů. Sandokazi, která se bavila tím, že se pokoušela rozbít společenský řád a zničit třídu, na niž měla rodem nárok. Santiddio, který snil o tom, jak vytvoří nový společenský řád založený na logice a právu, ne na svéhlavosti a moci. A nakonec Conan, dobrodruh, který odešel z Cimmerie, aby se podíval do civilizovaných království a získal tak málo, že nebyl s to tím omluvit svou toulavou krev.

Cimmeřan hledal dobrodružství, a to byla jedna z mála věcí, ve kterých nebyl nikdy zklamán.

Na maškarní veselici, uspořádanou na počest narozenin krále Rimanenda, se dostavilo několik set hostů. Zahradou a přilehlými pozemky se procházeli lidé ve fantastických maskách a v pavilonu se otáčeli ve víru tance příslušníci královského dvora a jejich naparáděné dámy. Mezi hosty se proplétala velmi spoře oděná služebná děvčata se zlatými podnosy plnými sladkostí, vybraných lahůdek, pohárů se vzácnými víny a chlazenými nápoji. Zamilované párky se utíkaly do soukromí laviček v podloubích nebo besídek ve stínu okrasných keřů, kde se šustot hedvábí a tlumené vzdechy ztratily ve zvucích hudby a hlučném veselí rozdováděných hostů.

Conan jedl málo, ale zato do sebe nalil každý pohár, který se mu dostal na dosah, a polykal prastaré a drahocenné ročníky vín, jako by to bylo levné pivo. Na ty hosty, kteří se s ním náhodou pustili do hovoru, většinou zabručel několik neobratně dvorných odpovědí v zamorštině. V těch nejhorších případech usoudili královští hosté, že je nejen opilý, ale ještě ke všemu neotesaný. Conan opilý nebyl.

Tohle noční dobrodružství nebylo ani zdaleka podle jeho chuti, i když Mordermi je považoval za skvělý žert. Conan dával přednost mnohem nenápadnějším podnikům nebo přímé otevřené akci. Vloupat se do pokladnice nějakého boháče nebo přepadnout královskou karavanu, to byl jeho styl. Plán, který měl Mordermi na tuto noc, ovšem spojoval risk obou takových podniků a Conanovi se nijak zvlášť nezamlouval. Takové složité akce neměl v lásce.

Kromě naší čtveřice rozmístil Mordermi mezi královské hosty alespoň tucet svých mužů a podobný počet členů Bílé růže. Většina z nich se přestrojila za služebnictvo nebo lokaje, i když část Santiddiových společníků byla schopná vystupovat jako královští hosté. Klíčovou záležitostí byly zbraně. Na oslavu královských narozenin lidé většinou nechodí těžce ozbrojeni. Samozřejmě, že na podobné oslavě by se ani jeden gentleman neobjevil bez svého rapíru a u jeho lokaje se bude čekat nějaký ten nůž, dýka nebo obušek na obranu proti lupičům. Conan chtěl vést útok, který má přijít zvenku, ale Mordermi prohlásil, že od něj čeká, že Cimmeřan bude jakási ochromující jednotka uvnitř zdí obehnané zahrady.

Palác radostí – ohrazený vysokými zdmi a rozeklanými útesy – navíc střežila Rimanendova osobní garda. Mordermiho plán byl až neuvěřitelně odvážný. Risk hraničil s ochotou spáchat sebevraždu. Cena ovšem byla skvělá – šperky a peněženky nejbohatší zingarské aristokracie.

Rudovlasá dívka, oblečená do téměř zanedbatelné podprsenky a nevelké bederní roušky z propojených stříbrných mincí, za sebou táhla těžký dvouruční meč v nesmyslné parodii na barbarskou válečnici. Se zájmem si prohlédla obrovskou Cimmeřanovu postavu a usmála se na něj. „Proč ta zachmuřená tvář, kolego barbare?“ zaštěbetala. „Vím o tichém místečku, kde bychom se mohli pustit do malého zábavného souboje. Koneckonců ještě nenadešel čas abychom si sundali… masky.“

„Ještě není půlnoc?“ zeptal se Conan se silným přízvukem. „Ale stejně, teď už musí každou chvíli začít tančit ta překrásná dívka, převlečená za sokola, vždyť to slibovala, ne?“

Bylo vidět, že dívka udělala pod maskou obličej. „Jestli jsi dost hloupý, aby ti stačilo na někoho se jenom podívat, tak to se nenech zdržovat!“

„Rajdo!“ zabručel Conan, když se zneuznaná nápadnice za hlasitého cinkání a zvonění vydala na další cestu. Cimmeřanova nálada nebyla ani po tom množství vína, které zkonzumoval, příjemnější. Kdyby bylo po jeho, byl by klidně nabídku té urozené rozhoďnožky přijal a změnil rychle její uštěpačnou náladu v něco úplně jiného, a pak by se spokojeně vrátil ke své nepočestné činnosti. Jenže tuhle hru režíroval Mordermi a Conan musel odehrát svou úlohu nejen dobře, ale především včas, jinak by se mohl celý ten pečlivě naplánovaný nájezd změnit pro všechny zúčastněné ve smrtelnou past.

Conan s kyselým obličejem dovolil jedné z obsluhujících dívek, aby mu dolila pohár, a pomalým krokem se vydal k pavilonu, kde měla tančit Sandokazi. Pomyšlení na nadcházející boj poněkud vylepšilo Cimmeřanovu špatnou náladu a zatímco obyčejný muž by na jeho místě znervózněl, Conan se naopak uklidnil.

Že se jedna z urozených královských návštěvnic rozhodla zatančit před celou společností jako placená tanečnice z nějaké podřadné hospody, nebylo nic neobvyklého. Byla to přece oslava královských narozenin, maškarní ples, kdy mohla zingarská šlechta odložit svou vznešenost a rezervovanost a povolit uzdu choutkám a touhám, které se ukrývaly za jejím vznešeným chováním. Počestné matrony se mohly klidně objevit převlečené za mladičká děvčata, důstojní pánové se v oblečení obvyklém v polosvětě natřásali na tanečním parketu a panenské dcery těch nejvznešenějších rodin blýskaly bílou kůží pod vyzývavými kostýmy, které spíš odhalovaly než ukrývaly jejich postavy před očima rozpálených mladíků.

Král Rimanendo, jenž samozřejmě veselici sledoval z vyvýšeného místa, rozdával zářivé úsměvy a zdravil blahosklonnými gesty hosty, kteří procházeli po dlažbě z černého mramoru kolem královské lóže. Jeho Veličenstvo už vypilo víc, než se pro tuto příležitost patří, a úsměv na jeho tváři byl ještě prázdnější než obvykle. Zdálo se, že jeho více než zavalitá postava je v královském křesle jakoby nalitá a hrozí nebezpečí, že vyteče na podlahu. Mladý hoch, jehož nahá kůže se leskla vonnými oleji, zvedal na příkaz svému pánovi k ústům pohár vína lehce promíchaného s opiem, zatímco druhý hoch, který mohl být dvojčetem prvního, potom vždy osušil králi kapičky vína a potu z několika brad.

S králem sedělo v jeho lóži i několik pochlebníků a dvořanů, které si král osobně vybral, zatímco ostatní místo kolem lóže zabírali většinou příslušníci královské gardy. Král Rimanendo nebyl ještě tak hloupý, aby si neuvědomoval, že mnoho z těch, kteří se teď baví na oslavě jeho narozenin, by se ještě lépe bavilo na jeho pohřební hostině.

Sandokazin zjev vyvolal poznámky dokonce i mezi nevázanými hosty dnešní veselice. Polonahá těla tady byla celkem běžná – a laciná; jejich půvab vyplýval z toho, že v každodenním životě nosily účastnice veselice šaty, které je zahalovaly od hlavy k patě, a často bylo zapotřebí k jejich oblečení dvou služebných. Zatímco urozená děvčata vydávala celkem štědře na obdiv svá nepříliš zahalená těla, Sandokazi povzbudila chuť a zvědavost většiny přítomných mužů tím, že jen tu a tam bleskla bílou kůží pod péřovým pláštěm své sokolí masky. Když pak slíbila, že hodinu před odmaskováním, to znamená před půlnocí, veřejně zatančí, rostlo napětí hostů minutu od minuty. A ten okamžik se teď přiblížil.

Hustý dav vytvořil uličku, která vedla do pavilonu, a uprostřed mramorové podlahy uvolnil kruhové místo. Sandokazi promluvila krátce s hudebníky – předběžně se s nimi dohodla už dříve zvečera – a skupina začala hrát na své strunné nástroje, flétnu a bubínek rychlou, pronikavou melodii. Conan se v hudbě vyznal jen málo, a proto nepoznal skladbu, kterou hráli, ale část stále přibývajících diváků se nakrátko nadšeně roztleskala.

Sandokazi na okamžik znehybněla uprostřed kruhu, který jí uvolnili – fantastická, pestrobarevná postava i mezi těmi, kdo se na ni přišli podívat. Péřový plášť s kapucí ji halil doslova od hlavy k patě. Pod maskou sokola, která jí zakrývala obličej, se na přihlížející upíraly bez jediného mrknutí temné oči. Pak Santiddio odepjal stříbrný řetízek z krku své sestry a ustoupil stranou.

Sandokazi zbavená svého pouta najednou vyskočila vysoko do vzduchu a současně pozvedla ruce v gestu, jež rozevřelo plášť do podoby rozepjatých křídel ptáka, který se chystá odletět. Na zlomek vteřiny zůstala zdánlivě jakoby zavěšená v prostoru, pružné tělo zcela nahé, a přihlížejícím se mohlo zdát, že ji ve vzduchu udržují rozepjatá křídla. Ve stovkách hrdel se zatajil dech, ale to už dívka pružně dopadla zpět na zem a její nahotu zakryla záplava peří.

Pak se dala do tance. Vznášela se po černé mramorové podlaze, půvabně se otáčela, hned skloněná hluboko k zemi, hned zase ve skoku vysoko nad zemí. Její pohyb byl tak rychlý, že plášť z bělohnědého peří kolem ní vířil v neustálém pohybu jako skutečná křídla – tu odhalil opálené stehno nebo bělostné ňadro, aby vzápětí zahalil celé to nádherné tělo do péřové záplavy. Hudebníci zrychlili tempo a zdálo se, že Sandokazi se opravdu vznáší nad ebenovou dlažbou – poletuje, snáší se, zvedá a padá k zemi. Publikum ve vzpomínce na začátek jejího tance, na úplnou nahotu odhalenou při prvním skoku, od ní nedokázalo odtrhnout oči a čekalo na další příležitost, při níž se pokochá nahou krásou toho dokonalého těla.

Tempo tance se stále stupňovalo. Takovou rychlost mohla vydržet jen skutečná tanečnice, která dokonale ovládala všechny finesy své profese. Mnoho z přihlížejících mužů začalo přemýšlet, čí obličej se asi ukrývá pod sokolí maskou, která sice zastírá tvář, ale beze studu odhaluje tak dokonale krásné tělo.

Nakonec se divoká melodie vzepjala v crescendu, Sandokazi znovu vyskočila vysoko k nebi, rozepjala ruce a ve vzduchu se otočila kolem dokola. Péřový plášť se jí zvedl s ramen a znovu odhalil nahou postavu v celé její dokonalosti. Pak dopadla na leštěnou podlahu stejně lehce jako sokol, který se snáší po dlouhém letu na předloktí sokolníka. Přitáhla si plášť k tělu a nepříliš hluboko se uklonila přihlížejícím.

„Mé dámy, mí pánové!“ zvolal Santiddio, který se během ohlušujících ovací znovu připojil ke své sestře. „Viděli jste Sokolí tanec. Uvědomte si však, že sokol je pták dravý, a proto teď musíte za svou zábavu zaplatit.“

Zpočátku si mysleli, že je vybízí, aby zaplavili taneční plochu mincemi a drobnými šperky, jak bývá v takových případech zvykem. Z toho je ovšem rychle vyvedly rozhořčené a poplašené výkřiky.

„Prosím, klid, dámy a pánové!“ varoval je Santiddio a tasil rapír. „Chceme jen vaše zlato a šperky, nikoliv vaše životy!“

Vypukl náhlý zmatek, ale shromáždění hosté, jak se zdálo, stále ještě nebyli ochotni uvěřit, že to, co se děje, není nějaký pikantní žertík připravený pro jejich zábavu. Zatímco byli upoutáni Sandokaziným tancem, Mordermiho lidé zaujali tiše a nenápadně svá místa u všech východů. V každých dveřích teď stálo několik zachmuřených Mordermiho mužů s tasenými zbraněmi v rukou. Zatím ve vnitřních zahradách prchaly vyplašené párky před výhrůžnými postavami, které vystoupily ze tmy do světla barevných lampionů.

„Všichni zůstaňte na místech!“ zvolal Mordermi, vyskočil na stůl a pozvedl meč. „Pavilon obklíčila stovka mých mužů! Pokud nebudete klást odpor, nikomu se nic nestane!“

Několik mužských návštěvníků s přihlouplou odvahou zrozenou z opilosti nebo nedůvěry sáhlo po zbraních, ale na ty se okamžitě vrhli Mordermiho lidé a nemilosrdnými ranami obušků nebo plochých mečů je ztloukli do bezvědomí. Při této akci se několik žen rozkřičelo hrůzou a tekoucí krev a sténání raněných rychle zahnalo každou další myšlenku na odpor. Královští hosté se přišli na slavnost předvádět, Mordermiho muži obohatit. Psanci byli ozbrojení a organizovaní a rychlost jejich útoku nedopřála hostům vytvořit skupinu, která by se jim mohla postavit na odpor. Zbojníci odebrali zbraně všem návštěvníkům, kteří je měli, po dobrém, když je odevzdali dobrovolně, a po zlém, když to nešlo jinak. Zabavenými meči se ozbrojili ti Mordermiho muži, kteří měli jen dýky či obušky nebo prošli do sálu úplně beze zbraně. Hosty zachvátila panika, takže někteří z nich začali zmateně pobíhat po tanečním parketu v marné snaze najít cestu k útěku.

Při prvních záblescích tasené oceli a po krutém zásahu proti neposlušným hostům vyrazila královská garda k tanečnímu parketu. Přesně to však Mordermi předpokládal. Conan si spokojeně říhl, pevněji sevřel násadu své válečné sekery a postavil se k úpatí schodiště vedoucího ke královské lóži a galerii, na které stáli vojáci. Několik jeho druhů přiběhlo za ním a neslo židle, stoly a další kusy nábytku v úmyslu vytvořit barikádu.

„Běžte z cesty a udělejte mi místo, abych se mohl pořádně rozmáchnout!“ zařval Conan. „Dokážu ty schody udržet proti tisícovce těch jeho navoněných vojáčků! Tak pojďte, vy naleštění panáci! Kdo z vás zemře první?“

Conan možná ve svém vychloubání ani příliš nepřeháněl. Po schodech mohlo sestupovat jen několik mužů vedle sebe. Královská garda byla impozantní, v uniformách z hedvábí a sametu, s postříbřenými kyrysy, ale halapartny gardistů byly na úzkém schodišti velice neohrabané. Naštěstí pro Mordermiho muže mezi sebou neměli lučištníky, kteří by bývali mohli z vyvýšené galerie zbojníky postřílet jako vrabce.

„Vraťte se nazpět, hlupáci!“ zaječel král Rimanendo, jakmile svým zamženým vědomím pochopil hrozící nebezpečí. „Obklopte mě! Chtějí zavraždit vašeho krále! Každého, kdo mě opustí, dám zaživa uvařit ve vařícím oleji!“

Zingarský král si přitiskl na dmoucí hruď oba své nezletilé milence. Vyděšený k smrti prosil blábolivým hlasem vojáky, aby ho obklopili, bojovali do poslední kapky krve a chránili svého krále před bandou vrahů. „Ať se ti tam dole na parketu postarají sami o sebe!“ ječel. „U Mitry, jak křičí! Proč už tady nejsou mí vojáci od městské brány, aby svého krále zachránili před těmi odpornými vrahy?“

Kolem vysoké zdi a těžké brány, která oddělovala Palác radostí od hlavní pevniny, byla umístěna poměrně početná posádka, zatímco další vojáci hlídali strmé útesy na špici poloostrova. Jejich úkolem však bylo především zajistit naprosté soukromí králi a jeho hostům a odradit možné zloděje, ale ne vzdorovat větší vycvičené skupině. Zingara nebyla ve válečném stavu se žádným ze svých sousedů, i když díky vnitřním třenicím a nevraživostem se přece jen tu a tam objevil nějaký ten najatý vrah nebo atentátník.

Když Sandokazin tanec dospěl k vrcholu, dal Mordermi pokyn jednomu z mužů, který čekal ve stínu před pavilonem. Ten předal signál skupině, ukryté za hradbou před hlavní branou. Kolem temné stěny stromů lemujících cestu ke královským zahradám současně vzplálo množství pochodní. Nocí se rozlehly vzteklé výkřiky vojáků, kteří uviděli, že se k bráně v hradbě směrem od města blíží početný dav. Bylo to dobře přes stovku příslušníků Bílé růže – podobných Santiddiově vytoužené lidové armádě, jak to jen bylo možné – kteří vyběhli v neuspořádaném procesí ze tmy a obklopili bránu. Nesli kreslené i psané transparenty a vykřikovali veršovaná hesla.

„Rozejděte se!“ přikazoval jim kapitán stráží. „Okamžitě se rozejděte! Neslyšíte?“ Poslal jednoho z vojáků, aby co nejrychleji přivedl všechny muže z ostatních stanovišť, kteří měli posílit posádku u brány.

„Nerozejdeme se, dokud nás nepřijme král Rimanendo!“ zakřičel na kapitána na oplátku mohutný vůdce davu. Byl to Carico, největší Santiddiův rival v boji o vůdcovství v Bílé růži, který se – při představě, jakou popularitu tím získá – neohroženě postavil do čela davu. „Náš král a neschopná šlechta tráví noci hýřením a pitím, zatímco kordavské vdovy a děti se živí odpadky a spí v kanálech!“

„Rozejděte se, nebo na vás pošlu své vojáky, aby vám zchladili hlavy, a bude mi jedno, kolik hlav při tom praskne!“

„Nerozejdeme se, dokud nás nevyslechne Rimanendo!“ zařval Carico do pokřiku svých kamarádů. „Lid hladoví, zatímco tyran a jeho pohůnkové tloustnou z krve naší země!“

„Povolejte lučištníky,“ přikázal ustaraný kapitán jednomu z poddůstojníků, když na bránu a střílny dopadla sprška kamení a odpadků. „Kdyby ten hluk vyrušil Jeho Veličenstvo a královské hosty, stálo by mě to hlavu!“

Tak se stalo, že ve chvíli, kdy shromáždění hosté tleskali závěru Sandokazina tance, většina vojáků, kteří měli hlídkovat podél zdí a zahrad, pádila k ohrožené hlavní bráně. Hluk od brány se díky poměrně velké vzdálenosti k těm v pavilonu nedonesl. Právě tak vojáci, kteří se zabývali davem před branou, nezaslechli záplavu výkřiků z pavilonu, jíž vyvrcholila celá maškarní veselice.

Nebude to dlouho trvat a vojáci podle výkřiků vyděšených obětí v pavilonu a těch několika lidí, kteří zmateně pobíhali v zahradách, pochopí, že se děje něco nepatřičného. A než se to stane, musí být už Mordermi a jeho muži na útěku. Držet v šachu sál plný napůl opilých, neozbrojených mužů a žen je něco jiného, než se postavit větší skupině dobře vyzbrojených vojáků.

Zatímco se Rimanendo ustrašeně krčil za těly vojáků, obrali Mordermiho lapkové přítomné šlechtice o všechny cennosti, a přestože nebylo času nazbyt, pracovali jako skuteční profesionálové – pečlivě, systematicky, důkladně a k tomu ještě rychle. Karneval byl největší událostí celé roční společenské sezóny a jak dámy, tak pánové přišli ověšeni těmi nejkrásnějšími skvosty, jaké měli. Teď se všechny ty drahocenné prsteny, náhrdelníky, čelenky, stejně jako drahokamy vykládané dýky, spony do nákrčníků a váčky k prasknutí nabité zlatými a stříbrnými mincemi stěhovaly do režných pytlů. Další skupina zbojníků rychle sebrala stříbrné stolní nádobí, poháry a příbory a k tomu přidala zlaté mísy a svícny.

Sandokazi, která se pod svou maskou vzrušeně smála, obcházela kolem s otevřeným pytlem a rychle jej plnila pravým bohatstvím ve zlatě a špercích, zatímco její bratr jí asistoval s taseným rapírem. Po prvotním výbuchu násilí už se útočníkům nikdo nevzpíral. Některé ženy se při odevzdávání svých drahocenných šperků rozplakaly, zatímco muži se mračili, kleli a polohlasem trousili nadávky a výhrůžky. Jenže půl tuctu nehybných postav na tanečním parketu bylo dostatečným varováním, že lupičům je zcela lhostejné, jestli prolijí krev obyčejnou nebo modrou.

Conan potřásl obrovskými rameny a upřel pohled k hloučku gardistů nahoře na schodišti. Kdyby se rozhodli, že sestoupí dolů, došlo by k těžkému boji. Cimmeřan si pomyslel, jak je možné, že Zingařané mohou ctít krále, který se v nebezpečí ukryje za záda svých vojáků a zakáže jim přispěchat na pomoc šlechticům, okrádaným před jeho očima.

„Pospěšte si, mí věrní poddaní!“ naléhal Mordermi jízlivě a tleskl několikrát rukama. V převleku za krále Rimanenda vypadal v dané situaci velmi komicky, i když je pravda, že královští poddaní se při tomhle žertu nijak zvlášť nebavili.

Plenění královského pavilonu probíhalo rychle. Nájezdníci během několika minut naplnili pytle, ale právě jen tolik, aby je mohli bez potíží a pohodlně odnést. Mordermi usoudil, že je čas popřát hostitelům dobré noci a rozloučit se – dřív než se objeví vojenské posily a pokazí úspěšný večer.

„Každý, kdo se chce dožít zítřejšího rána, zůstane uvnitř!“ varoval hlasitě všechny přítomné Mordermi. „Venku jsem rozestavěl lučištníky. Každý blázen, který by se nás pokusil pronásledovat, dostane šíp do srdce!“

Conan opatrně následoval své druhy opouštějící pavilon a přemýšlel, jak dlouho ta lež udrží vystrašené, ale i rozhořčené hosty uvnitř pavilonu. Nakonec došel k názoru, že jestli je zingarská šlechta ze stejného materiálu jako její král, pak pravděpodobně všichni zůstanou uvnitř tak dlouho, dokud nezemřou hladem.

Vzápětí po tom, co útočníci opustili pavilon, oznámil jim sílící hluk, řinčení zbraní a zvuky hlasů, že vojáci jsou na cestě a že Mordermiho muži unikli skutečně na poslední chvíli.

Když dav u hlavní brány zjistil, že kapitán stráží si povolal lučištníky, rychle se rozptýlil po okolí. Z úkrytů za kmeny stromů dál vrhali kameny a urážky na vojáky – zvláště Caricův hlas vynikal svou silou. Uprostřed cesty nedaleko brány vzplála hranice a na ní hořela figura upravená tak, aby vypadala jako král Rimanendo.

Kapitán, bez sebe zuřivostí, vydal lučištníkům příkaz, aby do té lůzy vystřelili. Pokus vojáků odměnilo několik bolestivých výkřiků, ale lučištníků bylo málo a jejich cíle se ukrývaly v noční temnotě a hustém křoví. Tato ukázka síly nenávist a zuřivost davu ještě rozdmýchala, zvláště když vzbouřenci poznali, že před střelci jsou více méně v bezpečí. Zmatek před zdí královského Paláce radosti nabyl na síle.

Kapitán, který nepovažoval za nutné čekat na další posily z města, sestavil přepadovou skupinu, jež měla podniknout výpad a dav rozprášit. Silný oddíl jeho mužů právě vypochodoval z brány, když se na strážnici donesla zpráva o přepadení pavilonu v zahradách. V naprosté agonii, zmítán pochybnostmi a nerozhodností, se nakonec velitel rozhodl odvolat přepadovou skupinu, což mu umožnilo současně zajistit ochranu brány a poslat skupinu vojáků k pavilonu. Po celou dobu si nebyl jist, která z obou nepřátelských skupin představuje hlavní údernou sílu nepřítele.

Výsledkem toho bylo, že skupina vybraných vojáků dorazila k vypleněnému pavilonu příliš pozdě, než aby ještě zastihla Mordermiho nájezdníky uvnitř pavilonu. Místo toho tam vojáci našli vyděšený a zuřící dav královských hostů, kteří přišli o většinu svých skvostů a teď se dožadovali hlavy každého, kdo na tom nesl nějaký podíl – hlavy neschopných královských vojáků nevyjímaje.

Mordermi a jeho lidé s vědomím, že mají pouze nepatrný náskok, pádili po temném pobřeží, těsně za hranicí osvětlených zahrad. I když měli určitý předstih, celé dobrodružství ještě ani zdaleka neskončilo. Na všech stranách poloostrova klesaly do moře příkré útesy a přes zeď by se teď, když byla vyburcována celá posádka, nedostala ani myš.

Všichni jen doufali, že bude dokonale fungovat i třetí část Mordermiho plánu, jinak je vojáci jednoho po druhém uštvou jako vlky chycené v ovčinci.

Směrem od mlhou potaženého moře si k pobřeží probíjela cestu malá flotila veslic, která mířila k úzkému proužku pláže na úpatí skal. S dokonalým načasováním projely příbojem a přistály na pláži v době, kdy byly hlídky, původně vyčleněné k ostraze útesů, odvolány jako posila k bráně. Nejlepší místo k přistání vyhledal předchozí průzkum a pronásledovaná skupina teď mířila přímo k určenému místu setkání. Skály poloostrova se zvedaly přes třicet metrů nad hladinu moře a tvořily je kolmé stěny popraskaného kamene. Když se horní skupina dostala na to správné místo a ukázala se posádkám člunů, vystřelil jeden z mužů na pláži vzhůru šíp s tenkým lankem. Muži nahoře je rychle vytáhli nahoru a s ním i silné lano, které bylo připevněno na jeho konci. Lano připevnili ke stromu na okraji útesu. Pak se nájezdníci začali spouštět jeden za druhým dolů, přičemž je bohužel velmi zpomalovaly pytle s kořistí.

Conan si strhl hedvábnou masku, která mu stále ještě zakrývala tvář, a pozorně prohlížel stezku, po níž sem přiběhli. Královské pozemky byly poměrně rozlehlé a na okraji skal rostly skupinky polozakrslých stromků, které tady nahradily záhony růží a kvetoucích keřů. Díky husté temnotě nemohli pronásledovatelé určit přesně směr, kterým útočníci prchali, a tak Mordermiho muži získali tolik potřebný časový náskok. Conan ale slyšel zmatené hlasy ozbrojenců, prodírajících se pralesem; vojáci prohledávali poloostrov jak ve skupinkách, tak jednotlivě a bylo jen otázkou času, kdy některý z nich zabloudí až sem.

„Dolů s tebou, Kazi!“ pobízel Mordermi dívku. „Tady se možná už brzo strhne bitka.“

„Počkám na vás,“ odpověděla Sandokazi.

„Santiddio, dohlédni na to, aby tvá sestra slezla co nejdřív po tom laně, nebo ji shodím přes okraj a uvidíme, jak sokol doletí domů. My s Conanem vás budeme krýt.“

Conan se naklonil, aby zjistil, jak pokročil sestup. „Byli bychom dávno dole, kdybychom ty pytle prostě naházeli dolů a sami se svezli po laně za nimi.“

„Cože? Chtěl bys riskovat, že se všechny ty překrásné kamínky a tretky poztrácejí v příboji?“ zavrtěl Mordermi znechuceně hlavou. „Jaký by měla celá naše akce smysl? Proč bychom kradli zlato, kdybychom ho pak nemohli užívat?“

„Tak dávej pozor, protože támhle přichází pár lidí, kteří nám právě v tom chtějí zabránit.“

Mezi stromy se na pěšině objevila první skupina vojáků. Když ozbrojenci uviděli zbojníky na útesu, zavyli jako hladoví vlci a rozběhli se do útoku. Byla sice tma, ale světlejší pozadí moře umožňovalo vojákům zahlédnout temné siluety uprchlíků na okraji útesu. Několik z nich začalo svolávat posily a křičelo, že mají uprchlíky v pasti.

Conan riskoval rychlý pohled podél lana. Většina z mužů už byla dole, posledním chybělo k úpatí skal sotva pár metrů. Pokud ovšem on a Mordermi chtějí uprchnout, musí si nejdřív poradit s útočníky.

Vojáci byli zadýchaní během, ale to jim nebránilo, aby nezačali na uprchlíky dotírat meči. Conan, který měl na sobě helmu a šupinovou zbroj, byl proti svým druhům ve výhodě, a proto se bez váhání vrhl na prvního vojáka, jenž se dostal k okraji útesu. Máchl těžkou sekerou oběma rukama a jako kus rákosu přerazil čepel soupeřova meče, která se mu postavila v marném krytu do cesty. Těžké ostří hnané obrovskými svaly proletělo kyrysem a zajelo hluboko do vojákova hrudníku. Jediným trhnutím vyrval Conan sekeru z rány, jejím držadlem okovaným kovovými pásy zachytil další útok, rozdrtil útočníkovi paži strašlivou ranou tupé strany hlavice a další ranou mu rozťal hlavu.

Vedle něj bojoval Mordermi s dalším vojákem. I když bylo na první pohled jasné, že Mordermi je mnohem lepší šermíř, byl momentálně v nevýhodě díky pancíři svého protivníka. Pak ale rychle proklouzl pod vojákovou čepelí a vbodl mu hrot rapíru do krku těsně nad horním okrajem pancíře. Vzápětí Mordermi rychle uskočil, protože kolem padajícího těla proběhl další voják rozzuřený smrtí svého druha, zakopl a přesně v tom okamžiku se třetí z gardistů sehnul nízko k zemi a strašlivou ranou prosekl zbojníkovi břicho.

Conan se obrátil od svého umírajícího protivníka jako kočka a ve chvíli, kdy se voják zvedal z pozice, ze které zasadil psanci smrtelný úder, rozťala mu Conanova sekera lebku. K Cimmeřanovu nesmírnému údivu se však Mordermi jen zasmál a prohnal čepel své zbraně stehnem dalšího útočníka. Ten padl k zemi, kde ho Mordermi další ranou dobil. Z břicha náčelníka zbojníků se neřinula krev a vnitřnosti, ale kusy hadrů a proud pilin, kterými měl vycpané falešné královské břicho.

„Spusť se rychle dolů, než se objeví další,“ vykřikl na něj Conan.

„Ne, já tady zůstanu poslední,“ odpověděl Mordermi. „Spusť se první.“

Conanova popuzená odpověď byla přerušena hned v začátku. Mordermi najednou slabě vykřikl a zapotácel se dozadu, směrem k okraji útesu. Oči se mu rozšířily nedůvěrou, když se díval na šíp, který mu trčel v levém rameni.

Conan se vrhl k zemi a nad ním proletěl další šíp. Mordermi přilehl na zem vedle něj. Nedaleko už bylo slyšet hlavní skupinu vojáků, která se poměrně rychle blížila. O kámen nějaký metr od jejich hlav se roztříštil další šíp.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Conan a pokoušel se očima proniknout kolem Mordermiho zkrvavených prstů, kterými si svíral ránu.

„No, do srdce mě netrefil, jestli tě zajímá tohle,“ zasyčel Mordermi sevřenými zuby. „Ale jak to tak vypadá, budu muset slézt dolů jen s pomocí jedné ruky. Tak lez, ano? Spustím se hned za tebou!“

„U Croma! Ty jsi ale tvrdohlavý osel!“ zaklel Conan. Upřeně pozoroval okraj lesa opodál. Mordermi tam nic neviděl, ale v okamžiku, kdy odtamtud vyletěl další šíp a zarazil se těsně vedle nich do země, Conan vyskočil a hodil těžkou sekerou. Z temných stínů se ozval výkřik člověka ve smrtelné agonii, který po krátkém zabublání umlkl.

„Myslím, že tam byl jen ten jediný střelec,“ odhadoval Conan a zvedl Mordermiho na nohy. „Tak a teď rychle, než sem dorazí ostatní. Polezeme spolu.“

V zoufalém spěchu se přehoupli přes okraj útesu – Conan první, aby na sebe vzal část Mordermiho váhy, a tak odlehčil jeho ruce. Bylo to velmi nepohodlné, ale přece jen postupovali. Odrazili se od stěny nohama a spustili se vždy o kus níž. Už za sebou měli přes polovinu sestupu, když sebou lano divoce zakroutilo a povolilo. Začali padat a Mordermi zoufale zatápal po stěně, protože dolů jim stále ještě chybělo šest sedm metrů a pláž byla poseta velkými balvany.

Ale to už Conan svého menšího druha přitiskl ke stěně. Jednou rukou se zachytil v puklině skály a ve druhé svíral Mordermiho. Kolem se mihly smyčky přeřezaného lana. Zespoda zazněly užaslé výkřiky.

„Cítil jsem, jak lano vibruje, když ho přeřezávali,“ vysvětloval Conan. „Tady je stěna dost popraskaná, a tak nebyl problém najít si dobrý úchyt.“

„Jsme v pasti!“ zaklel Mordermi. „Bez lana se dolů nedostaneme.“

Conan se pohrdavě ušklíbl. „V Cimmerii se učí malé děti nejdřív lézt po skalních stěnách, a pak teprve chodit. Tohle není nic víc než procházka. Pověs se mi kolem krku, jestli si netroufáš slézt dolů sám.“

Mordermi, díky své poraněné ruce napůl bezmocný, se pověsil Conanovi kolem krku a pokoušel se mu zdravou pravačkou ulehčit, jak to jen šlo. Útes mu připadal hladký jako skleněná tabule a jeho úpatí se ztrácelo v mlze, která dokonce zakryla i hvězdy. Skaliska byla kluzká mořskou vodou, kterou na ně zanášel vítr, vrstvami mechu a níž i chaluhami, které se tam zachytily. Sestup byl s každým krokem dolů nebezpečnější.

Přes to všechno se však Conan spouštěl dolů s obratností opice slézající se stromu a Mordermiho váhu jakoby ani necítil. Byly to okamžiky, na které Mordermi nikdy nezapomněl, i když celý jejich sestup trval sotva pár minut. Poslední dva metry Conan lehce seskočil mezi dva velké balvany.

„To jste šli nějakou zkratkou?“ usmál se nejistě Santiddio. „Viděli jsme padat lano a s hrůzou jsme čekali, co spadne za ním.“

„Přinejmenším polovina Rimanendovy armády, jestli se tady budeme ještě zdržovat,“ zavrčel Conan. „Mordermi už chytil do ramene šíp a čekám, že každou vteřinu po nás začnou seshora znovu střílet.“

„Odražte! Na co čekáte?“ zvolal Mordermi, jehož tvář už začala blednout díky ztrátě krve. „Conane, tohle ti nikdy nezapomenu.“

„Zachránil jsi mě před šibenicí,“ naklonil se k němu Conan, když příď veslice vjela do vln. „Své dluhy vždycky platím.“

7. Zlaté světlo, modré světlo

Mordermiho tvář byla nepřirozeně bledá, ale když pozvedl překrásný perlový náhrdelník blíže ke zlatému svícnu, nebyla v jeho úsměvu ani špetka slabosti.

„Sandokazi, ten je tvůj. Berte to tak, že je to součást mého podílu. Kdo z nás by zatančil tak dokonale a sehnal všechny ovečky ke stříhání?“

Mordermi měl levé rameno ovázané a stále ještě byl do pasu nahý. Šíp mu vyřízli z těla ještě před svítáním, hned po tom, co dorazili do Díry. Dostali se tam jedním z tunelů, které spojovaly Mordermiho podzemní sídlo s přístavem, a cesta byla dokonale klidná. Šíp se svezl po kosti, uvízl Mordermimu v ramenním svalu, a jakmile se jednou podařilo zastavit krvácení, nebyla rána nijak výjimečně bolestivá. Nějaká ta hodina spánku mu vrátila většinu sil a pomyšlení na kořist, která byla výsledkem jejich odvážného nájezdu, mu dodalo další.

Seděli v klidu v místnosti, kterou Mordermi užíval jako velitelství: Conan, který se sytil kusem sýra a chleba, Santiddio – neupravený a vzrušením neschopný spát, Sandokazi, samý úsměv, s perlovým náhrdelníkem kolem krku, a Mordermi, posuzující planoucíma očima kořist, která mu vynese v cechu zlodějů věčnou slávu a obdiv.

Ve středu dřevem obložené místnosti stál dlouhý stůl, určený za normálních okolností k hostinám, jenž se teď prohýbal pod váhou zlata a stříbra. Sama váha drahých kovů představovala bohatství větší, než si dokázali představit. A skutečná umělecká cena šperků – prstenů, náušnic, náhrdelníků, broží – byla samozřejmě ještě větší. Skvosty zářily, jako by někdo na stůl snesl všechny hvězdy z oblohy. Vedle té hromady zářící nádhery se dvakrát tak velký pahorek stříbrných talířů, příborů a zlatých podnosů zdál matný a nedůležitý.

„Víte, co vám řeknu?“ povzdechl si Mordermi. „Rozdělit tohle všechno na spravedlivé podíly bude mnohem těžší, než bylo to získat.“

„Ale taky mnohem příjemnější,“ zapředl Santiddio.

Conan spláchl kus tmavého chleba hltem vína ze zlatého kalicha. „Mohl bys taky zjistit, že tahle práce je skoro stejně nebezpečná jako loupež sama. Tyhle tretky jsou překrásné na pohled, ale já bych dal kdykoliv přednost truhlici plné zlatých mincí. Nemůžeme si přece otevřít stánek na trhu a prodávat šperky každému, kdo přijde.“

„To není žádný problém,“ ujistil ho spokojeně Mordermi. „Budeme s tím zacházet jako s každou jinou kořistí. Koneckonců od toho máme organizaci. Zlaté a stříbrné nádobí roztavíme a odlejeme z něj cihly, které jsou anonymní. Šperků se zbavíme s pomocí mých přátel v Aquilonii. I když budeme muset tu a tam slevit, je tady bohatství, za které bychom si mohli koupit celou Zingaru a najmout si Rimanenda, aby nám myl záda ve veřejných lázních.“

„Je to příliš mnoho peněz,“ trval na svém Conan. „To je nebezpečné.“ Pak se zhluboka napil vína a pokrčením ramen dal najevo, že už se o té věci dál odmítá bavit.

„A polovinu z toho dostane Bílá růže,“ zvolal Santiddio, který Conanovy poznámky nebral na vědomí – Cimmeřan byl podle jeho názoru příliš vážný a zbytečně pesimistický.

„Také jste si tu polovinu poctivě zasloužili,“ přikývl Mordermi. „Teď už se ti můžu přiznat, že jsem tak docela nevěřil, že se vaši lidé zhostí svého úkolu, jak je potřeba.“

„I já mám svou organizaci,“ odpověděl mu Santiddio s významným pomrkáváním.

„Tak tohle bude naše organizace,“ prohlásila Sandokazi jízlivě, když se ozvalo zabušení na dveře.

Jeden z Mordermiho mužů – velitelství vypadalo po úspěšném nájezdu jako ozbrojený tábor – otevřel dveře a vpustil Avvinitiho a Carica. Jejich příchod byl tak přesný, že museli přijet mnohem dřív a čekat na dohodnutou hodinu. Avviniti se s dokonalou elegancí uklonil, Carico vykřikoval pompézní pozdravy a všem přítomným třásl rukou. Na tvářích obou mužů se ovšem při spatření kořisti odrážel úžas.

Ti dva – Santiddiovi hlavní soupeři v kandidatuře na náčelnictví Bílé růže – zdaleka nebyli přátelé, bez ohledu na to, kolikrát Santiddio mluvil o poutu, které je váže díky společnému cíli. Avviniti, vysoký a špičatý, poněkud připomínal svým aristokratickým vzhledem a dobrými způsoby Santiddia. Byl čtvrtý syn ze šlechtického rodu, dobře vzdělaný, a podobnost se Santiddiem v něm budila spíš žárlivost než spoluúčast a přátelství. Conan ho neměl rád.

