Petr Vyhlídka
Rozdíl povahy 
Mrtvý kosmonaut hleděl trochu vyjeveně. Velké oční jamky, přecházející rovnou do hladké kulaté lebky bez nadočnicových oblouků, ukrývaly okrouhlé bulvy, které jiný výraz ani nést nemohly. Asi by býval sympatický společník.
Marchinéz si to namířil kolem něj. Mně to připadalo trochu nemístné, a tak jsem se spokojil s nedůvěřivým pokukováním po vraku, ležícím sotva dvacet kroků od nebožtíka.
To, co ho zabilo, přišlo pravděpodobně odtud. Odhadoval jsem pošramocenou konstrukci na průzkumnou sondu, jakých poletují a ztroskotávají po Galaxii tisíce. Ti dva rozhodně nepatřili k sobě. Bytost v olivově zeleném skafandru se pravděpodobně nešťastnou náhodou připletla do cesty některému z jejích průzkumných mecha-nizmů.
Vykračoval jsem si po ztvrdlém, rozpraskaném povrchu a dával pozor, neboť to vypadalo na první dva páry lidských nohou na této zapadlé kuličce.
„Něco zajímavého?“ zahučel mi do uší Marchinéz. Nesouhlasně jsem zabručel.
„Signál se ztratí,“ zazněl mnohem příjemnější alt Gruberové. Seděla v pohodě landeru spolu se zbytkem té zlatokopecké sebranky a v podstatě bezdůvodně civěla na monitory.
Že se slabý, podprahový signál, ohlašující přítomnost aspoň trochu inteligentního života, ztratí, to jsem věděl už na orbitě, když jsme se soukali úzkým průlezem do diskovitého landeru. Obklopen masou hmoty, nemohl přístroj zachytit tak slabou pavučinku intelektu.
Vypadalo to spíš na nějaké ztroskotance než na osídlení. K tomu nebyla tahle kulička příhodná. Pravda, vlastnila dýchatelnou atmosféru, ale kyslíku tu bylo asi jako v sedmi tisíci metrech standardu pramáti Země a podle toho to tu také vypadalo. Ale nechtěl jsem brát nadšenému zlatokopeckému týmu iluze. I blbé kuře občas najde zmo. A nevěřit v možnost výskytu života, soustředěného do jedné lokality, bylo příliš skeptické. Pro ně i pro nás.
Marchinéz opatrně dokráčel až na konec planiny, kde půda mizela do desetimetrové propasti, a otočil se, aby se vrátil zpátky. Ani on, ani já jsme nepočítali s tím, že během první vycházky nalezneme něco, co by mohlo naše zaměstnavatele zajímat. S největší pravděpodobností jsme je nezajímali ani my. Trochu mi to lezlo krkem, protože jsem si zvykl aspoň na minimální úctu a neuhýbal špetce obdivu. Od lidí, kteří přepsali na mé konto dvacet tisíc a slibovali podíl na nálezném, jsem to očekával. Ale pocházeli z centrálních světů a byli příliš přezíraví. Ani jeden z nich neznal vesmír jinak než z paluby výletní lodi.
Sonda byla stejně mrtvá jako astronaut nedaleko ní. Řídká atmosféra k ní nebyla milosrdná a proměnila ji v hromadu nepotřebného, šrotu. Mimozemšťan, jemuž ukrátila vystoupení na jevišti života, ji musel navštívit krátce po jejím přistání. Měl, chudák, smůlu. Patrně ho považovala za vzorek místní fauny či příslušníka nepřátelských sil. Výsledek byl týž.
Marchinéz, hodlající si svých dvacet tisíc zasloužit hned první den, se vydal kruhem kolem planiny a já ho znuděně pozoroval. Až do chvíle, kdy se ocitl v jedné přímce s konzervovanou mrtvolou. V tu chvíli učinil neznámý nebožák naprostou nepřístojnost.
Pohnul se.
A potom šlo všechno rychle. Tak rychle, že všechny události splynuly do jediného okamžiku.
„Signál se objevil!“ zahulákala Gruberová. Ucítil jsem nepří-jemný tlak někde vzadu v mozku, jako by mi do hlavy vnikl někdo cizí.
Pud sebezáchovy vyděšeně zaječel.
„Pozor, Marchi!“ zařval jsem. Mrtvý kosmonaut se vznesl. Kymá-cel se metr nad povrchem. Marchinéz se rozběhl k landeru, já na nic nečekal a mazal tam také. Zastavil jsem se u přechodové komory. Jednou rukou jsem se zachytil madla a druhou mával na Marche. Zpomaloval. Ne, nedocházely mu síly, něco ho zvedalo. Sotva se nohama dotýkal země. Cítil jsem, že nějaká neuvěřitelná síla zvedá i lander. Přistávací vzpěry poklesly, jak z nich cosi sejmulo čtyřicet tun hmotnosti modulu. Marchinéz se vznášel tři metry nad povrchem a stoupal.
„Zalez!“ křičel. Nic jiného se nedalo podnikat, a tak jsem prchl do nitra landeru.
V pilotní kabině panovalo zděšení. Pětice zlatokopů dílem hloupě pobíhala po miniaturním prostůrku, dílem hloupě civěla. Připojil jsem se k civění. Řízení bylo hned po přistání zablokováno, jak nám radí předpisy, a iniciace trvala dobrých deset minut. Dost času na to, abychom se zřítili nebo odvláli do vesmíru. Vybledlá Gruberová se pokoušela navázat spojení s Marchinézem. Třásl se jí hlas. I já cítil v krku veliký knedlík, a to takovéhle připitomělé situace patří k mé práci. Životem unudění človíčkové z centra si museli připadat příšerně.
Lander se otřásal, jako by nás táhl špatně naměřený vlečný paprsek. Ale v nižší gravitaci a zanedbatelné hustotě atmosféry by paprsek zaměřilo i dítě. Připomenulo mi to spíš jednoho mého mimozemského přítele, telekineticky přesouvajícího sklenky po barovém pultu.
V jednom okamžiku se zdálo, že podivná síla lander ztratí. Propadl se a nám to nadzvedlo žaludky. Prudké trhnutí, které všechny srazilo ke stěně, však dokázalo, že ten, kdo nás unesl, se nemíní vzdát. Zíral jsem na monitor, zobrazující povrch pod námi. Byl silně zvrásněný, plný úzkých průrev a ostrých vrcholků. O pňstání nemohlo být ani řeči, jediné místo, na něž se dalo bezpečně sednout, jsme před chvílí opustili. Modlil jsem se, aby únosce ještě nějaký čas vydržel. Za zubatým horským hřbetem, tyčícím se asi patnáct kilometrů před námi, snad něco být mohlo.