Carico byl z jiného těsta. Neotesaný, upocený, s hrubými rysy a hrudníkem jako sud. Měl obrovská ramena a mírně špinavý vzhled kováře a tím řemeslem se také živil, když právě nehovořil na setkání členů Bílé růže o některé ze svých skvělých radikálních myšlenek. Přestože Carico neměl žádné vzdělání, byl to velký myslitel – vlastnost, kterou většina jeho následovníků postrádala. Conan, jehož otec byl kovářem, považoval Carica za společníka, se kterým se dobře pije a který je lepší v přetlačování rukou než v řeči.

Santiddiovy představy ležely někde mezi Avvinitiho doktrínou benevolentní diktatury prováděné prostřednictvím intelektuální smetánky a Caricovou beztřídní utopií, která by stála na poradním společenství rolníků a dělníků. Z toho důvodu ho sice příslušníci obou křídel zavrhovali, ale získal velkou podporu od těch, kteří odmítali oba extrémy. Snad díky tomu právě Santiddio udržoval celou organizaci Bílé růže v chodu.

„Skvělé, co říkáte?“ poznamenal Santiddio, když oba nově příchozí v němém úžasu zírali na obrovský stůl.

„Je tady dost zlata, abychom mohli krmit všechny zingarské chudáky celý rok zdarma!“ vykřikl Carico.

„Dost na to, abychom konečně vybudovali dokonalou mocenskou základnu, kterou potřebujeme,“ prohlásil Avviniti s pompou, „jestliže chceme, aby s námi zingarští politici začali vážně počítat!“

„O tom, jak bude náš podíl kořisti rozdělen, si můžeme promluvit na naší nejbližší schůzi,“ přerušil je Santiddio, aby zabránil hrozící hádce. „Mordermi bude potřebovat nějaký čas, než se toho všeho nějak nenápadně zbaví.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Avviniti podezíravě.

„Všechno záleží jen na generálu Korstovi,“ odsekl mu Mordermi. „Uděláme to tak rychle, jak to jen půjde – ale jen hlupák by riskoval, že ho někdo chytí s kradeným zbožím, které se dá tak snadno identifikovat. Doufám, že po našem útěku po moři se soustředí především na přístav a lodě, které tam kotví. Jenže tohle nebyla obyčejná loupež a Korst ví, že jeho budoucnost leží v tom, jak rychle dokáže uspokojit Rimanenda, který bude šílet touhou po pomstě. Musíme být výjimečně opatrní.“

„A proč bychom si nemohli alespoň mince rozdělit teď hned?“ navrhl Carico. „Všichni jsme měli a máme mnoho výdajů, které je třeba uhradit co nejdřív. Pro jednou budu plně důvěřovat Mordermimu, že zbytek kořisti prodá tak rychle a výhodně, jak je to jen možné.“

„S tím souhlasím,“ přikývl Santiddio. „Avviniti?“

„Mohli bychom si rozdělit celou kořist okamžitě,“ nesouhlasil Avviniti. „Jsem si jistý, že bychom se snadno zbavili naší poloviny kořisti prostřednictvím Bílé růže – právě tak dobře a rychle a bez rizika, že budeme ošizeni.“

Mordermi se nevesele usmál. „Ošizeni?“ V jeho většinou neproniknutelných očích zableskly dva plamínky. Pravou ruku měl nezraněnou a ta teď spočinula na rukověti rapíru.

„Zprostředkovateli a překupníky,“ pospíšil si Carico.

„A taky budeme potřebovat nějakého odborníka, který by to všechno odhadl?“ ušklíbl se Santiddio. „Dovolíte, aby nám shemitští klenotníci vyplatili cenu za každý jednotlivý šperk, nebo trváte na tom, aby se prsteny a náramky sekaly napůl?“

„Já chci jen to, co je nejlepší pro Bílou růži,“ odpověděl chladně Avviniti. „Musíte mi odpustit, že nemám takové zkušenosti s prodejem kradeného zboží jako někteří jiní.“

Conan, který podobné rozhovory, většinou vedoucí k hádkám, zažil už několikrát, mlčel. Mordermi si všiml, že Cimmeřan jí jen levou rukou, zatímco pravici měl opřenou o stehno těsně vedle rukověti svého těžkého meče.

Avviniti nebyl tak hloupý, aby si neuvědomil, jak se věci mají. „Jestliže je to ovšem názor většiny, pak mi nezbývá, než se podřídit,“ prohlásil nakonec s nepříliš přesvědčivým výrazem. „Takže se pustíme do rozdělování mincí?“

„Dobrá,“ přikývl Mordermi. „Mince rozpočítáme na dvě části. Mám váhy, pokud si přejete – nebo můžeme vycházet z toho, že naši ctní pánové by nám nedali ořezané mince?“

Nálada se znatelně vylepšila, když se Sandokazi natáhla přes stůl, aby přitáhla k Mordermimu tobolky a váčky plné zlatých, stříbrných a měděných mincí. Tváře se dychtivě nahnuly kupředu, když se na mahagonovou stolní desku vyhrnul proud lesklých mincí.

Všichni byli tak zaujatí, že jediný Cimmeřan si všiml, jak se plamen svící náhle zbarvil do modra. Barbar si protřel oči. Měl dojem, že se žluté světlo svící ztrácí v namodralém závoji. Už už otvíral ústa, aby na to upozornil ostatní.

V tom okamžiku se otevřely dveře. Náhle, tiše, bez jediného varování. Na prahu, obklopen podivnou namodralou září, stál jakýsi cizinec. Pak vstoupil do místnosti. Dveře se samy od sebe zavřely, ale než se to stalo, stačil Conan na chodbě zahlédnout dva Mordermiho muže, kteří tam stáli netečně, jako by se nic nedělo.

Všechno se odehrálo tak náhle a neočekávaně, že se čas na okamžik zdánlivě zastavil.

První promluvil Mordermi. „Kdo jsi a jak ses sem dostal?“

„Jmenuji se Callidios,“ odpověděl nový příchozí mírně uštěpačným tónem. „A prostě jsem sem vešel.“

„Dal jsem příkaz, že nás nesmí nikdo vyrušovat,“ zavrčel Mordermi, popuzený tím vyrušením a důkazem nedostatečné pozornosti strážných.

„To mi nikdo neřekl,“ zavrtěl cizinec hlavou.

„Dobrá, a proč jsi přišel?“

„Jsem tady proto, abych z tebe udělal krále.“

Conanova pěst se sevřela na rukojeti meče, ale Mordermi se jen zasmál – stejně tak jako všichni ostatní. To sebevědomé prohlášení, pronesené v hnízdě zlodějů a psanců, nemohlo být samozřejmě nic jiného než nejapný žert. Jediný Conan se nesmál, protože cítil přítomnost magie, a cizinec měl sice slabý, ale zřetelný přízvuk Stygijce.

Z Callidia nevyzařovala hrozba. Byl mladý – očividně nebyl starší než kdokoliv z přítomných – a postavu měl pod volnou halenou a pomačkanými kalhotami hubenou a neohrabanou. Přes úzká ramena měl přehozen široký plášť z nějaké šedé látky a při chůzi se zvláštním pohybem houpal v bocích, takže se zdálo, že musí při každém druhém kroku zakopnout o dlouhý kord, který mu visel u pasu. Měl tmavou pleť a orlí profil urozeného Stygijce, ale rovné, slámově žluté vlasy a šedozelené oči dávaly tušit, že jeho rod není ani zdaleka čistý. Pod vlasy se klenulo široké čelo, i když celkový dojem neobvyklé inteligence poněkud rušily tenké rty, které sebou občas nekontrolovatelně trhly, a příliš lesklé oči hovořící o tom, že viděly nejeden lotosový sen.

„Ptám se tě znovu, co tady děláš? Nebo mám zavolat své muže, aby ti polámali pár žeber?“

„Zavolej si své muže, ale myslím, že ti neodpoví,“ usmál se sebevědomě Callidios a přesunul váhu těla na druhou nohu. „Spí příliš pevně. Možná, že byli včera večer zbytečně dlouho vzhůru.“

„Sifino! Amosi!“ vykřikl Mordermi. „Sem a vyražte tomu hlupákovi zuby!“

Když se neozvala odpověď, zavolal Mordermi ještě jednou, o něco hlasitěji, ale bezvýsledně.

„Je to jednoduché zaklínadlo,“ pokrčil Callidios rameny. „Znám přinejmenším ještě jedno další. Jen nechte meče v pochvách, pánové. Kdybych měl v úmyslu provést vám něco ošklivého, už byste to zjistili.“

„Conane, jestli ten blázen udělá jediný podezřelý pohyb, zab ho,“ zavrčel Mordermi. „Santiddio, ty se skoč podívat, co se stalo na chodbě.“

Santiddio se začal zvedat, ale pak náhle ztuhl uprostřed pohybu. Místnost už neměla dveře. Tam, kde býval původně rám dveří, se bělala jen holá stěna.

„Je to taková dětská hříčka, připouštím,“ řekl Callidios omluvným tónem. „Možná, že chodba tam zůstala, i když si nejsem tak docela jistý – promiňte, ale i já se musím trochu pojistit. Tenhle rozhovor se nesmí dostat k uším nikoho jiného kromě vás.“

Callidios neřekl nic zvláštního, neudělal žádné neobvyklé gesto, a přece se najednou dveře objevily na svém místě. Z chodby venku až sem doléhaly nadávky rozzlobených hlasů.

„No, nebylo to zvlášť originální,“ přiznal Callidios.

„Počkej, Conane,“ Mordermi předvídal, že Conan se chce v následující vteřině na cizince vrhnout. „Vyslechněme ho. Zdá se, že náš host má určité velmi zvláštní nadání.“

„Je to stygijský čaroděj a vypadal by ještě zvláštněji, kdyby byl o hlavu kratší!“ odplivl si Conan. „Zabte ho hned, nebo se všichni dožijeme chvíle, kdy toho budeme litovat.“

„Možná za chvilku,“ zavrtěl hlavou Mordermi, i když se zdálo, že ostatní v zásadě s Cimmeřanem souhlasí. „Protože Callidios přišel přímo na naši poradu, dovolme mu vysvětlit, co tady pohledává.“

„To je jednoduché,“ zasmál se spokojeně Callidios. „Přišel jsem, abych vám pomohl co nejlépe investovat vaše nově nabyté bohatství.“ Pak se s naprostým nedostatkem společenského taktu rozvalil na nejbližší židli, kterou měl po ruce.

„Ten chlap je šílený!“ zavrtěl Mordermi hlavou. „Mám ale dojem, že už jsem ho kdysi viděl. Potuloval se kolem vchodů do Díry dole v přístavu a bylo jasné, že se nadýchal žlutého lotosu. Nevím, jak jsi našel cestu až sem, ale ať už jsi Rimanendův špeh, nebo jsi tady z nějakého důvodu sám za sebe, zjistíš, že uniknout odsud s naším tajemstvím je ještě mnohem těžší, než sem vniknout.“

„Tajemství? O čem to mluvíš? Cožpak loupež takových rozměrů může být nějaké tajemství? Všichni lidé v Díře mluví o Mordermiho odvážném nájezdu z minulé noci. Dokonce i ty tupé mozky u Rimanendova dvora musí touhle dobou vědět, kdo je připravil o všechny ty skvostné tretky, které se tady teď povalují na stole, ale současně i o jejich pýchu. Škoda, Mordermi, že jsi nebyl schopen uloupit jim jedno a ponechat druhé. V minulosti tě Rimanendo nechával v klidu jednoduše proto, že jsi neudělal nic, co by upoutalo jeho pozornost. Mohl jsi být tady, v Díře, princem zlodějů, ale Jeho Veličenstvo a šlechta okradli lidi za jediný týden na daních o víc, než o kolik jsi ty a celá tvá banda okradli Rimanenda za celý rok.

Ale teď jsi je připravil o jejich hrdost. Rimanendo si může zachránit vlastní tvář jen tak, že vašimi mrtvolami nakrmí havrany na tanečním parketu. A co je horší, ty ses proti němu spojil s Bílou růží a probral ten spolek z netečnosti k akci. Korst vytáhne do Díry a Rimanendo mu dá plnou moc použít takovou sílu, jaká bude zapotřebí, aby zničil jak tebe, Mordermi, tak celou Bílou růži.

Takže,“ shrnoval Callidios, „předpokládám, že byste měli investovat svou kořist s výjimečnou opatrností, jinak se s ní v nejbližší době pochlubíte už jen havranům.“

„Ten chlap není blázen,“ zasmál se kysele Mordermi, „ale génius. Až do téhle chvíle jsme si mysleli, že se s námi Rimanendo touží rozdělit o své bohatství. Takže nám v té krátké chvilce, která ti ještě zbývá, pověz, jak bychom měli své podíly investovat.“

„Použijte je ke zničení Rimanenda – zničte ho dřív, než on zničí vás!“

Callidios se zvedl se židle a začal svým podivným krokem neklidně přecházet po místnosti.

„Uloupili jste mu pravé bohatství, ale neznáte jeho skutečnou cenu. Mluvíte o potravinách pro hladové, krásných šatech pro sebe, podporách, které by pomohly naplnit vaše politické sny, zbraních, které je potřeba opatřit pro vaše přívržence. Připomínáte mi zloděje, kteří ukradli prastarý amulet boha Seta z jednoho chrámu v mé rodné Stygii. Když je nakonec dopadli, ukázalo se, že z amuletu vylámali kameny a zlato roztavili. Od té chvíle se považovali za boháče a při tom ten amulet měl tu moc, že každého, kdo ho vlastnil, činil nezranitelným.

Víte, co všechno tady před sebou máte? Tady máte cenu, za kterou můžete dostat království. Když to bohatství využijete chytře, můžete docílit Rimanendův pád! Nebudete už ubozí uprchlíci, kteří se musí ukrývat v Díře, stanete se novými vládci Zingary a budete žít v palácích vašich bývalých pánů.“

„Máš pravdu,“ obrátil se Santiddio k Mordermimu. „Ten chlap je blázen.“

„Možná, že se s námi jenom dělí o své lotosové sny,“ pokračoval Mordermi. „Ale ty jeho sny se přece jen dobře poslouchají.“

„Já to jeho šílenství vyléčím,“ zaduněl Conanův hlas.

„Ne, počkej ještě!“ zastavil ho Mordermi po druhé. „Vyslechněme ho do konce.“

„Podívejme se na rozložení sil, které udržují krále Rimanenda na trůně,“ pokračoval Callidios se stejným klidem, jako by seděli v jeho vlastním domě. „Na vrcholu celé pyramidy je Rimanendo, zkorumpovaný a neschopný, který chce jen jedno jediné. Aby daně, které plní jeho královskou pokladnici, stačily zaplatit všechny jeho výstřelky a choutky. Pod králem stojí šlechta – svobodní pánové, kteří svévolně tyranizují lid, a nikdo jim v tom nebude bránit, dokud se nějakým způsobem nedotknou krále nebo mu nebudou upírat jeho potěšení a zábavy. Každý ze silnějších šlechtických rodů by se mohl celkem snadno Rimanenda zbavit – kdyby ovšem nebylo vzájemné řevnivosti a závisti mezi mocnými rodinami království. Krále a jeho dvůr pak podporuje armáda – jednak královská zingarská armáda, jednak soukromé armády jednotlivých mocných rodů. Armády vnucují vůli svých pánů všem, kdo tvoří základnu pyramidy, o které mluvím, to je zingarskému lidu.“

„Ten člověk,“ prohlásil Santiddio, „má až nepochopitelnou touhu sdělovat nám věci, které už dávno známe.“

„A přesto jste se s tou situací smířili,“ popíchl ho Callidios.

„Už to nebudeme trpět dlouho!“ vybuchl Carico, který už se neudržel. „Když se pohne základna pyramidy, vrcholek se musí zřítit! Bílá růže povede zingarský lid k novému společenskému řádu, ve kterém nebudou ani utlačovatelé, ani utlačovaní!“

„Věřím, že my všichni máme více méně podobné sentimentální představy,“ vskočil mu do řeči Callidios. „Ale představy neotřásají trůny, právě tak jako by se chudina s obušky těžko mohla postavit vycvičenému a dobře vyzbrojenému vojsku.“

„Vojáci nebudou bojovat se svými bratry! Bílá růže je přesvědčí, že naše věc je věc všech lidí Zingary!“

„Špatně, Carico! Vojáci budou bojovat proti komukoliv, pokud dostanou zaplaceno. Proto jsou to vojáci.“

Callidios se obrátil a ukázal na poklad.

„Za tohle budou bojovat s kýmkoliv.“

Většina přítomných zjistila, že proti své vůli naslouchají Callidiovým slovům.

„Vy v těch věcech vidíte jen materiální hodnoty,“ pokračoval Stygijec. „Jste stejně krátkozrací jako ti nešťastníci, kteří ukradli Setův amulet. Protože já vám říkám, že skutečná cena toho bohatství spočívá v jeho moci! A víc než to, je to prostředek k získání moci ještě mnohem větší. Pokud budete mít dostatek odvahy, pak můžete získat v Zingaře absolutní moc.“

„Nemám vyzkoušet, co s těmi jeho šílenými teoriemi udělá kus dobře zakalené oceli?“ navrhoval Conan. „Jeho jazyk se pohybuje ještě podivněji než jeho tělo.“

„Nechte ho pokračovat,“ vskočil mu do řeči Avviniti. „Ten muž je možná blázen, ale v žádném případě není hloupý.“

„Zingara je zralá k utrhnutí,“ pokračoval nevzrušeně Callidios. „Ale nedá se to provést jen slovy nebo malými akcemi. Rimanendův trůn by mohl uchvátit kterýkoliv z mocných rodů, jak už jsem řekl, kdyby to jeho rivalové dovolili. Jenže každý takový převrat většinou vede k občanské válce a ta zase oslabí a poškodí všechny protivníky stejným dílem. Proto se Rimanendo drží na trůně.

Jenže se silou, kterou teď máte v rukou – pokud se jí opravdu rozhodnete využít – můžete rovnováhu celé té pyramidy porušit. Mordermi představuje pro utlačované Zingařany hrdinu a Bílé růži naslouchají všichni. S tím bohatstvím si můžete koupit bohaté přátele a získat pozornost lidí na nejvyšších místech. Můžete podplatit královské soudce a soudní úředníky. Můžete nakoupit zbraně a zbroj pro svou lidovou armádu, nebo, což by bylo mnohem lepší, najmout oddíly zkušených žoldnéřů – veteránů. Jakmile si ti nahoře jednou uvědomí vaši sílu, můžete uzavřít tajné smlouvy s nejvyššími rody. Pak budete dost silní, abyste udeřili na Rimanenda a jeho nohsledy a v plamenech civilní války můžete vykovat podle svých představ nový a lepší řád pro všechny.

Natáhněte ruku a to všechno bude vaše. Stačí však jen chvíle zaváhání a ten okamžik bude nenávratně ztracen a vy sami budete zničeni silami, které jste už rozpoutali.“

„Tak, a teď nám ještě řekni, kde je v tom skvělém snu místo pro tebe,“ chtěl vědět Santiddio.

„Předpokládám, že se s vámi budu dělit o moc, to je samozřejmé,“ usmál se na něj Callidios. „Jak už si Mordermi všiml, jsem muž obzvláštního nadání. Sami jste viděli, jak jsem pronikl do vaší střežené pevnosti, aniž mi v tom dokázali zabránit ti vaši vybraní hrdlořezové, kteří stáli na stráži. Stejným způsobem bych mohl odejít – a odnést s sebou celý váš poklad, kdyby mi šlo jen o to. Ale já mám v plánu zmocnit se království, ne se prát s ostatními psy o těch pár kostí, které občas spadnou z královského stolu.“

„Ten tvůj plán je sice moc krásný,“ prohlásil Mordermi, „ale nevidím důvod, proč bychom k jeho provedení potřebovali odrodilého stygijského čaroděje. Jeden se musí zamyslet nad tím, proč člověk, který má podle svého vlastního tvrzení takovou moc a schopnosti, se vůbec spustí s lidmi z Díry.“

Callidios pokrčil nahrbenými rameny. „Jak jste jistě uhodli, nebylo by pro mne právě zdravé vrátit se nazpět do Stygie. Samozřejmě nejsem ani zasvěcencem Černého kruhu, jinak bych nebyl tady. Ale přesto mám své důvody, proč se potuluju tady dole, v Díře.“

Během řeči si nalil kalich vína, usedl na židli a jakýmsi zázrakem při tom víno nerozlil.

„Můj otec byl Setův kněz a moje matka zase aesirská otrokyně, kterou koupili, aby hrála hlavní úlohu v jednom složitém kouzelném obřadu, jehož součástí je obětování panny. Byla překrásná, otec po ní zatoužil a zakrátko už byla pro ten rituál nepoužitelná. Otec byl natolik vlivný, že za svůj čin nebyl potrestán, ale přece jen ztratil čest. Když jsem se potom narodil, považovali mě jeho nepřátelé za bezvýznamného a nevšímali si mě, zatímco otci jsem neustále připomínal jeho pád.

Matka zemřela. Dovolili mi potulovat se po chrámech jako divokému zvířeti – trpěli mě, tak jako trpí toulavé psy, kterým tu a tam někdo hodí kus zkaženého masa nebo obranou kost, dokud nikomu nepřekážejí. V zapovězených Setových chrámech jsem se naučil mnoho zajímavých věcí – nasával jsem tajemství, vědomosti a umění obyčejnými lidmi dávno zapomenuté. Dělo se to pomalu, tu něco a tam něco jiného, jak to potulná zvířata dělají s potravou, učil jsem se pomalu, aniž si to strážci tajemství uvědomovali. Po nějaké době mi začalo být jasné, že budu muset Stygii opustit, ale ještě předtím jsem ovládl magické síly natolik, abych si zajistil bezpečný útěk. To, že teď sedím před vámi, je důkaz, že se planě nevychloubám.

Z Luxuru jsem uprchl do Khemi a tam nasedl na loď do Kordavy. Tady, v Díře, už žiju několik týdnů, ale ne snad proto, že bych se ukrýval; vaše podzemí by mě před těmi, kteří by mě sledovali, kdyby mohli, neukrylo. Přišel jsem do Díry, abych tady našel určité věci, o kterých jsem se dozvěděl. Nalezl jsem sice, co jsem hledal, ale nebyl jsem si jistý, jak mám se svým objevem naložit. A samozřejmě, že každý obyvatel Díry ví o odvážných Mordermiho podnicích. Jakmile jsem se dozvěděl, co se stalo včerejšího večera, pochopil jsem, jak bychom si mohli my dva prospět k oboustranné spokojenosti.“

„Callidie,“ zasmál se Mordermi, „jedno ti tedy řeknu. Na čaroděje-samouka máš stejnou dávku drzosti jako mnohý z mých hrdlořezů. Kdyby byla tvá kouzla alespoň z poloviny tak účinná jako tvá slova, už bys dnes vládl Stygii. Na druhé straně všechno, co říkáš, má určitou logiku a já nikdy nejsem proti tomu přijmout do svého spolku dalšího šikovného lumpa. Dovedeš používat svůj meč, nebo své protivníky nejdřív uspíš, a pak teprve probodneš?“

„Co se toho týče, to nedokážu posoudit,“ odpověděl mu tiše Callidios. „Ale zato dokážu přivolat armádu šermířů, kterým se nedokáže postavit žádná armáda na světě.“

„Armádu?“ Mordermi měl najednou podivný pocit, že tady není nic k smíchu. V Callidiově hlase byla neochvějná jistota, která už nevzbuzovala vůbec žádné veselí.

„Armádu, kterou mohu přivolat díky svým magickým znalostem,“ přikývl Callidios. „Tak jako ty dokážeš přivolat armádu s pomocí peněz a bohatství, které jste uloupili. Tak co, Mordermi, staneme se spojenci?“

V těch šedozelených očích se teď objevil pobaveně zlomyslný výraz a Mordermiho najednou napadlo, kdo z nich tady byl vlastně celou tu dobu za blázna.

8. Ranní koupel

Moře líně naráželo do řady hnijících dřevěných pilířů. Odněkud z dálky zaslechl Conan zvuk zvonů. Pozoroval Sandokazi, která ponořila nahé nohy do olověně šedé vody, a přemýšlel, zda je tohle místo předsíní nebe nebo pekla.

„Budeme potřebovat člun,“ řekl Callidios. „A taky někoho, kdo by vesloval. A nějakého velmi dobrého plavce.“

Conan se opřel do vesel s nevrlým odfrknutím a popohnal člun nevelkými vlnami o kus dál. Sandokazi, sedící na zadní lavičce, si podkasala sukně ještě o kousek výš a spokojeně kopala nohama do pěny za zádí. Callidios na přídi se tvářil napjatě a důležitě a vykřikoval pokyny. Conan se nabídl k účasti na téhle výpravě, protože přemýšlel o tom, že ve vhodné chvíli uváže Stygijci na krk kotvu a v nejhlubším místě zátoky ho hodí přes palubu.

Mordermi a Santiddio byli zabráni ve složité debatě, které se kromě kapitánů bandy psanců účastnili náčelníci jednotlivých frakcí Bílé růže. Jednání trvalo celou noc. Ke Conanově neskrývané nechuti většina z účastníků nadšeně souhlasila se Stygijcovými návrhy, takže Mordermi nakonec prohlásil – a možná, že tomu i sám věřil – že Callidios pouze vyjádřil jeho, Mordermiho myšlenky.

Navíc mluvil Callidios o různých mocných magických prostředcích, které ovládá a může dát do služeb svých nových spojenců. Mohly by to být jen lotosové sny. Ale člověk by nikdy neměl odmítat tvrzení a nabídky někoho, kdo pronikl do pečlivě střežených tajemství Setových kněží. Callidios byl schopný podat důkaz o svých schopnostech. Conan byl vyslán, aby jeho důkaz posoudil, a Sandokazi se připojila ke dvojici, aby případně zabránila Conanovi ve spáchání násilí na potenciálně užitečném spojenci.

Ráno bylo stále ještě chladné, i když mlha se pomalu ztrácela a rychlost, s níž stoupající slunce rozpouštělo šedivý závoj, předpovídala jasný a horký den. Conan, který si znovu připomněl, že Korstovi muži budou jistě hlídat přístav, snad už po sté toho rána proklel Callidia a jeho šílenou výpravu do kordavské zátoky. Odliv dosáhl nejnižšího bodu a naštěstí teď ráno na moře vyplouvala pestrá směsice lodí obchodních i rybářských, takže Conan doufal, že jejich veslice unikne nežádoucí pozornosti.

„Conane, podívej!“ zvolala najednou Sandokazi. „Tam dole na dně jsou vidět nějací lidé!“

Callidios málem přepadl přes bok člunu, jak se nakláněl, aby co nejlépe viděl na místo, které ukazovala. „Sochy!“ vykřikl nerudně. „Není to nic jiného než kamenné zahradní sochy. To já vám ukážu něco lepšího.“

Conan odložil vesla a naklonil se přes okraj člunu. Ranní slunce prosvětlovalo mořskou hlubinu a v jeho ostré záři viděl v namodralém šeru pod sebou potopené zbytky staré Kordavy. Mezi polámanými pilíři a polorozpadlými zdmi jakési zaplavené vily byly vidět skupinky ozdobných soch. Mezi kameny pokrytými mořskými řasami a drobnými mušličkami proplouvalo hejno malých rybek, jež se podobaly hejnu stříbřitých ptáčků, kteří krouží nad zahradou. Postupně objevil na temném dně další polorozpadlé budovy, mezi nimiž vlály dlouhé pruhy mořských řas, kterými pohyboval mořský proud.

„Nikdy mě nenapadlo, že po tom nešťastném zemětřesení zmizela pod vodou tak velká část Kordavy,“ podivil se Cimmeřan. „Myslel jsem si, že to byla jedna – dvě řady domů přímo na pobřeží, ale tady musíme být skoro dva kilometry od břehu.“

„Tady už jsme za hradbami starého města,“ vysvětloval mu Callidios. „Kdysi se tu táhl dlouhý poloostrov, který částečně uzavíral starý kordavský přístav. Když přišlo zemětřesení, potopil se celý poloostrov. Nejbohatší občané města měli své domy právě tady a to, co vidíš na dně, jsou zbytky jednoho z nich.“

Potom zamžoural směrem k otevřenému moři. „Výborně, plujeme správným směrem. Pokračuj a vesluj podél téhle mělčiny. Hrobka leží ještě dál k hlubšímu moři, ale teď, za odlivu, bychom ji měli najít celkem snadno.“

„Takže ty nás vedeš k nějaké hrobce?“ ušklíbl se Conan sarkasticky. „A já si myslel, že nám chceš ukázat svou armádu.“

„Ukážu ti své vojáky, Cimmeřane, neboj se a myslím, že ani nebudeš chtít vidět všechna tajemství, která bych ti mohl odhalit.“

Conan si odplivl do vody a znovu se chopil vesel. Cimmeřan věnoval Callidiovu chlubení málo pozornosti a ještě méně víry. V duchu došel k názoru, že Callidios má možná k dispozici nějakou malou skupinu placených hrdlořezů, kteří na něj čekají na lodi v úkrytu u pobřeží nebo se ukrývají na některém z malých ostrůvků v deltě Černé řeky, jež se nedaleko odsud vlévala do moře.

„Čí hrobku to vlastně hledáme?“ zeptala se Sandokazi, aby přerušila dlouhé mlčení.

„Hrobku krále Kalenia.“

Sandokazi zamyšleně našpulila rty. „To bude další jméno z tvých lotosových snů, ne? Nevzpomínám si na žádného zingarského krále, který by se jmenoval Kalenius.“

Conan se ušklíbl a pomyslel si, že jakmile přeplují mělčinu, dostanou se nad skutečnou mořskou hlubinu.

„Kalenius byl kdysi jedním z největších thurijských králů,“ oznámil jim jakoby mimochodem Callidios. „Žil v době, kdy se ještě nad vodami oceánů zvedaly hradby Atlantidy a Lemurie a království na tomhle světadíle se jmenovala Verulie, Farsun, a Valusie. Zingara patřila k zemím, které budou na své zrození čekat ještě celá tisíciletí.“

„Dobrá, ale já jsem prostě o tom Kaleniovi nikdy neslyšela,“ odpověděla mu umíněně Sandokazi. „Ani o jeho království, ani o jeho hrobce.“

„Králové a království pradávné Thurie se obrátili v prach a popel a pyšná hyborská civilizace, která je vybudována na kostech jejich velikosti, na ně už dávno zapomněla,“ zasyčel Callidios. „Věřím, že přijde doba, kdy se právě tak obrátí v prach i náš svět a děti, které budou křepčit na našem popelu, na nás budou vzpomínat jen v bájích, ságách a snech.“

„To je ale nesmysl!“ zasmála se Sandokazi. „Králové mohou umřít, ale jak by mohla zmizet zem a národ?“

„Hledáš-li odpověď, podívej se pod příď,“ odsekl jí Callidios.

Conan mlčel. Jestli se Sandokazi rozhodla plýtvat slovy na rozhovor se šílencem, byla to její věc. Kus kotevního lana a pár desítek metrů vody zamknou Callidiova ústa.

„Ve stoletích po tom, co zemřel Atlanťan Kull, který uchvátil valusijský trůn, vypukly mezi většinou thurijských království války a byl to nakonec Kalenius, kdo dobyl a tak přinesl dlouhodobý mír zemím na sever a na západ od Grondaru a Ztracené země. Kaleniova říše byla obrovská, o takové se nesnilo ani Yezdigerdovi Turanskému. Lidé i země celého světadílu před ním klonili v úctě hlavy. Kalenius prohlašoval, že jeho říše potrvá alespoň tisíc let a jeho sláva že bude věčná.

Jenže Kalenius zestárl a zemřel a jeho říše upadla do občanské války už ve chvíli, kdy jeho tělo ukládali do královské hrobky. Nakonec stáhla Velká katastrofa milosrdný závoj přes thurijská království a Kaleniovo jméno si pamatují jen ti, kdo hledají ztracená umění dávných věků.“

Náhle Callidios přerušil vlastní monolog hlasitým výkřikem: „Stůj Conane, zůstaň na místě! Už jsme na místě!“

Vzápětí Stygijec vyhodil kotvu. Pokřiveně se ušklíbl Conanovi přímo do očí a Cimmeřan v duchu divoce zaklel.

Stáli na kotvě zhruba mořskou míli od pobřeží a teď, za nejnižšího odlivu, viděli dno v hloubce necelých dvou metrů pod sebou. Drobné vlnky čeřily hladinu moře nad potopeným poloostrovem a Conan odhadoval, že by se tady za přílivu mohly objevit nebezpečné proudy. Kolem nich nebyla žádná jiná loď – většina rybářů se držela větších hloubek.

„Tam pod námi,“ ukázal Callidios rukou, „leží hrobka krále Kalenia.“

Conan a Sandokazi se poslušně podívali přes bok člunu. Moře bylo čisté, ale na dně se díky drobným vlnám lomilo sluneční světlo v tisíci záblesků, takže bylo velmi špatně vidět. Nad hlavami jim kroužili s pronikavými výkřiky racci a vítr a moře přehlušovaly ostatní zvuky. Conan spíš vycítil než viděl, že se dno v těchto místech zvedá nejvýše a tvoří poměrně velký pahorek.

„Jaká hrobka?“ zeptal se Conan a vrhl významný pohled na Sandokazi.

„Pod mořem a pod tím pískem,“ odpověděl nevzrušeně Callidios. „Před tisíci lety byste na tomhle místě viděli stát obrovské Kaleniovo mauzoleum se vším všudy. Budovalo se už za Kaleniova života a jeho stavba trvala třicet let. To, co ušetřila Velká katastrofa, rozebrali postupně otcové – zakladatelé Kordavy – na výstavbu a rozšíření města. Zůstala stát jen vlastní hrobka a tu nakonec pohltilo moře. My teď kotvíme přesně nad tím, co z ní zbylo.“

„To je úžasné,“ lhala Sandokazi.

„Kalenius věnoval na výstavbu svého hrobu třicet let. Na mauzoleu pracovalo sto tisíc zkušených dělníků a deset tisíc umělců a uměleckých řemeslníků. Do té stavby plynula část příjmů celé obrovské říše, protože se král rozhodl, že bude mít hrobku, jakou nikdy nikdo neviděl, něco, co se bude počítat jako první div světa a co přežije na věčnost.“

„Jsem si jistá, že z toho všeho pro nás plyne nějaké poučení,“ zívla Sandokazi. Slunce začalo připalovat a ranní dobrodružství se rychle měnilo v nudu.

„Nic tam přece není,“ opravil ji Conan, který měl dojem, že je Stygijec po všech svých grandiózních řečech ošidil.

Callidios si začal stahovat boty. „Je tam, ale musíte vědět, kde ji hledat. Mramorové chrámy a zlaté fontány zmizí během tisíciletí jako květinový věnec, který položíte na hrob, ale neuvěřitelné zázraky hrobky krále Kalenia byly ukryty pod zemí.“

Callidios odložil boty ke svému rapíru, nahoru přehodil kabátec a začal si stahovat přiléhavé kalhoty. „Pokud bys to chtěl vidět na vlastní oči,“ zvedl pohled k obrovitému Cimmeřanovi, „musel by sis trochu zaplavat.“

Conan namísto odpovědi pokrčil rameny a skopl s nohou boty. Už tak byl do pasu nahý a během vteřiny stáhl s nohou kalhoty. Na nahé tělo kolem pasu si připnul opasek s dýkou a přesvědčil se, že zbraň dobře drží v pouzdře.

Sandokazi se na něj lišácky usmála a začala povolovat tkanice své šněrovačky. Pak spustila sukni i spodničku, vykročila z nich a zůstala před Conanem stát jen v tenké košilce.

„Chceš taky s námi?“ zeptal se Conan nesouhlasným tónem.

„Proč ne? Je krásné ráno, jako stvořené k tomu zaplavat si. A vzpomeň si, že Callidios slíbil, že nám ukáže neuvěřitelné zázraky.“

„Brzo to uvidíte,“ oznámil jim Callidios a přitom popotáhl kotvu tak, aby veslice stála přesně nad vrcholem podmořského pahorku. Polonahý Stygijec vypadal jako nesmyslné spojení vystouplých kloubů a špičatých končetin. Vedle Conanova bronzového, obrovského a svalnatého těla se podobal podvyživené toulavé kočce, která právě vylezla z kaluže.

„A co bychom tam podle tebe měli vidět?“ zeptal se Conan.

„Stačí, když mě budete následovat,“ odpověděl Callidios neurčitě a spustil se do vody.

Sandokazi se vrhla do moře střemhlav a s veselým smíchem. Conan ji následoval.

Nad hladinou se objevily tři hlavy. Kousek od nich se na kotvě pohupoval prázdný člun. Callidios, žluté vlasy přilepené k vypouklé hlavě, se jako pes dohrabal k místu, kde úbočí pahorku začalo klesat do hlubiny. Tam začal šlapat vodu a čekal, až ho dohoní Conan se Sandokazi.

„To obrovské mauzoleum, s tisícovkou sloupů, po jehož stropě z lapisu lazuli přes den putovalo zlaté slunce a v noci stříbrný měsíc, kde po pestré dlažbě představující svět tekly miniaturní řeky ze rtuti, nebylo nic jiného než pastva pro oči zástupů truchlících poddaných. Tělo krále Kalenia, konzervované magií jeho čarodějů, bylo uloženo hluboko pod zem, do tajné hrobky, jejíž vybavení překonalo horní mauzoleum tak, jak chrám převyšuje obydlí obyčejného žebráka. Kalenius vydal příkaz, aby byla na holé pláni vybudována hora. Dvě stě tisíc otroků na ní pracovalo skoro třicet let, nosilo zem a vršilo pro Kalenia vrch na místě, kde byla vždy jen pláň rovná jako stůl.

Byla to mohyla, za kterou by se nemusel stydět ani bůh. Zvedala se do výšky sedmdesáti metrů nad pláň, měla kulatý půdorys a její průměr byl přes tři sta metrů. Na jejím vrcholu byly postaveny chrámy a pohřební monumenty, které měly ochromit poddané. Pod jejími základy však byl pohřben palác mnohem bohatší a dokonalejší, než byl ten, ze kterého král Kalenius vládl svému světadílu. A právě tam byly královy ostatky posazeny na zlatý trůn, aby navěky vládly ve své podzemní říši.“

Callidios se na okamžik odmlčel, aby nabral dech. Conan vrhl rychlý pohled k loďce, a když zjistil, že kotva drží, pomyslel si, že jim mohl Stygijec svou grandiózní řečí posloužit dřív, než se spustili do vody.

„V době, kdy se země zatřásla a zničila starou Kordavu,“ pokračoval vzápětí Callidios, „už bylo jméno Kalenius dávno zapomenuto a jeho mohyla nebyla nic víc než obyčejný kopec. Nakonec moře pohltilo to, co bývalo největším stavitelským dílem předkatastrofické doby. Tak se tajná Kaleniova hrobka propadla pod mořskou hladinu, kde bouře a mořské proudy celé staletí obrušovaly horní ochrannou vrstvu a uvolňovaly přístup k podzemním prostorám. Jestli se chcete přesvědčit na vlastní oči, následujte mě.“

V Conanovi se najednou navzdory jeho nedůvěře a skepticismu probudil zájem. Představa královské hrobky a jejího obsahu povzbudily jeho představivost. Tak například Kaleniovo zlato jistě za celou tu dobu neutrpělo ani nejmenší škodu.

„A ta hrobka…“ začal Conan.

Ale to už Callidios zvedl nohy a zmizel pod hladinou.

Conan se s kletbou nadechl a ponořil se za Stygijcem do hlubin.

Slaná voda ho nejdřív štípala do očí, ale jakmile si oči jednou zvykly, zorné pole se mu vyčistilo a viděl celkem slušně. Kousek vedle něj plavala Sandokazi, jejíž tenká košilka, ve vodě skoro průhledná, se jí tiskla k pružnému tělu. Před nimi právě mizel Callidios za okrajem pahorku a nořil se stále hloub. Tlak vody začal Conana bodat v uších, ale Cimmeřan zaťal zuby a plaval dál.

Jakmile dopluli na okraj mělčiny, kleslo dno před nimi jako mávnutím kouzelného proutku do hlubin. Na podmořském úbočí rostly lesy mořských řas a znemožňovaly tak odhadnout jeho přesný tvar. Conan zachytil nejasné obrysy obrovských kamenných desek, které v nepravidelné změti vyčnívaly z mořského dna. Když se ještě o něco přiblížil, měl dojem, že několikrát zahlédl kruhové lomy zničených pilířů.

Cimmeřanovi už mnoho dechu nezbývalo a v uších cítil řezavou bolest, když se Callidios zastavil nad černým místem, které leželo na příkrém úbočí. Stygijec divokými gesty ukazoval dolů, a pak vyrazil k hladině. Conan s poslední zásobou dechu se spustil ještě níž k místu, které Callidios označil.

V úbočí pahorku tam zel velký černý otvor, lemovaný rozevlátým porostem vodních řas. Otvorem bylo vidět pole polámaných kamenných desek a pilířů, které vyhřezly z otvoru a rozsypaly se dolů po úbočí směrem k bývalému pobřeží. Conan proplul těsně nad otvorem a viděl, že je to rozměrný tunel, který mizí v nitru pahorku. Ústí tunelu bylo napůl zasypáno pískem a zaneseno bahnem, ale i tak si Conan všiml, že tunel je lemován řadou kamenných postav, které se nejasně črtaly v šeru panujícím uvnitř.

Conan cítil, že už dlouho pod vodou nevydrží, a proto se obrátil k hladině. Nad sebou viděl čnít ze stříbřité plochy hladiny Callidiovy kostnaté nohy šlapající vodu a hned vedle Sandokaziny půvabné nožky, o to více vzrušující, že se jí košilka vyhrnula skoro až do pasu. Conan se vynořil vedle nich a zhluboka se nadechl.

„Tak co?“ zeptal se dychtivě Callidios. „Viděls?“

„Viděl jsem hromadu kamenných trosek a jeskyni v úbočí pahorku,“ zaduněl Conan a vytíral si vodu z očí. Loďka se houpala na vlnách kousek od nich.

„Přesně jak jsem to říkal,“ vykřikl Stygijec. „Moře a zemětřesení přece jen nakonec otevřely pahorek a přístup do Kaleniovy hrobky je volný! Strávil jsem tady dlouhé dny a hledal jsem ten vchod, hledal jsem důkaz, že to opravdu je hrobka – a nakonec jsem ho našel! Viděl jsi ho přece na vlastní oči. Neměl jsem pravdu?“

„Tvrdil jsi, že víš o nějaké tajemné armádě, kterou můžeš povolat, aby nám pomohla svrhnout Rimanenda,“ připomenul mu Conan. „Přišli jsme sem, abys nám dokázal, že to nebylo plané vychloubání, a místo toho nám ukazuješ trosky nějaké dávno zapomenuté hrobky. Tak se mi zdá, že tvoje tvrzení o tom, jak nám můžeš prospět, bylo jenom mlácení prázdné slámy a že ti vlastně nejde o nic jiného než o to, abychom ti pomohli v hledání kořisti, která tam dole pravděpodobně bude.“

„Myslíš si, že bych se o takové vědomosti podělil s tebou a těmi tvými mordýřskými kamarády, kdybych nepotřeboval pomoc?“ odsekl Callidios. „V hrobce se ukrývá bohatství, o jakém se vám ani nesnilo, Cimmeřane, jinak bych kvůli němu nikdy neopustil Stygii. Ale jak jsem řekl, podám vám důkaz, že vládnu silami, které mohu dát do vašich služeb. Přemýšlej. Zahlédl jsi tam dole ještě něco jiného?“

„Nic, jen díru v zemi a polámané pilíře,“ opakoval Conan. „A nějaké sochy, podobné těm, které jsme zahlédli předtím.“

„Sochy?“ zasmál se Callidios. „Takže jsi je viděl. Tak tentokrát si je prohlédni lépe, Cimmeřane!“

Aniž čekal na odpověď, nadechl se Callidios, co mu plíce stačily, a zmizel pod hladinou. Conan, který přemýšlel, o jaký bláznivý žertík se to Stygijec pokouší, ho následoval.

Znovu ucítil bodavou bolest v uších a něco jako železná obruč mu sevřelo hlavu, když voda kolem začala tmavět hloubkou. Conan došel k názoru, že za normálního stavu moře by se do těchto míst dostal jen opravdu zkušený potápěč. Že se Stygijci podařilo najít pod hladinou ústí podzemního tunelu, to bylo něco, co vzbudilo i v obrovitém Cimmeřanovi určitý obdiv, i když stále ještě nechápal, jakou hru to mág hraje.

Callidios pomalu doplul k černému ústí tunelu. Přestože porost řas zakrýval dno, usoudil Conan z polohy různých trosek, že Stygijec mluvil pravdu. Bylo to skutečně tak, že zemětřesení spolu se silou podmořských proudů rozlomilo mohylu, ve které musela být tajná královská hrobka.

Conan připlul co nejblíž k ústí tunelu, nebo spíš – jak si teď uvědomil – klenuté chodby a začal si prohlížet sochy. Stály podél stěn, napůl zasypané troskami a částečně zastíněné okolními chaluhami. Byly to postavy vojáků v životní velikosti. Muži na sobě měli zvláštní brnění, nesli zbraně podivných tvarů a byli s výjimečným smyslem pro ty nejmenší podrobnosti vytvořeni z jakéhosi lesklého černého kamene. Materiál odolal všem vlivům a dokonce se na něm nezachytil ani kal nebo drobné řasy, které jinak obrůstaly každičký kámen. Bylo jich tam snad tucet, možná i víc, které stály hned u ústí tunelu, a stíny dalších soch se ztrácely v temnotách chodby. Byla to dokonalá umělecká práce a v případě, že by se je podařilo vyzvednout, jistě by za ně člověk na trhu v Kordavě dostal pěknou sumu. Takže v tom je ten Callidiův vtip. To je ta jeho armáda. Možná, že dole, v ruinách královské hrobky, leží opravdu nesmírné bohatství, ale to je v naprostém bezpečí před každým zlodějem, který náhodou neměl žábry. Žádný div, že Callidios hledal někoho, kdo by mu pomohl vyplenit hrobku, kterou našel. Kolem proplula Sandokazi, která si chtěla zblízka prohlédnout Stygijcův objev. Několikrát silně vykopla opálenýma nohama a už se vznášela nad jedním z kamenných bojovníků.

Ruka sochy se pohnula jako blesk. Onyxová pěst sevřela lem její košilky.

To už se ale Sandokazi obracela k hladině. Ohlédla se, aby zjistila, o co se jí oblečení zachytilo, a výkřik jí vyrval z úst proud bublinek.

Socha jednou rukou pevně svírala košilku a pomalu si za ni začala dívku přitahovat a druhou rukou pozvedla těžkou válečnou palici. Palice, kterou hustota vody skoro nezpomalovala, začala padat obloukem dolů a mířila Sandokazi přímo na hlavu.

Conan nemařil čas tím, že by se snažil odhalit tajemství oživlé sochy. Vytáhl od pasu nůž a vrhl se k dívce, která se v marném pokusu osvobodit zmítala sem a tam. Chytil ji za rameno a trhl s ní stranou, takže ji palice minula.

Koutkem oka Cimmeřan zahlédl, že se k nim obrací další černá postava. Zpod napůl pohřbených nohou se jí zvedly oblaka zvířeného kalu, válečník se zakýval a s napřaženým onyxovým mečem vykročil z tunelu.

Pramínek bublin, který unikal Sandokazi z úst, zmizel a její končetiny sebou několikrát bezmocně zaškubaly. Conan bodl do černé paže, která ji věznila, ale ocel po černém kameni naprosto neškodně sklouzla. Palice se zvedla a zamířila jeho směrem. Conan se rychle shýbl, vyhnul se ráně a zuřivě vykopl proti kamennému rameni ve snaze osvobodit dívku z nelidského sevření.

Sandokazina bavlněná košilka se náhle roztrhla a dívka byla volná. Setrvačnost nárazu odnesla Conana i s nahou Sandokazi z dosahu bronzového bojovníka.

S napůl utopenou dívkou v náručí se Conan dral ze všech sil k hladině. Stačil vrhnout jeden rychlý pohled přes rameno. Kamenný válečník stál v ústí chodby, palici napřaženou k úderu a obličej pozvednutý za nimi. Byl naprosto nehybný a jen bílý cár látky v jeho levici dokazoval, že to nebyl žádný sen nebo noční můra vzniklá z opojení hloubkou.

Conanova hlava prorazila mořskou hladinu. Sandokazi zvracela, lapala po dechu a ve zmatené hrůze se stále ještě zmítala a třásla.

„Callidie, ty zrádný bastarde!“ zavrčel Conan. „Ty jsi věděl, že jsou ty věci živé! Proč jsi nás nevaroval?“

„Věděl jsem, že se začnou hýbat, když se k nim někdo přiblíží příliš,“ bránil se Stygijec. „Ale jsou příliš těžcí, než aby za námi vyplavali, a ani ve snu by mě nenapadlo, že bude některý z vás tak neopatrný, aby se k nim přiblížil na dosah.“

Pak se Stygijec zlomyslně usmál. „Tak a kde jsou teď ty vaše posměšné a nedůvěřivé úšklebky, přátelé? Vy jste si o mně mysleli, že nejsem nic jiného než obyčejný lotosový snílek, co? Ještě před chvílí jste o tom byli přesvědčení. Proč já hlupák vlastně plýtval svou moudrostí na to, abych odstranil pochybnosti a nedůvěru barbarského křupana a nafoukané trajdy? Řekl jsem vám, že dokážu přivolat pomocí svých tajných umění armádu, vy jste o tom pochybovali a dožadovali jste se důkazu. Já vám ten důkaz dal, a přestože jeho předvedení nebylo bez jistého nebezpečí, zúčastnil jsem se ho s vámi.“

„Nech ho být, Conane,“ naléhala Sandokazi mezi záchvaty kašle. „Má pravdu. Nikdy bychom mu neuvěřili, kdybychom to neviděli na vlastní oči. Chtěla jsem se podívat, z jakého kamene jsou vytesáni, jinak by mě nenapadlo připlout k nim tak blízko.“

Conan Stygijce zuřivě proklínal, ale ten se držel z dosahu a Sandokazi byla stále ještě příliš otřesená, než aby dokázala plavat bez Conanovy pomoci. Conan v duchu přísahal, že si to s Callidiem vyřídí příště, a pustil se k loďce.

Trojice co nejrychleji doplula ke člunu a vylezla na palubu.

„Stejně jsi nás ale měl varovat,“ opakoval Conan znovu zuřivě. Když vytahoval kotvu na palubu, stále ještě mu v očích doutnaly nebezpečné modré plamínky.

Sandokazi, která stále ještě vykašlávala vodu, vrhla nejistý pohled přes bok člunu. Možná, že kamenní válečníci opravdu neumí plavat, ale stejně by byla raději, kdyby si Conan přestal všímat Callidia a chopil se vesel. Přestože slunce pálilo, otřásla se.

„Co je to za stvoření?“ zeptala se nejistě.

„Říkalo se jim Kaleniova garda,“ odpověděl jí Callidios. „Bylo to tisíc nejlepších bojovníků celé Kaleniovy říše – fanatikové, kteří odpřisáhli věrnost svému králi takovými přísahami, které neruší ani sama smrt.“

„To nebyli lidé!“ protestoval Conan. „Od paže, na kterou jsem mířil, se čepel mého nože odrazila jako od kamene.“

„Kdysi to bývalo skutečné živé tělo,“ vysvětloval mu Callidios, „ale Kalenius věděl, že žádné smrtelné tělo není schopno chránit jeho hrobku věčně. Skryté prostory musí vydat svá tajemství trpělivým dříve nebo později, každá past se nakonec prozradí, když ne jinak, tak tím, že se do ní někdo polapí. Ochranná zaklínadla mohou být odstraněna silnějšími protizaklínadly. Kalenius věděl, že nic z toho není schopno ochránit jeho hrobku na věky před zloději a svatokrádežníky.

Jeho mágové stvořili Kaleniovu gardu. Proto, aby Kaleniův hrob mohl být chráněn celé věky, bylo tisíc jeho nejlepších vojáků přeměněno v nesmrtelná stvoření z černého kamene. Celá tisíciletí stojí na stráži pod zemí i pod vodou, zatímco se houpaly a bortily kontinenty a Kalenius a jeho říše zmizela z paměti lidí. Jak jste ale viděli, ochránci hrobky stále ještě stojí na svých místech.“

„Jak si mohl kdokoliv z lidí vybrat takový osud!“ zamračila se Sandokazi, a protože jí mezitím slunce osušilo kůži, začala se oblékat.

„Historie nám neříká, zda se v té věci mohli svobodně rozhodnout,“ pokrčil Callidios rameny. „Není to nic zvláštního, když velký panovník přikáže, aby s ním byla pohřbena celá domácnost – všichni sloužící, otroci, ženy a další lidé, buď živí, nebo pobití při pohřbu. Kaleniova garda byl elitní oddíl sestavený z fanatiků, kteří považovali za čest být zvoleni. A kromě toho zatímco ostatní vládci dovolili své gardě položit za ně život, Kalenius jim vlastně zaručil svým způsobem nesmrtelnost.“

„Chceš říct, že stát se živou mrtvolou je nějaká čest?“ zavrčel Conan a opřel se do vesel.

„To nevím, ale musíš souhlasit, že své povinnosti vykonávají bez nejmenší chybičky,“ prohlásil Callidios. „Ruka času sice změnila Kaleniovu mohylu v poloviční ruinu, ale do jeho hrobky se nepodařilo vniknout jedinému smrtelníkovi. Myslíš, že by se nějaký člověk mohl postavit takovému vojsku? Ocel je nezraní, zlatem je neuplatíš. Příkazy jim mohl vydávat jen Kalenius, a ten je mrtev. Kalenius jim přikázal, aby střežili místo jeho posledního odpočinku, a oni budou plnit jeho rozkaz až do konce světa.“

Conan přestal veslovat. „Takže jsi nás sem přivedl, abys nám ukázal armádu ďáblů, které nedokáže ovládnout žádný člověk, a královskou hrobku, která se nedá vyloupit. Myslím, že za to ti Mordermi nepoděkuje.“

„Mordermi mi naopak poděkuje, protože já dokážu obojí,“ řekl Callidios s velkou dávkou sebedůvěry.

„Conane!“ vykřikla Sandokazi, „v přístavu hoří!“

Conan se obrátil směrem, kterým ukazovala. K bezmračnému nebi se zvedal silný sloup tmavého dýmu. Z mnoha dalších budov na nábřeží stoupal kouř, i když ne v takovém množství, jako v prvním případě. Conan si rukou zastínil oči a upřeně se zadíval směrem k přístavu. Slunce a zuřící plameny se odrážely od malých postaviček, které zmateně pobíhaly po vzdálených ulicích.

„To musí být Korst,“ prohlásil Conan zachmuřeně. „Zaútočil na Díru!“

9. Není cesty zpátky

Korstovo rozhodnutí zaútočit na Díru se zrodilo ze zoufalství. Krátce po Mordermiho akci si král Rimanendo k sobě povolal svého generála. Rimanendo vyjádřil svou královskou vůli dosti nevybíravě: „Jestliže ti lumpové nebudou do tří dnů viset, budeš viset ty.“

Že mozek, který se za celou akcí ukrýval, byl Mordermi, to by jistě zjistila i méně výkonná špionážní organizace, než jakou měl k dispozici generál Korst. Až dosud nepředstavoval známý psanec pro generála nic víc než občasnou nepříjemnost – jeho akce patřily pod pravomoc městských gard, nikoliv armády. Jenže to se v okamžiku útoku na královský pavilon změnilo. Královská čest byla pošpiněna a účast Bílé růže na celé akci zaváněla otevřenou vzpourou. Objevení ukradených věcí bylo až druhořadé, ale Mordermi a jeho banda musí být vyhubeni za každou cenu.

A Korst dobře věděl, že ta cena bude opravdu vysoká. Díra – to bylo město ve městě, království, kde zingarské zákony platily stejně, jako by tam platily zákony Khitáje nebo Vendhyje. Zaútočit na Díru znamenalo proniknout do cizí, neznámé země, a bylo jasné, že obyvatelé Díry budou klást krvavý odpor každému Rimanendově zástupci.

Korst však ani v nejmenším nestál o to, aby zaujal Mordermiho místo na tanečním parketu.

Ve chvíli, kdy Conan a jeho společníci dorazili do přístavu, byl už útok v plném proudu. Zdálo se, že ulice jsou zaplaveny vínovou a zlatou barvou královských uniforem. Z některých budov nad oblastí Díry stoupal kouř a kolem známých vstupů do podzemí bylo vidět chomáče bojujících lidí.

„Doufám, že nemáte v úmyslu se tam vrátit?“ zeptal se Callidios.

„Mordermi je můj přítel!“ odpověděl mu jednoduše Cimmeřan. On neměl o čem přemýšlet.

„Mordermi je lapen v pasti,“ ušklíbl se Callidios. „Budeš se muset probít Korstovými muži jen proto, abys získal pochybné právo postavit se Mordermimu po boku v poslední bitvě.“

„Byl bych tam už teď, kdybys nás nevytáhl na nějakou nesmyslnou vyjížďku,“ zavrčel Conan. „Jestli se Mordermimu podaří zastavit Korstův útok, máme pořád ještě naději. Korst by se neodvážil zapálit polovinu nového města jen proto, aby nás vykouřil.“

Pak dodal: „Sandokazi, ty uděláš líp, když se do toho nebudeš plést. Až doplujeme ke břehu, vezmete si s Callidiem člun a pokusíte se…“

„Jestli si myslíš, že uteču, tak jsi stejný blázen jako Callidios,“ skočila mu Sandokazi do řeči. „Ten boj je mnohem víc můj než tvůj, Conane.“

„Jak chceš,“ pokrčil Conan rameny. Cimmeřanky se nikdy nevyhýbaly boji ani krveprolití, i když v civilizovaných zemích se ženy chovaly poněkud jinak.

„Callidie,“ pokračoval, „v okamžiku, kdy vysedneme na břeh, můžeš se pro mě za mě vrátit třeba do Stygie.“

Čaroděj si upravoval záhyby oděvu a připínal si rapír. „Řekl jsem Mordermimu, že z něj udělám krále,“ zašklebil se. „Je škoda, že na nás Korst zaútočil jako první, ale teď už není cesty zpátky – pro nikoho z nás, jak se zdá. Vy a vaši přátelé jste vždycky mluvili o revoluci. Tak právě teď jste jednu začali a pro vzbouřence není milosti. Jestli nás má lid zdravit jako osvoboditele a ne věšet jako zrádce, musíme se spolehnout na své zbraně a na svůj mozek.“

Conanovi proletělo hlavou, že v tom případě má Callidios nulovou naději. Stygijský odrodilec pro něj představoval velkou hádanku. Byla za těma jízlivýma očima skutečná odvaha, nebo to byly výpary žlutého lotosu, co mu bránilo projevit lidský strach? Conan vypustil podobné myšlenky z hlavy a prohlédl si meč.

Sandokazi najednou něco napadlo. „Callidie, včera v noci ses k nám proplížil, aniž tě zahlédly stráže. Nemohl bys nás dostat nějakým podobným způsobem kolem Korstových mužů?“

„Dostat nás tři tímhle zmatkem tak, aby nás nikdo neviděl? A za denního světla?“ protestoval Stygijec. „To je něco úplně jiného. Jako kdyby sis myslela, že skořápkář dokáže změnit olovo ve zlato. Kdybych dokázal takové věci, tak bych tady nebyl.“

„No,“ ušklíbl se Conan, „tak jsme se konečně dozvěděli, jaké jsou ty jeho vychvalované magické schopnosti.“

„Co ty víš o magii, Cimmeřane?“ odsekl mu Callidios. „Když je voják dokonalým lučištníkem, znamená to zároveň, že je stejně dobrým šermířem? Bral jsem se po určitých cestách a ostatní jsem nepoznal – ale neexistuje jediný příslušník Černého kruhu, který by na těch mých cestách došel dál než já!“

„Tak to řekni prvnímu Korstovu gardistovi, který se tě zeptá, co tady děláme,“ navrhl Conan. „Pokusíme se dostat k Mordermimu tím tunelem, kterým jsme se vrátili po akci u královského pavilonu. Korstovi muži nemohou hlídat každou krysí díru.“

V tom měl Conan pravdu. Bylo to dilema, se kterým se generál Korst nedokázal vyrovnat. Místo toho dal vytvořit na horních ulicích kordon, který obepínal předpokládaný prostor podzemního města, a pak vyslal tři roty královské armády do podzemí. Král Rimanendo mu dal naprosto volnou ruku a Korst se rozhodl, že dobude podzemní město jako nepřátelskou pevnost. Zajme ty, kdo se vzdají, a pak je po příslušném výslechu buď pustí, nebo uvězní. Ti, kteří se budou bránit, se otevřeně staví proti úřadům a králi, a proto musí být zničeni.

Kdyby šlo všechno podle předpokladů, měl by Korst Mordermiho uzavřeného v jeho skrýši a přemohl by jeho muže dřív, než by si uvědomili, že na ně armáda zaútočila. Jenže Korst byl realista a věděl, že podobné snadné vítězství je velmi nepravděpodobné. Obával se, že se jeho vojákům postaví většina obyvatel podzemí se zbraní v ruce. Na tom však nezáleží. Korst byl odhodlán použít k zajetí Mordermiho tak velkou sílu, jaká bude potřeba, a život lůzy neměl pro Korsta větší cenu než pro jeho urozené pány.

Tunel z přístavu skutečně unikl pozornosti vojáků a provedl trojici pod kordonem do podzemí. Conan se neodvažoval uhodnout, jak dlouho ještě zůstane vchod nestřežený, ale věděl, že bude lepší, když s tunelem nebude příliš počítat. Se Sandokazi a Callidiem za zády se Cimmeřan prodíral mezi lidmi v podzemí a doufal, že se dostane k Mordermiho domu dřív než Korstovi vojáci.

Conan procházel bojištěm, jaké ještě v životě neviděl. Hluboko pod ulicemi nové Kordavy se podzemní ulice Díry změnily v zmatený chaos. Byl to masakr, který ovšem připomínal spíš hospodskou rvačku než pravidelný boj. Nikde nebyl volný prostor, pláň, na níž by se bojovalo. Všechno se odehrávalo v úzkých uličkách a uvnitř domů a pod klenbami se vznášel hustý dým z domů hořících na povrchu. Vzduch byl místy nedýchatelný a hluk boje ohlušoval. Conan kdysi viděl armádu mravenců, která napadla nepřátelské mraveniště. Když v jednom místě hromádku z písku a jehličí pobořil, užasl nad tím, jak divoký boj zuří v úzkých chodbách. Když se teď prodíral napůl ucpanými podzemními uličkami, vzpomínka se mu vrátila.

Vojáky zpomaloval spíš chaos než ozbrojený odpor. Když Korst obklíčil Díru, zaútočil na podzemí ve třech místech. Měl v plánu obsadit celý prostor rychleji, než se jeho obyvatelé vzpamatují. Jenže když se na horních ulicích objevili první vojáci a začali uzavírat kordon, bylo podzemním obyvatelům okamžitě jasné, že se král konečně rozhodl vyčistit proslulou kordavskou Díru a zbavit ji špíny a kalu, jak už dlouho sliboval. Zoufalí obyvatelé podzemí, kteří neměli kam uprchnout, bojovali jako krysy zahnané do kouta.

Korstovi vojáci, kteří neočekávali od prašivých civilistů a ještě k tomu nejnižší lidské spodiny odpor větší, než od stáda poplašených ovcí, najednou zjistili, že stojí proti divokým šelmám, jež se brání ulici od ulice. Tohle nebyli žádní bezmocní občané, kteří by ctili zákony a poslušně poslouchali příkazy autorit. Obyvatelé Díry, to byli zkušení lumpové, protřelí kriminálníci, dobře ozbrojení muži, pro které představovalo násilí součást života a kteří nenáviděli krále jen o maličko víc než ty, jež jeho vůli prosazovali. Korstovi muži sotva stačili proniknout do ústí úzkých ulic a tam zjistili, že další cestu jim blokují barikády a davy ke všemu odhodlaných mužů a žen. Do jejich pravidelných řad dopadaly neznámo odkud kameny a šípy. Vojáci klopýtali o těla svých mrtvých a raněných druhů a na mnoha místech nebyli s to v úzkých uličkách pokročit o jediný metr kupředu. Ustoupili tak spořádaně, jak to bylo za daných okolností možné, a Korst dostal zprávu, že další postup se zastavil. Korst, který s podobnou situací počítal, poslal do podzemí nové posily.

A Conan se svými společníky se právě drali dovnitř té slepé uličky. Korstovi vojáci měli celou oblast víceméně uzavřenou a teď se pokoušeli proniknout hlouběji do podzemí. Uvnitř samozřejmě vládl stav obležení a všichni obyvatelé Díry se spojili k odporu proti útočníkům, protože jim bylo jasné, že vítězství Korstových vojáků znamená jejich smrt. V okrajových čtvrtích se vymklo několik ohňů zpod kontroly a hrozilo nebezpečí, že se rozšíří do nové Kordavy. Ulicemi pobíhali muži a ženy se zbraněmi nebo kusy materiálu určenými na stavbu dalších barikád. Za barikádami, na začátku ulic, zuřil úporný a divoký boj. Zápas na život a na smrt za sebou nechával další barikády, tentokrát z mrtvých těl.

Už se blížili k Mordermiho pevnosti, když Conan zahlédl náčelníka psanců, který seděl na koni v kruhu svých mužů. Mordermiho tvář plála vzrušením, ale rozkazy k obraně své malé říše vydával klidně a jasně. Když uviděl Conana, přeběhl mu po rtech rychlý úsměv.

„Přesně jak se to o Cimmeřanech říká!“ zasmál se Mordermi. „Zatímco někteří z mých nejdrsnějších rváčů už začali mluvit o útěku, Conan se spěšně vrací, aby náhodou nepřišel o nějaký ten boj. Tak co jste zjistili?“

„Korst obklíčil celou Díru…“ začal Conan.

„Řekni mi raději něco, co nevím. Dobrá, tak teď Korstovi ukážeme, zač je toho loket! My bráníme město, kde je potřeba, a Santiddio a členové Bílé růže obsadili barikády. Korstův útok způsobil, že se Santiddiovi hlásí tolik lidí, kolik by nikdy svými vzletnými projevy nezískal. Jestli udržíme barikády, nedokáže nás Korst vyhrabat, pokud nestrhne polovinu nové Kordavy. A ani Rimanendo mu nedá povolení k něčemu takovému.“

Mordermi ukázal hlavou na Callidia. „Zajímá mě, co jste zjistili o tom samozvaném výrobci králů? Ukázal vám opravdu něco zajímavého, nebo jste jen honili nějaké přeludy žlutého lotosu?“

„Zeptej se Sandokazi,“ odfrkl si Conan, který neměl nejmenší chuť mluvit o magii, když nedaleko zuřil boj. „Kam mě pošleš?“

„Převezmi velení na barikádách v Úhoří ulici a pošli Sifina, ať se u mě hlásí,“ řekl Mordermi a s úšklebkem si sáhl na obvaz na levém rameni. „Tam Korst soustřeďuje větší síly, a kdyby se mu podařilo prolomit tam barikády, proniklo by do Díry poměrně velké množství vojáků. Budu řídit obranu odsud – s tímhle ramenem nedokážu v boji muže proti muži nic moc. Kdyby bylo nejhůř, můžeme se pořád ještě stáhnout do naší pevnosti. Bude pro nás líp, když se nám podaří udržet Korsta za hranicemi Díry.“

„Tak to by mě opravdu nenapadlo,“ ušklíbl se jízlivě Conan, „ale potřebuju koně, nebo při všem tom zmatku dorazím na Úhoří ulici pozdě.“

Jeden z Mordermiho mužů sesedl a podal Conanovi otěže. Cimmeřan se vyšvihl do sedla a obrátil koně směrem k Úhoří ulici. Těšil se, jak se vrhne do boje a zapomene na všechny ty podivné Callidiovy náznaky a tvrzení. Muž proti muži – ocel proti oceli – to byla hra, která Conanovi vyhovovala nade vše.

Mordermi se při pohledu na odjíždějícího Cimmeřana usmál. „U Mitry! Dejte mi stovku takových chlapů a Zingara bude mít nového krále!“

Ucítil na sobě Callidiův pohled. „Co je, Stygijče?“ zeptal se.

„Conan odjel do boje, jak je povinností správného pěšáka,“ usmál se Callidios. „Takoví pěšáci jsou užiteční, když je třeba vyhrát bitvu a bitvy vyhrávají války, ale jen muž, který ví, jak využít své pěšáky a svá vítězství, může vykročit cestou králů. Myslím, Mordermi, že nadešel čas, abychom si my dva o těch věcech promluvili.“

10. Bílý žár

Úhoří třída – její název byl typickou ukázkou zingarského humoru – se svou podobou přibližovala hlavní ulici, jak to jen v Díře šlo. Za dnů staré Kordavy nesla jiné, dnes už dávno zapomenuté jméno, a byla to široká rovná třída, vedoucí dvěma řadami vznosných budov. V dnešní době, kdy by se ve většině uliček v Díře nevyhnuly dva vozy, nabízela Korstovi Úhoří třída nejširší a nejschůdnější cestu do hlubin podzemí, a protože se postup jeho vojsk všude jinde zastavil, soustředil králův generál všechny síly a snahy právě do tohoto místa.

„Conane!“ zaslechl Conan známý hlas. Výkřik se ozval ze skupinky raněných. „Tebe opravdu rád vidím! Santiddio říkal, že ses po ránu vypravil na ryby!“

Carico si kolem svalnatého stehna utahoval špinavý obvaz. „Jednomu bastardovi sjela čepel po mý kroužkový košili,“ řekl napůl omluvným tónem, když Conan sesedl. „Ale už to má za sebou, rozbil jsem mu hlavu na cucky.“

„Kde je Santiddio?“ zeptal se kováře Conan.

„Vypadl zadem,“ odpověděl mu Carico a pokoušel se opatrně došlápnout na obvázanou nohu. „Chce se pokusit vzbouřit nové město, aby se v boji postavilo na naši stranu. Bylo by bývalo lepší, kdybych si s nima mohl promluvit sám, ale ta práce tady dole potřebuje někoho, kdo má na kostech víc masa než Santiddio.“

„Mordermi chce, abych tady převzal velení,“ oznámil mu Conan. „Kde je Sifino?“ Od vzdálenějšího konce ulice sem jako dunění hromu doléhal ohlušující sbor hlasů, třeskot zbraní a zvuky boje muže proti muži.

„Ten už to má asi za sebou,“ zavrtěl Carico hlavou. „Byl na první barikádě a ta už padla. Korst na nás posílá svý nejlepší oddíly. Budeš potřebovat nějakou zbroj nebo alespoň hrudní plát. Vezmi si zatím moji. Kovárna je odsud kousek, pošlu si tam nějakýho kluka pro novou a zatím si dám do pořádku to mizerný škrábnutí. Těžko bys hledal mezi padlými nebo raněnými chlapy svou velikost,“ ukázal prstem k řadě ležících postav.

Conan mu spěšně poděkoval, natáhl si Caricovu silnou prošívanou vestu s rukávy a přes ni kroužkovou košili. Podsaditý kovář byl mnohem menší než obrovitý Cimmeřan, ale šíří ramen a klenbou hrudníku si s ním příliš nezadal. To, co Carico udělal, nebylo plané gesto. Žádný válečník beze zbroje nemohl dlouho přežít v tom strašlivém boji muže proti muži a Conan by měl v každém případě potíže najít si dostatečně velkou zbroj, která by ho účinně chránila.

Od ústí Úhoří třídy pronikalo do podzemí denní světlo. Na jednom místě se v důsledku požáru zřítila část jedné budovy a teď tam ležela hromada kouřících trosek. To umožnilo obráncům alespoň na chvíli si odpočinout, zatímco Korstovy jednotky se musely kvůli pekelnému žáru na čas stáhnout zpět. Poblíž trosek se pohybovali lidé a odnášeli nehybné postavy od barikády, kterou už předtím pravděpodobně překročili vojáci. Conan tak usuzoval z toho, že v prostoru, ze kterého byli odnášeni mrtví a ranění, ležely i skupinky mužů ve vínových uniformách zdobených zlatem. Conan se tady na okamžik zastavil a chvilku pozoroval zoufalou snahu obránců zesílit a vylepšit provizorní opevnění: povozy, dveře, trámy a větší kusy nábytku tvořily hradbu od jedné strany ulice k druhé a od země téměř ke klenutému stropu. Na rozdíl od obyčejných barikád se tahle nedala přelézt – útočníci se jí museli doslova probourat. V další barikádě, jež byla nějakou desítku metrů za tou první, byl zatím otevřen úzký průchod, který umožňoval odnést za ni mrtvé a raněné.

„Přeneste část těch věcí dopředu, na první barikádu,“ přikázal Conan. „Obsadíme ji znovu, než se Korstovi chlapi znovu seskupí. Teprve až ji nebudeme moci udržet, stáhneme se na tu druhou. Nevím, proč bychom měli těm bastardům ustupovat víc, než je nutné. Lučištníci – zaujměte postavení, ze kterých byste jim mohli pořádně zatopit, až zaútočí, a jakmile dám rozkaz, přesunete se za druhou barikádu a budete krýt náš ústup.“

Místní obránci – Conan jejich počet odhadl na několik set – byli většinou obyčejní občané, mezi nimiž tu a tam zahlédl nějakého Mordermiho muže a pár členů Bílé růže, kteří sem přišli s Caricem. Pokud se některému z nich nelíbilo, že má přijímat rozkazy mladého Cimmeřana, nedal to najevo. Ti, kteří Conana znali, ať už osobně, nebo alespoň z doslechu, ho měli ve značné oblibě, a pro ty, kteří ho neznali, představoval obr v kroužkové košili a s těžkým mečem v ruce postavu, jež k odmluvám příliš nepovzbuzovala. Conan se sehnul a z hromady odložené zbroje vytáhl ocelovou přilbu, kterou si nasadil. Pak ještě sebral se země těžký štít. Lidé kolem něj spěchali s kusy materiálu zpevnit první barikádu. Conan se rozhlédl a pomyslel si, že boj v Díře je totéž jako boj v podzemních jeskyních – stísněný a pochmurný. Čekala je skutečně krutá a ošklivá srážka – sotva materiál pro vzletné hrdinské eposy a romantické balady. Cimmeřanovy myšlenky postupně ovládl naprostý klid a vyrovnanost. V některých okamžicích Conana chování a způsoby jeho civilizovaných přátel překvapily nebo dokonce zaskočily, ale pokud šlo o to, vyřešit nějakou záležitost bojem a silou vlastních paží, byl Conan ve svém živlu.

Za hořícími troskami zborcené budovy zahlédl Conan zingarské vojáky, kteří hasili plameny a odklízeli trosky, aby si uvolnili cestu k útoku. Všichni vojáci odříznutí troskami za barikádou padli za oběť obráncům. Jinak by se jistě Korstovým jednotkám už dávno podařilo prorazit v tomto místě plnou silou. Jakmile se v kouřem naplněné ulici začaly objevovat první uniformované postavy, vypustili lučištníci šípy. Přestože Korstovy muže chránily velké štíty, i tak každou chvíli některý z nich pod hustou palbou klopýtl a zasažen šípem padl k zemi. Palba na tak krátkou vzdálenost byla smrtelná. Kolem těl padlých kamarádů se však hrnulo do prostoru stále víc a víc vojáků a útočilo na první barikádu. Teď už byli tak blízko, že se luky staly nepoužitelnými a barikáda se v několika minutách změnila ve směsici zápasících těl a bodající oceli.

Conan se přikrčil za převrácený vůz. Dřevo zadunělo, když se do něj opřelo několik těl, které se pokoušely odsunout ho stranou. V jedné mezeře po prkně, kterou lučištníci používali jako střílnu, se objevil obličej. Conan do otvoru, jenž měl přes ruku, neohrabaně bodl mečem. Minul vojákův krk a roztrhl mu jednu tvář. Vzápětí otvorem projel těžký oštěp, kterému Cimmeřan tak tak uhnul. Muž, který ležel vedle Conana, chytil oštěp za násadu za hrotem a trhl dovnitř. V otvoru se objevila jedna ruka sevřená na násadě a než ji stačil voják vytáhnout, přeťala Conanova čepel oštěp i se zápěstím. Conanův společník se překulil na záda a v rukou svíral zbytek oštěpu. Conan se ohlédl, aby zjistil, proč se muž nevrací na své místo a zjistil, že mu z čela trčí šíp.

Další střela se zakousla Conanovi do štítu. I Korst měl lučištníky, kterým přikázal, aby se soustředili na každý otvor v barikádě a snažili se zasáhnout co nejvíce obránců. Vojáci, ukrytí za provizorními přenosnými kryty z narychlo stlučených prken, se drali dopředu ve stále rostoucím množství a útočili na barikádu. Stěnou narychlo nakupeného materiálu pronikaly z obou stran hroty oštěpů, meče a halapartny. Vojáci se snažili rozebrat překážku, která stála v cestě, a obránci se jim v tom pokoušeli ze všech sil zabránit.

Na dřevě zaduněly sekery. Conan počkal, až ze dna vozu zmizelo další prkno, a pak prohnal meč paží, která mávala sekerou. Jeho těžký meč nebyl určen k bodům, ale na krátkou vzdálenost sloužil i k tomuto účelu. Jeho výtečná ocel jen zazvonila pod úderem, který by byl slabší zbraň zničil.

Z jakéhosi otvoru, kterého si Conan zatím nevšiml, vyjela halapartna. Její hrot hluboko promáčkl kroužkovou zbroj a úder ztlumila až prošívaná vesta. Přestože síla úderu odstrčila Conana dozadu, neutrpěl zranění. Caricův dar mu právě zachránil život. Conan neplýtval časem na okovanou násadu halapartny. Carico byl, bez ohledu na své politické názory, dobrý kovář. Conan zahákl kovový okraj štítu za čepel halapartny a s jejím hrotem stále zabořeným ve vlastní kroužkové zbroji prudce trhl. Zbroj byla natolik kvalitní, že tlak vydržela a majitel halapartny se zaduněním narazil do dřevěného dna vozu. Vzápětí jím projela Cimmeřanova čepel.

Vojáci neustále přibývali a Conan si uvědomil, že boj na tomhle místě skončil. Barikáda, po svém pádu znovu narychlo zbudovaná, vzápětí padne. Korstovi vojáci se uchýlili k taktice, při níž vždy uvázali k některé vyčnívající části lano a společnými silami vytrhli celý kus barikády najednou. Většina z nich při tom byla mimo dosah zbraní rebelů. Conanovi bylo jasné, že nadešel čas stáhnout se k druhé barikádě, a v duchu zadoufal, že byla vybudována pevněji. Asi udělal chybu, když poslal lučištníky zpátky tak brzo, mohli se teď zaměřit na muže s lany. Příště na to nesmí zapomenout.

Těsně za barikádou se ze dveří vinárny vynořila postava. Conan se s pozdviženým mečem bleskově otočil a v posledním okamžiku zadržel úder. Pod zakrváceným obvazem poznal Sifinovu tvář zarostlou černým vousem. Mordermiho kapitán páchl vínem a potácel se nejen díky ráně na hlavě. Poněkud zmateně zamrkal na Conana.

„Když barikáda padla, zalezl jsem pod nálevní pult,“ zabručel. „Musel jsem tam ztratit vědomí. Kde je Carico? A jak se nám podařilo tu barikádu znovu dobýt?“

„Carico si někde opodál ošetřuje nohu,“ odpověděl mu Conan. „Tebe chce Mordermi. Vezmi si mého koně a popiš mu, jak to tady vypadá. Taky mu řekni, že v nejbližší době budeme muset ustoupit na druhou barikádu. Jestli ji mám udržet, budu potřebovat posilu.“

Jakoby k podtržení jeho slov se náhle zřítil obrovský kus barikády a vypadl na její vnější stranu. Conan stačil Sifina vstrčit nazpět do dveřního otvoru a vmáčknout se tam sám, a těsně za ním dopadl na zem obrovský dubový příborník. Do vzniklého otvoru se okamžitě vedrali dva vojáci. Prvního srazil Conan jediným úderem a druhému rozbil Sifino hlavu nohou od stolu. Společnými silami pak vtěsnali příborník na původní místo a podepřeli několika trámy. Bylo slyšet, jak se do dřeva z druhé strany s duněním zabodávají šípy.

Conan zaklel. „Tuhle obrannou linii už vážně neudržíme. Zapálíme ji. To nám poskytne čas v klidu ustoupit a přeskupit se.“

Sifino přikývl a zmizel v hloubi vinárny. Vzápětí se objevil s napůl vypitým měchem vína a lampou plnou oleje.

„Tímhle věci pro začátek pomůžeme,“ prohlásil a začal dřevěné kusy barikády polévat olejem.