Potom už to bylo jen deset kilometrů, pět a nakonec žádný. Přehoupli jsme se přes hrozivě ostré štíty a pokračovali v krasojízdě. Nepříliš dlouho. Tah zeslábl a tisíc metrů před námi se objevilo kamenité pole. Vypadalo to na celkem slušné přistání, neopustí-li nás neznámá síla v několikametrové výši nad terénem.
Lander zpomalil a začal klesat. Nebylo to na jedničku a složit takhle kosti na přistávací ploše nějakého kosmodromu, přišel bych o licenci, ale přežili jsme to ve zdraví. Modul zakodrcal po kamenech, přistávací vzpěry se zachytily o díry v zemi a jedna se ulomila. Podlaha se mírně, leč nečekaně nahnula a kromě Baltura, pevně se držícího v křesle, jsme se sesypali na jednu hromadu. Ležel jsem až vespod, chráněn před nárazy dalších padajících měkkým tělem Gruberové. Nepadla do mé náruče zrovna nejnevinněji a tak, když jsme tu valnou hromadu rozpustili, se po mně zlostně podívala. Pokrčil jsem omluvně rameny a na víc nám nezbyl čas. Někdo se totiž podíval na monitory, přenášející obraz zvenčí, a vykřikl. Vzápětí se dočkal pětinásobné ozvěny. Neboť lander nedopadl na jen tak pustou krajinu.
Místní parkovací služba nás posadila doprostřed panoptika. Celá pláň, plácek o průměru patnácti stovek metrů, totiž žila Ale jak! Kolem landeru byl děsivě bezejmenný zástup, v němž postávaly, polehávaly, přeletovaly a sem a tam přecházely nejrůznější bytosti. Dvounohé, pětinohé, mnohonohé. Bez hlav a s trojicí vrcholových výčnělků. PríSerky zelené a růžové. Bezbarvé. Světélkující. Namodrale se vlnící koberce mechu. Spleť chapadel v družné zábavě s komolým jehlanem.
To poslední jsem přehnal. Zástup bytostí působil značně nepřirozeně pro podivnou neindividuální atmosféru, která z něj vyzařovala. Jako kdyby všichni zúčastnění strnuli v hypnotickém tranzu. A určitě to nezpůsobil šok z přistání landeru. Téměř nikdo z nich totiž nehleděl naším směrem.
Několik minut jsme bez hnutí pozorovali šílenost, promenující se před kamerami. Prvotní dojem neuvěřitelnosti vystřídal (aspoň u mne) pocit posvátné hrůzy. Ten němý film - vybavení landeru postrádalo vnější zvukové senzory - mě děsil. Mám k tomu sklony. Můj šílený genetický původ mne poznamenal vyjma mnoha užitečných věcí i nepříjemným komplexem strachu z davu. A to, co se na planině pohybovalo, bylo ideální ukázkou mých nočních můr. Nevún, jestli někdo další vnímal ten dav stejně jako já, ale pro mou maličkost byla ta tisícihlavá stvůra šokem.
Netrpím xenofobií - to bych nemohl provozovat svoji profesi. Naopak, odrazila se ve mně nezanedbatelná dávka genů po prastrýci, trpícím xenománií. Ten dobrý muž, jeden z těch, o nichž se tradují rodinné legendy, nenáviděl všechno, co znal, a neustále se hnal za neznámým. Jeho život byl peklem. Pro mne nebylo neznámo drogou, spíš jsem ho dobře snášel i bez hypnotických clon. Ale to jen na okraj. Důležité je, že se necítím dobře ve společností desítek namačkaných, mně neznámých jedinců jakéhokoli druhu.
Po nekonečně dlouhé době jsme se začali-postupně probírat ze šoku. Neznamenalo to okamžité jednání - pro tuto situaci neexistovala žádná norma další činností. Baltur, sedící za pilotním pultem, jako první projevil praktického ducha. Na hlavní obrazovku začal přenášet záběry všech kamer. Ani s jednou výsečí krabového snímání nebyl spokojen.
„Někde tu ksakru musí být,“ zaklel. Gruberová nechápavě zavrtěla hlavou. Všiml si jejího gesta, jehož odraz spatřil na temné ploše obrazovky a zabručel.
„Něčím nás sem museli přitáhnout. Ale není to vidět“
„Třeba na tom ležíme,“ dovolil si poznamenat Hamal. Baltur vztekle zasyčel - měl, což mě v téhle skupině zarazilo -jakous takous představu o technice. Já jsem se zasmál, protože zařízení, vysílající vlečný paprsek, by v tomto terénu představovala povětší věž. Odsunul jsem pilota trochu stranou a udělal to, co měl udělat místo prohlížení okolí - uvedl v činnost detektor snímající zdroje energie.
Protože tam venku byl můj špatný sen, nemohl výsledek neodpovídat. Energetická hladina nikde v dosahu několika kilometrů nepřesahovala přírodní podmínky. Mohli nás táhnout z orbity, jenže tam kromě Zlaté střely nebyl jediný umělý objekt. Pokrčil jsem beznadějně rameny.
•Jo.“ řekl Baltur. „Ale kde je?“
„Támhle,“ ukázala Gruberová na levý monitor. Oba jsme tůn směrem pohlédli, ale napřažený prst se netýkal technického zařízení.
V hloučku humanoidních bytostí se poflakovala postava ve stříbřitém skafandru. Marchinéz. Byl tady také.
Dalo se s tím samozřejmě počítat, ale Marchovo objevení aspoň určilo další vývoj událostí. Gruberová coby velitelka výpravy se na mne obrátila a pozdvihla obočí. Její tvář tím nabyla výrazu přísné pani učitelky, a tak jsem se v odpověď zašklebil.
„Měl byste jít Marchinézovi na pomoc, Korané,“ rozkázala mi. Nechtěl jsem jí odmlouvat, ačkoli bylo jasné, že si March musí pomoci sám. Rozhodně nebylo rozumné zatáhnout ho dovnitř, když přišel do styku s tůn venku. Mohl být pod vlivem bůhvíjakých sil, mohl být čímkoli kontaminován, ale Gruberová mne posílala ven a já jako její zaměstnanec musel poslechnout. Měl jsem v tom peníze a především jsem se rozhodl řídit intuicí, napovídající, že pokud
Marchinéz v něčem lítá, tak už jsme v tom s ním. A mezi skafandrem a modulem zase tak velký rozdíl není.
Podruhé jsem se ocitl na povrchu 4/53/1253. Vplynul jsem do davu a snažil se být ve střehu. Marchinéz mi lenivě pokynul a pokračoval v pomalé cestě k landeru. Nevzdaloval jsem se od modulu a snažil se pochytit něco z atmosféry okolí. Pár kroků ode mne se pohyboval - nesmíme pomalu - vysoký tvor s kulatou hlavou a nevýraznými rysy tváře. Dal bych krk za to, že jsem něco podobného už někde viděl, ale pátrání v pamětí jsem nechal na příhodnější dobu.
„Živí a zdraví?“ optal se Marchinéz, když dokráčel až ke mně. Odkýval jsem mu to.
„Viděl jsem vás sedat, ale nevypadalo to moc vesele.“
„Dobrý. Takže můžeme pokračovat v průzkumu. Ti uvnitř už asi počítají prémie za objev,“ prohlásil jsem. Marchinéz chvíli váhal. V interkomu to zapraskalo, jak se na nás napojil lander.
„Podíly ještě nerozdělujeme, takže o ně nepřijdete,“ sdělil nám jízlivě Baltur, „Ale do těch... věcíbyste se asi míchat neměli. Co když jsou nebezpeční?“
„Nejsou,“ odpověděl až příliš rychle Marchinéz. Trochu to zabrnkalo na mou ostražitost.
„Jsou neteční. Když jsem klesal, tak se mi ani nevyhýbali. Můžete do nich klidně šťouchat a nejvýš vám uhnou trochu bokem.“
„Nevún, proč bychom se tu měli zdržovat,“ vstoupila do rozhovoru Gruberová.“ Af to tu prohlédnou. Potom se pokusíme zmizet. Tohle není nic pro nás.“
Řekla to, na co jsem v tu chvíli myslel. Tohle byla práce pro Galaktický průzkum.
„Fajn, jdu do toho,“ prohlásil jsem a vykročil. Vysoká bytost se malinko nahnula. Protáhl jsem se kolem ní a propletl se skupinkou dalších. Oči a uši otevřené. Vybavení skafandru mi umožňovalo odposlech okolí, a tak jsem ho využil.
Pláň zněla. Byl to takřka neslyšitelný akord, vibrující v podmanivé tónině. Čím dále od landeru, tím více zvuk sílil. Nikdy však nepřekročil hranici uchopitelnosti. Zůstával stále jako šum pozadí. Podvědomí mi vnucovalo představu neurčitého nebezpečí. Nemělo ťo nic společnáio s mou hrůzou z davu. Tamten signál jsem dobře znal, tohle bylo hmatatelnější. Nechápal jsem, proč nedostává má fóbie prostor, ale pokus o rozbor citů mi napověděl, že mé okolí nevylučuje žádnou agresivitu. Naopak.
S každým krokem, jímž jsem se vzdaloval od landeru, na mne více doléhala duševní ospalost. Únavu jsem necítil, jenom se mi do mozku vloudila nechuť ke zbytečnému přemýšlení. Sílila. Začínal jsem si uvědomovat, že planina žádné tajemství neskrývá. Všechno, co má, ráda odevzdá. Nuda. Otočil jsem se a loudavě vykročil zpátky. Jen hezky do teplická přistávacího modulu. Co se budu starat o něco tak neuvěřitelně pitomého, jako je schůze zástupců veškerého vesmíru. Pěkně zpátky do známých míst.
Tvor, podobný chobotnici s kloubovitými chapadly,tni líně uhnul. Vyhlížel docela sympaticky. A byl neskonale odporný. Odvrátil jsem hlavu, abych dostal do zorného pole mírně kvadratickou bytost - neuvěřitelně známou, milou příšeru, z níž se mi chtělo zvracet. Ale proč? Všechno bylo přece tak milé. Mimovolně jsem zrychlil krok. Druhý stfibntý skafandr mě očekával před přechodovou komorou.
Lup! Cosi ve mně prasklo a já zase viděl svět svýma očima.
„Proboha, co to bylo?“ vydechl jsem překvapeně. March se zachechtal.
„Taky ses rval sám se sebou?“
Mávl jsem rukou a vlezl dovnitř.
„Nejraději bych se viděl nahoře,“ prohlásil jsem, když nás uvnitř zpovídali. „Nic proti vavřínům objevitele, ale tohle asi nebude zrovna legrace.“
„Řekl bych, že je to záležitost toho zvuku,“ ozval se Baltur. „Když ho odrušíme, tak se nebude nic dít.'
Chtělo se mi s nún souhlasit. Jenomže to by se nesměl Marchinéz přiznat, že neslyšel nic. A přepadl ho stejný pocit.
Lander na minutu ztichl. Zapátral jsem v té pnzračné prázdnotě po vlezlém tónu. Vzduch byl čistý. Do ticha první promluvil Hamal, pihovatý zrzounek, kterého už po čtvrté vyhodili z univerzit a kterému zazobaný tatíček přispěl na společnou koupi Zlaté střely.
„To bude bomba!“ řekl posvátně. Tvářičky mu zahořely a mě polilo zděšení. Rozhlédl jsem se po ostatních a zlé tušení mě nezklamalo. Gruberová, Baltur a bráškové Pohanové Hamalovo nadšení sdíleli. Otevřel jsem ústa dříve, než se o to pokusil někdo jiný.
„Vy tady chcete zůstat?“ zeptal jsem se. „Chcete vlézt do toho nesmyslu? To je šílenost!“
Marchinéz mi to odkývl.
„Nesmysly říkáte vy, Barone,“ řeklo starší Poitanče.
„Víte, kolik tady leží peněz? Nehnali jsme se sem jenom proto, abychom pak přenechali tuhle věc někomu jinému.“
Pro změnu to zase odkývli oni jemu.
„Myslím, že tohle je práce pro GP,“ prohlásil Marchinéz. „Zlatá střela má právo objevitele. Pět milionů za inteligenci, deset za odlišnost. Nestačí? Potom ještě stránku v učebnicích, jestli to venku je skutečně zajímavé.
Na Marchinéze to byl slušně dlouhý projev.
„Vy do toho nemáte co žvanit,“ odpověděl Hamal. Gruberová si okamžitě přisadila.
„My vás platíme za práci, ne za tlachy.“'
March pokrčil rameny. Vzdal to. Já ne.
„Takže bych si dovolil od smlouvy odstoupit,“ navrhl jsem. „Protože peníze nevydělávám pro své neexistující potomky ani pro charitativní organizace. Rád si jich užívám. A znám rozumnou míru. Patnáct milionů vám nestačí?“
„A co náklady?“ obrátila se ke mně Gruberová. Pohlédl jsem jí do očí. Před chvílí navrhovala odlet. Proč u toho nezůstala?
„Pokud to budete umět, vyděláte nejméně jednou tolik u novin a zpravodajských agentur. Dramatické zážitky a podobně. GP tuhle oblast uzavře a vy budete jediní, kdo v ní byli.“
Nepomohlo to.
„Jediný dramatický zážitek je váš ksicht,“ řekl Baltur.