Conan strhl se zdi nejbližší pochodeň a přiložil ji k hromadě prken. Povolující barikádu okamžitě olízly první žluté plameny a vzápětí se celá hromada změnila v jedinou záplavu plamenů. Útočníci se rychle stahovali zpět a v patách jim hučely plameny a valil se dusivý dým. Několik zingarských vojáků, kteří se snažili prorazit v základu barikády tunel, se vyhrabalo ven se strašným křikem a v záplavě plamenů se válelo po zemi.

Conan vytrhl Sifinovi měch s vínem a žíznivě se napil. „Řekni to Mordermimu,“ zavrčel.

Na druhé barikádě se k němu připojil Carico. Objemný kovář se mezitím vzpamatoval, oblekl si novou zbroj a vyzbrojil se těžkou oboustrannou sekerou. Bylo vidět, že mu noha pod vrstvou obvazů ztuhla, ale bylo jasné, že dnešní den není určen pro jemnou práci nohou.

„Něco nového?“ zeptal se Conan.

„Zdá se, že se stále ještě držíme dobře,“ opřel se Carico o bok velké dvojkolky, zatímco Conan ji uchopil za kolo. Těžký vůz se nadzvedl a s praskotem se převrátil do úzké mezery u okraje barikády. Tím byla ucpána ulička, kterou sem Conan a jeho muži ustoupili. Když vůz zasypávali, zpevňovali a podpírali těžkými trámy, ožehl jim žár z hořící první barikády tváře.

„Všechny Korstovy útoky byly prakticky odraženy,“ pokračoval Carico. „Zatím se nehnul z místa, takže teď jde o to, jak bude pokračovat. Může se pokusit o nějaký velký průlom, nebo zaútočit současně nejen po cestách, ale i horními sklepy, větracími šachtami, kdejakou krysí dírou, kterou najde.“

„Korst se nemůže dostat dovnitř,“ odplivl si Conan, „a my se nemůžeme dostat ven. Myslím, že tak snadno neodtáhne a my nebudeme moct do nekonečna ustupovat za hořící barikády.“

„Naše naděje spočívá v tom, že ustoupíme na nějaké zvláště vhodné místo a tam zaujmeme pevnou linii obrany,“ prohlásil Carico s velkou dávkou optimismu. „Máme dost vody i potravin, abychom přestáli i dlouhé obléhání. Jakmile jednou občané nového města uvidí, že se svobodní obyvatelé dokážou pevně postavit tyranově armádě, povstanou proti Rimanendovi a rozdrtíme Korstovy řezníky v kleštích.“

Conan se kysele ušklíbl. „Tak na naše vítězství,“ pozvedl Conan měch s vínem, upil a podal ho Caricovi. Jeho vlastní odhad situace byl mnohem realističtější a tím pádem mnohem pochmurnější, ale Caricovu optimismu se dalo těžko odporovat. „A kdy by asi mělo dojít k našemu protiútoku?“

„Santiddio burcuje kordavský lid, aby se postavili za naši věc. Avviniti s sebou vzal část naší kořisti a s její pomocí se snaží přesvědčit některé z ambiciózních šlechticů, aby se postavili na naši stranu. V tomto okamžiku je důležité jedině to, aby se Díra udržela a nevzdala se Korstově armádě. Rimanendo vládne vládou strachu. Když lidé uvidí, že se jeho síle a moci dá úspěšně vzdorovat, přestanou se bát a budou žít jen svou nenávistí.“

„Co jsi to říkal o Avvinitim?“ zpozorněl Conan, aniž věnoval příliš mnoho pozornosti Caricově ostatním řečnickým výlevům. „Kdy se to stalo? Mordermi přece nebyl tak hloupý, aby naletěl tomu uhlazenému nafoukanci!“

„Já sám nemám Avvinitiho příliš v lásce,“ prohlásil Carico s přesvědčením, „ale ten muž by nikdy nezradil věc Bílé růže. Avviniti má vysoce urozené přátele a další podobné styky, které z něj dělají člověka pro naši věc naprosto nepostradatelného. Vydal se na cestu ještě před svítáním, aby pootočil v zámku zlatým klíčem, jak sám řekl.“

„Před svítáním?“ Conanovo podezření se ještě prohloubilo. „Copak mohl Avviniti znát Korstovy plány?“

„To jistě ne, Korstův útok přišel naprosto neočekávaně,“ odpověděl mu Carico. „Callidios ovšem něco takového předpovídal, a tak bylo jasné, že nesmíme mařit čas a začít okamžitě jednat.“

„Když ale Mordermi předpokládal, že Korst zaútočí tak brzo, proč jsme jednoduše nesebrali celou kořist a nevyklidili podzemí, stejně jako to udělal Avviniti?“ naléhal Conan. „Korst by byl vpochodoval do Díry bez odporu, zjistil by, že jsme pryč i s pokladem, a nebylo by došlo k žádnému boji.“

„Není boje, není války,“ vysvětloval Carico věc, která byla podle něj naprosto jasná. „My jsme právě takové krvavé střetnutí s Rimanendovými silami potřebovali, abychom přesvědčili lid Kordavy o nutnosti naší revoluce.“

Výraz Conanovy tváře jej najednou varoval. Carico rychle dodal. „Tak to vidím v téhle chvíli. Jak by mohl někdo z nás uhádnout, že Korst zaútočí na Díru tak brzo?“

Conan se zamračeně odmlčel a zachmuřeně zíral na hořící trosky první barikády. Průvan naštěstí táhl směrem z Díry a bral s sebou většinu černého dýmu, který vyháněl kašlající vojáky až k ústí Úhoří třídy. Krátké přerušení dalo obráncům možnost popadnout dech a vylepšit opevnění. Dopřálo také Conanovi dost času, aby se mohl zamyslet nad tím, zda jsou jeho přátelé hlupáci, nebo šílenci.

Sifino se vrátil dřív, než stačily plameny první barikády pohasnout.

„Co říkal Mordermi?“

„Nemluvil jsem s ním,“ zaklel Sifino. „On a ten mizerný Stygijec se radí – jen oni dva – a nesmí je nikdo rušit. Nečekal jsem. Nechal jsem vzkaz u Sandokazi a se všemi chlapy, které se mi podařilo sehnat, jsem se vrátil sem.“

„Callidios!“ Conanův nesouhlasný výraz ještě zesílil. „U Croma! Copak se zbláznil i Mordermi? Už není čas na tajemné spolky a šílené plány! Jestli chceme zůstat naživu, musíme bojovat!“

Nakonec se rozhodl: „Sifino, převezmeš tady znovu velení. Já se porozhlédnu, jak jsou na tom u ostatních barikád. Pak se ohlásím u Mordermiho, a jestli bude příliš zaměstnán vymýšlením nesmyslů s Callidiem, než aby bojoval, převezmu celé velení, když to jinak nepůjde!“

Díra bylo doslova bludiště křivolakých uliček a mimoúrovňových sklepů. I když právě to znemožnilo prakticky jakýkoliv přímý útok, neumožňovalo to na druhé straně ani vytvoření nějaké přesné a pevné obranné linie. Korst, který už si uvědomil schopnost obyvatelů Díry bránit se velmi úspěšně ve vlastním prostředí, se však nakonec rozhodl zůstat u své původní bojové taktiky – tlačit obránce za použití neustále dotírající přesily na všech třech hlavních bojištích stále hloub do nitra Díry. Conanovi však bylo jasné, že pokud obránci Díry ještě nějakou dobu vydrží, bude se Korst muset uchýlit k plánu druhému: vrhnout své muže do Díry každým známým přístupem a vchodem. První ztráty budou sice obrovské a úderná síla se rozptýlí, ale boj se rozšíří prakticky do celé Díry, a v tom případě její obyvatelé nemají naději. Dříve nebo později je vycvičené vojsko přemůže.

Ta myšlenka Cimmeřana zneklidňovala. Když barikády padnou, je s Dírou konec. Když vydrží, je s ní také konec. Díru může zachránit jen zásah vnějších sil. Conan příliš nevěřil na Santiddiův pokus přesvědčit obyvatele Kordavy, aby se zapojili do boje a pomohli zachránit čtvrť, ve které žila městská spodina. Právě tak byl přesvědčen, že Avviniti je už touhle dobou i s částí pokladu, pro který někteří jeho bývalí druhové obětovali životy, na cestě do Aquilonie. Bylo už jen otázkou času, kdy Korstova netrpělivost převáží nad jeho touhou po vojenské preciznosti.

Conan dojel na Vodní ulici a zjistil, že tamní barikády jsou téměř opuštěné. Chatrnou přístavní částí podzemního města se šířily požáry a obě bojující strany byly nuceny opustit hořící peklo, ve které se proměnila tahle hranice podzemního města. Požáry se začaly pomalu šířit do nového přístavu.

Na staré Obchodní ulici podkopali obránci pilíře, které podpíraly ulici a budovy nahoře. Výsledkem bylo, že se propadl kus nového města a pohřbil zhruba stejný počet vojáků jako obránců. Obchodní ulice však byla zasypána takovým množstvím trosek, že by Korstovým mužům trvalo celé týdny, než by se tudy prokopali dovnitř.

Conan spěšně objel nejdůležitější strategické body Díry a nemilosrdně hnal koně místy, kde se bezcílně potulovaly davy bezradných obyvatel podzemí. Barikády byly všude a chránily všechny ulice, uličky a přístupy vedoucí do podzemního města. Okna byla zatlučena a zastavěna nábytkem, dveře zataraseny. Z úkrytů vyhlížely odhodlané obličeje a čekaly na útok nepřítele. Cestou nezahlédl jediného královského vojáka. Korst se jistě svého útoku nevzdal. S jakousi nejasnou předtuchou Conan pobodl koně a vracel se nazpět k Úhoří třídě.

Skupiny panikou zachvácených uprchlíků ho už chvíli předem upozornily na to, co má očekávat.

Conan pobídl koně proti proudu prchajícího davu. Jediný pohled do Úhoří třídy stačil, aby pochopil, že došlo ke katastrofě.

Korst sem po tom, co všechny ostatní pokusy o průnik selhaly, soustředil hlavní nápor. Ve chvíli, kdy vojáci zaútočili na druhou barikádu a upoutali pozornost většiny obránců, spustil se tajně oddíl Korstových zvláštních jednotek – úderníků do nevěstince, jehož průčelí vedlo na Úhoří třídu kus za barikádou. Vojáci bez milosti zabili každého, koho tam našli. V zápalu boje si toho nikdo z obránců nevšiml dřív, než se vojáci vyhrnuli z domu a vpadli jim do zad. Jejich přesný počet nebylo možno v bojovém zmatku přesně odhadnout. Záložní síla, která na Conanův rozkaz budovala třetí barikádu, propadla panice a v obavě, že je vše ztraceno a Korstovi vojáci prorazili obrannou linii, se dala na útěk.

Conan vjel přímo do jejich středu a bil kolem sebe plochým mečem. „Vraťte se a bojujte, vy špinaví zbabělci!“ řval. „Kam se chcete ukrýt? Bojujte, nebo zemřete!“

Navzdory rostoucí panice je Cimmeřanova přítomnost na okamžik zastavila. Dav zaváhal.

„Za mnou, vy tupci!“ zařval na ně Cimmeřan znovu. „Zpět na barikádu! My těm Korstovým řezníkům ještě ukážeme! Všude jinde ve městě je odrazili! Postavte se jim a bojujte, povídám! Dovolte jim tady prorazit a jsme všichni mrtví! Za mnou!“

Bez jediného pohledu zpět se Cimmeřan prodral na koni davem a aniž se přesvědčil, zda ho lidé následují, vjel do Úhoří třídy. Byl pevně rozhodnut padnout raději sám v boji s Korstovými vojáky, než zemřít s davem zbabělců. Několik mužů se odplížilo pryč se sklopenými hlavami, ale větší část davu se obrátila a následovala obrovitého Cimmeřana.

Conanův kůň proskočil mezerou v nedokončené třetí barikádě a dva Korstovi úderníci padli s rozpolcenými lebkami dřív, než si stačili uvědomit, co se děje. V těsném prostoru nebylo místo na nějaké složité akce a taktizování, nebylo kam uhnout před bijícími kopyty a širokou čepelí barbarova meče. Vojáci v týlu druhé barikády se rychle otáčeli, aby čelili novému nebezpečí, a tak se obráncům barikády, kteří se ještě bránili, přece jen trochu odlehčilo. Zástup, který byl stržen odvážným Conanovým výpadem, se s řevem vrhl do boje.

Cimmeřanův kůň najednou bolestně zaržál, zvedl se na zadní a klesl se smrtelným chropotem na zem. Z hrudi mu trčel šíp. Conan vyletěl ze sedla a kůň, jenž kolem sebe bil ve smrtelné křeči, poranil několik lidí, kteří nestačili včas uskočit z dosahu jeho kopyt. Conan se zvedl na kolena a zatřásl hlavou, protože ho náraz na dlažbu na okamžik omráčil. Zasvištěl meč, a přestože Conan stačil ránu neobratně vykrýt, síla nárazu mu téměř vyrazila jeho vlastní zbraň z ruky. Útočník, který se tyčil nad ním, se spokojeně ušklíbl a pozvedl meč k poslední ráně. Pak se jeho úšklebek změnil ve smrtelný škleb, když se mu do hlavy zaťala těžká dvoubřitá sekera.

Carico chytil Conana za rameno a pomohl mu na nohy. „Skvěle provedeno, mládenče!“ jásal. „Až se příště rozhodneš prodat vlastní meč nějakému bohatému mordýři, dej se najmout k jeho jízdě, ne pěchotě.“

Conan místo odpovědi podsekl nohy vojákovi, který se převalil přes barikádu. Z nevěstince vybíhali stále další Korstovi úderníci a pouštěli se do boje s rebely, kteří přišli s Conanem. Barikáda se jim doslova rozpadala před očima.

„Ustupte!“ zakřičel Conan „Zapálíme ji!“

„Na to není čas,“ zaječel Carico. Kus barikády se propadl dovnitř.

Korstovi vojáci využili zmatku, který za barikádou rozpoutali úderníci, vrhli se na překážku plnou silou a částečně kryti provizorní prkennou hradbou napůl rozebranou barikádu prorazili. Lučištníci vypustili mračno šípů a jejich druzi se drali průlomem v barikádě jako šílení.

„Ustupte!“ zařval Conan. Jeho rozkaz změnil začínající útěk ve strategický ústup. „Zaujměte místa za třetí barikádou!“

„A až padne ta?“ podíval se na něj Carico. Boj už vůbec nevypadal jako nějaký zápas o vznešené politické cíle. Začínalo jít o život.

„Postavíme za ní další barikádu a stáhneme se tam,“ zasmál se Conan drsně. „Dřív nebo později přece sevřeme Korsta do kleští, vzpomínáš?“

11. Kaleniova garda

Podél kordavského přístavu se nad peklem, které zuřilo v Díře, zvedal temný závoj kouře, jímž tu a tam probleskovaly plameny.

Pod olověnými vodami zátoky se dala po matně ozářeném dně do pohybu ještě větší hrůza.

Nikdo ji neviděl přicházet. Alespoň ne zpočátku. Část přístavních budov hořela. Korstovi vojáci, kteří tady ještě před několika hodinami udržovali kordon, uprchli před strašlivým žárem spolu s těmi, jejichž hospody, obchůdky a příbytky hltaly plameny. Na jiných místech zatlačili vojáci řady zvědavců daleko od hranic podzemního města. V boji jako tenhle byl každý člověk, který na sobě neměl královskou uniformu, potencionální nepřítel a Korstovi muži se neproslavili právě svou dobrosrdečností a pochopením.

Kdyby byl na opuštěném nábřeží stál nějaký pozorovatel, byl by si nejdříve všiml, jak se klidná hladina v přístavu zčeřila a vytvořily se na ní vlny, které mířily k širokému přístavnímu schodišti. Zakrátko by užasl, protože by nad vodou spatřil řadu plavců, přesněji řečeno jejich hlav, které v narudlém světle vypadaly jaksi neskutečně. O chvilku později se nad hladinou objevila druhá řada plovoucích hlav, zatímco těm v první řadě už byla vidět nad vodou ramena a část hrudníku. Nebyli to plavci – postavy kráčely po dně a pomalu se vynořovaly z vln.

První postavy dorazily k úpatí kamenného schodiště a v sevřené řadě začaly vystupovat nahoru. Za nimi se z moře tiše vynořovaly další a další řady postav. Nevydávaly jediný zvuk, ozývalo se jen tiché chřestění jejich zbroje a nepřirozeně hlasité zvuky nohou na kamenných stupních. V záblescích ohně, prorážejících závojem kouře, se zdálo, že jak jejich zbroj, tak pokožka mají podivnou hladce černou barvu, podobnou leštěnému obsidiánu. Voda jim stékala z oděvů i z kůže jako z navoskovaného skla, takže postavy vystupovaly na břeh prakticky suché a hned se začínaly řadit do pravidelného útvaru.

Každý jejich pohyb svědčil o dokonalém výcviku, vypadaly jako elitní jednotky nastupující k přehlídce. Jediné co chybělo bylo zvonění oceli; zvuky, které se rozléhaly tady, se podobaly spíš zvuku, jaký vydává navlhčený nůž na naolejovaném brousku nebo dva ledovce, které se o sebe třou v silném větru, skřípotu nehtů na suchých dlaždicích, smrtelnému výkřiku drceného křišťálu. Plameny se odrážely na hřebech v hlavicích válečných palic, na hrotech mečů a ostřích bojových seker, a to všechno bylo lesklé, ostré a hladké jako černé sklo.

Zdálo se, že oddíl naslouchá neslyšným rozkazům, protože v okamžiku, kdy na pobřeží vystoupil poslední bojovník, vykročil první oddíl směrem k plameny ozářeným ulicím a udělal tak místo dalším válečníkům, kteří se vynořovali z moře a začínali se řadit na stejném místě. Z moře se nořily stále další a další postavy. Jako vlna za vlnou se blížily k pobřeží a vystupovaly na souš v nekonečném proudu.

Ohnivá smršť, která zahnala Korstovy vojáky od Vodní ulice, pojmenované podle toho, že ji občas, hlavně na jaře, zaplavovalo moře, hrozila zničením větší části přístavní čtvrti. Tu a tam pobíhalo několik zoufalých jedinců a snažili se z ohnivé záplavy zachránit, co se dalo. To byli první lidé, kteří spatřili přicházející Kaleniovu gardu. Dali se v hrůze na útěk.

Jejich reakce byla pochopitelná. Oheň právě zachvátil dvě velká skladiště po obou stranách ulice vedoucí k přístavu. Část průčelí jednoho z nich se zřítila do ulice, takže prostor mezi domy se změnil doslova v ohnivé moře. A z toho ohnivého pekla vypochodovala první stovka Kaleniových gardistů, stejně netečných, jako by procházeli rozkvetlým sadem.

Těsně za plameny stál kordon Korstových vojáků, kteří měli za úkol chytit každého, kdo by se pokusil z hořící čtvrti uniknout. Vypadali jako velké kočky připravené ke skoku. Při zvuku vyděšených výkřiků se obrátili k plamenům jen proto, aby viděli, jak se z nich noří stovka vojáků s kamennou tváří. Někteří se dali na útěk. Všichni ostatní zemřeli.

Korst, který doufal, že k úspěšnému průlomu na Úhoří ulici musí dojít každým okamžikem, shromáždil do přilehlé oblasti převážnou většinu svých oddílů. Navzdory předchozím neúspěchům a ztrátám mnohem těžším, než se očekávalo, se zdálo, že tato akce zatím probíhá ke generálově plné spokojenosti. Zatáhl rebely do vleklých bojů a teď je jediným mohutným úderem rozdrtí. Možná, že se některým podaří uprchnout, ale na ty bude dost času potom. Základ revolučního spiknutí však bude rozdrcen, vyrván i s kořeny. Rimanendo se jistě zachová velkoryse ke generálovi, který mu jedinou dokonale naplánovanou akcí vrátil čest a zničil všechny, kdo ohrožovali jeho vládu.

Se zbraněmi teď už zrudlými krví se však po Úhoří třídě začala přibližovat Kaleniova garda.

Jejich krátká srážka s kordonem kolem Vodní ulice už na jejich přítomnost upozornila Korstovy muže. Těch několik uprchlíků ovšem vyprávělo věci natolik fantastické, že je většina ostatních brala jen jako přehánění mužů zachvácených panikou. Královská zingarská armáda, jejíž důstojníci nečekali nic jiného než zoufalý útok do kouta zahnaných vzbouřenců, vypochodovala k ústí ulice, aby čelila útoku protiútokem. V poměrně husté temnotě za plamennou stěnou nezpozorovali nepřirozený vzhled svých nepřátel – a někteří z nich předpokládali, že se vzbouřenci natřeli v obličejích černidlem, jak bylo zvykem při podzemních nebo nočních výpravách.

Když se tiší válečníci vynořili z kotoučů kouře, přivítal je déšť šípů. Žádný z nich se nesnažil vrhnout do úkrytu, jediný z nich nepadl. Korstovi střelci to ještě v tomto okamžiku připsali špatnému světlu a dobré zbroji a ustoupili, aby dali příležitost pěchotě.

Válečný pokřik útočících vojáků zazněl podivně ostře, snad proto, že z řad jejich protivníků se neozvala jediná odpověď, a pak se zingarští vojáci vrhli na Kaleniovu gardu. Vypadalo to, jako když mohutná vlna narazí na černý čedičový útes. Vlna se rozpadla v náhlé husté spršce. A ta sprška měla barvu krve.

Ocelové zbraně zazvonily na kamenných tělech. Čepele, které se leskly jako černé drahokamy, trhaly zbroje, svaly i kosti, jako by v tom nebyl žádný rozdíl. Korstovi vojáci byli doslova roztrháni na kusy. Válečný pokřik se změnil ve smrtelný křik, který doprovázely nárazy kamenných čepelí do ochromených těl, dunivé nárazy oddělených končetin, bublání krve.

Prastará magie přeměnila lidské válečníky v nezničitelné vraždící stroje. Kaleniova garda – stvoření z kamene – se pohybovala s hbitostí a dokonalým výcvikem válečníků, jimiž kdysi byla. Jejich nezničitelná těla však byla poháněna nadlidsky silnými svaly. Zbraně s ostřím tvrdosti diamantu pronikaly pancířem stejně snadno jako těly. Obsidiánové pěsti se svíraly na lidských končetinách a trhaly a drtily svaly, šlachy i klouby.

Hrůza byla natolik silná, že ti, kteří zahlédli, co se děje, byli na nějakou chvíli jako omráčení. Teprve když bylo několik předních řad zmasakrováno, vzpamatovali se vojáci za nimi natolik, aby se dali na zoufalý útěk. Ti v nejzadnějších řadách však neviděli, co se vpředu děje – a protože předpokládali, že se tam jejich druhové pouze setkali s nečekaně silným odporem vzbouřenců, vyrazili ještě rychleji kupředu, aby jim přispěchali na pomoc. Na poloviční cestě se srazili s vlnou prchajících. Důstojníci řvali rozkazy, vojáci zachvácení panikou zoufale křičeli a na četné dotazy blábolili nesrozumitelné odpovědi. V neširoké ulici se přední a zadní oddíly namačkaly tak, že nebyly s to pohnout se tam, ani tam.

A Kaleniova garda bezohledně postupovala vpřed. Její zbraně se zvedaly s dokonalou pravidelností zkušených sekáčů a kosily řady lidských klasů. Byla to krvavá žeň. Ulice se naplnila kusy lidských těl. Kaleniova garda, stvořená z kamene, měla váhu oživlých soch. Tak jako před krátkým časem vystoupili vojáci z moře vod, vkročili teď bez jediného zaváhání do moře lidského. Jejich nohy dopadaly na dláždění s duněním kopyt těžkých koní. Muži, kteří upadli na zem, byli nemilosrdně drceni nohama kamenných vojáků, ti, jimž se nepodařilo včas utéci a snažili se zachránit tím, že se přitiskli ke zdem, byli rozmačkáni těly pochodujících kamenných bojovníků vestoje.

Zingarská armáda, která se zmítala jako poraněný hroznýš, se dala na neuspořádaný ústup. V patách se jí táhla krvavá stopa rozdrcených těl, po nichž pochodovala jako na přehlídce jedna setnina Kaleniovy gardy za druhou. Vojsko, které se vynořilo nejen z hlubin moře, ale i z hlubin času.

12. Cestou králů

U třetí barikády zatím bojoval Conan jako raněný lev. Váhy úspěchu se teď nakláněly ve prospěch útočníků. Porážka vzbouřenců byla, jak se zdálo, neodvratná, útěk pravděpodobně nemožný. Vojáci prorazili barikádou jako lidská lavina a přinutili vzbouřence ustoupit do poslední obranné linie. Sifino padl na ústupu. Carico, kterému se rána ve stehně znovu otevřela, sice stále ještě mával svou sekerou, ale bylo vidět, že mu mnoho síly nezbývá. Většina z obránců byla raněných, mnoho jich padlo. Některým se podařilo probít se obklíčením a dát se na útěk. Conan, který vedl zbývající obránce, se pokoušel se svými lidmi zatlačit vojáky zpět. Bez ohledu na vlastní bezpečí se vrhal do nejdivočejšího boje a rozdával rány na všechny strany. Zabít ho mohou, ale Conan přísahal, že už ho znovu nezajmou. Až padne, poznají všichni podle hromad mrtvých kolem, že Cimmeřan svůj život prodal opravdu draze.

Třetí barikáda, postavená narychlo a ze zbytků materiálu, nebyla dost pevná na to, aby zadržela dotírající sílu útočníků nadlouho. V některých místech už se snažili Korstovi vojáci proniknout přes nízký vrcholek barikády. Byla pravda, že je v postupu zdržovalo právě tak jejich množství, jako odpor vzbouřenců – tolik útočníků zaplavilo Úhoří třídu. Byli tam namačkáni tak, že zdaleka nebyli schopní efektivně bojovat. Tak nebo tak, boj stejně každou chvíli skončí.

Když Conan uslyšel divoký křik za zády, pomyslel si v prvním okamžiku, že vojáci někudy obešli jejich obrannou linii a teď jim vpadli do zad. Pak k němu ale zezadu dolehly radostné výkřiky a jásot a Conan riskoval pohled přes rameno.

V čele zástupu mužů tam přijížděl Mordermi, v pravé ruce pozdvižený rapír, levé rameno velmi působivě zavázáno. Nová posila vystřídala v boji zbytky unavených obránců, kteří stále ještě hájili barikádu. Podle toho, jak nově příchozí vypadali, sebral je jejich zbojnický náčelník na ostatních barikádách. Conan počkal, až na jeho místo nastoupí několik svěžích mužů, a napřáhl k příteli zakrvácenou ruku.

„Vidím tě stejně rád jako sochu na počest vítězství,“ usmál se Cimmeřan unaveně. „Obávám se ale, že jsi čekal zbytečně dlouho. Korstovi muži jsou ve strašlivé přesile a zatlačili nás do Díry příliš hluboko.“

„U Mitry, vy severní barbaři jste ale pesimisté!“ zasmál se Mordermi a přehodil si zbraň do levé ruky, aby mohl obejmout Conana pravicí kolem ramen. „V pasti je Korst, ne my. Kočka vlezla do krysí díry příliš hluboko. Počkej a za chvilku uvidíš!“

Conan si připomněl Caricovu řeč o obyvatelích města, kteří se postaví po bok rebelů. „Takže Santiddio opravdu…?“

„Santiddio ne,“ odpověděl Mordermi. „Callidios.“

„Co mohl ten lotosový spáč…!“

„Uvidíš,“ prohlásil Mordermi vyčítavým tónem. „Sandokazi jeho slova potvrdila. Kaleniova garda.“

„Kamenní ďáblové, kteří hlídají kosti dávno mrtvého krále na mořském dně!“

„Už ne. Callidios je přivolal na pomoc.“

„Jak by mohl ten stygijský renegát poručit démonům?“

„No, Conane,“ ušklíbl se Mordermi, „kdybych to věděl, nepotřeboval bych Callidia, že?“

„Takže chceš říct, že jsi nakonec uvěřil lžím toho podvodníka?“

„Podívej!“ ukázal Mordermi.

Conan otočil hlavu.

Nebylo snadné rozeznat, co se za barikádou děje. Ulice byla slabě osvětlená, výhled zčásti zastíral hustý kouř a zčásti sám val barikády. První, co Conan ucítil, byla jakási podivná změna v náladě útočníků. Ještě před chvílí zněla v jejich hlase zřetelná radost z nadcházejícího vítězství. Teď v něm byly slyšet nejistota a strach. Pouhý příchod Mordermiho posily tuhle změnu vyvolat nemohl.

Na krátký časový úsek, který se podivně vlekl, boj ustal. Obě strany pocítily chladný závan neznámé hrůzy. Muži najednou ztuhli uprostřed zápasu, zbraně, které se chystaly vnořit do nepřátelských těl, ustrnuly na půl cesty, všechno se zastavilo, jako by se vzduch změnil ve sklo a na okamžik uvěznil cokoliv živé. Conan, který v minulosti viděl, jak zápasící muži v boji přepadli přes městské hradby a bojovali v pádu, dokud se nerozbili na dláždění, odmítal uvěřit vlastním očím. Na tohle bojiště dopadl stín skutečné černé magie, a přestože ta síla mohla odvrátit porážku od jeho přátel k nepříteli, pochopil Conan v té vteřině jedno. Neměl nechat Stygijce naživu. Před návratem do Kordavy ho měl utopit.

Pak se ozvaly výkřiky.

Vojáci před barikádou přestali bojovat a snažili se zjistit, co se stalo jejich druhům vzadu. Útočníky zachvátila panika a někteří z nich se pokusili ustoupit k ústí Úhoří třídy. Pak poznali, co vyrvalo ty výkřiky hrůzy z hrdel starých zkušených vojáků – veteránů a zároveň si uvědomili, že není kam ustoupit.

Úhoří třídou pochodovala Kaleniova garda.

Vzápětí už královští vojáci prchali zpět k barikádě s jedinou myšlenkou – uniknout těm nelidským válečníkům, jejichž kroky jim duněly v patách. V bezhlavé panice doběhli k barikádě a zachváceni hrůzou se bez ohledu na obránce bezhlavě vrhali na druhou stranu. Nápor těl barikádu téměř rozmetal, přestože i ti nejodvážnější vojáci mají v boji pud sebezáchovy a nevrhají se naprosto bezhlavě na meče svých nepřátel, jako to v téhle chvíli udělali Korstovi vojáci.

Conan, který viděl, jak jsou vojáci na obou stranách masakrováni, se znechuceně odvrátil. Zabíjet nepřátele, kteří ztratili vůli bránit vlastní život, to nebyl způsob, jakým Cimmeřané vedli válku.

„Zastav je,“ zavrčel Conan a obrátil se k Mordermimu.

„Neměj strach,“ vysvětloval si Mordermi chybně jeho slova. „Callidios je má pevně pod kontrolou.“

„Chci, abys zastavil tu řezničinu! Ať se Korstovi muži vzdají!“

„Moji lidé potřebují vítězství,“ pokrčil Mordermi rameny. „A od těch Rimanendových psů jsme toho vytrpěli až příliš.“

Conan zuřivě zaklel, ale bylo už prakticky po všem. Na barikádě už se neobjevovali žádní další vojáci. Úhoří ulicí se rozléhala jen tlumená ozvěna dopadajících kamenných nohou, přerušovaná občasným praskotem drcených kostí. Ze tmy se vynořily první řady černých postav Kaleniovy gardy.

Oddíl se zastavil před barikádou, strnul v pozoru a očekával další rozkazy. Rebelové jásající v opojném pocitu vítězství se utišili a užasle zírali na své ďábelské spojence. Radostné výkřiky se změnily ve vystrašený šepot.

Mordermi se rozhodl využít situace.

„Podívejte se na ně, přátelé!“ zvolal a bez jediné známky strachu popojel vpřed. „Tohle jsou spojenci, kteří byli povoláni, aby pomohli naší věci k vítězství. S pomocí mého drahého přítele a rádce, skvělého mága Callidiose, jsem přivolal armádu nezničitelných bojovníků, kteří žili už jen v legendách. Viděli jste na vlastní oči, jak nám pomohli. Pozdravte je, přátelé, pozdravte naše spojence v boji za svobodu – Kaleniovu gardu.“

Zprvu se ozvalo jen několik nesmělých výkřiků. Pak se ale dostavila reakce na nedávný strach ze smrti a pod klenbou Úhoří třídy se rozlehl ohlušující radostný křik.

Mordermi chvíli počkal, a pak pozvedl paže v gestu, kterým žádal ticho.

„Generál Korst se zbytkem svých psů odtáhl zpět do boudy svého pána. Už teď se Rimanendo třese ve svém hermelínu, protože se dozvěděl o našem vítězství, a modlí se, aby ho palácová garda ubránila před hněvem lidu, kterému tak špatně vládl. Ale řekněte mi, přátelé, mohou snad vojáci ochránit tyrana před spravedlností?“

Mordermi čekal, dokud sbor hlasů křičících „ne!“ nedosáhl maxima.

„Takže znovu do zbraně, přátelé! S našimi neporazitelnými spojenci po boku se vydáme svrhnout s trůnu odporného tyrana a jeho prohnilý dvůr! Hodina naší svobody nadešla.“

Kdykoliv si Conan vzpomněl na následující pochod ulicemi, připadal mu – přes Mordermiho proslov a přes veškerou velikost a vážnost chvíle – jako noční můra.

Ušlápnutí a vyvržení obyvatelé se vyrojili do ulic nového města a jejich množství každým okamžikem rostlo. Carico, který nebyl schopen chůze, se na Conanovo naléhání nakonec odhodlal vysednout poprvé v životě na koně, ale předtím si vyžádal Cimmeřanův slib, že pojede těsně vedle něj, aby ho mohl v případě nouze zachytit. Na cestě městem se k nim připojil i Santiddio. Ke Conanovu úžasu vedl Santiddio skutečně několikatisícový dav lidí, kteří uspořádaně pochodovali pod prapory se symbolem Bílé růže. Conan si v duchu pomyslel, že by ho zajímalo, kolik lidí se přidalo k Santiddiovi před tím, než se městem rozšířila zpráva o vítězství rebelů v Díře. Santiddio se s nimi velmi okázale a pyšně přivítal, což u něj bylo nezvyklé, a spolu s Caricem hlasitě zalitovali, že tady není Avviniti, aby se spolu s nimi těšil z vítězství. Mordermi, kterého doprovázela Sandokazi, přenechal dívku v péči jejího bratra a sám vyjel do čela zástupu.

Po Callidiovi nebylo ani vidu, ani slechu, ale Conan zřetelně cítil, že Stygijec ví o každém jejich pohybu. Před zástupem vzbouřenců pochodovaly oddíly Kaleniovy gardy – jeden tisíc mlčenlivých démonů smrti.

Prošli Kordavou, aniž narazili na odpor. Lidé buď vybíhali ven, aby se přidali ke vzbouřencům, nebo se tiše ukrývali v domech a jen opatrně vyhlíželi za zavřenými okenicemi, když kolem procházely pod prapory Bílé růže jásající davy. Generál Korst, který se odpoutal z nesmyslného boje s Kaleniovou gardou, unikl z masakru v Díře se všemi muži, jež se podařilo zachránit. Za opevněnými hradbami Rimanendova paláce Korst právě přeskupoval své oddíly s úmyslem postavit se vzbouřencům a jejich kamenným spolubojovníkům. Katastrofa, která armádu v Díře postihla, však byla pro mnoho vojáků příliš demoralizující. Ti, co boj přežili, šířili kolem zprávy, jež velmi barvitě popisovaly hrůzu a jatka, která se v Díře odehrála. Postavit se obyčejnému, lidskému nepříteli, to byla jedna věc, ale stát tváří v tvář nezničitelným silám černé magie, to bylo něco jiného. Z královské zingarské armády začali dezertovat nejen vojáci, ale celé oddíly i se svými důstojníky.

Král Rimanendo vládl příliš dlouho jako sobecký a nenáviděný tyran. Zingařané trpěli jeho vládu ne z oddanosti ke svému vládci, ale ze strachu. Teď se objevili hrdinové z Bílé růže a přišli se sílou mnohem větší, než byla ta královská. Nastal čas, aby se naučil bát král, a vzbouřenci byli rozhodnutí nedat mu na to příliš mnoho času. Král Rimanendo, opuštěn všemi, kdo měli dost odvahy a možností dát se na útěk, se ukrýval v rozlehlých sálech paláce, zatímco hrstka posledních věrných se připravovala k beznadějné obraně.

Pochod vzbouřenců ke královskému paláci se nikdo nepokusil zastavit. Jen na jednom místě, to když se přiblížili k posádkovým kasárnám, narazili na ozbrojený odpor. Z malého domku, kde byl umístěn zvláštní oddíl hradní stráže, která buď neslyšela, nebo nevěřila zprávám o kamenných démonech, na zástup vyletělo několik šípů. Přední řady Kaleniovy gardy proměnily celý dům v hromadu mrtvol a kouřících trosek a téměř při tom nezpomalily krok. Vojáci se právě tak mohli pokusit holýma rukama zastavit lavinu. Krátké krvavé extempore povzbudilo zástup vzbouřenců, z nichž mnozí se teprve teď přesvědčili, jak strašlivé spojence má povstání na své straně.

Conan si vzpomněl na masakr Gundermenů ve Venariu, na kterém se podílel před několika lety. Všechny cimmerské klany se tenkrát sjednotily, aby zničily tu pevnost, kterou Aquilonci postavili s úmyslem kolonizovat pohraniční oblast jižní Cimmerie. Muži, ženy i děti byli bez milosti povražděni a Venarium spáleno do základů. Pro Conana to byly slavné vzpomínky. Masakr, jehož svědkem a nepřímým účastníkem byl v téhle chvíli, mu zůstane ve vzpomínkách také navždy, ale Cimmeřan už teď věděl, že v něm žádné vznešené pocity vzbuzovat nebude.

Vrchol hradby, která se táhla kolem královského paláce, byl lemován ocelovým pruhem zbraní, pancířů a helem, na němž se odrážela matná záře pochodní a vzdálené odlesky stále ještě hořícího přístavu. Hvězdy zastíral závoj černého dýmu.

Možná, že pevnostní hradby dodávaly obráncům sebedůvěru, ale bylo jasné, že generál Korst neměl v úmyslu vydat královský palác lůze. Z ochozů se do zástupu snesl mrak šípů a za nimi zaduněly katapulty, jež vrhly na vzbouřence záplavu balvanů. Muži a ženy začali křičet – jedni bolestí, druzí vztekem. Zástupem vzbouřenců proletěla smrt a upozornila je velmi důrazně, že Mordermi je vede do boje, ne na lidovou veselici. Rebelové se před sprškou šípů a balvanů rychle rozprchli a hledali úkryt v okolních budovách.

Conan popohnal koně do úkrytu a zvědavě pozoroval, jaký účinek budou mít střely z hradeb na Kaleniovu gardu. Katapulty vrhaly střely různého druhu, od plného košíku kamenů velikosti mužské pěsti až k jednotlivým kamenům váhy kolem patnácti kilogramů. Menší kameny měly na Kaleniovu gardu stejný účinek jako sněhová přeháňka. O chvilku později zasáhl jeden z velkých balvanů kamenného vojáka v první řadě přímo do prsou. Balvan se rozpadl na drobné kusy a voják padl k zemi. Vzápětí se však postavil na nohy a postupoval dál, jako by se nic nestalo. Jeho pohyby byly tak přirozené, že Conan jen čekal, kdy si z černého prsního pancíře opráší kamenný prach, který tam střela zanechala.

Ale i když byli černí vojáci neteční ke střelám, nezůstávali neteční ke svým úkolům. Zatímco střely z hradeb držely armádu vzbouřenců v uctivé vzdálenosti, vytvořila Kaleniova garda pevně sevřený útvar, který se pustil směrem k hlavní palácové bráně. Déšť střel z ochozů nad bránou ještě zesílil, a pak se na kamenné útočníky jako ohnivý vodopád snesla záplava rozpálené smůly. Co se týkalo výsledku, mohli obránci na Kaleniovu gardu se stejným úspěchem vylít růžovou vodu.

Kaleniova garda dorazila k těžké bráně pevnosti. Brána byla z dvojité vrstvy silných dubových fošen, spojených obrovskými nýty a okovaných hustou sítí kovových pásů. Byla budována tak, aby odolala i těžkým dobývacím beranům. Přihlížející na obou stranách zatajili dech a čekali.