„Možná. A co kdybyste taky zkusili vylézt ven? Abyste si na objevitele jen nehráli?“ navrhl jsem. Větší pitomost mě napadnout nemohla. Baltur jen kývl a ostatní to považovali za vynikající nápad.
Během čtvrthodinky se v landeru udělalo místo.
„Co si o tom myslíš, Marchi?“ zeptal jsem se.
„Jsou to šílenci, ale částečně mají pravdu, Barone. Jestli se nám podaří přijít na to, co je tahle entita zač, tak je patnáct milionů almužna.“
„Jenže na to nejspíš přijdeme my dva,“ řekl jsem. „Oni sotva. A ve smlouvě moc velká procenta nemáme.“
„Nechtěj být hned milionář, Barone. Tenhle sektor a tuhle planetu vybrali oni. Vlastně jsme pňšli k hotovýmu.“
Nechtěl jsem se s ním hádat, protože měl pravdu. Nejsme objevitelé, jenom dva z té sebranky, co si říká Dobrodruzi a nechává se najímat k věcem, o něž solidnější člověk nejeví zájem. A dělat průvodce nezkušeným zlatokopům je vlastně legrace. Pokud nepadnou zrovna na tohle.
Ohlédl jsem se po Marchovi.
„Tak fajn,“ kývl jsem. „Ještě to zkusím.“
Usmál se a pohlédl na obrazovku. Automaticky. A vykřikl. Následoval jsem ho, když jsem zjistil, oč tu kráčí.
Skafandr mladšího Poitana postrádal přilbu. Poitan ji držel v ruce a rozhlížel se po okolí. March praštil do kláves komunikátoru.
„Marchinéz. Co se to tam ksakru děje?“ Druhou rukou rychle vyťukal žádost o graf atmosféry. Na monitoru, z něhož zmizela postava toho šílence, se vykreslila struktura grafu. Modrá čára kyslíku se pohybovala těsně nad hraniční linií. Dýchat se tu dalo, ale to jsme věděli. Daleko nebezpečnější byla možnost kontaminace. Praštil jsem sebou do sedačky a zuřivě zahrál na klávesnici pochod zběsilého bubeníka. Biosondy se zavrtaly do půdy. Po obvodu disku se otevřelo několik otvorů, které do sebe nasály vzorky atmosféry. Marchinéz přehodil graf na zobrazení neznámých a nebezpečných agens. „Co řvete?“ dolehl k nám teprve teď Pohanův hlas. Zatím žil.
„Doporučoval bych vám nasazení přilby,“ vybídl jsem ho.
„Proč?“ zaznělo značně připitoměle.
„Tak se podívej, chlapečku,“ zavrčel jsem. „Jestli to okamžitě neuděláš, tak tě nepustím dovnitř. A pro jistotu tě odprásknu.“
Zachechtal se. Lenivě.
„Takže v tom lítáme,“ řekl jsem. „Dojdeš pro něj?“
Marchinéz se nadzvedl v křesle a hmátl po přflbě. Skafandr měl stále na sobě.
„Kdyby se bránil, tak mu dám přes držku. Těm ostatním taky. Jistí mě.“
Pro jeho klidnou dušičku jsem položil ruku na iniciátor para-lyzačnflio pole. Ale tušil jsem, že ho nebude potřeba. March to věděl také.
Na monitoru jsem potom sledoval, jak vystoupil z landeru a namířil si to přímo k Poitanovi. Jeho chůze se zpomalovala. Napadlo mě, zda by mu nepomohla nahrávka nějakého řízného orchestru, ale žádná nebyla po ruce. Chytil Poitana za paži a bez problémů ho táhl zpátky k modulu. Ostatní členové skupiny se po něm pomalu ohlíželi. Gruberová vyrazila za Marchem.
Vrátil jsem se k výsledkům průzkumu. Byly nad očekávání příznivé. Ovzduší i půda dokonale sterilní. Pokud se tu nevznášelo něco, co nemohly sondy podchytit, dalo se skutečně venku pobíhat bez skafandrů. Jenže výsledek té šílenosti jsem za chvíli viděl.
March prostrčil Poitana průlezem a já ho převzal. Usadil jsem ho na pilotní sedačku. Nevypadal zle -jen úžasně připitoměle, asi jako po dvou marihuanových cigaretách. Pleskl jsem ho přes obličej. Zašklebil se.
„Udělalo se mu špatně?“ ozvala se za mnou Gruberová.
Vztekle jsem se k ní otočil: „Když už nic jinýho, tak příště zůstávejte aspoň na příjmu.“
Omluvně pokrčila rameny.
„Mimo jiné končím. Znám mnohem přijatelnější způsoby sebevraždy, než je pobyt se stádem pitomců.“
„Tohle jste přehnal, Barone!“ štěkla. Mávl jsem rukou.
„Od této chvíle se považuju za pasažéra. Zálohu vrátím.“ prohlásil jsem tvrdě. Z průlezu na mne zíral Baltur.
„Moc velkou reklamu si tím neuděláte,“ řekl jízlivě.
Ujistil jsem ho, že tu nejlepší. A věnoval se mladšímu Poitanovi. Ten chlapec to potřeboval, ačkoli bych ho nejraději napíchl na počítač a vytáhl z něj údaje o vlivu planiny na organizmus. Gruberová se mi do toho pořád pletla Vytáhl jsem z palubní lékárny ten nejsilnější životabudič a vstříkl Poitanovi dva kubíky do žíly. Zareagoval okamžitě. Zrudl, vyskočil, oklepal se a okamžitě zapadl do hygienického boxu, odkud jsme slyšeli temné burácení obsahu žaludku, procházejícího hrdlem. Když se vrátil, byl už aktivnější. Trochu moc, ale to nevadilo. Marchinézovi se vyhýbal, mně vynadal. Vlastní tělesná konstituce ho odradila od ručního vyřizování účtů.
„Tak jak se vám líbilo venku?“ zeptal jsem se. Teď už s čistým svědomím náhodného pozorovatele.
„O tom se s vámi nebudeme bavit,“ odsekl Baltur. Ale vyhnat mě nemohli, protože nebylo kam, a tak jsem si jejich zážitky poslechl. Nelišily se od mých, ani ty mladšího Poitana, nadýchnuvšího se místního vzduchu jen proto, že dospěl k názoru o neškodnosti prostředí. Stejně jako všichni. Apatie, pocit vyrovnanosti. S podivným zvukem i bez. Se slabší či silnější nevolí, kterou vzbuzoval pud sebezáchovy.
Vymysleli spoustu teorií, které se daly zbořit jednou větou, a opomíjeli otázky, na něž se jednou větou nedalo odpovědět. Mé občasné pokusy vmísit se do hovoru mařili hned v zárodku, a tak jsem se raději odsunul do kóje a pokusil se usnout
Celou noc mne pronásledovala ošklivá noční můra v podobě bezejmenného davu.
Nejbláznivějším požadavkem těch pěti bylo zůstat na povrchu co nejdéle. Prozkoumat, co se prozkoumat dá. Změřit Vyfotografovat Natočit na pásky a zaznamenat na krystaly. Oháněli se přímým pozorováním a Marchinéz, který by je mohl zastavit, jim podlehl. Tím spíš, že mu slíbili můj podlí a nejen to.
Nejsem zlatoušek a na Marchově místě bych udělal totéž co on. Jenom by se ta podivná entita, rozlévající se kolem landeru, nesměla tvářit tak, jak vypadala. Jako dav. Být tu sám, nebo jenom s Marchem, tolik bych zmatku nepodléhal, mám za to, že jsem se dostal i z horší bryndy. Ale nikdy jsem neměl na krku pět zelenáčů. Tolik mi na nich nezáleželo, jenomže na jejich chování závisel můj osud.
Marchinéz se opravdu snažil za dva. První, co se mu podařilo zjistit - za cenu ošklivé kocoviny - bylo to, že planinu nelze opustit. Dorazil až na pokraj davu a tam se zhroutil. Znehybněl. Vytáhli ho včas.
Všichni se nyní většinou pohybovali venku, po zuby ozbrojeni kamerami. Bylo v tom hodně turisticky naivního a já se smál až do druhého dne. Do chvíle, kdy jsem pocítil v hermetizované kabině landeru takřka neznatelné chvění vzduchu.
Zvuk dorazil dovnitř a jedna z mých teorií padla.
Gruberová pohnula vláčně hlavou k obrazovce, snímající už dobrých tficet hodin tentýž výsek. Neměl jsem chuť prohlížet si planinu a přestávalo mě to bavit Všechno.
„Jste strašně nedůtklivý, Barone,“ řekla, rovněž vláčně. Zvedl jsem zrak od ohmatané- knihy, jejíž pomocí jsem předstíral nezú-častněnost. Ani nevím, kde se v landeru vzala. Ta kniha.
„Cekám, kdy zvedneme kotvy.“
„Nechtě toho. Ještě jsme neskončili. Nevím třeba, proč tady v landeru slábne ten pocit apatie.“
„Bude vás zajímat můj názor?“ zeptal jsem se s jizlivým podtó
nem. Kývla.	\
„Jmenuju se lilian,“ přiznala se ještě. Nebylo mi to neznámé.
„J-ander vytváří svou hmotou stín. Těch čtyřicet tun je dost na to, aby částečně odklonily psychopole.“
„Psychopole?“
Vysvětlil jsem jí, trochu nakvašeně, že entita, kterou zkoumají, kolem sebe šíří psychopole. To má na svědomí otupení smyslů, jemuž všichni podléháme. A taky mnoho dalších, neméně nebezpečných věcí. Nezapomněl jsem poznamenat, že delší pobyt v psychopoli není zdraví prospěšný. Pokrčila rameny.
„Chci to prozkoumat. Dřív odtud nevypadnu.“
„A ostatní?“ zeptal jsem se.
„Marchinéz a Baltur se mnou souhlasí.“
„Hlavně žádný odpor,“ řekl jsem. „A další?“
Mlčela. Ptát jsem se nemusel, protože výsledek byl zřejmý i z pohledu na jedinou výseč panoramatického záběru.
Poitančata a Hamal nezkoumali nic. Pomalým krokem se poflakovali po planině. Proti starousedlíkům to byl nezvykle rychlý pohyb, ale pohyby téměř totožné.
„Podívejte, děvče,“ odložil jsem s konečnou platností knihu i masku. „Během několika dní takhle skončíme všichni. Je nejvyšší čas odsud odpálit. Taky už jste začala přehodnocovat svůj vztah ke kolektivu? Mě to potkalo včera.“
„Ne!“ řekla energicky. „Totiž ano. Chci říct, že jsem měla trochu... divné myšlenky, které určité nevyšly z mé hlavy. Ale v žádném případě mě odtud nikdo nedostane dřív, než tomu přijdu na kloub. I tomu...“
Lander sebou trhl. Kniha se svezla z pultu, kam jsem ji odložil, a spadla na zem. Gruberová se zachytila mojí paže a já udržoval rovnováhu.
„...proč se modul hýbe,“ dokončila nevzrušeně. Pokrčil jsem odevzdaně rameny.
Bylo to mnohem horší, než jsem si dokázal představit a představit si toho umím hodně. Ve spánku mě týraly noční můry, v bdělosti útočila planina. Apatie byla průzkumem terénu. První útok následoval až za několik dní. Byl příjemný, pokud člověk neměl otázky. Přestával jsem vidět v davu nepřítele. Přestával jsem považovat individualitu za výrazný rys. Ale každý názor má v mysli svého protivníka a můj advocatus diaboli se začal bránit. Pád to zpomalovalo, ale přesto jsem se, jako ostatní, ladil na vnitřní vlnu toho podivného seskupení, které užíralo osobnost. Ztrácel jsem se v jedné velké individualitě. Ostatní také. Pomalu a bez rozčilování jsme se ubírali do nirvány.
Teprve trhavý pohyb landeru mě dokázal probrat. Přestal jsem se zabývat skytáním nad nebohou dušičkou a poprvé od prvního dne jsem vyšel ven. Gruberová mě doprovázela.
Přistávací vzpěry landeru vyryly v zemi asi metr dlouhou rýhu. Něco tedy modul posunulo. To něco, co ho sem přitáhlo.
Stáli jsme venku asi patnáct minut a nedůvěřivě obhlíželi lander. když se náhle nepatrně nadzvedl. Jako by ho nadnesly neviditelné obří paže.
Okamžik předtím jsem cítil změnu v atmosféře planiny.
Vzpěry vyryly do půdy další, třiceticentimetrovou jizvu a modul se s úlevným zapraštěním snesl zpět na zem.
„Marchi!“ zavolal jsem do mikrofonu interkomu.
Ozval se asi po minutě.
„Co se děje, Barone?“
„Můžeš jít k landeru?“
„Proč bych nemohl? Jenom... mám tu něco zajímavého.“
Hlavně bez odporu.
„Vyskytuje se tu asi dvacet procent z deseti milionů za odlišnost,“ pokusil jsem se ho navnadit Gruberová se po mně podívala. Oči se jí divně zaleskly.
„Asi si pro tebe dojdu,“ prohlásil jsem po chvíli ticha a opravdu se vydal na pouť bezútěšným davem. Tváře jeho součástí se o odstín lišily od obvyklé vyrovnanosti. Trochu jsem jim záviděl. A rovnal si v hlavě pohyb landeru a tu nepatrnou změnu.