Přední řada Kaleniových gardistů zastrčila zbraně a jeden vedle druhého se opřeli do pevné dubové překážky. Na krátký okamžik se kamenné svaly opřely do dubové brány stvořené lidskýma rukama. Postup Kaleniovy gardy byl zastaven jen na chvíli. Pak se ozvalo děsivé skřípění masivního kování, praskot dubového dřeva a brána pevnosti se propadla dovnitř. Zničená a rozbitá vrata pod sebou pohřbila několik desítek obránců, kteří ji z druhé strany podpírali vlastními rameny. Přes trosky padlé brány vstoupila do pevnosti Kaleniova garda a začala rozdílet smrt mezi ty, které zradila jejich víra v pevnostní zdi a lidské zbraně.

Dav venku stál krátkou chvíli v úžasu. Pak se ale ozval křik tisíců hrdel a kordavský lid se vrhl do paláce odsouzeného ke zkáze, aby se pomstil na svých dlouho nenáviděných utlačovatelích. Zvíře bylo strženo k zemi a smečka se chystala je dobít. Conan, který se rozhodl, že když byl na začátku povstání, bude i u jeho konce, se vyšvihl do sedla a pobídl koně kupředu. Uvědomil si, že vlastně neuběhla ani hodina od okamžiku, kdy si myslel, že zůstane ležet ve vlastní krvi v podzemí Díry. Teď se chystal zúčastnit se plenění královského paláce.

Kaleniova garda zabíjela bez milosti každého, kdo se jí postavil do cesty, a s její pomocí se boj o palác změnil v krvavou lázeň. Pro Kaleniovu gardu neexistovala překážka. Vojáky a dvořany, kteří byli odhodláni vzdát se Mordermimu, roztrhal zdivočelý dav na kusy. Jen málokomu se podařilo zachránit se tak, že se převlekl z uniformy nebo drahých šatů do špinavých hadrů některého z padlých vzbouřenců a vmísil se do davu. Jiní v poslední chvíli přelezli hradby a spustili se po lanech dolů, a tak se dostali z dosahu šílící lůzy. A hrstka těch, kteří odmítli utéct, se shromáždila v největším sále a tam bojovali až do trpkého konce, aby tak dokázali, že jejich čest je jim dražší než jejich život.

Conan našel místo, na němž ležel generál Korst a s ním několik posledních obránců, kteří mu pomáhali hájit vchod do paláce. Zástup nechal jejich těla bez povšimnutí, protože se hnal za bohatší kořistí. Conan se zastavil, protože cítil úctu k odvážnému vojákovi, který ve službě svému králi položil život.

Generál měl modročerný vous zbrocený krví, hruď rozdrcenou strašlivou ranou kamenné palice, ale stále ještě v něm zbývala jiskřička života. Korst otevřel oči, podíval se na Cimmeřana a bylo vidět, že ho poznává.

„Tebe znám,“ řekl generál namáhavě. „Ty jsi ten Cimmeřan. Uprchl jsi zpod šibenice. Mordermi si z tebe udělal svou pravou ruku.“

„Nabídl jsem vám svůj meč,“ v Conanově hlase stále ještě zazníval vzdor. „Odplatili jste mi konopnou oprátkou. Tak jsem hledal své štěstí u Mordermiho.“

Korstovy oči sklouzly někam přes Conanovo rameno. „I já jsem kdysi hledal své štěstí. A kam jsem se dostal? Sem. Podívej se na mne, Cimmeřane. Možná, že se díváš na svůj vlastní osud.“

Conan se mu chystal odpovědět, ale pak si všiml, že ho Korst už neslyší.

Conan se začal prodírat davem lidí, kteří plenili královský palác, a hledal Mordermiho. Vítězného vůdce vzbouřenců zastihl ve chvíli, kdy se pokoušel vyvrátit těžké dveře, které vedly do soukromých pokojů krále Rimanenda. Conan propůjčil svou sílu kusu mramorového sloupu, který vzbouřenci používali jako berana a dveře zakrátko povolily.

Na scénu, kterou uviděli potom, Conan připraven nebyl. Král Rimanendo, jehož mysl byla zakalena hojností alkoholu, kterým si dodával odvahu, se zabarikádoval ve svých komnatách spolu se svými nezletilými milenci, kteří mu měli dodat v jeho stavu zmužilost. Ti však rychle pochopili, že vláda jejich ochránce se nachýlila, a proto se rozhodli získat přízeň nových pánů Kordavy tím, že se vrhli na padlého monarchu.

Když Mordermi a Conan překročili práh královských komnat, vyšli jim vstříc dva ze skupiny mladých hochů, shromážděných v nejvzdálenějším rohu první místnosti. Vlasy měli naondulované, těla navoněná, byli namalovaní a natření vonnými oleji. Mezi sebou nesli velký zlatý podnos. Na podnosu byla drahokamy vykládaná koruna zingarských králů a ta stále ještě spočívala na neuměle uříznuté hlavě krále Rimanenda.

13. Nový řád a korunovace

Bylo rozhodnuto, že králem se stane Mordermi.

Mordermi o něčem takovém zpočátku nechtěl ani slyšet, ale ostatní nakonec všechny jeho námitky a protesty vyvrátili.

Rimanendo a jeho dvořané zahynuli v masakru v paláci. Král neměl jediného potomka, takže neexistoval právoplatný dědic, a i kdyby, bylo velmi nepravděpodobné, že by se obyvatelé Kordavy smířili s tím, aby na trůn dosedl někdo, komu v žilách koluje tyranova krev. Na druhé straně kdyby nějaký následník existoval, těžko by se odvážil uplatňovat své právo na korunu, když věděl, že vítězní vzbouřenci ovládají strašlivou Kaleniovu gardu.

Stará doba prohnilého despotismu byla ta tam. V Kordavě teď zavládl nový řád a jeho vláda se šířila po celé zemi.

Nebyla to obyčejná výměna panovníků, jak Santiddio rád zdůrazňoval. Bylo to něco jiného, než když jedna skupina urozených lumpů nahradí druhou takovou skupinu. Vítězství Bílé růže vyznačilo v Zingaře počátek nového sociálního řádu – dalo lidem možnost hlasovat o většině vládních záležitostí, ustanovilo nové zákony, které zajistí všem lidem stejná práva.

Bylo jasné, že tak radikální a důležité změny budou vyžadovat delší dobu, než se je podaří uvést do praxe. Musí být ustanoveny výbory, zvoleni zástupci, musí se posoudit a prověřit velké množství nápadů, návrhů a zjištěných faktů. A mezitím bude v Zingaře vládnout revoluční výbor Bílé růže. Navíc to byla pro nový řád dost nebezpečná doba. Kaleniova garda sice vybojovala s antirevolučními silami boj, v němž dobyla svobodu pro všechny, ale Zingara byla velká země, ohrožovaná nejen vnitřními nepřáteli, kteří toužili po návratu despotické vlády své třídy, ale i nepřáteli zvenčí, kteří viděli v úspěchu nového řádu nebezpečí, jež by mohlo rozkolísat trůny okolních zemí. Proto musel být z revolučního výboru zvolen jeden člověk, který by měl prakticky přímou moc, aby mohl chránit nový řád před veškerým nebezpečím. Jenže takový člověk zase musel být zkušený revoluční vůdce, muž pocházející přímo z lidu, muž schopný vést národ do boje a k vítězství. Jeho moc bude samozřejmě jen dočasná a bude trvat jen do sestavení nové ústavy a volby zástupců lidu.

To všechno byla samozřejmě pravda a Mordermi byl nucen připustit, že situace vyžaduje na mnoha místech neodkladné řešení a že on sám splňuje všechny výše uvedené požadavky. Ale přece nepřijme korunu krále, z nějž je jeho, Mordermiho zásluhou, už jen obyčejná mrtvola…

Avviniti se vrátil ze své výpravy, jejíž úspěch byl zajištěn od okamžiku, kdy se šlechta dozvěděla o vítězství rebelů v hlavním městě, a přiložil si také své polínko. Prohlásil, že v průběhu doby, po kterou se bude připravovat nová ústava, se jistě mnozí šlechtici rozhodnou spolupracovat s novou vládou a jejich spolupráce by jistě nebyla zanedbatelná. V tom případě bude pro šlechtu mnohem jednodušší skládat nový slib věrnosti do rukou krále, s celou svatostí a tradicí, s jakou ke královské instituci přistupuje, než do rukou nějakého předsedy výboru.

Mordermi protestoval. Nakonec se však dal přece jen přesvědčit jejich logickými důvody.

Conan nikdy nepřestával v duchu žasnout nad tím, jaké množství slov jsou jeho přátelé ochotni zbytečně vyplýtvat v nesmyslných diskusích a hádkách, které podnikají jen proto, aby nakonec skončili u řešení, jež je od začátku jasné. Připočetl to k ostatním nesrozumitelným rituálům, které zaměstnávaly civilizovaný svět.

Vláda Zingary byla připravena a zajištěna prostřednictvím právě takových rituálů. Mordermi se tedy měl stát králem. Revolučnímu výboru měl předsedat triumvirát ve složení Avviniti, Santiddio a Carico, kteří zastupovali tři největší frakce Bílé růže. Callidios, jehož znalost politiky se ukázala být stejně brilantní jako jeho magické umění, bude prvním ministrem. Conana, jehož odvaha a bojové umění z něj udělaly populárního hrdinu, očekávalo místo generála zingarské Nové armády.

„Z obyčejného žoldnéře na generála královské armády v několika měsících, to je nějaká kariéra,“ poznamenal Conan na Mordermiho korunovaci.

„To tedy ano, rychlý postup, co?“ zasmál se Mordermi a pokynul sloužícímu, aby jim donesl další víno. „Ale zdaleka ne takový, jako když se z prince zlodějů stane král Zingary!“

Pak se usmál ještě jednou, spíš pro sebe. „Kromě toho,“ pokračoval Mordermi vzápětí mnohem vážněji, „potřebuji přítele, kterému bych mohl ve funkci generála skutečně důvěřovat. Ty jsi, Conane, sice ještě mladý, ale už jsi zažil víc bojů než mnoho veteránů – jistě mnohokrát víc než ti moji lumpové nebo Santiddiovi užvanění kumpáni. A abych svěřil armádu některému z bývalých Korstových důstojníků nebo některému z Avvinitiho urozených a nafoukaných kamarádů – to se neodvážím. Ty jsi můj přítel, Conane, a jediný přítel, na kterého se můžu opravdu spolehnout.“

„Jestli to myslíš vážně,“ odpověděl mu Conan stejně vážně, „dej na mou radu a zbav se co nejrychleji Callidia.“

„Jak vidím, vy Cimmeřani se dokážete své myšlenky držet zuby nehty. Já Callidia potřebuju. Bude to trvat celé týdny, než se armáda přeskupí. Do té doby bychom byli snadná kořist pro každého silnějšího pána s vlastní armádou a alespoň kapkou královské krve v žilách. Potřebujeme Kaleniovu gardu na naši ochranu. Callidios zná tajemství, jak ji ovládnout. Já ne.“

„Dej mi čas, abych z té takzvané Nové armády udělal něco víc než jen Santiddiova hesla,“ sliboval Conan, „a nebudeš potřebovat žádnou armádu kamenných démonů.“

„Až to tak bude,“ přikývl Mordermi, „přijď za mnou se svou radou znovu.“

„Cože? Vy dva jste tady jediní střízliví?“ přicházel Santiddio a nejistě se opíral o sestřino rameno. „Mor na tvou novou korunu, Mordermi, jestli máš právě kvůli ní o své vlastní korunovaci zůstat střízlivý!“

„Probíráme tady s Conanem Novou armádu. Měl bys projevovat alespoň špetku úcty, když mluvíš s králem a jeho generálem.“

Santiddio si říhl tak silně, že to muži jeho drobné postavy dělalo čest. „Avviniti si myslí, že by od tebe bylo taktické, kdyby ses na nějakou chvíli věnoval baronu Manovrovi a hraběti Perizimu, kteří se dostavili na korunovaci svého nového krále.“

„Samozřejmě.“ Mordermi se uklonil Sandokazi. „Vaši ručku, paní? Ochromíte jejich mazané mozky svou krásou a já je pak přinutím, aby s námi podepsali jakoukoliv smlouvu.“

Conan pozoroval odcházející trojici, která mířila napříč přeplněným plesovým sálem, a vzpomněl si na to, jak se potkali poprvé. Nyní Mordermi vyhlížel v nádherném rouchu a s korunou na hlavě opravdu královsky. Santiddio, přestože se oblekl skvěle, vypadal stále jako opilý student. Sandokazi na sobě měla dlouhé šaty z tuhého brokátu. Róba byla bez ramínek a pod přiléhavým pasem se nad množstvím spodniček nadouvala široká sukně. Šaty zdůrazňovaly Sandokazinu zářivou krásu. Conan přeletěl očima své nepříliš padnoucí šaty a zapřemýšlel, co tak asi nosí podle dvorské etikety na korunovaci královský generál.

Rimanendův – teď už Mordermiho – palác byl po tom, co ho před několika dny vyplenila revoluční armáda, uveden do snesitelného stavu. Kordavský lid zdravil Mordermiho jako nového krále. Odevšad se ozývaly hlasité pozdravy a výkřiky. Zbojnický vůdce pro ně vždycky představoval hrdinu a jako vůdce vítězných vzbouřenců se stal zároveň i osvoboditelem.

„Stačí, když mě lidé prohlásí svým králem,“ říkal Mordermi. „To bude jako korunovace úplně stačit.“

Avviniti mu připomněl, že jestliže ho má uznat jako skutečného vládce i zingarská šlechta, musí být protokolu učiněno zadost.

A tak se také stalo. V napůl zničeném paláci, který dobyl silou, byl Mordermi korunován na zingarského krále přesně podle posvátných obřadů, vytvořených kdysi dávno aristokratickou smetánkou. Jakoby ve snaze omluvit se pozval Mordermi na korunovaci celou Kordavu. Nádvoří, které ještě před několika dny pokrývala mrtvá těla a trosky, teď znovu zaplavil dav, i když tentokrát proto, aby se pobavil, a bylo to víno, co teklo celý den proudy.

Conan dopil svůj pohár a přemýšlel o tom, že nějak nedokáže sdílet se svými druhy tu náladu bezstarostného veselí. Jeho přátelé přece dobyli velké vítězství a on byl odměněn vysokým postavením. Když se vydal k jihu, aby hledal mezi civilizovanými národy, byla by mu myšlenka na něco takového připadala jako šílený sen.

Nemohl ze svých úvah vypudit tvář umírajícího generála. Vyjádřil Korst jen vlastní zatrpklost a nespokojenost se svým osudem, nebo se mu v minutě smrti skutečně podařilo nahlédnout do budoucnosti? Conan se s tím často setkal u mužů i žen své vlastní rasy, kteří ten dar ve smrti mívali.

Conan si odplivl a zadíval se na bohatě oblečené návštěvníky zaplňující velký sál. Jenže druh lidí, mezi kterými by se bavil on, byl venku. Dav jásal, pil a šířil veselí do přilehlých ulic. S nimi se mohl opít a zapomenout na ten podivně ironický výraz umírajícího generála. Najde si nějakou veselou dívčinu, která nebude na svou přízeň skoupá, nebo možná třeba narazí na někoho, kdo si bude chtít zazpívat nebo se poprat. Prosím, rád se přidá.

Conan znechuceně vyšel ze sálu. U Croma! Koruna se ještě neohřála na Mordermiho hlavě a to místo už se podobalo skutečnému královskému dvoru!

14. Conan ovládne pole

Následující týdny byly pro Conana obdobím horečnaté činnosti. Znovu a znovu se Cimmeřan v duchu proklínal za to, že přijal svou nevděčnou funkci. Zatímco hodnost generála byla na jedné straně velká čest, zjistil Conan velmi rychle, že na druhé straně s sebou nese mnohem víc povinností, než se zdálo. Zdaleka nešlo jen o velení v bitvách a jeho válečné zkušenosti byly kapkou v moři mnoha kvalifikací, potřebných k vykonávání toho úřadu. Conan velmi nespokojeně objížděl vojenské jednotky v době, kdy by normálně hrál v kasárnách kostky s vojáky, kteří měli po službě; s ještě menším nadšením pozdě v noci kontroloval seznamy a hlášení, když měl chuť vyrazit na jeden dva džbány vína nebo za nějakou sukní, a ve chvílích, kdy musel řešit stížnosti a spory svých důstojníků, tiše skřípěl zuby, protože první, co ho vždy v takové situaci napadlo, bylo rozbít pár hlav.

Jenže Mordermi spoléhal na to, že o tuhle stránku věci se Conan postará, takže Cimmeřan zaťal zuby a dřel jako tažné zvíře.

Conan by to pravděpodobně nepřiznal, ale i on si uvědomoval, že bez přítomnosti Kaleniovy gardy by byl jeho úkol pravděpodobně nesplnitelný. V prvních týdnech Mordermiho vlády, v době, kdy se Conan pokoušel vytvořit novou armádu ještě v dozvucích vítězství vzbouřenců, bylo jasné, že nekvalifikovaná zingarská Nová armáda není schopna ubránit Kordavu před jediným trošku silnějším útokem zvenčí. Bylo jasné, že někteří z mocných urozených pánů, z nichž každý měl svou soukromou armádu, si tiše ve stěnách svých paláců bručí, jak nesnesitelné je, že se na kordavském trůně rozvaluje bývalý psanec a v paláci králů „debužíruje“ špinavá lůza. Králové okolních hyborských národů zase zvažovali možnost, že by jejich expediční síly mohly přepadnout rozpory zmítanou Zingaru a dosadit na její trůn vybraného vládce – loutku, kterou by mohli ovládat.

Jenže zprávy o násilném svržení krále Rimanenda nepostrádaly poměrně podrobné popisy masakrů, které rozpoutala v podzemí a v paláci Kaleniova garda. Kordavu hájila armáda nezničitelných kamenných bojovníků. Bylo by jistě nemoudré otevřeně zaútočit na krále, který vládl temnou magickou silou, rozumnější bylo vyčkat až se objeví nějaká zatím neznámá slabost. Zatímco se šakalové krčili ve stínech, Mordermi dělal všechno pro to, aby svou vládu co nejrychleji upevnil.

Conanovy obtíže byly pro úspěšnou revoluční stranu velmi netypické: vítězové neměli armádu. Základ povstalecké síly se skládal z Mordermiho zbojníků a příznivců Bílé růže; ani jedna z obou skupin nepatřila k výkvětu válečníků a jejich počty byly doplněny během boje občany města. Při boji v Díře přišlo o život mnoho psanců i skalních přívrženců Bílé růže a ti, kteří se k armádě přidali dodatečně, většinou postrádali jak základní vojenský výcvik, tak skutečnou zkušenost z boje.

„Jsou dobří jen k tomu, aby vyplnili mezery v řadách,“ zuřil Conan. „Možná, že by si je nepřítel spletl s vojáky a zaútočil na ně, ale brzo by zjistil, že ti chlapi nepoznají, kudy se strká hlava do helmice! Možná, že by přežili pouliční rvačku, ale kdybych je měl vést do boje, tak by to dopadlo stejně, jako kdybych se pokoušel holou pěstí ukout meč z hrsti hřebíků!“

„No dobrá, a co tedy potřebuješ?“

„Potřebuju skutečné vojáky! Vyhlaš amnestii pro všechny příslušníky původní královské armády, kteří ti odpřisáhnou poslušnost. Znám většinu žoldnéřských velitelů. Během masakru zmizeli, ale když jim slíbíme milost a slušný plat, vrátí se.“

„Zlata máme dost, ale můžeme počítat s jejich věrností?“

„Žoldnéři prodají meče tomu, kdo je platí. A co se týče královských vojáků, většina těch, kteří byli věrní Rimanendovi, padla s Korstem. Kdyby měli lidé Rimanenda v lásce nebo kdyby byl zanechal dědice, mohlo by všechno vypadat jinak, ale takhle si myslím, že přijmou amnestii a budou rádi za šanci přidat se k novému režimu.“

„Myslím, že by bylo celkem moudré přijmout Avvinitiho nabídku. Říkal mi, že někteří z jeho urozených přátel nabídli důstojníky a celé oddíly ze svých soukromých armád jako posilu našemu vojsku.“

„Myslel jsem si, že Avvinitimu nevěříš,“ připomenul mu Conan.

„Nevěřím,“ odpověděl přímo Mordermi, „ale stejně tak nevěřím Caricovi s těmi jeho bláznivými politickými názory. Kromě toho jsem si všiml, že se do armády hlásí až podezřele mnoho jeho přívrženců.“

Conan si v duchu pomyslel, že má příliš mnoho vlastních starostí, než aby si přidělával další tím, že by se zabýval nesmyslnými podezřeními svého přítele. Jeho úkolem bylo udělat z Nové armády něco, co by opravdu potřebovalo generála. A co se toho týkalo, byl zatím Cimmeřan docela úspěšný. Amnestie způsobila, že se z úkrytů vynořilo mnoho bývalých vojáků a Mordermiho zlato přitáhlo další. Conanovi se podařilo sestavit důstojnický sbor s dostatečnými zkušenostmi a vojenskými vědomostmi, aby za něj převzal základní výcvikové povinnosti a armádní agendu, a pomalu se učil rozdělovat úkoly a zodpovědnost jiným. Pro Cimmeřana, který byl nedůvěřivý samotář zvyklý spoléhat se jen sám na sebe, to byl úkol velmi obtížný.

Jak řekl Mordermi, zlato nepředstavovalo pro nového vládce žádný problém. Ve srovnání s bohatstvím Rimanendova dvora byla kořist z jejich nájezdu při oslavě královských narozenin pouhá hrst měďáků v žebrákově klobouku. A bohatství dvora zase vybledlo před poklady vynesenými z Kaleniovy hrobky.

Callidios se od chvíle, kdy vyvolal Kaleniovu gardu, na veřejnosti příliš neobjevoval. Conan nevěděl, zda se stygijský renegát pokouší proniknout ještě hlouběji do tajemství černého umění, nebo se jen tak někde tiše halí do snů z kouře žlutého lotosu. Podezíral ho spíše z toho druhého, nebo – abychom to řekli přesněji – doufal v to druhé, protože milovníci žlutého lotosu na tomto světě většinou příliš dlouho nepobyli. Cimmeřan měl velký zájem na tom, aby Mordermiho spojenectví s Callidiem netrvalo dlouho. Conan doufal, že Mordermi používá mozek a snaží se zjistit, jakým způsobem se ovládá Kaleniova garda.

Na jednom takovém sezení vznikl nápad vyplenit hrobku krále Kalenia. Tenhle podnik přesvědčil Conana mnohem více než boj s Korstovými vojáky, že Callidios Kaleniovu gardu ovládá naprosto bezpečně. Callidios prostě přikázal Kaleniovým gardistům, aby vykradli hrobku, kterou celá staletí střežili. Jakmile plán jednou vznikl, zdál se naprosto jasný a přirozený. Kdo by se hodil k vyplenění podmořské pokladnice lépe než ti, kdo ji hlídali? A co víc, tihle vykradači hrobů budou zcela lhostejní k hloubce, ve které prastará mohyla ležela, a žádné nebezpečí podmořských tunelů a chodeb je nemůže ohrozit. Byl to akt zrady, jenž pohrdal lidskou ctí – byla to zrada na mrtvém králi, a horší bylo, že zrazovali ti, kteří díky své věrnosti vzdorovali celá staletí smrti a starali se o to, aby se do hrobky nedostal jediný svatokrádežník.

Jak ovšem poukázal Mordermi, ze zlata a pokladů neměl Kalenius naprosto žádný užitek. Conan byl natolik praktický, že s ním souhlasil, ale přes veškerou touhu po pokladech, kterou barbar cítil, měl jisté podezření, že co se týče tohohle pokladu, bylo by lepší, kdyby zůstal na svém místě a nikdy se na denním světle neobjevoval.

Bylo to děsivé divadlo. Kaleniovi gardisté vstupovali jedním směrem do moře a mizeli pod hladinou a druhým směrem se řada kamenných válečníků vracela z moře obtížená zapečetěnými truhlami a schránkami z ryzího zlata. V tisíciletí, které uplynulo od doby, kdy král Kalenius vybudoval místo vlastního věčného odpočinku, se změnila velká část drahocenného nábytku a některých pokladů v prach, který roznesly podmořské proudy. Ale jestliže tak zmizely drahé kožešiny, ručně tkané koberce nedozírné krásy, goblény, obrazy a sochy z drahocenných dřev, nádherný nábytek a další poklady, zůstaly drahé kameny a drahé kovy. Z dávno zapomenutých temnot teď byly vynášeny přes propasti času, ve kterých zmizelo železo, ocel, starý bronz a zčernalo stříbro, chladně zářící brilianty, rubíny a další drahé kameny, stejně jako zlaté a platinové skvosty a jiné předměty.

Procesí kráčejících kamenných postav bylo jako ze strašného snu. Obsidiánoví obři se nořili z moře a většina z nich vynášela na souš truhlice, jejichž obsah představoval cenu celého království. Jen tak strašlivá armáda, jako byla Kaleniova garda, mohla celá staletí ochránit takový poklad před lidskou chamtivostí, která se nezastaví před ničím. Bohatství, jež se hromadilo Mordermimu u nohou, bylo tak obrovské, že ze Zingary se stávalo nejbohatší hyborské království.

Callidios dal Mordermimu nejdřív moc, a teď mu dal ještě bohatství. Conan přemýšlel, jakou smlouvu ti dva uzavřeli, a jestli náhodou nemá Callidios v zásobě ještě něco, co by nabídl Mordermimu do třetice.

Trochu klidu čerpal ze skutečnosti, že v okamžiku, kdy bude Nová armáda dost silná, aby zem ubránila, ztratí Callidios nad Mordermim moc. Pak už Mordermi nebude Kaleniovu gardu potřebovat. S Callidiem – pokud do té doby nezajde ve svých lotosových snech tak daleko, že by nenašel cestu zpět – se udělá krátký proces, a tak se Mordermi zbaví neblahého vlivu stygijského mága navždy. Aby ten den nastal co nejdříve, zdvojnásobil Cimmeřan své úsilí.

Za zdmi Kordavy zůstávala situace celkem beze změny. Kaleniova garda chránila město před útokem, ale Mordermiho vláda nebyla na celém území Zingary zdaleka jistá. Mocní pánové ve svých pevnostech střežených vlastní armádou mohli, ale také nemuseli Mordermiho vládu uznat. Zatímco Kaleniova garda byla silou, jíž se žádná lidská armáda neodvážila v boji postavit, nemohl Mordermi dost dobře vyslat své ďábelské válečníky napříč Zingarou, aby zkrotili ty, kteří ho odmítali uznat jako krále. Možná, že by zničil odbojné hrady a opevnění, ale jejich pánové a posádky by jistě před postupující gardou uprchli. Zatímco by se Kaleniovi gardisté rozptýlili po celé zemi, byla by Kordava vystavena nenadálému útoku.

Proto Mordermi potřeboval svou Novou armádu a potřeboval ji rychle, dřív než vzdálené provincie dojdou k názoru, že není třeba poslouchat nového uzurpátora v daleké Kordavě. Podpora Kaleniovy gardy získala Mordermimu neochvějné postavení v Kordavě a jejím okolí, bohaté odměny, které mohl nabídnout, mu zajistily podporu v širokém okolí, ale nakonec to bude stejně armáda, jež mu bude muset zabezpečit nedotknutelnost vlády.

Koneckonců nebezpečí hrozící Mordermiho vládě nebylo pomyslné. Už teď hrabě Dicendo, který vládl rozsáhlému panství na vzdálené východní hranici, prohlásil svou zem za nezávislý stát. Na podporu jeho prohlášení mu na pomoc přišly vojenské oddíly sousedního Argosu, které překročily řeku Khorotas. Ty ze všeho nejdřív zabraly část zingarského území, patřícího baronu Lucabovi, které jim Dicendo za pomoc smluvně daroval, aniž měl na něco takového právo.

„Budeme muset udeřit rychle a účinně, to je jasné,“ informoval Conana o celé situaci Mordermi. „Jinak za chvíli kdejaký zeman v Zingaře prohlásí svá pole nebo rybník za nezávislé území.“

„Armáda je připravena k boji,“ prohlásil Conan s mnohem větší jistotou v hlase, než skutečně cítil. „Za úsvitu budeme na pochodu.“

„Výborně,“ přisvědčil Mordermi. „Přeju ti rychlé vítězství. S rebely nalož bez milosti. Když z nich uděláme odstrašující příklad, ostatní už si rozmyslí popírat mé nároky. Donesly se ke mně zprávy, že na severu se připravuje nějaké povstání a vede ho jakýsi blázen, který o sobě tvrdí, že je Rimanendovým levobočkem. Vždyť by to popřelo všechny přírodní zákony! U Mitry, v každém koutě mého království proti mně kují pikle!“

„Můžeš se na mne spolehnout,“ uklidňoval ho Conan.

„Já vím, Conane,“ potřásl mu Mordermi rukou. „U Mitry, kdybych tak měl po boku stovku takových, jako jsi ty!“

Nová armáda vypochodovala z města druhého dne za úsvitu. Generál této armády, který vyrážel na první válečné tažení, se obrátil v sedle a očima přeletěl černé siluety Kaleniovy gardy črtající se proti šedivému nebi na hradbách. V jeho výrazu byla starost, ale nebyla to starost o výsledek jeho tažení.

15. Kosa

Než se Conan vrátil do Kordavy, skončilo léto a začal podzim. Bylo příjemné pozorovat, jak se suše vyprahlé léto mění v chladnější podzim hýřící barvami. Když žil v Díře, bylo to jako období neustálého šera. Conan se rozhodl, že má Kordavy dost. Teď, když upevnil Mordermiho vládu v celé Zingaře, rozloučí se se svými přáteli, Mordermiho vděčnost přemění v dobrého koně a nějaký ten váček zlata a vydá se na sever, do Cimmerie. Život královského generála nebyl takový, aby byl ochoten vydržet při něm až do konce života. Už měl až po krk vedení cizích válek.

V zingarských východních pohraničních horách vybojovala armáda na svém tažení mnoho šarvátek a bitev v obtížném terénu, ale pevnost hraběte Dicenda byla nakonec dobyta a vzpurný šlechtic oběšen před branou vlastního hradu. V té době byl baron Lucabos, jehož zem Dicendo tak bezstarostně postoupil Argosu oplátkou za vojenskou podporu, v obležení argoských vojáků a posílal zoufalé žádosti o pomoc. Conan zatlačil Argosany za řeku Khorotas a pronásledoval je. Na Mordermiho rozkaz se však vrátil zpět na zingarské území. Mordermiho posel mu vysvětlil, že by šlo vlastně o invazi, která by téměř jistě přerostla ve válku mezi Zingarou a Argosem, a tomu se chtěl Mordermi vyhnout za každou cenu. Navíc přítomnost argoských oddílů na zingarském území nebyla oficiální a ty, kteří jsou za to odpovědní, pravděpodobně potrestá argoský panovník.

Navíc došlo k tomu, čeho se Mordermi obával – na severu se rozrůstalo spiknutí. Jakýsi Poitánec, dobrodruh jménem Capellas, se prohlašoval za levobočka, kterého zplodil Rimanendo s jednou aquilonskou šlechtičnou, se kterou si zalaškoval během svého pobytu v Poitainu. Capellas se odvolával na několik obstojně padělaných dokumentů, které opravňovaly jeho požadavky, a protože bylo navíc známo, že král Rimanendo skutečně kdysi projel Poitain, spojili se všichni royalisté a vykřikovali do celého světa, že byl nalezen dědic trůnu. Capellas a spolu s ním velká část uprchlíků z Rimanendova dvora, kteří našli dočasné útočiště jako exulanti v Aquilonii, překročili řeku Alimane a vtáhli do Zingary. Tam se spojili se třemi nejmocnějšími šlechtici severní Zingary, kteří se necítili být zavázáni poslušností k uzurpátorovi v daleké Kordavě, zvláště když jim lžikrál osobně slíbil bohaté odměny.

Capellas prošel se svým vojskem část Zingary, než ho Conan dohonil na březích Hromové řeky. To byla nejtěžší zkouška zingarské armády, protože Capellasovi vojáci byli zkušení a lžinásledník měl za sebou jako velitel mnoho vojenských vítězství. Boj se střídavým štěstím zuřil celý den, dokud Conanovy záložní oddíly nevpadly ve vhodné chvíli Capellasovi do boku a nezahnaly část nepřátelských oddílů do řeky. Capellas si stejně jako vlk ukousl tlapu, aby unikl z pasti – obětoval všechny obklíčené pěšáky a jen s jízdou unikl na sever. Jakmile byly obklíčené oddíly zničeny, vydal se Conan po Capellasových stopách a dostihl jeho jízdní oddíly právě ve chvíli, kdy se začínaly brodit přes řeku Alimane do Poitainu, kde by byly v bezpečí. Conan překročil řeku na jiném místě a napadl Capellasovu jízdu z poitainské strany řeky ve chvíli, kdy se první jezdci blížili k vytouženému břehu. Conan byl během pronásledování svědkem zvěrstev, která Capellasovi vojáci očividně se souhlasem svého pána napáchali v místech, kudy táhli, a to zpečetilo lžikrálův osud. Když Capellas protestoval, že Conanova past byla nastražena na základě porušení mezinárodního práva a cizích hranic, dal Cimmeřan povel k útoku a Capellas a většina jeho přívrženců našli hrob ve vlnách Alimane.

Pak přišla zpráva, že Piktové na severních hranicích Zingary zjistili, že pohraniční opevnění nejsou vůbec nebo jen velmi slabě obsazena, a pronikají se stále větší odvahou hlouběji a hlouběji na zingarské území. Conan převedl své unavené oddíly přes severní hranice, protože z vlastní zkušenosti věděl, že jakmile se Piktové rozhodnou překročit hranice v hromadném útoku, vypálí každou vesnici mezi hranicemi a Kordavou a pobijí všechno živé. Usilovnými pochody se armáda přesunula právě včas, aby obsadila pohraniční opevnění, která byla po dobu reorganizace armády prakticky opuštěna. Několik větších skupin Piktů, které získaly díky minulým nájezdům odvahu, bylo obklíčeno a pobito. Zbývající Piktové se stáhli zpět do své neproniknutelné divočiny, aby čekali, až Zingara znovu poleví ve své pozornosti.

Tak se stalo, že když se Conan konečně vracel do Kordavy, poslední zprávy, které z hlavního města měl, byly staré už mnoho týdnů. Občas za ním Mordermi vypravil nějakého posla, jinak se k němu doneslo jen to, co se povídalo mezi lidmi. Conan byl téměř neustále na cestách a řídil boj podél celých hranic. Cimmeřan měl příliš mnoho práce a vlastních starostí, než aby se zabýval neplodnými a zbytečnými debatami, které vedli členové revolučního výboru. Mordermi mu pokaždé poslal zprávu, kde má zasáhnout, a Conan se nezajímal o nic jiného než o to, jak splnit svůj úkol. Teď v pohraničních oblastech zavládl klid, když ne úplný pořádek, a Cimmeřan se proto rozhodl vrátit se do Kordavy doplnit zásoby a poskytnout zasloužený odpočinek jak sobě, tak svým vojákům.

Během jeho nepřítomnosti se dost věcí změnilo.

To Conan pochopil v okamžiku, kdy vjížděl do Kordavy. Před hlavní branou stála řada dřevěných kůlů a z nich se na každého projíždějícího šklebila řada napůl shnilých lidských hlav. V té době to byla celkem běžná praxe, tak se pro výstrahu vystavovaly hlavy popravených zločinců. Conana napadlo, zda se Mordermi rozhodl zrušit alespoň zvyk nechávat viset těla popravených na tanečním parketu nebo na té šibenici, která se teď právě používala.

Najednou ale Cimmeřan zarazil koně. Nebyl si jist, zda vidí dobře. Doufal, že to bylo zaviněno pokročilým stadiem rozkladu, ale byl si skoro jistý, že nikoliv. Jedna z těch hlav, které ho vítaly, patřila Caricovi.

Nemohl od ní odtrhnout nevěřící pohled. Když se pozorně zadíval na řadu uťatých hlav, poznával mezi nimi další tváře, které znal – byli to Caricovi přátelé a přívrženci.

Conan vydal důstojníkům rozkaz, aby vojáky ubytovali v kasárnách, a sám pobídl koně směrem k paláci. Když projížděl ulicemi, viděl tu a tam známky pouličních nepokojů. Opuštěné a vyrabované obchody s vytlučenými výklady, tu a tam pobořené zdi menších domků, korunované ohořelými trámy krovů. Nad celou Kordavou, kterou halila aura radosti a naděje v době, kdy Conan odjížděl, teď visela dusná atmosféra napětí a strachu. Všude po městě stáli jako výstražné kamenné pilíře členové Kaleniovy gardy, připravení na rozkaz zasáhnout.

O něčem takovém Conan neslyšel – bylo jasné, že nepokoje musely propuknout před několika málo dny. Cožpak nebylo možné povolat zpět do města pravidelnou armádu? Nebo si Mordermi myslel, že si Kaleniova garda s celou situací poradí? A co se tady vlastně stalo? Proč došlo k násilí? Proč propadl Carico hrdlem a proč se s ním zacházelo jako s obyčejným sprostým zločincem?

Tyhle otázky mu jistě Mordermi zodpoví. Musí najít Mordermiho.

Palác byl střežen větším počtem válečníků z černého kamene a navíc i silným oddílem Nové armády. Conanovi vyběhlo vstříc několik důstojníků, které neznal, aby přivítali svého generála a doprovodili ho k Mordermimu. Když procházeli palácem, nemohl si Conan nevšimnout, že Mordermi dal celou budovu, místnost za místností, nejen opravit, ale vybavit tak skvěle a přepychově, že by mu to jistě záviděl i rozmařilý Rimanendo.

Mordermi přivítal Conana velmi přátelsky a odvedl si ho do soukromých komnat. „Vrátil ses dříve, než se mi podařilo se s tebou spojit,“ vysvětloval, když naléval Cimmeřanovi velký pohár vína. „Předminulou noc se tady věci poněkud zkomplikovaly. Nic, s čím bych si neporadil, ale kdybych neměl po ruce Kaleniovu gardu, mohlo všechno dopadnout jinak.“

Conan vrhl rychlý pohled na Callidia, který se bezstarostně povaloval v jednom z křesel. „Co se stalo?“ zeptal se Cimmeřan. „Před městskou branou jsem viděl něco, co bych nikdy v životě nevěřil, že spatřím.“

„Takže si dovedeš spočítat, co se asi stalo,“ odpověděl mu Mordermi sklíčeným tónem. „Nikdy se nedokázali na ničem dohodnout – revoluční výbor myslím. V časech, kdy byla Bílá růže vlastně obyčejným debatním klubem, nezáleželo na tom, kdo co tvrdil a prosazoval. Jenže ve chvíli, kdy se dostali k moci a jejich filosofie měla být uvedena do života, se zjistilo, že jejich nesnášenlivost a rozdílné názory na uspořádání nové společnosti představují smrtelné nebezpečí. Napětí mezi nimi začalo sílit už v té době, kdy ses chystal s armádou do pole.

Avviniti trval na tom, že podíl na vládě by měli mít jen vlastníci půdy, Carico zase, že by každý, žebrák stejně jako hradní pán, měl mít stejné volební právo. Doufal jsem, že je Santiddio přivede k nějakému kompromisu, ale bohužel, nic takového se nestalo.“

Mordermi se odmlčel, aby se zhluboka napil vína. Tvář měl zatrpklou. „Na Avvinitiho byl spáchán atentát – někdo ho otrávil. Bylo jasné, že za jeho smrtí stojí Carico. Jak hluboké kořeny Caricovo spiknutí mělo, se ukázalo, když jsem ho dal zatknout. Caricovi přívrženci se odtrhli od ostatních, odmítli poslouchat revoluční výbor, vytáhli do ulic a žádali Caricovo propuštění. Carico pravděpodobně doufal, že druhá revoluce by ho vynesla k moci. Bylo to pro mne velmi bolestné rozhodnutí, odsoudit ho k smrti, ale neměl jsem na vybranou. Callidios přikázal Kaleniově gardě, aby potlačila nepokoje. Bohužel, tu a tam byla prolita krev, ale pořádek byl obnoven.“

„A Santiddio?“ zajímal se Conan zachmuřeně.