A potom jsem spatřil klidnou a vyrovnanou tvář, jen nepatrně odlišnou od těch okolních. Byla mi povědomá. Polilo mě horko a po zádech vyběhl desetístup mravenců. Závist zmizela.
Harnal. Dokonale zapadl do skupiny. Vrostl do ní a stal se její přirozenou součástí.
Vrazil jsem mu facku. Ucítil jsem strnulý odpor nic nevnímající tváře a zároveň lehkost v kolenou. Síly, jež vládly planině, mě od Hamala odstrčily. Do uší mi zazněl chorál davu. Zatřepal jsem hlavou. A začínal mít jasno.
Vyhlédl jsem si Marchinéze a docoural až k němu. Zopakoval jsem experiment s fackou. Zatím to se mnou neudělalo nic, ale s Marchem také ne, a to byla hrůza.
„Padej do landeru, Marchi!“ pokusil jsem se vykřiknout. Zaznělo tojakokníknutí.
„Gruberová!“
„Děje se něco?“ zachraptěl interkom.
„Pošlu vám všechno, co z posádky zbylo. Jestli budu mít sílu.“
„Proč?“
Odpojil jsem se. Cesta po planině od jednoho k druhému mě stála téměř všechnu energii. Mladšího Poitana a Hamala jsem neprobral. Ostatní pomalu vykročili k landeru. Neměl jsem sílu je sledovat. Planina se do mě opřela a jen můj strach z netečných tváří mě udržel na nohou. Dolezl jsem po čtyřech. Jediný, kdo o mě projevil špetku zájmu, byla Gruberová. Říkala něco o pejskovi.
„Polibte mi...“ vydechl jsem. Ze slušnosti a nedostatku sil jsem nevyřkl poslední slovo.
Bezejmenný dav se procházel po mém těle, zašlapával mi oči hluboko do lebky. Vyrážel mi zuby. Tisíce nohou rozdupalo varlata a rozdrtilo hrudní koš. Ruce a nohy se propadaly do mazlavého bláta. Cosi mi servalo kůži z hlavy a odhalilo krvavou roztříštěnou lebku. Střepiny kostí pronikaly do mozkové kůry. Svíjel jsem se bolestí. Z hloubi očních jamek hleděl na bílé tváře bez výrazu. Prolézali mnou červi. Nad hlavami bytostí táhly po nebi ošklivě olověné mraky, dštila z nich krev a nikomu to nevadilo. Proudy rychle se srážející rudé tekutiny stékaly po bledých tvářích. Vodopád krve mi zaplnil ústa. Chtěl jsem zemřít. Okamžitě, ale dříve, než se propadnu do propasti, uvidět jeden jediný konkrétní tvar. Cokoli. Pavouka. Čepel nože, která mi protne hrdlo. Jeden jediný, v prostoru ohraničený a pojmenovatelný tvar. Individuální tvar. Vypláchl jsem si oči od krve.
Byly dva, zpola ukryté v konkrétní anonymitě kombinézy. Dva okrouhlé prsy s tmavými bradavkami. Jejich majitelka se skláněla
nade mnou a já si oddechl. Nebylo to nejhorší probuzení a po pravdě řečeno, nebylo to vůbec špatné.
„Barone?“ vydechla. Usmál jsem se.
„Lež, nezvedej se,“ přitlačila mě zpátky do křesla.
„Jsme... na orbitě?“ zeptal jsem se s marnou nadějí. Vzdychla.
„Bohužel ne. Ale zatím to nám dvěma dalo pokoj.“
Okamžitě jsem se probral. Zmínka o té příšerné entitě a jen nás dvou mě uvedla do pohotovosti.
„Kde jsou ostatní?“
„Venku. Nedokázala jsem je udržet“ Neměla daleko k slzám.
Posadil jsem se. Výjev na monitoru se nezměnil.
„Musíme si probrat pár podružných otázek, Lilly,“ řekl jsem. „Například proč nás dva to zasáhlo nejméně. Pokud vím, strávila jsi venku stejně dlouhý čas jako ostatní. A sem to vlezlo také.“
Pokrčila rameny.
„Jednu teorii mám. Ale nesedíš mi do ní ty.“
„Ven s ní,“ pobídl jsem ji.
„Dobře. Podívej. První to odnesl Harnal, po něm Poitancí. Baltur s Marchinézem jako poslední. Oni poslechli. Smmli se se svým stavem a neměli otázky. Nenamáhali se namáhat. Já neměla čas na rozebírání svého vztahu ke kolektivu, chtěla jsem zjistit, oč tu vlastně jde. Marchinéz a Baltur také, ale vykašlali se na to. Byli málo...“
„Ješitní a ctižádostiví,“ doplnil jsem.
„Dejme tomu. Ale co s tebou? Celou dobu jsi ležel v landeru a četl tu ohavnou knihu.“
„To je v pořádku, děvče. Ta knížka byla jen maska. Přemýšlel jsem. O tom co ty. A navíc... mám trochu odpornou dědičnou zátěž. Jsem hnusný individualista, jestli to chceš slyšet Egocentrik. A taky nemám rád dav. Dělá se mi z něj špatně. Odmalička jsem s tůn měl problémy.“
„Vlk samotář,“ usmála se. „Jsme na tom trochu stejně, až na tu lidskou společnost Mně ani v nejmenším nevadí.“
„Když v ní můžeš vynikat. Asi bychom byli ideální pár.“
Usmála se a objala mě. Pohlédl jsem do jejích šedivých očí a napadlo mě, proč si musím vybírat k seznámení takhle pitomá místa.
Na několik hodin přestal problém planiny existovat. Zmizeli jsme někam úplně jinam a já si mohl gratulovat. Lilly také. Povznesli jsme se nad věc, dav nad námi ztratil moc. Bohužel jen na těch několik hodin. Z unaveného spánku nás probudil vtíravý hlas planiny.
„Myslím, že k absolutnímu štěstí mi stačí maličkost, miláčku,“ řekla mi, když otevřela oči.
„Pokud máš na mysli svatební obřad, tak s tím nepočítej.“
„Klidně se na něj vykašlu, když se odtud dostaneme,“ odvětila s úsměvem. Líně se protáhla. Potěšilo mě, že tenhle pohyb neměl nic společného s planinou.
„Dokážeš přijít na způsob, jak se dostat ven?“ zeptala se.
„Možná jsme už nezávislí. Třeba se nám podaří odstartovat,“ napadlo mě. Zvedl jsem se a vkročil do zimy kabiny k ovládacímu pultu. Lilly se oblékala.
„Nefunguje,viď?“ řekla, když jsem se k ní otočil s otráveným výrazem. Hodila mi kombinézu.
„Jen tak lehce se to nevzdá. Jak vidíš, má dost síly, aby to zablokovalo startovací okruhy.“
„Což dokázalo, když nás to sem přitáhlo. Pro planinu to musela být příšerná energetická ztráta. Ale přemýšlím o něčem jiném. Někde to musím mít střed. První bytost, která začala - nejspíš před tisíci lety - soustřeďovat kolem sebe další intelekty.“
„Zkus ji najít,“ mávla rukou k obrazovce. „Kdepak, miláčku, tudy ne. Musíme nejdřív přijít na princip téhle věci. A potom nás snad něco napadne.“
Chtěl jsem dodat, že nás to musí napadnout rychle, neboť, jak už bylo řečeno, ta věc se nevzdá tak lehce.
A ona nám začala dokazovat, že je to pravda. Nebyli jsme dokonale imunní. Nadrozum, který planině vládl, se do nás opřel. A protože měl na starosti už jenom nás dva, zaútočil z plných sil.
Potácel jsem se mezi spánkem a bdělou otupělostí. Nezúčastněně jsem pozoroval JJlly, opírající se o stěnu. Její pohyby byly vláčné, já podivného seskupení, které užíralo osobnost. Ztrácel jsem se v jedné velké individualitě. Ostatní také. Pomalu a bez rozčilování jsme se ubírali do nirvány.
Teprve trhavý pohyb landeru mě dokázal probrat. Přestal jsem se zabývat skytáním nad nebohou dušičkou a poprvé od prvního dne jsem vyšel ven. Gruberová mě doprovázela.
Přistávací vzpěry landeru vyryly v zemi asi metr dlouhou rýhu. Něco tedy modul posunulo. To něco, co ho sem potáhlo.
Stáli jsme venku asi patnáct minut a nedůvěřivě obhlíželi lander. když se náhle nepatrně nadzvedl. Jako by ho nadnesly neviditelné obří paže.
Okamžik předtím jsem cítil změnu v atmosféře planiny.
Vzpěry vyryly do půdy další, třiceticentimetrovou jizvu a modul se s úlevným zapraštěním snesl zpět na zem.
„Marchi!“ zavolal jsem do mikrofonu interkomu.
Ozval se asi po minutě.
„Co se děje, Barone?“
„Můžeš jít k landeru?“
„Proč bych nemohl? Jenom... mám tu něco zajímavého.“
Hlavně bez odporu.
„Vyskytuje se tu asi dvacet procent z deseti milionů za odlišnost,“ pokusil jsem se ho navnadit Gruberová se po mně podívala. Oči se jí divně zaleskly.
„Asi si pro tebe dojdu,“ prohlásil jsem po chvíli ticha a opravdu se vydal na pouť bezútěšným davem. Tváře jeho součástí se o odstín lišily od obvyklé vyrovnanosti. Trochu jsem jim záviděl. A rovnal si v hlavě pohyb landeru a tu nepatrnou změnu.
A potom jsem spatřil klidnou a vyrovnanou tvář, jen nepatrně odlišnou od těch okolních. Byla mi povědomá. Polilo mě horko a po zádech vyběhl desetístup mravenců. Závist zmizela.
Harnal. Dokonale zapadl do skupiny. Vrostl do ní a stal se její přirozenou součástí.
Vrazil jsem mu facku. Ucítil jsem strnulý odpor nic nevnímající tváře a zároveň lehkost v kolenou. Síly, jež vládly planině, mě od Hamala odstrčily. Do uší mi zazněl chorál davu. Zatřepal jsem hlavou. A začínal mít jasno.
Vyhlédl jsem si Marchinéze a docoural až k němu. Zopakoval jsem experiment s fackou. Zatím to se mnou neudělalo nic, ale s Marchem také ne, a to byla hrůza.
„Padej do landeru, Marchi!“ pokusil jsem se vykřiknout. Zaznělo tojakokníknutí.
„Gruberová!“
„Děje se něco?“ zachraptěl interkom.
„Pošlu vám všechno, co z posádky zbylo. Jestli budu mít sílu.“
„Proč?“
Odpojil jsem se. Cesta po planině od jednoho k druhému mě stála téměř všechnu energii. Mladšího Poitana a Hamala jsem nepřebral. Ostatní pomalu vykročili k landeru. Neměl jsem sílu je sledovat. Planma se do mě opřela a jen můj strach z netečných tváří mě udržel na nohou. Dolezl jsem po čtyřech. Jediný, kdo o mě projevil špetku zájmu, byla Gruberová. Říkala něco o pejskovi.
„Polibte mi...“ vydechl jsem. Ze slušnosti a nedostatku sil jsem nevyřkl poslední slovo.
Bezejmenný dav se procházel po mém těle, zašlapával mi oči hluboko do lebky. Vyrážel mi zuby. Tisíce nohou rozdupalo varlata a rozdrtilo hrudní koš. Ruce a nohy se propadaly do mazlavého bláta. Cosi mi servalo kůži z hlavy a odhalilo krvavou roztříštěnou lebku. Střepiny kostí pronikaly do mozkové kůry. Svíjel jsem se bolestí. Z hloubi očních jamek hleděl na bílé tváře bez výrazu. Prolézali mnou červi. Nad hlavami bytostí táhly po nebi ošklivě olověné mraky, dštila z nich krev a nikomu to nevadilo. Proudy rychle se srážející rudé tekutiny stékaly po bledých tvářích. Vodopád krve mi zaplnil ústa. Chtěl jsem zemřít. Okamžitě, ale dříve, než se propadnu do propasti, uvidět jeden jediný konkrétní tvar. Cokoli. Pavouka. Čepel nože, která mi protne hrdlo. Jeden jediný, v prostoru ohraničený a pojmenovatelný tvar. Individuální tvar. Vypláchl jsem si oči od krve.
Byly dva, zpola ukryté v konkrétní anonymitě kombinézy. Dva okrouhlé prsy s tmavými bradavkami. Jejich majitelka se skláněla
nade mnou a já si oddechl. Nebylo to nejhorší probuzení a po pravdě řečeno, nebylo to vůbec špatné.
„Barone?“ vydechla. Usmál jsem se.
„ILež, nezvedej se,“ přitlačila mě zpátky do křesla.
„Jsme... na orbitě?“ zeptal jsem se s marnou nadějí. Vzdychla.
„Bohužel ne. Ale zatím to nám dvěma dalo pokoj.“
Okamžitě jsem se probral. Zmínka o té příšerné entitě a jen nás dvou mě uvedla do pohotovosti.
„Kde jsou ostatní?“
„Venku. Nedokázala jsem je udržet“ Neměla daleko k slzám.
Posadil jsem se. Výjev na monitoru se nezměnil.