„Když jsem byl přinucen rozpustit revoluční výbor a vyhlásit stanné právo, reagoval Santiddio nepřiměřeně, až hystericky. To všechno jsou samozřejmě dočasná opatření v zájmu pořádku a já předpokládám, že budou v platnosti jen krátký čas, než se situace znormalizuje. Jenže Santiddio se s tím nechtěl smířit. Začal si vymýšlet nesmyslná obvinění – pro mne velmi bolestná, když zvážím, jak dlouho jsme byli přátelé.“

„Co je se Santiddiem?“ naléhal Conan.

„Za těchto okolností jsem nemohl dělat nic jiného, než ho dát uvěznit. I když jsou jeho nařčení proti mně samozřejmě nepodložená a nesmyslná, nemohl jsem si dovolit nechat tak populární osobnost chodit po městě a veřejně mě obviňovat z toho, že jsem z vlastního prospěchářství zradil revoluci.“

„A jsou opravdu jeho obvinění vůči tobě nepodložená a nesmyslná?“ zeptal se Conan.

„Ještě že dobře vím, že jsi můj přítel, Conane,“ podíval se na něj vážně Mordermi, „jinak by to mohla být velmi nebezpečná otázka. Jak sám nejlépe víš, mám nepřátele všude – stejně tak na zingarských hranicích, jako tady v paláci. Musel jsem o trůn tvrdě bojovat a nedovolím, aby mi jiní vyrvali mé vítězství!“

„Carico by se mohl dostat do sporu s Avvinitim ve vzteku,“ přemýšlel Conan nahlas, „a pak by se s ním možná pustil i do boje, ale Carico nebyl travič. To museli udělat někteří z těch Avvinitiho urozených kamarádíčků z palácové gardy, že? Odstraněním Carica ses musel velmi zavděčit šlechtě, protože Caricovy řeči o tom, jak se jejich majetek rozdělí mezi chudé, je musely dost znervózňovat.“

Mordermi dolil Conanovi pohár. „Víš sám stejně dobře jako já, že některé Caricovy myšlenky byly šílené. A najednou mi tady předkládáš stejně nesmyslné domněnky jako Santiddio. Musíš si uvědomit, že slova a činy, které vytrhneš z kontextu, mohou občas působit zvláštním dojmem, i když jsou-li posouzeny v celé šíři, je jejich význam úplně jiný. Tak například tvá obrana barikád na Úhoří třídě z tebe udělala hrdinu. A přesto jsem dostal hlášení, že jsi v jedné chvíli opustil své místo a k tomu jsi prohlásil něco v tom smyslu, že jestli se Mordermi včas neukáže, ujmeš se vedení revoluce sám. Dezerce a zrada – věci vytržené z kontextu, jistě – ale stačí k tomu, abych tě dal zatknout a uvěznit.“

„To má být výhrůžka?“ zavrčel Conan a vykročil k Mordermimu. „Tak takhle jsi obvinil Santiddia? Kde je? Chci s ním mluvit!“

„To už jsem zařídil,“ odpověděl mu popravdě Mordermi. „Obával jsem se, že ty tvoje primitivní zákony cti způsobí potíže, protože nepochopíš skutečné důvody.“

Mordermiho hlas se podivně rozléhal a jeho tvář se začala rozmazávat. Conan se snažil rozzlobeně odpovědět, ale jazyk ho neposlouchal. Cimmeřanův pohled padl na pohár, který mu Mordermi nalil. Zdál se mu příliš těžký, nebyl s to udržet ho v prstech. Slyšel, jak nádoba zazvonila na zemi, a pokusil se vrhnout k Mordermimu. Temný zvuk svého vlastního pádu už neslyšel.

Mordermi se podíval na Cimmeřanovo nehybné tělo a na tváři se mu objevil výraz lítosti. „Možná, že až bude mít čas sednout si a všechno si v klidu rozmyslet, bude se na to dívat jinak. Třeba pochopí některé z mých pohnutek. Koneckonců vždyť je to obyčejný dobrodruh a k tomu ještě barbar. Proč by mu mělo záležet na tom, pro koho bojuje, když bude bojovat na straně vítězů?“

„Víš sám dobře, že to tak není,“ zapředl Callidios jako velká kočka. Strčil do Cimmeřanova nehybného těla špičkou nohy. „Byl dobrým pěšákem ve tvé hře, protože ti věřil. Král musí vědět, kdy takového pěšáka obětovat, protože už ho nepotřebuje.“

16. Sekáč

Nakonec přišla přece jen chvíle, kdy se temnota jeho vědomí změnila v pouhou temnotu vězeňské kobky. Conan se pozvedl na loktech a začal zvracet, protože ten pohyb stačil, aby se mu roztočila hlava a zvedl žaludek.

„Tu máš, napij se trochu.“ Santiddio mu přidržoval u rtů misku se zteplalou vodou.

Conan se neobratně napil a na rtech a v ústech cítil nepříjemnou kovovou chuť. Vypláchl si ústa a vodu vyplivl do špinavé slámy, aby se odporné příchuti co nejrychleji zbavil.

„Tak,“ řekl Santiddio. „Takže i ty.“

Conan se přiměl k tomu, aby zaostřil na své okolí. Byli v jedné z cel v podzemí paláce. Z chodby sem pronikalo slabé světlo pochodně. Spolu se Santiddiem byli vmáčknuti v malé cele, která byla dost velká sotva pro jednoho muže. Jednu stranu úzké cely tvořily mohutné dubové dveře, zbývající tři stěny byly kamenné. Malý otvor ve dveřích byl osazen silnými mřížemi. Podobných cel byla na jedné chodbě dlouhá řada a na konci chodby, těsně pod schody, byla umístěna strážnice. Na druhém konci byla mučírna, která byla i za Mordermiho vlády udržována v dokonalém pořádku. Conan si pamatoval celé uspořádání podzemí naprosto dokonale. Kdo by také zapomenul na hrůzný pohled, který se vítězným rebelům v podzemí naskytl tu noc, kdy dobyli tyranův palác?

„Co se stalo po tom, co jsem opustil Kordavu?“ zeptal se Conan Santiddia, když se mu pracně podařilo zvednout do sedu a opřít se o jednu kamennou stěnu.

„Všechno se nějak pokazilo. My jsme si mysleli, že se splnil náš nejtajnější sen, ale ten sen se najednou změnil v noční můru.“

„Mordermi mi řekl, že Avviniti byl otráven. Viděl jsem Caricovu hlavu nabodnutou na kůl před městskou branou – Mordermi přiznal, že ho dal popravit. Tvrdil, že Carico připravoval druhou revoluci.“

„Tu historku jsem už taky slyšel. Můžu ti říci, že kordavskému lidu se nelíbila o nic víc než tobě. Lidé vytáhli do ulic, aby protestovali proti tomu, že Mordermi dal uvěznit revoluční výbor – a ten zlosyn poslal Kaleniovu gardu, aby je rozehnala a nastolila pořádek. Potom Mordermi prohlásil, že celý ten masakr vznikl díky spiknutí Carica samého a jeho přívrženců.“

„Pořád se mi nechce věřit, že by se Mordermi tak strašně změnil,“ zaklel Conan.

„Možná, že ani jeden z nás ve skutečnosti nepochopil, co se v jeho srdci děje. Sandokazi si myslí, že Callidios nad ním má nějakou moc. Callidios je schopen všeho.“

Santiddio si opatrně přetřel několik ošklivých škrábanců v obličeji, které se mu sotva začínaly hojit. Bylo vidět, že jej do cely nedostali s pomocí vína s omamným prostředkem.

„Měl jsem vědět, že se něco takového stane?“ pokračoval Santiddio trpce. „Přijali jsme Callidia s otevřenou náručí. Naše věc byla spravedlivá a účel světí prostředky. Možná, že naše revoluce by byla bez Callidia rozdrcena, ale možná, že bychom později byli schopní Rimanenda porazit vlastní silou. Nikdy nás nenapadlo, že to, co nám dopomohlo k vítězství, by mohlo být stejně dobře použito proti nám. Vždyť Mordermi byl několik let hrdinou lidu a Callidios přítel revolucionář.

Jistě, když se teď dívám zpět, vidím, že jsme byli zaměstnaní vlastním žvaněním natolik, že jsme neměli čas se zabývat i něčím jiným, než byly naše bláznivé teorie o tom, jak by měla vypadat nová vláda. Řekl bych, že dříve nebo později bychom museli k nějakému kompromisu dojít. Jenže Mordermi nečekal a vzal místo toho věci do svých rukou.

Rozeštval a očernil Bílou růži tvrzením, že jsme se jen hádali a intrikovali jeden proti druhému. Bohatí budou podporovat každého panovníka, jehož vláda neohrožuje současný sociální řád. Byli by rádi viděli na trůnu Avvinitiho, ale jistě ne Carica a radikální změny, o kterých mluvil. Dokonce i s podporou armády by nebylo lehké docílit alespoň menší sociální reformy dál než za branami Kordavy. Mordermimu se tím jediným činem podařilo odstranit nebezpečného soka, kterým pro něj Avviniti bezesporu byl. Získal si důvěru šlechty tím, že ze spiknutí obvinil Carica, dal ho popravit, rozpustil revoluční výbor a prakticky zničil Bílou růži pod záminkou znovunastolení všeobecného pořádku. Buď si jistý, že to nebyla náhoda, když Mordermi počkal, až jsi byl daleko na hranicích – kde jsi za něj vyhrával jeho boje – než proti nám zasáhl.“

Zdálo se, že Santiddio téměř obdivuje dokonalost Mordermiho plánu. Mladík pokrčil odevzdaně rameny. „Takže Mordermi je teď přesně takový král, jakého je šlechta ochotná přijmout. Ti už se mu do vlády plést nebudou. Ty jsi mu zabezpečil klid v pohraničí. On teď jednoduše dosadí své důstojníky do té armády, kterou jsi mu vycvičil. A navíc má stále ještě Callidia a Kaleniovu gardu. Myslím si, že to nebude dlouho trvat a uvidíme zingarská vojska překročit hranice do Argosu a Aquilonie.“

„Možná, že se to stane,“ zabručel zachmuřeně Conan, „ale pochybuju, že se toho dožijeme. Mordermi ví, že nás teď už nemůže nechat naživu. Udivuje mě už to, že tady spolu sedíme a povídáme si. Místo té omamné látky mi mohl Mordermi stejně snadno přimíchat do vína jed.“

„Mordermi se zatím snažil dodat všem svým činům legální podobu,“ oponoval mu Santiddio. „Jsem si jistý, že mně život zatím zachránily Sandokaziny prosby. Možná, že Mordermi doufá, že by tě mohl ještě nějakým způsobem využít. Ale dřív nebo později, až lidé venku zapomenou na hrdiny z Díry, proti nám vznese nějaké vykonstruované obvinění, obžaluje nás ze zrady a pošle nás havranům na taneční parket.“

Conan se nevesele zasmál. „Tak se mi zdá, že jsme spolu prošli dlouhou a složitou cestu, a přitom jsme vlastně kráčeli ve velkém kruhu. Myslíš, že se spolu znovu postavíme na lešení nad tanečním parketem?“

„Vypadá to tak, ale tentokrát bychom neměli počítat s tím, že nám Mordermi přijde na pomoc,“ usmál se Santiddio kysele.

„Myslím ovšem, že za svou záchranu tenkrát vděčíme z větší části Sandokazi,“ řekl Conan. „Co s ní teď bude?“

„Přidala se k Mordermimu,“ povzdechl si Santiddio. „Nečekal bych od ní, že se s námi dá zavřít, když může po Mordermiho boku nosit královskou korunu. Ona toho mizerného zrádce miluje a neopustí ho dokonce ani teď.“

„Ale taky nenechá shnít vlastního bratra v podzemní kobce,“ ozval se najednou další hlas.

Conan se zvedl se země stejně rychle jako vyplašená šelma, přestože díky droze, jejíž zbytky mu stále ještě kolovaly v krvi, ho bolelo celé tělo.

V zamřížovaném okénku se objevila Sandokazina tvář. Oči jí plály jako v horečnatém snu.

„Kazi!“ vykřikl Santiddio. „Ví Mordermi, že jsi tady?“

„Neví to ani on, ani nikdo jiný,“ usmála se pomalu jeho sestra. „Už se zase zavřel s Callidiem a dohadují se. Myslím, že Callidios chce, aby Mordermi dal Conana okamžitě popravit, ale Mordermi zatím ještě nepropadl jeho vlivu tak hluboko, aby jen tak jednoduše souhlasil s vraždou přítele.“

„Jaké zábrany má tvůj milenec v takových věcech, už jsme poznali,“ zavrčel Conan. „On a já si spolu ještě vypijeme pohár vína, ale tentokrát ho budu vybírat já!“

„Nesmíš obviňovat Mordermiho ze všeho, co se stalo,“ přesvědčovala ho Sandokazi. „U Mitry, proč jsme jen nedali na tvé rady hned, když se ten prokletý Stygijec objevil!“

„Tak to je další chyba, kterou napravím okamžitě potom, co se odsud dostanu,“ přísahal Conan. „Jenže to víno mi nalil Mordermi.“

„Kdyby ti ho nalil Callidios, už by ses nikdy neprobral,“ přesvědčovala ho naléhavě. „Jak můžete být oba takoví hlupáci! Mordermi byl přece stejně zapálený Rimanendův nepřítel jako každý z nás. Zatímco my jsme se hádali o tom, jak bychom pomohli lidem prostřednictvím sociálních změn, Mordermi jim rozděloval větší část své kořisti. To všechno změnil Callidios! Ten mág na Mordermiho uvrhl nějakou kletbu. Zabte Callidia a Mordermi se okamžitě osvobodí z jeho temného vlivu.“

„A co tady vlastně děláš, Kazi?“ zeptal se jí bratr. „Poslal tě Mordermi, abys s námi uzavřela příměří?“

„Jsem tady proto, abych vás osvobodila,“ vysvětlovala Sandokazi a přitom se zachichotala tak, že se na ni oba muži užasle podívali.

Pozvedla v ruce svazek klíčů. „Špehovala jsem Callidia,“ pokračovala a slova jí podivně těžkla na jazyku. „Vím, kde ukrývá svůj drahocenný žlutý lotos. Nacpala jsem dýmku kousky té hmoty, jak jsem to vídala dělat Stygijce. Pak jsem se skrčila před dveřmi strážnice, kde podřimovali strážní, a foukala jsem tam kouř. Tam se vzduch ani nepohne, lotosové páry zhoustly a strážní tvrdě usnuli. Když jsem si byla jistá, že tvrdě spí, vplížila jsem se dovnitř a sebrala jim klíče od cel. Ani jeden se nevzbudil.“

„U Croma, ženská!“ vybuchl Conan. „Pusť nás odsud, než se někdo z nich probere! Co je to za pitomé vtipy?“

„Pustím vás,“ zamrkala na ně moudře Sandokazi, „ale musíte mi slíbit, že nezabijete Mordermiho. Vím, že nás všechny zradil, ale to Callidios otrávil jeho duši. Zabte Stygijce, když už se chcete pomstít, ale oba mi musíte slíbit, že nezabijete Mordermiho!“

Conan přemýšlel, jak silně omámily páry žlutého lotosu dívčino vědomí. Teď však nebyl čas se s ní hádat. Mohl se vzbudit některý ze strážných nebo se omámená dívka mohla rozhodnout, že jim prostě klíče z nějakého důvodu nevydá.

„Slibuju, že Mordermiho nezabiju,“ zaklel Conan, i když mu ta slova šla jen velmi těžko přes rty. Cimmeřan nikdy neporuší dané slovo, bez ohledu na to, za jakých okolností ho dal.

„I já slibuju,“ souhlasil Santiddio. „A teď, Kazi, rychle!“

Několik minut, které oběma vězňům připadaly jako věčnost, hledala správný klíč a pak zápasila s těžkým zámkem. Nakonec se ozval zvuk zasunovaných západek. Conan prošel malými dvířky cely jako šelma, která unikla z klece. Zatímco Santiddio objímal sestru, Cimmeřan se rychle rozhlížel chodbou.

Za dveřmi strážnice bylo slyšet hlasité chrápání strážných. Svou nepozornost bezpochyby zaplatí vlastním životem, ale Conan s nimi neměl ani špetku soucitu. Trojice si vzala z věšáku přede dveřmi široké vojenské pláště, přehodila si je přes ramena a pomalu začala vystupovat po schodišti z podzemí.

Na vrcholu schodiště byly dveře a vedle nich ležel mrtvý muž. V srdci mu trčela čepel tenké dýky.

„Naznačila jsem mu, že nebude litovat, když mě pustí na návštěvu k bratrovi,“ vysvětlovala Sandokazi. „Bylo na něm vidět, že se mě ale stejně chystá podvést.“

Venku byla temná noc a palácové chodby byly až na osamělé stráže opuštěné. Jenže rozmístění stráží určoval Conan a teď vedl své druhy tak, že kolem nich s trochou štěstí proklouzli. Conan cítil, že do úsvitu už není daleko, a protože se stráže měnily ráno, nebude dlouho trvat a jejich útěk bude odhalen.

„V místě, kde jsou hradby nejnižší, jsem připravila provaz,“ oznámila jim Sandokazi. Conan už mnohokrát předtím obdivoval její chytrost. „Jakmile budete za hradbami, musíte se o sebe už postarat sami.“

„Měla bys jít s námi,“ naléhal Santiddio. „Mordermi tě bude určitě podezírat.“

„Mordermi mě může podezřívat, ale neudělá nic,“ odpověděla mu Sandokazi. „Callidios možná otrávil jeho duši, ale jeho srdce je pořád ještě moje. Mordermi obviní z přípravy vašeho útěku Bílou růži a použije to jako další důkaz jejich spiklenectví.“

„Měj rozum, ženská, nás nepřesvědčíš,“ pokoušel se ji přemluvit i Conan. „Nenecháme tě tady v pasti, když jsi nám pomohla na svobodu. Mordermimu už se nedá věřit…“

„Mordermi je můj milenec!“ vyštěkla na něj podrážděně. „Copak tomu nerozumíš? Já ho miluju! Kdybych teď utekla i já, nezbude mu nikdo jiný než Callidios!“

Conan s ní sice nesouhlasil, ale Sandokazi byla pevně rozhodnutá a Santiddio znal svou sestru natolik dobře, že věděl, jak marné by bylo ji přemlouvat.

„Co teď uděláte?“ zeptala se jich, aby převedla řeč jinam.

„Nejdříve ze všeho utečeme z Kordavy,“ odpověděl jí bratr. „Jsme tady příliš známí, než abychom se mohli ukrýt ve městě, a Mordermi tady má věci velmi dobře pod kontrolou, takže se mu nemůžeme postavit přímo. Zorganizujeme nové povstání, povstání těch, jež zradil – a to zdaleka nepotlačí tak snadno, jako to, které si vymyslel!“

„Jak se chcete postavit proti Kaleniově gardě?“ připomněla jim Sandokazi hrozbu, která jejich plán poněkud zpochybňovala.

„Máš představu o tom, jakým způsobem Callidios ty ďábly kontroluje?“

„Vím jenom, že když má garda něco vykonat, zamkne se Callidios v silně střežené místnosti na vrcholu palácové věže. Vyjde teprve potom, co garda dokončí svůj úkol. Callidios v té místnosti dělá všechna svá kouzla – nikdy tam nikomu nedovolil ani nahlédnout, natož vstoupit.“

„Pokusíme se najít pomoc proti té jeho stygijské magii u někoho, kdo je také adeptem okultních věd,“ prohlásil Santiddio. „Když jsem seděl sám ve své cele, hodně jsem o tom přemýšlel.“

„Snad nechceš vyhledat pomoc u nějakého jiného čaroděje?“ protestoval Conan. „Jestliže bude mocnější než Callidios – a jinak by to asi nešlo, vpustíme do domu tygra, abychom vyhnali vlka.“

„Ne, když to bude naše sestra,“ opáčil mu Santiddio. „Chci požádat o pomoc Destandasi – pokud bude ochotná nám ji poskytnout.“

Conan už téměř zapomněl, že sourozenci Esantiové jsou z trojčat a že jejich sestra Destandasi odešla z nepřátelské a prohnilé Zingary, aby pronikla do tajemství Jhebbala Saga. Mordermi Conanovi vyprávěl, že třetí Esantiová je kněžka v posvátném háji Jhebbala Saga, někde v pralesích za Černou řekou.

„Destandasi odvrhla všechna rodinná pouta, zřekla se bývalé velikosti a tradic rodiny Esanti i všeho, za co my dva teď bojujeme,“ řekla Sandokazi. „Proč myslíš, že by nám byla ochotná pomoci, i kdyby mohla?“

„Nevím, ale pokusím se o to,“ otřásl se Santiddio. „Kam jinam bych se mohl obrátit?“

„Myslel jsem si, že bychom mohli utéci právě přes Černou řeku,“ vskočil mu Conan do řeči. „Hranice je blízko a po všech těch piktských nepokojích bude kdejaký strážný na severní hranici dávat pozor spíš na to, kdo se pokusí přejít řeku z Piktské divočiny sem, než na ty, kdo půjdou ze zingarské strany tam. Myslíš, že Destandasi najdeš?“

„Myslím si, že vím, kde ji hledat,“ přikývl Santiddio. „A když ji nenajdeme, můžeme už klidně nechat skalpy Piktům. Je to stejné, jako nechat Mordermimu své hlavy.“

„Už jsme proplýtvali dost času,“ rozhlédl se Conan po šednoucím nebi. „Když si pospíšíme, můžeme ukrást kanoi, a než se rozední, budeme už kus cesty proti proudu Černé řeky.“

Vyzkoušel lano, které Sandokazi opatřila, a přehodil jeho konec přes hradbu. „Tak naposled: jdeš s námi?“

„Mé rozhodnutí znáte. Jenom oba pamatujte, co jste slíbili.“

Conan na okamžik zapřemýšlel, zda ji nemá opatrně omráčit ranou do brady a vzít ji s sebou. Ale jednou se rozhodla a Cimmeřan nechtěl jednat proti její vůli.

„Vyřiď Destandasi, že ji mám pořád moc ráda,“ volala za nimi polohlasem, když klouzali po laně dolů. Vzápětí už oba muži zmizeli v hustých stínech u základů hradeb.

Sandokazi odvázala lano a hodila ho dolů. Bylo by zbytečné pomáhat strážím v pátrání, kudy vězňové uprchli. Byla si jistá, že do rána už mnoho nechybí, i když výpary žlutého lotosu její smysl pro odhad času poněkud zmátly. V každém případě však jejich opatrná cesta na hradby a tichý rozhovor zabraly víc času, než se jí zdálo možné.

Vydala se na cestu k Mordermiho komnatám a doufala, že její milenec je stále ještě ponořen do rozhovoru s Callidiem. A jestliže ne? Když mohl zůstat tak dlouho vzhůru on, tak proč by ještě nemohla být touhle dobou na nohou i ona? Sandokazi přemýšlela o dalších vhodných záminkách, když si uvědomila, že pod šaty stále ještě ukrývá Callidiovu lotosovou dýmku.

Nejdřív ji napadlo, že ji někde ukryje, ale pak si pomyslela, že by si Callidios její ztráty jistě všiml a mohl by si ji dát do souvislosti s omámenými strážemi. Okruh podezřelých by se tak velmi zmenšil a ona by mu jistě neunikla. Bude lepší vrátit dýmku na její místo v Callidiových komnatách, aby ji nikdo nespojoval se způsobem, jakým byly stráže omámeny.

Sandokazi se pečlivě ujistila, že se Callidios ještě nevrátil. Tím lépe, stále ještě sedí s Mordermim a vymýšlejí další šílené plány. Opatrně vklouzla dovnitř a položila dýmku zpět do zásuvky vedle dózy se žlutým lotosem.

Zapomněla ovšem na to, že Callidios je také iluzionista.

Callidios vystoupil ze šedého obdélníku, kde ještě před okamžikem byl prázdný dveřní otvor.

„To jsem rád,“ prohlásil tichým hlasem, „neusnul bych bez ní.“

17. Destandasi

Stačilo, aby urazili nevelký kus proti proudu Černé řeky, a Santiddio si uvědomil, že kdyby nebylo obrovského Cimmeřana, nejen že by se na tuhle cestu nemohl vypravit, ale že by ji v žádném případě nepřežil. Přesto, že oba muži byli dobrými přáteli, když byli v Kordavě, cítil Santiddio podvědomě určitou duševní nadřazenost vůči severnímu barbarovi. Byl to trochu zvyk rodilých Kordavanů chovat se tak ke každému, koho postihlo to neštěstí, že se ve městě nenarodil a nežil celý život. Cimmeřan se svým silným přízvukem, nediplomatickým, přímým jednáním a zdánlivě zastaralými názory mnoha lidem často připadal jako nevzdělaný balík z pohraničních provincií.

V okamžiku, kdy vstoupili na půdu Piktské divočiny, se situace změnila. Civilizace najednou připadala Santiddiovi stejně vzdálená, jako by Kordava nebyla několik dnů cesty dolů po řece, ale někde za Západním oceánem, a on pochopil jedno. Tady byl Cimmeřan ten chytrý, zkušený a vzdělaný, a on, Santiddio, obyčejný, neschopný hlupák.

Na kordavském břehu řeky ukradli kánoi. Conan, který, jak se zdálo, viděl potmě stejně dobře jako kočka, hnal loďku rychlými a neúnavnými údery pádla proti proudu, dokud se z mlhy nad řekou nevynořilo slunce. Santiddio byl sice hubený, ale svalnatý a šlachovitý a považoval sám sebe za obstojného atleta. Ale už dlouho předtím, než dal Conan pokyn k zastavení, bolelo ho tělo stejně, jako kdyby ho někdo natáhl na skřipec v Mordermiho vězení. Cimmeřan zamířil s kánoí ke břehu a zajel pod převislé větve hustých vrb. Větve za lodí opatrně rovnal, aby byl jejich úkryt co nejdokonalejší.

„Pokračovat v cestě za dne by bylo příliš nebezpečné,“ vysvětloval Santiddiovi jako dítěti. „Vsadil bych se, že si Mordermi vzpomene na to, jak jsem mu kdysi navrhoval, abychom před Rimanendovými pochopy utekli do Piktské divočiny. Mohl by za námi poslat jízdní hlídky po břehu řeky a jezdci na koních jsou mnohem rychlejší než my. V noci jim klidně proklouzneme, stačí, když se budeme držet ve stínech při opačném břehu.“

Santiddio se skrčil na dně lodi a navzdory nepohodlné poloze okamžitě usnul. Když se vzbudil, dal mu Conan dvě hrsti ořechů a pár kousků podzimního ovoce, které nasbíral podél říčního břehu. Santiddio vůbec nevěděl, že Cimmeřan loďku opustil.

Se soumrakem znovu vypluli proti proudu. Conan teď pádloval o něco klidnějším tempem, ale i tak Santiddia bolelo celé tělo už od začátku. Jednou Conan kánoi zastavil a dal mu znamení, aby se nehýbal. Zůstali skoro hodinu v úkrytu za obrovským suchým stromem, který trčel z řeky, dokud Conan znovu jejich plavidlo neodstrčil do proudu.

„Minula nás jiná kánoe,“ vysvětlil o něco později Santiddiovi. „Neviděls, jak proklouzla kolem? Mordermi měl říct těm svým honicím psům, aby si nebrali zbroj, když neumí sedět klidně.“

Santiddio neviděl a neslyšel vůbec nic.

Nazítří Conan ulovil kapra. Nabodl ho na provizorní kopí, které si vyrobil ze své dýky, přivázané na dlouhý kmínek lísky.

Když prchali, sebrali žalářníkům meče a dýky, ale luk, kterým by mohli ulovit nějakou zvěř, ve výzbroji stráží nebyl. Santiddio hladově hltal svůj díl syrové ryby a přemýšlel, jestli Cimmeřan dokáže v případě nouze vyrobit luk a šípy, které by je uchránily před smrtí hladem.

Další noc propluli kolem vypálených míst, kde stále ještě visel ve vzduchu pach spáleniny. „Dál proti proudu už nemusíme mít z Mordermiho hlídek strach,“ zasmál se drsně Conan. „Jak vidíš, Piktové se při svých nájezdech pouštějí až takhle daleko na jih. Ti jeho Zingařané se neodváží jet dál ze strachu, aby nenarazili na nějakou opožděnou skupinu Piktů, která se nechce vrátit domů, protože ještě nemá dostatečný počet skalpů.“

Conan ponořil pádlo do řeky s novou silou. „Odsud musíme být desetkrát opatrnější,“ poznamenal.

Další večer těsně před tím, než vypluli dál na sever, se Conan vynořil z pralesa s krátkým lukem z tmavého dřeva a toulcem, ve kterém byl alespoň tucet šípů s kamennými hroty. Položil je na dno kánoe tak, aby je měl co nejpohodlněji po ruce, a Santiddiovi podal nevelký kožený vak téměř plný směsi sušeného masa a kusů nekynutých chlebových placek.

„Ukryl jsem tělo, jak nejlíp to za těch podmínek šlo, ale Piktové jsou skutečně ďáblové, zvlášť když hledají své mrtvé. Doufejme, že se v okolí nepotuluje nějaký jeho kamarád,“ oznámil Santiddiovi šeptem. „Tak a teď musíme co nejrychleji zmizet.“

Na tom pomyslném místě u Černé řeky, kde údajně končily hranice Zingary a začínala Piktská divočina, ležela obchodní stanice. Protože Piktové nikdy neuznávali územní rozdělení, které byli civilizovaní lidé zvyklí kreslit do map, hranice tady byla velmi sporná. Obchodní stanici vedl míšenec jménem Inizio a ať už to bylo proto, že měl v sobě polovinu piktské krve, nebo proto, že obchodní stanice dodávala Piktům spoustu užitečných věcí, nechávali ji Piktové na pokoji. Když jednou za čas dostali sourozenci od Destandasi nějaký dopis, přicházel odsud; dopisy, které občas psali oni jí, posílali také na Iniziovu stanici a předpokládali, že se sestře nějak dostanou do rukou.

Conan předpokládal, že Iniziova stanice nebyla při piktských nájezdech poškozena a že by se tam mohli dozvědět něco, co by je přivedlo na Destandasinu stopu.

Inizio měl tu zvláštní zakrslou postavu, která byla tak často následkem spojení piktské a hyborské krve. Oproti většině správců podobných pohraničních stanic byl neustále zachmuřený a jeho chování hraničilo s nepřátelstvím. Santiddia napadlo, zda správce dává přednost společenství Piktů, nebo nenávidí každého, kdo ho ruší v jeho relativně klidné samotě.

Když Santiddio vysvětlil Iniziovi, o co mu jde, správce na něj vrhl jeden dlouhý zachmuřený pohled. Conan se na něj podíval stejným způsobem – až po chvíli správce sklopil oči, pokrčil rameny a řekl: „Když přijde dopis z pralesa, pošlu ho po proudu, když přijde proti proudu, pošlu ho do pralesa.“

„A kdo je přináší a odnáší?“ vyptával se Santiddio trpělivě.

Iniziova tvář se zachmuřila ještě víc. „Sova.“

„Sova?“

„Přesně. Velká mizerná sova.“

„Chcete říct, že ta sova slouží jako poštovní holub?“ naléhal Santiddio.

„Tak nějak. Přiletí v noci, zatluče křídly na dveře. Přivážu jí dopis k noze.“

„A ona ho odnese své paní. Jak ví, kdy sem má přiletět?“

„Já nestojím o žádné nepříjemnosti. Nechci žádné nepříjemnosti.“

„Potom bys mu měl říct, co chce vědět,“ poradil mu Conan.

„Ty cimmerský zabijáku Piktů,“ zavrčel Inizio, „já se tě nebojím. Nebojím se ani vojáků. Nebojím se Piktů. Nechci žádné nepříjemnosti.“

„Napiš sestře dopis, Santiddio,“ navrhl Conan. „Napiš jí, že jsi tady a proč. Požádej ji, aby se tady s námi setkala nebo nám poslala průvodce. Inizio se postará, aby dopis dostala, a my s ním tady hezky počkáme, dokud nepřijde odpověď.“

O půlnoci se u dveří obchodní stanice ozval pleskot velkých křídel. Inizio otevřel dveře a do místnosti vletěla obrovská sova. Conan, který znal téměř každé zvíře nebo ptáka, žijící v Piktské divočině, nikdy podobnou neviděl. Sova, jejíž peří bylo skoro černé, je pozorovala s nepřátelským výrazem, který se podobal výrazu Iniziovu, zatímco správce jí přivazoval k noze Santiddiův dopis. Vzápětí pták skoro neslyšně máchl křídly, vyletěl ze dveří a zmizel v temnotě.

Nikdy nezjistili, jak Inizio sovu přivolal.

Druhý den večer seděl Conan se Santiddiem na zápraží a zamyšleně dobrušoval ostří svého meče, když se z šerého pralesa vynořil mohutný vlk, který zamířil přímo k Santiddiovi. Conana v první chvíli napadlo, že zvíře patří k domu, protože se chovalo naprosto klidně a přirozeně. Pak ale vlk otočil hlavu k němu a Cimmeřan poznal, že tohle není krotké zvíře. Za sebou uslyšeli, jak správce stanice spěšně zavírá dveře a zastrkuje závory.

Vlk měl kolem krku přivázanou koženou tkanici, na níž byl připevněn dopis.

Santiddio si ho přečetl nejprve potichu a pak podruhé nahlas pro svého společníka.

„Bratře, přísahala jsem, že nikdy neopustím tento posvátný háj. Jestli mě musíš vidět, dovede tě sem můj posel, který doručil dopis. Musím tě však varovat. Budeš procházet místy, kde staří bohové jsou něco víc než pouhá vzpomínka. Radím ti, aby ses raději vrátil do světa, do něhož patříš. Destandasi.“

„Co uděláme?“ obrátil se Santiddio, kterého obsah dopisu uvedl do rozpaků, ke Conanovi.

„Půjdeme tam,“ Cimmeřan ani vteřinu nezaváhal. „A pamatuj, že ten vlk není ochočený.“

Vnořili se do lesa a vzápětí v temnotě za nimi zmizela jak obchodní stanice, tak jakákoliv jiná známka lidské přítomnosti.

Urazili další dva kilometry a tma zhoustla natolik, že už ani Conan nerozeznával stezku, po které je zvíře vedlo, pokud tam vůbec nějaká stezka byla. Santiddio lehce položil ruku vlkovi na hřbet a věřil, že je zvíře dovede tam, kde jsou očekáváni. Conan svíral rukojeť meče a napínal všechny smysly. Byl si jistý, že tu a tam zachytil podivné zvuky a šelesty, které je temným pralesem následovaly. Věděl, že se na této noční pouti nemusí bát Piktů, ale to vědomí ho nijak neuklidňovalo.

Byli sami hluboko v pralese, který byl starý už v době, kdy Conanovi předci ještě dřepěli v jeskyních a přemýšleli o tajemství ohně. Piktská divočina – to bylo vlastně nekonečné moře lesa a skal. Neprošel jím jediný Hybořan a byly dokonce celé velké pralesní oblasti, které neznali sami Piktové. Čas a vzdálenost tady ztrácely význam, byly možná důležité pro lidi, ale tady neznamenaly docela nic. Conan se Santiddiem procházeli kolem stromů, jejichž kmeny by nestačilo obejmout deset lidí, a zvuk jejich kroků pohlcovala silná vrstva jehličí. Nebýt přítomnosti jejich podivného vůdce, mohli představovat dvě duše ztracené v šedi nekonečna.

„Oblast, kde jsou staří bohové něco jiného než vzdálené vzpomínky,“ varovala je Destandasi. A opravdu, když procházeli tím nekonečným zeleným mořem, Conan cítil, že okolní stromy jsou stejně staré jako skály, do kterých pronikaly svými kořeny. Byl to velmi zvláštní pocit, když se člověk setkal s formou života, která vyzařovala stáří samotné země.

Pak se mezi stromy před nimi objevila slabá záře a Conan ještě nikdy nevítal nadcházející ráno s větší radostí.

Přicházeli k nevelké pasece, která jim po nekonečné cestě temným tunelem prastarých stromů připadala jako rajský ostrov světla a prostoru. Na mýtině stála žena, která očividně očekávala jejich příchod. První Cimmeřanův pohled, plný zvědavosti, patřil jí.

Conan celou cestu přemýšlel o tom, jak bude třetí příslušnice Esantijských trojčat vypadat. Mordermi mu ji samozřejmě popsal a použil k tomu svou i Sandokazinu podobu. Podle jeho vyprávění si ji Conan představoval jako hubenou Sandokazi s chladným pohrdlivým úsměvem panenské královny. Destandasi, která je čekala tady, hluboko v pralese na malé mýtině, byla úplně jiná.

Bylo zvláštní, že mu současně připomínala jak Santiddia, tak Sandokazi. Destandasi byla vysoká a štíhlá, nebyla ani hubená, ani vyzývavě zaoblená. Tváří připomínala Sandokazi, především svou snědou pletí a planoucíma očima, jejichž tmavé panenky byly až nepřirozeně velké. Měla podobnou špičatou bradu a klasicky řezaný nos, ale zatímco Sandokazin úsměv byl uličnický, ten Destandasin nesl pečeť trpkosti. Destandasina ramena byla rovná a široká, skoro mužská; malá ňadra měla dokonale tvarovaná, ale boky poměrně úzké – linie jejího těla byly tak trochu protikladem sestřiných bujných křivek. Cimmeřan si pomyslel, že co se týče postavy, mohla by být Destandasi o několik let mladší Sandokazinou sestrou, zato ve tváři byla naopak o několik let starší. Vlasy – hříva černá jako noc a lesklá jako onyx – se jí rozlévaly po ramenou a hluboko na záda. Oblečená byla do jednoduchých šatů z lehoučké tmavozelené látky přepásané v pase červenou šňůrou, které jí padaly až ke kotníkům. Navzdory chladu podzimní noci byla bosá.

Conanovi připadala jako dryáda nebo duch pralesa v dívčí podobě, a když se rozhlédl mýtinou, zjistil, že jeho první dojem byl správný. Na okraji mýtiny stál obrovský jilm, nepředstavitelně starý a mohutný. Jeho kmen by neobjalo rozpaženýma rukama ani deset urostlých mužů a jak se někdy u stromů takového stáří stává, kmen byl dutý. Mezera mezi dvěma pahorky kořenů umožňovala přístup a nahrazovala dveře, otvory po sucích mohutných odumřelých větví tvořily okna. Stejně jako dryády i Destandasi žila ve stromě. Nedaleko středu mýtiny vyvěral ze země pramen. Nedaleko jilmu hořel na několika kamenných dlaždicích malý oheň a okenními otvory pronikalo slabé světlo lampy.

Conan si pomyslel, že se oba sourozenci objali s mnohem větší zdrženlivostí, než by okolnosti předpokládaly. „Vítej do mého domu, bratře,“ přivítala Santiddia Destandasi.

„Destandasi, to je Conan. Je to skvělý přítel jak můj, tak Sandokazin, ale to brzo zjistíš sama.“

Napřáhla k němu na uvítanou ruku. „Vítej, Conane. Doufám, že ani jeden z vás nebude litovat, že jste sem přišli.“

Conan si nebyl jistý, zda jí má ruku políbit, nebo jí jen potřást. Nakonec se rozhodl pro to druhé a byl rád, protože mu stisk oplatila pevným sevřením plným síly, která poněkud odporovala mírnosti jejího výrazu.

„Mohu vás pozvat dál? Připravila jsem nějaké jídlo a pití.“

Chovala se jako formální hostitelka. Nebo kněžka.

A kdo jiný než kněžka mohl snášet věčnou samotu tohoto zeleného hrobu – ne, ne snášet, radovat se z ní?

Conanovi letmo proletělo hlavou, kde jsou asi dnes v noci všichni její uctívači.

18. Příchozí z Kordavy

Zatímco jedli, Santiddio vyprávěl. Mluvil tak dlouho a tak zaujatě, že Conan nechápal, jak se mu při tom zároveň podařilo i najíst.

Jídlo se skládalo z chleba, sladkých bochánků z nahrubo umleté mouky a oříšků upečených na jednoduché pícce venku, ke kterým jim Destandasi podala zeleninovou polévku, a z několika misek pražených ořechů a různého ovoce. Conan většinu potravin poznal a věděl, že jsou to produkty divokých rostlin. Jídlo bylo prosté, ale dobře a chutně upravené a syté, i když Conan tušil, že nepřítomnost masa je úmyslná. Když si v duchu probral to málo, co věděl o Jhebbalu Sagovi, nijak ho to nepřekvapilo.

Vnitřek jilmu byl až neuvěřitelně útulný a díky tomu, že se dutina táhla poměrně vysoko, velmi prostorný. Destandasi neměla skoro žádný majetek a většina z těch několika užitkových předmětů, kterými bylo její obydlí vybaveno, si očividně vyrobila sama. Část místnosti zabíral malý tkalcovský stav, dále byl v místnosti stůl a několik hrubých skříněk, ve kterých měla uschovány přírodní materiály a další věci, bez nichž se neobešla. Několik knih, které stály na malé polici, působilo skoro rušivým dojmem. Police, velké a malé, právě tak jako výklenky, byly všude. Schody, vysekané přímo do dřeva kmene, vedly k úzké dřevěné římse s lůžkem, umístěné dost vysoko nad zemí. Lampa plněná olejem z borových semen osvětlovala stůl zlatavým světlem. Vedle jednoho otvoru nahrazujícího okno byla na stěně vodorovně připevněná kamenná deska, na které se dal rozdělat oheň. Okna a dveře se daly zatáhnout těžkými podomácku utkanými závěsy.

Conan jen nerad bral na vědomí, že v Piktské divočině žije osamělá žena, která má na obranu proti případnému násilníkovi jen silný závěs. Když však o tom přemýšlel dál, došel k závěru, že kněžka Jhebbala Saga se tady, v posvátném háji, nemusí bát ani člověka, ani zvířete. Conan byl zkušený zálesák, ale dobře věděl, že kdyby je sem byl nedovedl vlk, nikdy sami by cestu k posvátnému háji nenašli.

Santiddio ukončil své vyprávění popisem toho, jak dorazili k Iniziově stanici. Destandasi trpělivě a tiše naslouchala dlouhému příběhu, přerušovala Santiddia velmi zřídka a jen její planoucí oči prozrazovaly hluboký zájem.

„A co čekáš ode mne?“ zeptala se nakonec přímo, když bylo jasné, že její bratr očekává nějakou odpověď.

Santiddio mávl rukou a jeho neurčité gesto zahrnulo celou místnost. Nakonec ukázal na její knihy.

„Ponořila ses do studia okultních věd.“ Jeho slova zněla víceméně jako obvinění. „Než ses rozhodla uchýlit do hlubokých pralesů, studovalas i jiné směry než ten, který sis nakonec zvolila.“

„Tohle není místo vhodné pro neúctu a uštěpačnost,“ řekla rychle Destandasi a bylo to varování, ne uražená pýcha.

„Ale ty jsi přece opravdu studovala spoustu takových věcí,“ trval na svém Santiddio. „Určitě musíš znát nějaký způsob, jak bychom se mohli zbavit Callidia nebo jak by se dala porazit Kaleniova garda.“

„Když jsem se stala kněžkou Jhebbala Saga, obrátila jsem se ke všem podobným světským záležitostem zády,“ odpověděla mu odmítavým hlasem Destandasi.

„Ale nemůžeš se stejným způsobem obrátit i k vlastním sourozencům. My jsme ještě naživu a žijeme ve světě lidí a v jejich městech.“

„Přísahala jsem, že tento posvátný háj nikdy neopustím.“

„Tak si tedy klidně zůstaň ve svém stromě,“ odpověděl jí podrážděně Santiddio. „Přišel jsem za tebou, protože potřebuju tvou pomoc.“

„Jediné, co vám můžu poradit, je, abyste oba opustili Kordavu. V té zemi už není nic, co by vás drželo. Kordava vždycky představovala pro krev Esantiů smrtelné nebezpečí.“

„Kordava naopak byla vždycky naším domovem,“ odporoval jí Santiddio. „I já jsem složil určité přísahy a sliby, které mě vážou ke Kordavě. Musím se vrátit, abych dokončil to, co Mordermi zradil. Jediné, co po tobě žádám, je nějaký způsob, jak se postavit Callidiově magii, abychom mohli s Mordermim bojovat za stejných podmínek.“

Destandasi zamyšleně sevřela rty. „Z toho, co jsi mi řekl, nejsem schopná ani odhadnout, jakým způsobem by mohl Callidios Kaleniovu gardu ovládat. Mág, který ji stvořil, měl pravděpodobně takovou moc, že ji ovládal přímými povely. Tak mocný Callidios v žádném případě není. Kdyby byl, věřte mi, vůbec by se nezdržoval s nějakým Mordermim a Bílou růží. Mám silné podezření, že vám řekl skoro pravdu – myslím o tom, že zdaleka nemá takové vzdělání a zkoušky, které musí podstoupit každý mág – zasvěcenec, ale že při tom, jak vyrůstal v Setově chrámu, získal nějakou zvláštní dovednost a s pomocí vrozeného talentu ji dovedl k neobyčejné dokonalosti. Jako kdyby byl ve většině magických oborů nešikovným učedníkem a v jednom jediném skutečným mistrem.“

„To nám nijak nepomůže,“ povzdechl si zklamaně Santiddio.

„Řekla jsem vám všechno, co vím. Tohle v žádném případě není oblast, kterou bych byla nějak zvlášť studovala. Tajemství Jhebbala Saga se zabývají spíš silami života. My jsme ta poslední hrstka, která si ještě pamatuje – je nás už opravdu jen pár.“

„Pamatuje?“ opakoval po ní Conan s důrazem na tom slově.

„Mohu vám toho říci jen velmi málo a z toho ještě nebudete většině rozumět,“ odpověděla mu opatrně Destandasi. „Býval kdysi čas, kdy všechna živá stvoření uctívala Jhebbala Saga a člověk a zvíře byli bratry, kteří mluvili stejným jazykem. Jen málo tvorům zůstaly vzpomínky na tu dobu – a je mezi nimi více zvířat než lidí. Je to ale paměť, kterou je možno znovu vyvolat a oživit. Víc vám o tom říci nemohu.“

„Takže s tím, co znáš, nám nemůžeš pomoci porazit Kaleniovu gardu?“ zeptal se sklesle Santiddio.

„Studovala jsem život a živé bytosti, hledala jsem moudrost, která pramení ze sjednocení veškerého života. Vy se potřebujete dozvědět něco o silách chaosu a smrti. Běžte za nějakým čarodějem.“

„V tom je jeden velký problém,“ povzdechl si Santiddio. „Obáváme se, že kdybychom vyhledali pomoc mága silnějšího než je Callidios, riskovali bychom, že se sám zmocní tajemství moci nad Kaleniovou gardou.“

„Lepší zlo, které znáte, že?“ dokončila Destandasi. „Je mi to moc líto, ale opravdu nevím, jak bych vám poradila.“

Ostrý výkřik, který k nim dolehl z paseky, přerušil zachmuřené ticho, jež se na trojici sneslo po posledních Destandasiných slovech. V tom výkřiku zazněly současně neskrývaná nenávist a bolest těžce raněného. Conan si nebyl jist, zda to vykřikl člověk nebo zvíře a je možné, že ve svatém háji zní i hlasy jinak.

Destandasi se jediným plynulým pohybem vztyčila. Na tváři se jí značil úžas a nejistota. Conan na ni vrhl jediný pohled a bylo mu jasné, že to nevykřiklo některé z dítek Jhebbala Saga, a v následující vteřině už s taseným mečem proběhl dveřmi ven.

Cimmeřan se vyhnul světelnému kruhu, který se linul ze dveří a přitiskl se k mohutnému kmeni. Pak začal pečlivě prohlížet celou mýtinu, aby zjistil, odkud se výkřik ozval. Na protější straně čistiny se zoufale zmítalo cosi velkého a bílého. Cimmeřan se přikrčil a dlouhými tichými kočičími skoky se rozběhl tím směrem. Na okraji posvátné mýtiny stála žena. Byla to Sandokazi.

Conan se na okamžik užasle zastavil a Destandasi se Santiddiem ho dohonili. Sandokazi na něj upírala divoký pohled.

„Mitro! To je přece Kazi!“ I ve slabém světle Santiddio svou sestru poznal. „Změnila jsi konečně názor a rozhodla ses, že se přece jen přidáš k nám? A jak jsi nás vlastně našla? Chudinko Kazi, není divu, že jsi…“

Už už vykročil kupředu, aby ji objal, když jej Destandasi strhla zpátky. „Ne! Nedotýkej se jí!“ zasyčela.

Sandokazi zavrčela jako šelma a pokusila se popojít kupředu. Zadržela ji ale nějaká neviditelná síla.

„Copak to nevidíš?“ Destandasin hlas zněl, jako by se jí mělo každou chvíli udělat špatně. „Nedokáže překročit ochranný kruh svaté mýtiny!“

Conanovy oči se mezitím přizpůsobily temnotě, která vládla mezi hustými stromy na okraji mýtiny. Jeho smysly teď registrovaly to, před čím ho předem varovaly instinkty.

Sandokazi byla oblečená jen do špinavé košilky. Bosé nohy měla poškrábané a zkrvavělé, zcuchané vlasy plné úlomků dřeva a bláta. Místo perlového náhrdelníku se jí do hrdla zakusovala konopná smyčka, kterou tam někdo nechal jako krutý žert. Zdálo se, že má nepřirozeně dlouhý krk a velký uzel na provaze jí vyvracel hlavu v podivném úhlu do strany. Oči měla vypoulené v nevidoucím pohledu plném nepochopitelné nenávisti. Do krve rozkousané rty se jí odchlipovaly ve zvířecím úšklebku a jak se snažila na ně dosáhnout z okraje mýtiny zakřivenými prsty, donesl se k nim slabý zápach rozkladu.

„Copak to nevidíš?“ Destandasin hlas se chvěl, i když jinak vypadala dokonale klidně. „Je mrtvá. Zabili ji a Callidios ji poslal po vaší stopě, aby vás zabila. Kdybyste tábořili třeba u řeky, byla by se na vás vrhla jako divoká šelma. Vrhla by se na nás i teď, ale bytosti zla nedokážou vkročit na posvátnou mýtinu.“

Santiddio si klekl na zem a s trhanými vzlyky zvracel do trávy. Pláč se mu dral z hrdla, jako kdyby mu někdo vrážel do prsou rozžhavené hřeby.

Conan pozvedl meč k úderu. Tvář se mu zkřivila nenávistí, kterou nebyl schopen potlačit.

„Nedělej to!“ zarazila ho Destandasi. „Tak by to nešlo. Je mrtvá – je to mrtvá věc, kterou má pod kontrolou Callidios. Tím nám ovšem ten Stygijec odhalil, v čem je jeho síla! Callidios je mistr – nekromant.“

„A co tady můžu udělat?“ zaskřípal Conan sevřenými zuby.

„Odveď odsud Santiddia a zůstaň s ním. Existuje určité znamení síly, kterým dokážu zlomit tu odpornou kletbu. Nebylo by dobře, kdybys viděl, co teď budu dělat, protože tajemství Jhebbala Saga jsou velmi žárlivě střežena.“

„Já se nebojím,“ zaklel Conan. „Zůstanu tady a pomohu ti…“

„Nech mě tady o samotě s tím, co bývalo mou sestrou!“ zasyčela na něj Destandasi. „Jí jsi pomoci nedokázal!“

Conan polkl rozzlobenou odpověď. Zvedl opatrně Santiddia jako velkou loutku, která by se mohla polámat ještě víc, a ponechal Destandasi samotnou, aby udělala, co je zapotřebí.

19. Sny se rodí proto, aby umíraly

Sandokazi pohřbili za úsvitu na posvátné mýtině. Conan sám vykopal pod šednoucí oblohou hrob. Odhazoval zem a s každým úderem rýče se mu z úst dral trhaný dech. Podle planoucích očí a nepřátelského výrazu by mohl náhodný pozorovatel usoudit, že Cimmeřan nemá v ruce rýč, ale meč, a nekope hrob, ale zuřivě seká do mrtvoly některého ze svých nepřátel.

Destandasi umyla znesvěcené tělo – teď už zbavené prokletí nelidského života – a z povlečení své postele připravila rubáš. Tvář měla propadlou a pobledlou a bylo vidět, že to není jen tím hrozným zážitkem dnešní noci. Conan pochopil, že síly Jhebbala Saga se nedají přivolat na pomoc, aniž by se za ně nemusela zaplatit určitá cena.

Santiddio během celé té doby neřekl jediné slovo. Když se mu Conan v jedné chvíli podíval do očí, poznal, že duše dobrodružného mladíka je pohřbena v Sandokazině hrobě.

Santiddio našel hlas až ve chvíli, kdy Cimmeřan hodil na hrob poslední rýč hlíny. „Od této chvíle je mi jedno, jestli svou věc prohrajeme nebo jestli se nám podaří získat konečné vítězství. Vím jen, že se vrátím do Kordavy a budu bojovat a že toho Stygijce pošlu zpět do pekla, které ho zplodilo, kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělám!“

„Vrátím se do Kordavy s tebou,“ ozvala se najednou Destandasi.

„Ale co tvá přísaha?“ připomněl jí bratr.

„Občas nastane čas, kdy je třeba přísahy porušit.“ Destandasi se sehnula a nasypala na hrob náruč květin a barevného podzimního listí.

„Všechny živé věci jsou zasvěceny Jhebbalu Sagovi,“ pokračovala. „Je špatné vzít život. Je ovšem nepopsatelné rouhání zotročit duši mrtvého tím, že ji jako zlomyslný výsměch všem zákonům života vložíme zpět do její mrtvé schránky a tu využijeme jako nástroj zla. To, co udělal Callidios Sandokazi, bylo odporné. Takové zlo musí být potrestáno.“

„Takže nám pomůžeš porazit Callidiovu magii?“ zeptal se Conan rychle.

„Myslím, že jsem odhalila tajemství, s jehož pomocí ovládá Kaleniovu gardu,“ prohlásila Destandasi. „Pokud se nemýlím, pak bude Sandokazi pomstěna. Tím, že ji za vámi poslal v podobě zombie, aby provedla jeho rozkazy, se Callidios prozradil. Měli jste nějaké podezření, že je ten Stygijec nekromant?“

„Callidios je tajnůstkářský a drží se převážně v ústraní,“ odpověděl jí Conan. „Většinou znevažuje ukázky svých magických schopností, které tu a tam použije, ale chlubí se tím, že ovládá temné síly, které ovšem zůstávají jeho tajemstvím.“

„Pravděpodobně jsou to všechno narážky na jeho nekromantické schopnosti. Vyžaduje to opravdu velmi mocná zaklínadla, aby oživil mrtvé a přinutil je k odhalení budoucích věcí. Zdá se, že Callidios překonal všechny odporné mistry toho oboru. Nejen že má moc mrtvé pozvednout a přinutit k řeči, ale dokáže dokonale oživit tělo a poručit mu, aby vykonalo nejrůznější úkoly. To, že poslal Sandokazi přes celou Zingaru, aby zabila ty, které milovala, byl čin stejně tak odporný jako krutý. Chtěl, abyste v okamžiku své smrti pochopili, že skutečně ovládá ty strašlivé temné síly, kterými se vychloubal.“

Santiddio o jejích slovech chvíli přemýšlel a pokoušel se sledovat její myšlenky. „Takže ty si myslíš, že Callidios kontroluje Kaleniovu gardu s pomocí nekromantie? Jenže Kaleniovi gardisté nejsou oživení mrtví. Pokud říkal Callidios pravdu, jsou ti kamenní ďáblové nesmrtelní. Stvořil je nějaký prastarý thurijský mág, aby sloužili králi Kaleniovi a údajně poslouchali jenom jeho. A byl to právě král Kalenius, který jim poručil, aby jeho hrobku střežili až na věky.“

„Já si myslím, že Kaleniova garda dál poslouchá krále Kalenia,“ pokračovala Destandasi zamyšleně.

„Ale Kalenius je přece mrtvý!“

„Jistě. Stejně jako byla mrtvá i Sandokazi.“

Na chvíli oněměli, když jim došla logika a cíl jejích vývodů. Destandasi jim to potvrdila přímo a jejich mozky se s něčím takovým zprvu odmítaly smířit.

„Callidios se dozvěděl o Kaleniově hrobce z dokumentů a listin, kterými se probíral v Setově chrámu. Conanovi řekl, že Kaleniovo tělo bylo královskými kněžími nabalzamováno a posazeno na zlatý trůn, aby navěky vládlo své podzemní říši. Kalenius byl svou hrobkou posedlý, a jestliže jeho mágové dokázali stvořit Kaleniovu gardu, dá se předpokládat, že stejnou péči věnovali zachování mrtvých ostatků svého vládce.

Callidios hledal Kaleniovu hrobku a zjistil, že všechno, co se o ní dočetl, je pravda. Pochybuji, že by kterýkoliv nekromant, i když tak mocný jako on, dokázal oživit mrtvého, který se za celá staletí rozpadl v prach. Jenže Kaleniovi mágové odvedli svou práci dokonale. Callidios musel nejprve vyvolat z hrobky mrtvého krále – k tomu využil svou vlastní moc – a mrtvý král se prakticky stal otrokem stygijského čaroděje.

Takže: Kaleniově gardě může poručit jediný – Kalenius. A Callidios ovládá Kalenia.“

„Víš to jistě?“ Santiddio se díval na sestru s neskrývanou nedůvěrou.

„Ne, to tedy nevím. Je to jen předpoklad založený na tom, co jste mi řekli, a na té strašné noční události. Ale věřím, že moje domněnka je správná a že tajemství Callidiovy síly spočívá právě v tom. Přišli jste si ke mně pro radu – tady ji máte.“

„Přišli jsme zjistit, jakým způsobem by se dala Kaleniova garda porazit,“ připomenul jí Conan. „Znamená to, že víš o nějaké zbrani nebo prostředku, které bychom mohli použít? Řekni nám to a klidně zůstaň tady, ve svém posvěceném háji.“

„Není to zbraň, ale slabina v jejich zbroji, Conane. A rozhodující úder musím zasadit já sama, protože já jediná mám dost potřebné síly. Musíme najít tělo krále Kalenia a já z něj musím vymýtit ten nečistý plamínek života, kterým ho Callidios oživil, stejně jako jsem to udělala s posedlým tělem své ubohé sestry. Bez Kalenia nebude Callidios schopen Kaleniovu gardu ovládat.“

„Bez Kaleniovy gardy proti nám Mordermi Kordavu neubrání,“ prohlásil s rostoucí důvěrou Santiddio. „To ovšem znamená, že Callidios bude své tajemství velmi dobře a pečlivě střežit.“

„Bez Callidia se Mordermi nebude moci spolehnout na tu svou ďábelskou armádu,“ uvažoval Conan nahlas. „Vraždy a magie, proti všemu se pak bude možno bránit.“

„Stačí rozbít jeden článek a praskne celý řetěz. To by násobilo naše naděje. A navíc je možné, že Callidios zatím netuší, že jsme jeho tajemství odhalili,“ uvažoval Santiddio.

„Modlím se, jen abych uhodla správně,“ řekla Destandasi. „Nenarazili jste na něco, co by naznačovalo, že Callidios skutečně objevil Kaleniovu mrtvolu? Nevšimli jste si něčeho takového?“

„Callidios provádí všechny své obřady v hradní věži, do které kromě něj nesmí nikdo jiný vstoupit,“ zamyslel se Conan, „alespoň tak nám to říkala Sandokazi. Když Kaleniova garda zmasakrovala v Díře Korstovy vojáky, Callidia nikdo neviděl. Těsně předtím se ovšem Callidio sešel s Mordermim a tajně se radili. Z téhle schůzky se Mordermi vrátil s jistotou, že zvítězíme. Když vedl svou skupinu k našim barikádám na Úhoří třídě, už věděl, že se blíží Kaleniova garda. Callidia nikdo neviděl až do chvíle, kdy padl Rimanendův palác a Kaleniova garda byla odvolána, aby neošidila dav o jeho podíl na zabíjení a hlavně plenění. V průběhu té doby jsem několikrát žádal Mordermiho, aby gardu zastavil, ale on mi pokaždé odpověděl, že jediný, kdo dokáže ovládat Kaleniovu gardu, je Callidios.

Pod Dírou se táhne celá síť kanálů a stok a některými z nich za vyššího přílivu protéká moře. I v Mordermiho pevnosti jsem občas cítil moře a on sám mi jednou řekl, že dokud jeho krysy budou umět plavat, nemusí se bát toho, že je tam někdo lapne do pasti. Callidios se často potuloval kolem přístavní čtvrti a hledal klíče, s jejichž pomocí by odhalil přesnou polohu hrobky. Třeba narazil na některý kanál, kterým pod Mordermiho pevností proudilo moře, nebo mu ho ukázal Mordermi po tom, co uzavřeli svou tajnou dohodu. Pokud je to tak, jak říkáš, stačilo Callidiovi sestoupit k jednomu z těch podzemních kanálů, tam tajně provést magický obřad a vyvolat Kalenia. Král opustil svou mořem zaplavenou hrobku a zlatý trůn, na kterém až dosud seděl, a přišel za mágem až do podzemí.

Kalenius může být stále ještě ukryt tam, nebo ho Callidios mohl poslat zpět do podmořské hrobky. Já si ale myslím, že protože jen díky Kaleniovi má Stygijec svou moc, jistě dopravil mrtvolu krále do paláce a má ji ve své věžní komnatě. Když Kaleniova garda vyloupila podmořskou hrobku, vynesli kamenní vojáci z hlubin velké množství různých truhlic a beden. Nebylo by nic divného, kdyby jedna z nich obsahovala mrtvé tělo jejich pána.“

„Mrtvé tělo bude určitě v Callidiově komnatě,“ souhlasila Destandasi. „Tam je má Stygijec na očích a může je nejlépe střežit, tam mu poroučí, co má přikázat Kaleniově gardě. To byla skvělá úvaha, Conane. Možná, že jsi to popsal naprosto přesně. Všechno, co jsi řekl, by docela souhlasilo s tím, jak jsem si to představovala.“

„Pak se musíme nějakým způsobem dostat do Callidiovy věže a zjistit pravdu,“ prohlásil Conan rozhodným hlasem. Vždycky se cítil jistější a věřil na přímou akci spíš než na domněnky a teorie.

„Jenže do té věže musím proniknout já,“ ozvala se tiše Destandasi. „Potřebuji jen chvilku, abych se připravila na cestu.“

Zatímco čekali, klekl si Santiddio vedle sestřina hrobu. Conan poodešel, aby mu dopřál soukromí v jeho posledním loučení. Santiddiovy rty se pohybovaly, ale podle pohledu, který Cimmeřan zahlédl v jeho očích, se nezdálo, že by se mladík právě modlil.

Conan se začal rozhlížet po posvátném háji, aby zahnal vlastní trpké myšlenky. Celé okolí oplývalo rajskou krásou a čistotou, ale aura mírumilovnosti zdaleka nestačila utišit bolest, kterou cítil. Conan věděl, že jeho duši teď může dát klid jen krvavý boj a temný plamen pomsty.

Destandasi byla připravena zanedlouho. Když se k nim znovu připojila, měla na nohou sandály, přes ramena široký cestovní plášť a v ruce malý raneček s několika nezbytnostmi na cestu. Santiddiovi podala menší košík.

„To je trochu potravin na cestu,“ řekla. „Můžeme odejít.“

„Nezajistíš nějak dveře?“ zeptal se nejistě Santiddio.

„Proč bych to dělala? Kdo by sem chodil, když odejdu?“

Naposled se rozhlédla posvátnou mýtinou, přelétla pohledem po prameni a po obrovském jilmu, který byl jejím domovem. V očích jí zableskla láska k tomu místu, ale když obrátila zrak k čerstvému hrobu, rty se jí rozhodně sevřely.

„Hledala jsem samotu a chtěla zapomenout na zlo našeho světa. Tady, na posvátné mýtině Jhebbala Saga, jsem našla mír. Přísahala jsem, že svůj malý ráj nikdy neopustím. Ale zlo mi ukázalo svou tvář dokonce i tady a já musím porušit svou přísahu, abych zničila jak jeho původce, tak stín, který padl na tohle svaté místo.“

„Až bude po všem,“ snažil se ji neohrabaně povzbudit Santiddio, „můžeš se sem vrátit a zůstávat tady v míru a klidu stejně jako předtím.“

„Ach ne. Už se sem nikdy nevrátím. Každému člověku se může svatyně otevřít jen jednou v životě. Když ji jednou opustíte, je to ráj navždy ztracený.“

20. Cesta králů

V následujících týdnech, kdy byli na cestě, se k jejich sluchu dostávalo stále víc a víc zpráv o nepokojích a odporu proti kruté tyranii nového vládce. Oplátkou za podporu udělil Mordermi právo všem bohatým šlechticům vládnout na svých panstvích podle vlastní vůle a libosti. Zatím králova záliba v přepychu a okázalosti změnila kordavský palác a dvůr v nejúžasnější místa všech západních království a šeptalo se, že rozmařilost a nevázanost dvorních slavností a hostin překonává i to, co se děje na dvorech nejzhýralejších východních monarchů.

Peněžní odměny i bohaté dary, obrovské sumy placené stále rostoucí armádě žoldnéřů a výdaje, které zhltnul rozmařile přepychový dvůr, to vše zmenšilo i poklad krále Kalenia, který se zpočátku zdál nevyčerpatelný. Mordermi, jenž přece jen nechtěl přijít o celý poklad, prostě zdvojnásobil daně a poplatky, které v minulosti vybíral král Rimanendo. Jakékoliv protesty byly nemilosrdně umlčeny a každý odpor krvavě potlačen. Mordermiho vláda, podepřená mocí neporazitelné Kaleniovy gardy, byla neochvějná a absolutní.

Zingara se chvěla všeobecným, nicméně skrývaným nesouhlasem jako přetopený kotel – vždyť přítomnost Kaleniovy gardy dodávala Mordermiho vládě nesmírnou aroganci a Mordermi věděl, že jeho poddaní musí vykonat, cokoliv jim nařídí, ať se jim to líbí nebo ne. Neuposlechnout znamenalo zemřít.

Je-li však utrpení příliš velké, nastane doba, kdy je život tak nesnesitelný a krutý, že strach ze smrti ztrácí svou váhu. A právě když Conan se Santiddiem projížděli napříč Zingarou k hlavnímu městu, cítili, že takový čas právě nadešel. Cestou začali sbírat muže – zprvu tajně, ale jak jejich počet rychle narůstal, burcovali už lidi do zbraně zcela otevřeně. Conan byl mezi vojáky velmi oblíbený a mnoho z nich po jeho uvěznění odmítalo uvěřit, že jejich generál zradil. Většinu Mordermim osobně vybraných velitelů, kterými nahradil Conanovy důstojníky, mužstvo nenávidělo. Conan byl schopen obsadit bez boje celá malá města a pevnosti, protože jejich posádky ho znaly z pohraničního tažení a teď se bouřily proti Mordermiho oblíbencům. Žoldnéři, kteří považovali Conana za svého hrdinu, k němu přecházeli po celých oddílech. Santiddio současně promlouval při sebemenší příležitosti k obyčejným lidem, mluvil ve městech i vesnicích, volal jejich obyvatele do zbraně a nabádal je, aby se vzbouřili proti tomu, kdo je tak strašlivě utiskuje a dovedli revoluci, kterou Mordermi zradil, do konce. Santiddio byl vždycky velmi dobrý veřejný řečník, i když někdy až příliš intelektuální pro obecenstvo, k němuž se obracel. Jenže teď mluvil tak, jak ho pobízela nenávist, kterou cítil ve vlastním srdci. Jeho slova se posluchačům doslova vrývala do srdcí, protože zatímco kdysi Santiddio lidem jen tak vlažně radil, co by se mělo udělat, dnes mluvil tak, že v nich podpaloval plameny.

Zpráva o Conanově rostoucí moci a síle se donesla až Mordermimu do Kordavy. Král poslal výpravu vedenou mocným lordem Perizim, aby napadla a zničila vzbouřeneckou armádu. Conan ustoupil do východních hor. Perizi ho s přehnanou sebedůvěrou následoval, Conan jej vlákal do pasti a zaútočil na něj ze zálohy s několikanásobně větším počtem mužů, než hrabě čekal. Po celodenním tvrdém boji uprchlo právě tak dost mužů jeho expedičního sboru, aby stačili roznést zprávy o síle vzbouřenecké armády, jejíž moc a počet zdaleka nemá nic společného s těmi „pár stovkami otrhaných bláznů“, které měli podle původních zpráv zničit. Pak se Conanova armáda během několika dnů zdvojnásobila. Teď už se rebelové nepohybovali tajně a pod rouškou noci. Bohatí a mocní rytíři se ukrývali do svých hradů a modlili se, aby vzbouřenecká armáda jen protáhla kolem.

To se Mordermimu samozřejmě nelíbilo. Vyslal proto pod velením barona Manovry vstříc rebelům celé hlavní armádní seskupení. Conan poslal Mordermimu baronovu hlavu. Rebelové už prakticky kontrolovali větší část celé země.

Mordermiho přívrženci krále prosili, aby vyslal proti vzbouřencům Kaleniovu gardu a zničil tak nepřátelskou armádu dřív, než dorazí ke Kordavě. Mordermi odmítl s poukazem na to, že by hrál Conanovi přesně do rukou. Rebelové nejsou s to kontrolovat Zingaru, dokud nedobudou Kordavu, a Kordavu nemohou dobýt, protože ji brání Kaleniova garda. Conanova taktika spočívala v tom, že bude plenit provincie tak dlouho, dokud neodláká Kaleniovu gardu z Kordavy. Jakmile bude jednou Kaleniova garda daleko od hlavního města, rebelové se na hlavní město vrhnou a zaútočí na ně dřív, než se kamenná armáda stačí vrátit.

Pokud se vyčká, argumentoval Mordermi, stanou se rebelové netrpěliví. Budou povzbuzeni vlastními úspěchy a nakonec se odhodlají zaútočit na Kordavu, aby dobyli konečné vítězství. Pak bude hrát naopak Conan do rukou Mordermimu a masakr rebelů bude takový, že ukončí všechny další revoluce v zárodku.

Mordermi znovu potvrdil své schopnosti stratéga. Do Kordavy zanedlouho přijel posel se zprávou, že Conan konečně vytáhl na hlavní město.

Když Santiddio kontroloval všechny přípravy k zítřejší bitvě, byla jeho tvář stejně tvrdá jako ocelový kyrys, který mu chránil hruď. Zítřejší boj musí vést osobně. „Viděl jsi víc bojů než většina královských generálů,“ uklidňoval ho Conan. „Spolehněte se tady na Vendicarmiho, když si nebudete vědět rady. Ten starý válečný kůň bojoval v mnohem větším počtu bitev než já a já se na bojišti narodil.“

Conan se přátelsky usmál na šedobradého kapitána žoldnéřů, který se také účastnil jejich porady, ale pak se zatvářil o něco vážněji. „Zítřejší útok musí vést někdo z vás, jinak si budou chlapi myslet, že jsme je tváří v tvář Kaleniově gardě opustili. Je dost špatné už to, že nebudu v předních řadách já, že dokonce ani nepovedu útok proti hlavní bráně, jak se ode mne čeká. Ale neodvažujeme se sdělit své tajemství ještě někomu jinému, protože okamžik překvapení je naší jedinou nadějí na úspěch.“

„Přeju si jenom, abych mohl jít s vámi,“ řekl Santiddio. „Nebo alespoň místo tebe, Conane. Mohl bys zůstat tady a vést útok.“

„Ten útok je klamný, na to nezapomeň! Vy se nesmíte utkat s Kaleniovou gardou. Zaútočte na hradby a pokuste se je vylákat ven. Mordermi bude s něčím takovým počítat a bude s tou svou ďábelskou armádou vyčkávat do poslední chvíle. Toho si nevšímejte! A až se Mordermi nakonec vaší taktikou unaví a pošle proti vám Kaleniovu gardu, ustupte! Nemůžete s nimi bojovat, tak se jim vyhněte. Ať vás pronásledují třeba až do Aquilonie, ale neplýtvejte životy dobrých mužů na boj s nepřáteli, kteří nemohou být zabiti.

Já mám dvojí úkol,“ pokračoval Conan. „Zabít Callidia a dostat Destandasi do jeho věže. Ani v jednom, ani v druhém nesmím zklamat. Neber si to nijak osobně, Santiddio, ale pokud by šlo o to, prosekat se kruhem stráží, abych mohl Callidia zabít, museli by mě nejdřív rozsekat na kusy, než by mě zastavili.“

Podal Santiddiovi ruku. „Jestli to dokážeme, a jestli jsme odhadli situaci správně, přestane Kaleniova garda existovat. Pak se vrhni na zbývající vojáky s celou armádou. Přeju ti hodně štěstí. Jestliže se otevřou brány Kordavy a vyjde z nich Kaleniova garda, můžeš si být jistý, že jsem mrtev. Budeš to muset zkusit znovu a jinak.“

„I tobě hodně štěstí, Conane. Když se nesejdeme v Kordavě, sejdeme se v pekle.“

Conan a Vendicarmi počkali chvíli před stanem, než se Santiddio rozloučil s Destandasi. Jejich loučení bylo krátké. Za několik minut už stála dívka vedle Conana a kývla na znamení, že mohou vyrazit.

Spolu proklouzli ztichlým nočním táborem. Na jeho hranicích je očekával hlouček jezdců. Byla to skupina zkušených stopařů, kterým Conan zvečera vydal rozkaz, aby před půlnocí prozkoumali obranu u městské vodní brány. Do posledního to byli věrní muži, kteří odpřisáhli mlčenlivost, a tak když se po nějaké době Conan s Destandasi od skupiny oddělili a zamířili svým směrem, žádný z jezdců za nimi neotočil ani hlavu.

Kordava spala a očekávala boj, který se měl rozpoutat nazítří. Strážní, povzbuzováni jistotou, že Kaleniova garda město ubrání proti každému nepříteli, obcházeli své úseky s klidem a nevzrušenou nedbalostí. Vítězství bude jistě jejich, vybojují je za ně kamenní válečníci – jen blázen by v takovém případě nasazoval vlastní kůži.

Ostatní obyvatelé Kordavy cítili v předvečer nového krveprolévání jen zoufalství. Jejich sympatie patřily vzbouřencům, a přitom se budou muset dívat, jak jejich armádu i ideály nazítří zadupou do země kamenné nohy Kaleniovy gardy. A od té chvíle už se nikdo neodváží Mordermiho vládu ohrožovat.

Conan už v životě proklouzl kolem mnohem ostražitějších stráží, než byly ty na kordavském nábřeží. Vedle něj se pohybovala Destandasi s tichostí pralesního tvora. Koně nechali v dostatečné vzdálenosti, Conan ukradl malou veslici a pod chladným závojem mlhy tiše dopluli až k nábřeží. Tam, kde po boji v Díře dohořely nesčetné ohně, se nikdo nepokoušel nic odklidit ani opravit. Dvojice se jako duchové proplétala bludištěm ohořelých trámů a zčernalých trosek, až nakonec sestoupila jedním z dochovaných vstupů do Díry.

Dvě postavy zahalené v širokých pláštích nevzbudily v Díře naprosto žádnou pozornost, dokonce ani dnešní noci, kdy byl veškerý život v podzemí utlumen tísní z nadcházejícího boje. Conan měl především strach, že ho někdo z obyvatel podzemí pozná – tady ho znal kdekdo a jeho obrovská postava byla dost nápadná. Snažil se proto vyhýbat nepříliš početným osvětleným místům a doufal, že nežádoucí oči neproniknou stínem, který na jeho obličej vrhala kápě stažená hluboko do čela. Bylo dosti pravděpodobné, že obyvatelé Díry sympatizovali se vzbouřenci, ale to by pravděpodobně nezabránilo tomu, aby se některý z nich nepokusil shrábnout vysokou odměnu, kterou by Mordermi jistě rád vyplatil za informace o tom, co Conan podniká těsně před nadcházející bitvou. Na druhé straně všeobecně známý fakt, že Conan v nejbližších hodinách vytáhne v čele vzbouřenecké armády proti Kordavě, už sám rozptyloval podezření, které by mohlo vzklíčit při pohledu na jeho obrovskou postavu v některém z obyvatel podzemí. Conan byl přece u své armády, jak by se mohl objevit v Kordavě?

Po nepokojích a vzpouře proti jeho vládě vyhubil Mordermi systematicky většinu příslušníků Bílé růže – úkol o to jednodušší, že král znal všechny jejich vůdce a velkou část členů osobně. Naštěstí nebyla zničena celá organizace. Santiddio zůstával ve spojení s těmi skupinkami odvážných, které navzdory Mordermiho akcím stále ještě pokračovaly v odboji. A právě u nich teď Conan hledal pomoc.

Poblíž zatáčky jedné úzké uličky, jejíž zdi od sebe byly vzdáleny sotva na šíři ramen, se Conan zastavil u nízkých dvířek a opatrně na ně vyklepal zvláštní signál. Zevnitř se ozval bručivý a nevrlý hlas. Conan odpověděl. Dveře se pootevřely, nejdřív na malou skulinu, ale pak dokořán.

V těsné místnosti uvnitř byl shromážděn tucet mužů a žen. Byly tam dvě řady špinavých paland a pod nízkým stropem se vznášel nakyslý pach nemytých těl a kouře z konopí. Ti, kteří tady čekali dnes v noci, nebyli zdejší obyvatelé. Ostražité tváře se obrátily k oběma návštěvníkům a bylo vidět, že přítomní jsou dobře ozbrojeni. Conan z nich poznal asi polovinu. Ozvalo se několik hlasů.

„Vítej nazpět do Díry, Conane,“ pozdravil příchozí vůdce shromážděných. „Santiddio mi poslal zprávu, že přijdeš, ale až do téhle chvíle jsem tomu nevěřil. Ostatní důvod naší schůzky neznali. Nechtěl jsem nic riskovat – jinak už by tady většina z nás nebyla.“

Conan oplatil přítomným jejich pohledy. Tohle byli jiní lidé než původní následovníci Bílé růže, které si pamatoval. Tváře mužů i žen byly napjaté a zatrpklé, nebylo na nich vidět vzájemnou náklonnost, sebedůvěru a pocit vlastní důležitosti, jako tomu bylo za dnů Rimanendovy vlády. Tohle nebyl debatní kroužek, ale skupina nebezpečných bojovníků. Conanovi se na první pohled zalíbili.

„Čím méně toho víte,“ oslovil je Conan, „tím lépe. Všichni jste slyšeli, kdo jsem, a chápete, že tady nejsem bezdůvodně. Potřeboval bych, aby zhruba za hodinu došlo před palácovou branou ke shromáždění lidu a nějaké menší výtržnosti. Musí to vypadat naprosto přirozeně a je třeba, aby celá událost upoutala co nejvíc pozornosti. Až na vás pošlou stráže, zmizíte. Chcete vědět ještě něco jiného?“

V místnosti bylo ticho. Bílá růže už vyrostla z dětských šatiček – alespoň ti, kteří přežili.

„Máme tady další východ, který vede nahoru,“ obrátil se nakonec vůdce shromážděných na Conana. „Neboj se, tu výtržnost budeš mít.“

Nedlouho po tomto rozhovoru už se Conan s Destandasi krčili ve stínu dveří domu, od něhož bylo dobře vidět na otevřené prostranství, které oddělovalo královský palác od okolních budov. Měsíc klesal k obzoru a mlha zhoustla. Na město se pomalu snášela nejtemnější část noci, které se říká vlčí hodina. Stráže na vrcholku hradeb se třásly chladem a halily se do plášťů. Většina mužů v duchu reptala na to, že musí plnit v tak ošklivé noci své povinnosti, přestože přítomnost kamenných gardistů je dostatečnou zárukou, že paláci a vlastně ani celému městu nehrozí žádné nebezpečí.

Conan se pokusil zjistit přesné postavení hlídek, protože od doby, kdy velel armádě, se mohlo změnit hodně věcí. Před nadcházejícím bojem mohly být hlídky dokonce zdvojeny, po hradbách se mohli toulat vojáci, kterým pomyšlení na blížící se bitvu nedovolilo usnout. Jenže Conan s Destandasi se museli dostat do palácové věže a jediná cesta tam vedla přes hradby.

Najednou se od hlavní palácové brány ozvaly výkřiky. Conan s Destandasi čekali pod hradbami na druhé straně od brány, a tak viděli jen svit většího množství pochodní, jejichž světlo rozptylovala mlha. Slabě se k nim donesly výkřiky, kterými shromáždění lidé častovali vojáky střežící tyranovo sídlo.

„Vojáci Zingary! Proč sloužíte tyranovi, který zradil vlastní lid?“

„Čí bratry jeho démoni pobijí teď?!“

„Před hradbami stojí Osvobozenecká armáda! Budete vy zabíjet své bratry, abyste chránili tyrana?“

„Zahoďte zbraně! Sami jste otroky!“

„Připojte se k nám! Připojte se ke svým bratrům a pomozte nám svrhnout tyrana!“

„Smrt tyranovi! Smrt Mordermimu!“

Několik odpovědí vojáků z hradeb zaniklo v řevu davu, který už z poloviny naplňoval prostor kolem brány. Podle větších blikavých plamenů Conan usoudil, že dav zapálil před branou velký oheň. Palácová posádka se připravovala rozehnat narůstající dav. Všechny oči budou obráceny tím směrem.

Conan usoudil, že nastala pravá chvíle. „Tak do toho,“ sykl Destandasi do ucha.

Opustili úkryt v oblouku dveří a rychle přeběhli prostranství k zadní zdi hradeb, kde zmizeli v hlubokém stínu. V jejich tmavých pláštích by je byli strážní těžko zahlédli, i kdyby se náhodou podívali tím směrem. Conan napínal sluch, ale na vrcholku hradeb byl klid.

Conan odmotal z pasu dlouhé lano pletené z hedvábí, tenké, lehké, ale výjimečně pevné, na němž byly pro lehčí výstup v pravidelných intervalech uvázány uzly. Na jednom konci byl připevněn malý hák. Conan o dva tři kroky ustoupil a vyhodil lano nahoru. Hák tiše zazvonil kdesi ve výšce. Conan čekal. Mlha tlumila všechny zvuky a od hlavní brány sem doléhal vzrušený křik davu. Conan zatáhl za lano, napjal ho a cítil, jak se hák o něco zachytil.

Pověsil se na lano celou vahou, aby si ověřil, že se hák neuvolní. Drželo pevně. „Jsi připravená?“ zeptal se. Cimmeřan dokázal lézt po zdech jako ještěrka – kdysi dokonce podobně zlezl pověstnou Věž slona v Zamoře, ale teď měl na starosti Destandasi. Po několika cvičných výstupech si vedla docela dobře, ale tohle nebyl cvičný výstup.

„Tak do toho,“ pobídla ho Destandasi. Oba shodili pláště, aby je těžká látka neomezovala v pohybu. Conan z nich stočil těsnou roli a zastrčil ji za opasek s mečem. Destandasi měla pod pláštěm mužské oblečení, které se pro podobný podnik hodilo mnohem lépe než sukně. V černých přiléhavých kalhotách a volné blůze z černého hedvábí, s vlasy stočenými v týle vypadala jako štíhlý, půvabný hoch. Vlhké hedvábí se jí lepilo na tělo a Conan si nemohl nevšimnout, že ňadro, přes které jí normálně padaly dlouhé vlasy, je o něco menší než druhé.

„Jsi připraven?“ zeptala se ledovým hlasem.

Conan šplhal první a dával pozor na jakýkoliv zvuk, který by mu prozradil přítomnost strážných. Zdálo se, že byl na vrcholu hradby okamžitě, i když od paty hradeb na jejich korunu, k cimbuří, bylo alespoň patnáct metrů. Zatím tedy nepokoj před branou skutečně strážné odlákal. Ustálil lano a pozoroval Destandasi – ve svém černém oblečení byla téměř neviditelná. Následovala ho bez obtíží, využívala uzlů a stoupala vzhůru pružně a rychle jako kočka.

Vlastní palác stál ve středu celého opevnění. Ubikace vojáků přiléhaly k jeho přední stěně. Mezi zadní hradbou a stěnou paláce se zvedala do výše více než pětatřiceti metrů věž, na jejímž vrcholu ležel jejich cíl. Původně to byla hlavní věž palácového komplexu, ale jak se palác i hradby pomalu rozrůstaly, stala se součástí vnitřního opevnění. O její pevnosti svědčilo to, že jako jedna z mála budov v celé Kordavě přestála zemětřesení. Když byly kolem Kordavy vybudovány nové obranné zdi, ztratila svůj obranný charakter a teď ji využíval Callidios.

Conan a Destandasi se přikrčili pod úroveň parapetu a vydali se na cestu. K věži se dostali bez obtíží, aniž si jich kdo všiml. Zdálo se, že hluk kolem brány se teď rozptyluje do ulic; stráže už zřejmě začaly demonstranty rozhánět. A navíc začalo nebe na východě mírně šednout. Čas neúprosně utíkal.

Od dlažby ochozu hradeb bylo k vrcholku věže alespoň patnáct metrů. Mohutné zdi věže byly až skoro k vrcholu bez jediného otvoru. U základny musela být síla jejích zdí nesmírná, i když těsně pod vrcholem bylo vidět několik úzkých oken nebo spíš střílen. Destandasi by se možná některou z nich protáhla, Conan nikdy. Musí do věže proniknout shora.

Conan znovu roztočil a vrhl hák, zatáhl za lano a tiše zaklel, když se hák uvolnil a spadl dolů. Cimmeřan se pokusil po druhé. Tentokrát už se hák zachytil a Conan se pustil rychle vzhůru. Když se ocitl na vrcholku věže, pátravě se rozhlédl.

Nic se tam nehýbalo. Conan předpokládal, že Callidios sem stráž nepostaví – k tomu, aby se dostali na horní ochoz, by vojáci museli projít jeho tajnými místnostmi – a že se spokojí s tím, když budou vojáci hlídat dole, u základny.

Otočil se, aby podržel lano pro Destandasi. Pozoroval, jak šplhá nahoru, a byl to jen jeho instinkt divoké šelmy, co ho zachránilo.

Místo, kde do nitra věže klesaly schody, bylo zahaleno v naprosté temnotě. Z tohoto černého jezírka se náhle vynořila ještě černější postava jednoho z Kaleniových gardistů.

Conan zasykl varování Destandasi a bleskově se vrhl stranou. Obsidiánová čepel dopadla na místo, kde stál před zlomkem vteřiny, a jen o vlas minula hedvábné lano. Kdyby byla čepel útočníkova meče z jakéhokoliv jiného materiálu, byla by pod strašlivým nárazem praskla, ale takhle po ní v parapetu zbyla hluboká rýha.

Conan tasil meč a pomalu ustupoval. Musel odlákat svého protivníka od lanka alespoň na tak dlouho, aby se Destandasi dostala nahoru. Stvoření z oživlého kamene postupovalo opatrně za ním. Nemělo se od Conana čeho bát, možná, že to byla jen skutečná duše válečníka, která gardistu přinutila rozehrát s Cimmeřanem klasický šermířský rituál, když by bylo stačilo, aby se na člověka před sebou vrhl přímo a roztrhal ho holýma rukama na kusy.

Destandasi se přehoupla přes parapet, a když zjistila, jak nerovný souboj se na vrcholku věže odehrává, tvář jí zbledla.

„Zmiz odsud! Dolů!“ varoval a zároveň přikazoval Conan. Dole ve věži jistě čekala různá nebezpečí, ale tady nahoře to byla jistá smrt.

Kamenná bytost se obrátila, aby si prohlédla druhého vetřelce. Destandasi v hrůze ustoupila a opřela se nejistou rukou o parapet. Zavadila o hák na konci lanka, ten se svezl z hrany, kde byl zachycen, a přestože se jej Destandasi pokusila zachytit, zmizel vzápětí i s provazem ve tmě.

Ozbrojený Conan přitahoval pozornost kamenného válečníka mnohem víc než neozbrojená dívka. Conan se pokusil další ránu odrazit, ale strašlivá síla úderu mu málem vyrazila zbraň z ruky. Cítil za sebou snížený okraj cimbuří a při dalším útoku kamenného nepřítele se přikrčil a vrhl kupředu, místo aby ustoupil do volného prostoru. Destandasi najednou vyrazila pronikavý výkřik. Mohl to být nesouvislý výkřik hrůzy, ale Cimmeřanovi se zazdálo, že v něm byl určitý pravidelný rytmus. Na okamžik měl pocit, že nechybí mnoho a porozuměl by mu, jenže na druhé straně dobře věděl, že žádný takový jazyk nezná.

Conan proklouzl pod zbraní kamenného bojovníka a gardista se obrátil, aby na Cimmeřana znovu zaútočil. Když pozvedl meč a chystal se vykročit, ozvalo se ze tmy pleskání kožnatých křídel a něco narazilo démonovi přímo do tváře.

Netopýři. Byl jich alespoň tucet. Nalétávali kamennému válečníkovi na hlavu a do obličeje. Jejich zuby a drápky sice nemohly zranit kamennou kůži, ale jejich náhlý útok přece jen na okamžik kamenného gardistu rozptýlil.

Conan ten okamžik dokonale využil. Gardista stál zády k cimbuří, tak jako stál Conan před chvilkou. Cimmeřan se vrhl kupředu a zaútočil svým těžkým mečem přímo na prsa kamenné obludy. Do úderu, který zasáhl černého válečníka přímo do opancéřovaných prsou, vložil všechnu sílu. Čepel meče se pod nárazem prohnula.

Síla úderu přinutila kamenného démona udělat několik kroků nazpět. Na okraji cimbuří ztratil rovnováhu, rozhodil ruce v marném pokusu ještě se něčeho zachytit a zřítil se dolů. Padal bez jediného zvuku.

Pak se z ulice o třicet metrů níž ozval dunivý náraz, který otřásl i samotnou věží.

Conan nahlédl přes okraj, ale v temnotě hluboko dole neviděl nic. „Jestli toho ďábla nezabilo tohle, tak doufejme, že si dá s cestou nazpět na čas. U Croma! To jistě přilákalo něčí pozornost. Vzápětí by mohlo někoho zajímat, jak se mohlo stát, že ta kamenná obluda spadla z věže.“

Pospíšil si ke schodišti vedoucímu do tmy. „Ti netopýři,“ zavrtěl hlavou. „Přiletěli, protože jsi je přivolala svým výkřikem.“

„Měli jsme štěstí, že přiletěli,“ odpověděla Destandasi. „Jen málo zvířat už si pamatuje. Ze všech, kteří byli na doslech, přiletěli právě jen oni.“

„Musíme být velmi blízko cíle,“ uvažoval tiše Conan. „Callidios by živým strážcům nedůvěřoval, mohli by být příliš zvědaví. Místo toho sem postavil jednoho ze svých kamenných ďáblů.“

„Modlím se jenom, aby tam nebyli další.“

„Callidios jistě věřil, že jeden stačí horní plošinu věže uhlídat.“

Conan opatrně zkoumal temnou místnost, do níž sestoupil po temném schodišti. Pak se s tichou kletbou bleskově vrhl k zavřeným dveřím, které vedly z místnosti. Jeho bystrý sluch zachytil zvuk kroků stoupajících po schodišti zespoda.

Postavil se těsně vedle dveří, tak, aby jej ten, kdo otevře, nemohl zahlédnout. Dveře budou jistě zamčené a Callidios by nikomu jinému klíč nesvěřil, to si byl Conan jistý. Až se dveře otevřou, může jimi projít jen jediná osoba – Callidios a Conan ho okamžitě zabije.

Místo toho se ozvalo opatrné zaklepání a pak tichý hlas: „Callidie? Jsi tam?“ Když se neozvala žádná odpověď, zkusila nějaká ruka opatrně kliku. Dveře byly zamčeny. Kroky se rychle ztratily na schodišti.

„Smůla,“ zabručel Conan. „Teď budou Callidia hledat. A jestli našli dole naše lano, nebude Stygijec tak hloupý, aby sem vešel jako první. Ta stopa vede přímo do věže.“

Kromě zámku byla na dveřích připevněná těžká závora, která se dala samozřejmě ovládat jen zevnitř. Conan ji zasadil do těžkých kovových objímek. Nějakou dobu vydrží, věž byla přece postavena tak, aby dokázala odolávat dobývání.

Stíny, které halily schodiště nahoru, začaly šednout. Conan vyběhl kousek po schodech a zjistil, že do úsvitu už mnoho nechybí. Santiddio již bude na pochodu. Jestli teď oni dva zklamou, vydal se Santiddio vstříc vlastní záhubě.

„Co vlastně hledáme?“ zeptal se Conan. Našel olejovou lampu, rozkřesal oheň a zapálil ji. Pozvedl světlo nad hlavu a začal zkoumat místnost, do které jim dalo takovou práci se dostat.

Conan už v životě viděl víc čarodějnických útulků než mu bylo milé, takže do určité míry věděl, co může čekat. Vnitřek Callidiovy komnaty však překonával jeho nejhorší představy. Ta místnost vypadala jako jatka kombinovaná s márnicí. Po celé místnosti byly poházeny jako loutky v dětském pokoji lidské mrtvoly ve všech stupních rozkladu. Zabalená do vrstvy práchnivějícího plátna tam ležela hnědočerná mumie. V jejím sarkofágu se vršila hromada vyschlých kostí – některé už napůl zkamenělé, jiné s vlákny sotva zaschlého masa. Na hrubé polici stála řada nádob s konzervační kapalinou a v nich lidské zárodky v různých stadiích vývoje. Na háku ve zdi visela překrásně tvarovaná lebka. Vedle ní na dalším háku byla nabodnuta jakási strašlivá hrůza, vysušená pouštním větrem. V jednom rohu místnosti byla navršena hromada ohořelých kostí. Vedle ní leželo něco, co Conan zprvu považoval za loutku v životní velikosti, ale co, jak zjistil, loutkou nebylo.

Conan zavrtěl hlavou. Vzduch houstl pachem rozkladu, vonných olejů, koření a voňavek, které mrtvé s větším či menším úspěchem konzervovaly. Na podlaze byly načrtnuty složité obrazce, z nichž některé místy mizely pod nánosem špíny a podezřelými skvrnami. Mezi hromadami knih na nízkém stole se povalovaly plány, mapy a pergamenové svitky.

„Nekromantovo doupě,“ přerušila konečně Destandasi jejich zaražené mlčení. „Ale je mezi těmihle mrtvými Kalenius? A jak ho najdeme?“

„U Croma! Vždyť je to všechno šílené!“

„Je možné, že se Callidios zabývá hledáním ukrytých pokladů. Možná se snaží poodhalit závoj budoucnosti. Myslím, že Stygijec nelhal, když tvrdil, že ušel velký kus po té cestě, kterou si zvolil.“

Znovu se ozvaly kroky, které vystupovaly po schodišti. Tentokrát to byly kroky několika lidí. V zámku se otočil klíč a západka povolila. Conan s mečem pozvednutým v pěsti čekal.

Dveře se opřely o těžkou závoru, kterou dříve Conan zastrčil.

Tlak byl zprvu slabý, ale pak zesílil. Dveře se odmítaly otevřít.

Byly natolik pevné, že by vydržely i útok beranem, alespoň na tu dobu, kterou budou potřebovat.

„Otevřte dveře a vyjděte ven,“ vykřikl za dveřmi Callidios. „Pokud vyjdete ihned, nic se vám nestane. Mám rád chytré lidi, kteří poznají, kdy prohráli. Slibuju vám plnou helmici zlatých mincí a bezpečný průjezd na hranice země.“

Stygijec si myslel, že jeho pokus stojí za to. Když Conan neodpověděl, ozval se Callidios znovu, tentokrát docela jiným tónem. „Myslím si, že vzápětí budete svého rozhodnutí velmi litovat.“

Conan, spokojený s tím, že dveře jsou zatím dostatečná ochrana, se připojil k Destandasi, aby jí pomohl hledat. Bude muset dávat pozor na dveře a současně věnovat pozornost plošině nahoře na ochozu. Stejným způsobem, jakým sem vnikli oni, by se mohli dostat dovnitř i nepřátelé.

„Kalenius může být každý z nich,“ zaklel Conan.

„Ale jeden z nich to být musí. Jinak by si nás Callidios zatím ani nevšiml. Nekromant už by se měl zabývat svým úkolem – ví, že Kaleniova garda by se měla připravit k odražení našeho útoku.“

Conan netrpělivě strhl víko z jedné rakve a vysypal na zem hromadu hlíny. Kamenný sarkofág jeho pokusům chvilku odolával, ale pak víko sklouzlo na zem a pod ním se objevila vrstva zetlelého hnědého prachu. S narůstajícím vztekem serval Cimmeřan smyčky plátna z mumie, kterou zahlédl jako první, když rozsvítil lampu, a zahleděl se jí do tváře.

Na druhé straně dveří bylo až podezřelé ticho. Conan slyšel, že několik lidí odchází a předpokládal, že se vydali pro berana a sekery. Zatímco procházel mezi všemi těmi odpornými zbytky, neustále po očku sledoval dveře. V jednom místě uslyšel jakýsi škrabavý zvuk, ale nic jiného. Záležitost se dveřmi ho poněkud znepokojovala, věděl, jak je Callidios lstivý.

Pak se náhle Stygijec ozval hlasem tak mohutným, že by ho Conan téměř nepoznal. „Kalenie! Povstaň a pojď vyslechnout rozkazy svého pána!“

Conan se rychle otočil. Na zemi zachrastilo několik vyschlých kostí. Zvuk přicházel od sarkofágu mumie.

Pod vrstvou kostí, kterých byla schránka plná, se něco pohnulo, a pak se z ní vynořil nahý muž. Nebýt chladné bledosti pokožky a ztuhlých pohybů vypadal jako spáč, který právě procitl z hlubokého spánku. Král Kalenius, jehož tělo bylo navzdory stáří, smrti i času v dokonalém stavu, na ně upíral oči a v nich plála zlomyslná jiskra nelidského života.

„Kalenie!“ přikazoval nekromant. „Žádám, aby přišli ti dva z tvých bojovníků, kteří střeží vchod do mé věže, vylomili tyto dveře a zničili vetřelce, kteří jsou uvnitř!“

Mrtvý král nevydal jediný zvuk, ale Conan náhle zaslechl odněkud zdola těžké údery na kamenných schodech.

„Pospěš si, Destandasi,“ obrátil se zachmuřeně k dívce.

Stála tváří k oživlé mrtvole, zády ke Conanovi. „Hlídej dveře!“ přikázala mu přes rameno. „Zapřísahám tě při tvém životě, aby ses neotáčel! Je jen málo vyvolených, kteří smějí proniknout do tajemství Jhebbala Saga. Pro všechny ostatní je nebezpečné se i dívat na tajná znamení síly.“

Conan se odvrátil. Když otáčel hlavu, stačil ještě koutkem oka zahlédnout, jak Destandasi načrtla prstem ve vzduchu podivný symbol. Po jejím prstu zůstávala ve vzduchu modrá světélkující stopa. Conan se otočil a kněžka napůl zapomenutého boha začala odříkávat slova v neznámém jazyce, který v Conanovi vzbuzoval nejasné, dávno ztracené vzpomínky.

Dveře se zachvěly pod drtivým úderem. Conan pevněji sevřel meč, který mu pravděpodobně nebude nic platný, a čekal. Druhý úder otřásl mohutnými kovovými objímkami závory. Silné dubové fošny se prohnuly dovnitř.

„Takové… množství… síly…“ Destandasi ze sebe vyrážela slova s nesmírnou námahou. „Musím to… zkusit… znovu…“

Třetí úder dopadl na masivní kamenný rám dveří a ze škvír mezi jednotlivými balvany stěny se začal sypat jemný prach. Dveře začaly praskat pod tlakem strašlivé síly. Conan viděl, jak jedna fošna popraskala a vychlípla se dovnitř. Pak se ozvalo zapraštění dřeva, zaskřípění kovu a dveřmi projela kamenná pěst. Její prsty se sevřely na okrajích praskliny plné třísek a vyrvaly obrovský kus dřeva.

Druhá pěst projela dveřmi o kousek dál. Kamenné ruce rvaly dřevo a rychle zvětšovaly otvor. Dveře se doslova ztrácely Conanovi před očima. Conan se rozhlédl po něčem, čím by mohl otvor zabarikádovat, i když věděl, že by tím získali maximálně několik vteřin.

Za zády mu zazněl chrčivý vzdech a pak temný, tlumený zvuk, jaký vydá lidské tělo, které se bezvládně zřítí k zemi. Destandasi zasténala.

Všechny ty zvuky Conan slyšel proto, že praskot a hluk kolem dveří náhle ustal.

Z otvoru trčela nehybná černá ruka. Conanovi před očima se najednou začala pomalu spouštět dolů. Čekal, že útok začne v každém okamžiku nanovo, ale paže klesla jako bezvládná věc. Kamenné maso začalo praskat, odpadávat a zanedlouho odhalilo zpráchnivělou kost. Kousky černé ruky padaly na zem, rychle se rozkládaly a měnily se v prach.

Conan se dusil nesnesitelným zápachem rozkladu, který naplnil místnost. Odtrhl oči od rozpadávající se kamenné postavy a otočil se. Na podlaze, kde leželo tělo krále Kalenia, se mezi rychle práchnivějícími kostmi roztékaly zbytky těla nesnesitelně páchnoucí nasládlým pachem hnijícího masa.

Conan zachytil dívku, která se potácela napůl v bezvědomí, a rychle ji odnesl na čerstvý vzduch k úpatí schodiště.

V opevnění a paláci, ležících hluboko pod nimi, se zatím rozpoutalo pandemonium. Všude, kde ještě před několika okamžiky stáli na stráži příslušníci Kaleniovy gardy, se teď roztékaly a pěnily kaluže černé tekutiny a všude se šířil strašlivý pach rozkladu. Vyděšení vojáci zmateně pobíhali kolem a s hrůzou přihlíželi, jak se jim jejich neporazitelní spojenci před očima mění v páchnoucí nicotu. První vojáci začali v panické hrůze prchat hlavní branou z paláce.

Situace kolem kordavských hradeb, kde byla umístěna hlavní síla Kaleniovy gardy, byla stejná jako v paláci. Náhlý a nepřirozený konec neporazitelné armády měl na obránce Kordavy naprosto demoralizující účinek – většina z nich především počítala s tím, že bude pozorovat nadcházející bitvu a následující masakr odněkud z bezpečí.

Z vrcholku věže Conan viděl svou armádu, která se přemístila do pozic, připravená vybojovat téměř beznadějný boj. Předsunutí zvědové se teď tryskem vraceli ke svým velitelům, aby jim oznámili, že Mordermiho neporazitelná armáda byla zničena magií větší, než byla ta, která ji stvořila. Teď už Santiddio jistě nebude váhat a zahájí útok a pravděpodobně se nesetká s žádným nebo jen s velmi malým odporem. Kordava pochopí zničení Kaleniovy gardy ve chvíli, kdy se přiblíží vojsko rebelů, jako jasný pokyn bohů, že Mordermiho vláda skončila.

Šoupavé kroky zdola přinutily Cimmeřana otočit hlavu. Otvor v poškozených dveřích byl tak velký, že nebyl problém protáhnout jím ruku a odsunout závoru.

Když Callidios obrátil pohled ke Conanovi, hořel mu v nich plamen nenávisti a šílenství. Rty se mu kroutily jako hadi.

„Takže jsi to byl přece jen ty, Cimmeřane,“ vyrážel ze sebe pracně slabiku za slabikou. „Pěšák se vrací ke králi. To je ale špatně, rozumíš? Právě jsi mě zabil. Mordermi mě potřeboval jen k tomu, abych ovládal Kaleniovu gardu. Ta je teď pryč a Mordermi mě taky zabije.“

„Rád ušetřím Mordermimu tu námahu,“ zavrčel Conan a pozvedl meč.

Callidiovi zaplály oči a ruka se mu sevřela na rukojeti jeho rapíru. Conan mu dopřál čas zbraň vytáhnout – Cimmeřan byl rozhodnutý rozsekat Stygijce jako vzteklého psa, ale byl přece jen raději, když se mu čaroděj postavil jako muž muži. V jednom okamžiku ho napadlo, jestli vůbec Callidios umí šermovat, Conan ho nikdy neviděl vytáhnout zbraň.

Stygijcův rapír vyjel z pochvy. Zdálo se, že čepel je nepřirozeně dlouhá. Callidios okamžitě zaútočil a jeho zbraň zamířila přímo na Conanovo hrdlo. Nebyla to čepel z oceli, ale živý had, jehož hlava představovala hrot. Z jedovatých zubů v doširoka otevřené tlamě odkapával jed.

Conan se vrhl stranou a máchl vlastním mečem právě včas, aby odpornou hlavu zasáhl. Odletěla stranou, ale Callidios se šíleně zasmál, mávl svou kouzelnou zbraní dozadu a pak s ní švihl dopředu jako bičem. Nová hadí hlava na jejím konci doširoka otevřela čelisti.

Conan znovu odrazil ránu strašlivé zbraně a tentokrát přesekl hada napůl. Rychlost živého tvora nahrazujícího čepel byla taková, že jí žádný člověk nemohl dlouho odolávat.

„Jen se braň, barbare!“ ječel Callidios. „Jak dlouho mi chceš unikat? Po každé tvé ráně naroste nová hlava a její jed je smrtelný! Takže ty mi ještě chvíli zatančíš?“

Conan věděl, že souboj nemůže trvat dlouho. Hadí čepel znovu vyrazila kupředu, zatímco čaroděj sám zůstával prakticky z Conanova dosahu. Conan přeťal hadí tělo ve chvíli, kdy cítil, jak mu narazilo do prsou.

Conan vrhl rychlý pohled na místo, kde pocítil náraz, a s úlevou zjistil, že hadí hlava narazila do složených plášťů, které si před výstupem na věž zastrčil pod řemení. Levou rukou vytrhl poskládanou látku, a když na něj Callidios znovu zaútočil, hodil.

Plášť se v letu s tichým zašustěním hedvábí rozprostřel a padl přímo na hadí čepel. Callidios zavyl jako pes, když se kroutící meč v jeho ruce zapletl do záhybů lesklé látky. Conan udeřil jako blesk a nekromant se vydal na cestu, po které přivolával své otroky.

Na zemi se pod záhyby hedvábí kroutil a zmítal had. Conanova noha dopadla přímo na něj a Cimmeřan dupal a dupal, dokud veškerý pohyb neustal.

Mezitím se Destandasi probrala ze svého omámení. Pomalu se zvedla na nohy a podívala se na Stygijcovo tělo. „Takže všechno už skončilo.“ V očích se jí odrážela únava, která na ni dolehla po jejím namáhavém souboji.

„Stále ještě nám zbývá Mordermi,“ odpověděl Conan.

Mordermi už nemá naději, to Conan věděl. Santiddiův vstup do Kordavy vypadal spíš jako vítání hrdiny než útok. Už nemohlo být ani řeči o tom, že by někdo bránil město proti vzbouřencům. Skupina Mordermiho vojáků se vzdala veškerého odporu. Někteří se dali na útěk, některým se podařilo vzdát se. Zbytek dav zmasakroval.

Conan se znechuceně odvrátil. Podobné představení neviděl poprvé, ale ani teď se mu nelíbilo.

„Pořád nám ještě zbývá Mordermi,“ opakoval.

Sestoupili z věže. Na prahu rozbitých dveří si Conan všiml nevelké návěje nahnědlého prachu a několika kousků kovu, které se mu rozpadly pod nohama.

Vojáci opustili pevnost. Těch několik, kteří zůstali v paláci, se snažilo před útěkem si něco nakrást. Hukot a řev davu se blížil a každou chvíli už se čelo zástupu objeví v hlavní bráně.

Conan s Destandasi vešli do paláce, aniž by je kdo zastavil. Conan zprvu postupoval opatrně a s taseným mečem v ruce, ale široko daleko nebyl nikdo, kdo by mu chtěl bránit v postupu. Kaleniova garda zklamala a nechala všechny, kdo žili v paláci, na pospas těm, jež utlačovali. Dvořané, kteří dobře věděli, co je čeká, opustili Mordermiho a dali se včas na útěk.

Conan dobře znal cestu do Mordermiho soukromých komnat. Zamčené dveře jednoduše vykopl a následován Destandasi vešel dovnitř.

Mordermi stál u velké truhly a cpal do cestovního vaku drahé kameny a peníze. Bylo vidět, jak ho mrzí, že s sebou nemůže vzít všechno. Zingarský král měl na sobě špinavé šaty obyčejného řemeslníka a vyspravený plášť. Vlasy si napudroval, takže vypadal jako starší prošedlý muž, a s krvavým obvazem, který si stáhl přes polovinu obličeje, se mohl naprosto bez obav ztratit v davu.

„Měl jsi zmizet se zbytkem těch krys,“ prohlásil Conan. „Nebo se snad kapitán – krysa rozhodl potopit s vlastní lodí?“

Mordermi se velmi rychle vzpamatoval. „Ale, to je Conan! Takže už jsi tady? Myslel jsem si, že než projdeš zástupem obdivovatelů a gratulantů, bude to trvat o něco déle.“

„Gratulanti, kteří by rádi promluvili s tebou, už jsou na nádvoří. Chtěli by uspořádat novou korunovaci. Pamatuješ na tu minulou? Samozřejmě, že nejdřív musí dojít k abdikaci.“

Mordermi si strhl z obličeje falešný obvaz. „Proto jsem rád, že jsem tady, abych se mohl vzdát do tvých rukou, Conane. Jistě se mohu spolehnout na to, že se mnou budeš nakládat slušně. Jsi přece čestný muž.“

„A copak tě vede k tomu, že máš naději na slušné zacházení, Mordermi? Myslím, že kdybychom tě měli pověsit za každý tvůj zločin zvlášť, nesehnali bychom dostatek provazu.“

„To mi říká lotr, kterého jsem zachránil před šibenicí?“ V Mordermiho hlase zazněla bolestivá nedůvěra. „Myslel jsem si, že projevíš víc vděčnosti, Conane. Koneckonců jsme oba spáchali dost zločinů, aby nás za ně mohli stokrát pověsit, kdybychom se dali chytit.“

„Já nikdy nezradil přítele,“ zavrčel popuzeně Cimmeřan.

„U Mitry! Kdybych tak mohl napravit všechny ty tragické omyly, kterých jsem se dopustil! Měl jsem tě nechat zabít Callidia hned tu první noc, kdy se objevil. Ten Stygijec mi otrávil mysl svými plány, lžemi a věčným našeptáváním. Teď už dobře vím, že musel nějakým zvláštním způsobem ovládat mé myšlenky – bylo v tom jistě nějaké kouzlo nebo droga.“

„Jediná droga, která ti otrávila mysl, byla tvoje touha po moci, Mordermi. Využil jsi Callidia, stejně jako jsi využil nás ostatní. Čím víc moci jsi měl v rukou, tím víc jsi jí chtěl získat, a i když jsi ji nakonec dostal všechnu, pořád ti to bylo málo. Měl jsem tě rád, Mordermi, a rád bych si myslel, že jsi byl kdysi mužem, který za to stál, alespoň před tím, než tě otrávila touha po moci. Jenže možná, že jsi byl mocí posedlý od začátku, že jsi jen čekal na tu vhodnou chvíli, jak využít své přátele, protože těm bude mnohem snazší vrazit nůž do zad, až je nebudeš potřebovat.“

„To byla skvělá řeč, Conane,“ řekl Mordermi elegantně. „Santiddio měl ovšem pravdu, když říkal, že jsi naivní idealista. Tak dobrá, zavolej své lidi a dej mě zatknout. Předložím svůj případ k posouzení všemu lidu!“

„Jaké muže?“ ušklíbl se Conan. „Palác je kromě nás prázdný. Santiddio vstupuje s mou armádou do Kordavy. Spolu s Destandasi jsme dnes ráno přelezli hradby tvého paláce, abychom zlomili Callidiovu moc nad Kaleniovou gardou. Za to, že se Destandasi rozhodla nám pomoci, můžeš poděkovat tomu, co jsi udělal Sandokazi. Věřila ti i v té chvíli, kdy jsi jí kolem krku stahoval smyčku, Mordermi? Víš, že než otevřela naši celu, přinutila nás přísahat, že tě nezabijeme?“

Jenže rozzuřený Conan ve vzteku prozradil zbytečně mnoho. Cimmeřan viděl, jak se Mordermiho tvář rychle mění a jak se mu ruka krade pod ozdobnou desku těžkého stolu. Conan vykřikl a instinktivně se vrhl kupředu.

Podlaha těsně za ním se propadla.

Destandasi, která se stále ještě nestačila úplně vzpamatovat ze souboje s Callidiem, nebyla schopná na Cimmeřanův výkřik zareagovat. Propadla se do hlubiny a její zoufalý výkřik náhle umlkl v půli.

Conan narazil na stůl a truhlice s pokladem odletěla ke stěně. Mordermi, hbitý jako kdykoliv předtím, se překulil stranou a tím se dostal z dosahu rozzuřeného Cimmeřana. Jediným plynulým pohybem se zvedl na nohy a v ruce se mu zableskl tasený kord. Conan ho následoval.

„Vidím, že stále ještě dáváš přednost těžké čepeli, barbare,“ usmál se jízlivě Mordermi. „Takže ti budu muset dát další lekci v šermu, co?“

Conan se na něj vrhl a málem se sám nabodl na Mordermiho kord. Byl však natolik rychlý, že stačil lehkou čepel v poslední chvíli odrazit a sekl po napřažené ruce. Mordermi se smíchem uskočil.

Cimmeřanova zuřivost byla taková, že přestal dbát na jemnosti šermířského umění. Mordermi to vycítil a začal ho úmyslně provokovat, protože byl přesvědčený, že Cimmeřan dříve nebo později ztratí hlavu a vrhne se bez rozmyslu vpřed. A v té chvíli ho Mordermi zabije.

Conan na něj neúnavně dotíral, ale zatím ani jeden ze soupeřů nezasáhl svého protivníka. Cimmeřan byl příliš rychlý na to, aby se Mordermi odvážil odkrýt v nejistém útoku, což by jinak bez zaváhání u šermíře Conanovy velikosti a zuřivosti udělal. Mordermi viděl Conana bojovat mnohokrát a dobře věděl, jak je barbar nebezpečný. Musí hrát vyčkávací hru, a pak v rozhodujícím okamžiku udeřit.

Hluk davu, který zaplňoval nádvoří, už začal třást okenními tabulkami. Mordermi si najednou uvědomil, že ne on, ale Conan zvítězí, když se bude souboj příliš prodlužovat. Musí zabít zuřícího Cimmeřana co nejrychleji, nebo už se mu nepodaří uniknout z paláce.

Když ho Conan zahnal o kus zpět sérií prudkých ran, spatřil náhle Mordermi svou příležitost. Když ho těžká čepel minula, vyrazil Mordermi rychlou ripostou, která prošla Conanovým krytem. Kord měl projít Cimmeřanovi srdcem, ale Conan sebou v posledním okamžiku stačil trhnout stranou natolik, že mu tenká čepel projela okrajem mohutného prsního svalu vedle podpažní jamky.

Conan zavrčel jako šelma a chytil soupeře za zápěstí. Následovalo jediné trhnutí a Conan zlomil čepel v ráně.

Mordermi se pokusil uskočit, ale Conan pevně svíral jeho ruku i se zbytkem zlomené zbraně. Pak máchl rukou a udeřil Mordermiho do tváře těžkým pleteným košem svého meče.

Napůl omráčený Mordermi padl na zem. Conan se rozkročil těsně u něj, lhostejně si vytáhl z rány dvaceticentimetrový kus slabé čepele a odhodil ho stranou.

„Tak, tady máš tu svou vznešenou hračku,“ zavrčel. „Zabil bych tě klidně i s půltuctem takových párátek v těle!“

Mordermiho tvář se rychle zalévala krví a nervy mu povolily. „Přísahal jsi, že mě nezabiješ,“ zaječel. Cimmeřan, jemuž se z ramene řinula krev a oči modře plály zuřivou nenávistí, v něm teď budil neuvěřitelnou hrůzu.

„Nezabiju tě,“ zasyčel Conan mezi sevřenými zuby. „Myslíš, že bych tě jenom odzbrojil, kdybych chtěl porušit dané slovo? Jsem čestný muž, Mordermi, sám jsi to před chvílí řekl.“

Řev davu otřásal palácem. Conan už slyšel v přízemí řinčení skla a praskání vylamovaných dveří. Dav už každou minutu vnikne do paláce. I to už Conan zažil.

Cimmeřan přistoupil k oknu a otevřel je dokořán. Pět šest metrů pod ním se k němu zvedlo moře zuřících tváří. Do místnosti začaly dopadat kameny. Dav žíznil po krvi. Lidé hledali někoho, na kom by se pomstili za dlouhou a krvavou vládu strachu a Kaleniovy gardy.

Conan zvedl Mordermiho na nohy a přivlekl ho k oknu. Dav zahlédl pohyb a začal se mačkat pod okny.

„Conane! Co to děláš! Přísahal jsi přece, že mě nezabiješ!“

„Já tě taky nezabiju,“ opakoval Conan. „Řekl jsi, že předložíš svůj případ všemu lidu. Dobrá, já ti to umožním.“

Conan vystrčil šílícího krále z okna a hodil ho přímo do náruče davu, který čekal dole. Strašlivé výkřiky, které se ještě několik minut potom z nádvoří ozývaly, svědčily o tom, že krátký pád Mordermiho nezabil.

V době, kdy do paláce dorazil Santiddio, vyplenil ho dav tak, že uvnitř zbyly jen holé stěny. Mezitím Conan sestoupil do podzemní šachty a vynesl nahoru Destandasino tělo. Seděl vedle mrtvé dívky, kterou přikryl pláštěm, opíral se o stěnu a obvaz na rameni mu sákl krví. Santiddiova slova ani neposlouchal.

„Všichni si ji budou pamatovat jako velkou hrdinku osvobozeneckého boje,“ říkal Santiddio. „Celá Kordava už zná ten příběh, jak jste vy dva zachránili zem před Kaleniovou gardou a zbavili Zingaru Mordermiho tyranie.“

Ukázal k otevřenému oknu. Z nádvoří se teď ozývaly místo zuřivého řevu nadšené výkřiky. Mezi nimi neustále rostl počet hlasů, které křičely: „Conan, Conan!“

„Stal se z tebe hrdina, Conane,“ usmál se Santiddio. „Řekni, že přijmeš královskou korunu a lidé tě okamžitě prohlásí králem!“

V jedné z Mordermiho truhel byla uložena i královská koruna, kterou před chtivostí davu zachránila jen hluboce zakořeněná úcta k tradici. Santiddio ji podal Conanovi.

„U Croma, Santiddio! Okamžitě mi to dej z očí!“

„Vím, jak se musíš cítit, Conane,“ položil mu Santiddio ruku na rameno. „Oba jsme ztratili přátele a já k tomu obě sestry. Ale zamysli se nad tím. Zingara musí mít krále. Lidé tě milují. Jsi největší hrdina jejich doby. Přijmi tu korunu!“

„Santiddio,“ Conanův hlas zněl pochmurně, „ráno naložím Destandasi do kánoe a odvezu její tělo nazpět do posvátného háje.“

„Určitě své rozhodnutí změníš.“

„Nikdy svá rozhodnutí neměním.“

Santiddio zamyšleně pohlížel na korunu ve svých rukou.

Tažení Kordavou v čele Osvobozenecké armády bylo slavné, byla to chvíle, která zastínila všechny bolesti a smutky. A slyšel také, jak některé hlasy na nádvoří volají: „Santiddio! Santiddio!“

Všiml si, že Conan na něj upírá nevyzpytatelný pohled, a zčervenal.

„Jestliže tedy nezměníš svůj názor, pak přijmu korunu z rukou lidu sám. Zingara musí mít krále, dokud nebude připravena nová ústava.“

„Nikdy svá rozhodnutí neměním,“ opakoval Conan. „A měnit je nebudu, dokud nezjistím, jestli je to člověk, kdo špiní moc, nebo moc, co špiní člověka.“

Obsah

PROLOG

1. Taneční parket

2. Díra

3. Bílá růže

4. Ocel a snílkové

5. Noční návštěvníci

6. V královské masce

7. Zlaté světlo, modré světlo

8. Ranní koupel

9. Není cesty zpátky

10. Bílý žár

11. Kaleniova garda

12. Cestou králů

13. Nový řád a korunovace

14. Conan ovládne pole

15. Kosa

16. Sekáč

17. Destandasi

18. Příchozí z Kordavy

19. Sny se rodí proto, aby umíraly

20. Cesta králů

Knižní řada Poutník č.17

Karl Edward Wagner: The Road of Kings

Karl Edward Wagner: Cesta králů

Překlad: Jan Kantůrek

Ilustrace na obálce a frontispis: Luis Royo

Mapa: Vladislav Kejval

Vydal Klub Julese Vernea Praha v roce 1994

Odpovědný redaktor: E. Čierny

Adresa redakce: Matěchova 14, 140 00 Praha 4

Poznámky

[←1]

* Coup de maitre - mistrovská (poslední) rána

[←2]

* Riposta - šermířský výpad, při němž šermíř vykryje útok soupeře a okamžitě provede protiútok