„Musíme si probrat pár podružných otázek, Lilly,“ řekl jsem. „Například proč nás dva to zasáhlo nejméně. Pokud vím, strávila jsi venku stejně dlouhý čas jako ostatní. A sem to vlezlo také.“
Pokrčila rameny.
„Jednu teorii mám. Ale nesedíš mi do ní ty.“
„Ven s ní,“ pobídl jsem ji.
„Dobře. Podívej. První to odnesl Harnal, po něm Poitanci. Baltur s Marchinézem jako poslední. Oni poslechli. Smířili se se svým stavem a neměli otázky. Nenamáhali se namáhat. Já neměla čas na rozebírání svého vztahu ke kolektivu, chtěla jsem zjistit, oč tu vlastně jde. Marchinéz a Baltur také, ale vykašlali se na to. Byli málo...“
„Ješitní a ctižádostiví,“ doplnil jsem.
„Dejme tomu. Ale co s tebou? Celou dobu jsi ležel v landeru a četl tu ohavnou knihu.“
„To je v pořádku, děvče. Ta knížka byla jen maska. Přemýšlel jsem. O tom co ty. A navíc... mám trochu odpornou dědičnou zátěž. Jsem hnusný individualista, jestli to chceš slyšet Egocentrik. A taky nemám rád dav. Dělá se mi z něj špatně. Odmalička jsem s tůn měl problémy.“
„Vlk samotář,“ usmála se. „Jsme na tom trochu stejně, až na tu lidskou společnost Mně ani v nejmenším nevadí.“
„Když v ní můžeš vynikat. Asi bychom byli ideální pár.“
Usmála se a objala mě. Pohlédl jsem do jejích šedivých očí a napadlo mě, proč si musím vybírat k seznámení takhle pitomá místa.
Na několik hodin přestal problém planiny existovat. Zmizeli jsme někam úplně jinam a já si mohl gratulovat. Lilly také. Povznesli jsme se nad věc, dav nad námi ztratil moc. Bohužel jen na těch několik hodin. Z unaveného spánku nás probudil vtíravý hlas planiny.
„Myslím, že k absolutnímu štěstí mi stačí maličkost, miláčku,“ řekla mi, když otevřela oči.
„Pokud máš na mysli svatební obřad, tak s tím nepočítej.“
„Klidně se na něj vykašlu, když se odtud dostaneme,“ odvětila s úsměvem. Líně se protáhla. Potěšilo mě, že tenhle pohyb neměl nic společného s planinou.
„Dokážeš přijít na způsob, jak se dostat ven?“ zeptala se.
„Možná jsme už nezávislí. Třeba se nám podaří odstartovat,“ napadlo mě. Zvedl jsem se a vkročil do zimy kabiny k ovládacímu pultu. Lilly se oblékala.
„Nefunguje,viď?“ řekla, když jsem se k ní otočil s otráveným výrazem. Hodila mi kombinézu.
„Jen tak lehce se to nevzdá. Jak vidíš, má dost síly, aby to zablokovalo startovací okruhy.“
„Což dokázalo, když nás to sem přitáhlo. Pro planinu to musela být příšerná energetická ztráta. Ale přemýšlím o něčem jiném. Někde to musím mít střed. První bytost, která začala - nejspíš před tisíci lety - soustřeďovat kolem sebe další intelekty.“
„Zkus ji najít,“ mávla rukou k obrazovce. „Kdepak, miláčku, tudy ne. Musíme nejdřív přijít na princip téhle věci. A potom nás snad něco napadne.“
Chtěl jsem dodat, že nás to musí napadnout rychle, neboť, jak už bylo řečeno, ta věc se nevzdá tak lehce.
A ona nám začala dokazovat, že je to pravda. Nebyli jsme dokonale imunní. Nadrozum, který planině vládl, se do nás opřel. A protože měl na starosti už jenom nás dva, zaútočil z plných sil.
Potácel jsem se mezi spánkem a bdělou otupělostí. Nezúčastněně jsem pozoroval JJlly, opírající se o stěnu. Její pohyby byly vláčné, já se nehýbal vůbec. Nakonec, proč se vláčet světelnými roky někam k civilizaci, když tady spolu můžeme být navěky. A v daleko těsnějším spojení.
Ale nebudeme o sobě vědět! protestovalo to ve mně. Zvedl jsem lenivě nohu, abych vykročil ven k tomu šťastnému davu. Cosi mi v tom bránilo. Položil jsem tedy končetinu zpátky, strnulý pohled stále upřený na Lilly. Pomalu, krok za krokem, se přesouvala k průlezu. Mozek se urputně bránil otázce Proč. Nechtěl jsem ji ztratit, a tak jsem pomalu vyrazil za ní. Začal jsem vnímat nezkoncentrované vědomí planiny. Učinilo trochu zoufalý pokus a představilo se mi. Proč?
Ta veliká pohoda obřího organizmu. Generalizované pocity štěstí a utlumené záporné emoce. Existence ve všeobjímajícím nekonečném klidu. Zatraceně proč?
To už nebyly otázky. Zaútočil jsem celou svou egocentrickou povahou, své malé bojácné Já jsem vrhl proti spokojeně se tvářícímu superorganizmu. A podařilo se mi to. Nepotřeboval mě zlomeného.
Srazil jsem se s Lilly u průlezu. Strčil jsem do ní, aby nezacláněla, protože jsem už chtěl být venku.
Útok pominul. Lilly propadla průlezem do přechodové komory a začala mi nadávat Sklouzl jsem za ní. Vytlačila mé otevřeným průlezem ven.
„Nechtělo to, abychom šli ven,“ vypadlo z ní. Věděl jsem to také. Útok byl zaměřen do prostor landeru.
„Nesnáší to cynizmus. Máš nejlepší šanci dostat se odtud,“
„Ty taky,“ řekl jsem a znělo to jako uznání. Něco zavrčela.
„Radši rozhejbej makovici.“
„Moc rychle měníš nálady, broučku,“ zašklebil jsem se. „Je tu způsob jak vypadnout, jestli jsem se nespletl.“
„Tak na to jsem zvědavá,“ řekla jízlivě. Byla to nová součást pravidel hry, a tak jsem to nekomentoval a spustil.
Entita tvořená desítkami nejrůznějších bytostí byla hladová po intelektu. Svůj potenciál zvyšovala odchytem dalších prvků a nechtěla ani o jeden přijít. Nechtěla se vzdát ani nás dvou, i když jsme neby u jednoduchou koňští. Do určité míry mohla ovlivnit naše vědomí, s našimi těly mohla provést cokoli. Ale potřebovala nás živé a především duševně zdravé. Nemohli jsme její území opustit
Ale musel ho opustit lander. Lifly Gruberová si toho všimla, když jsem ležel v bezvědomí a společnost mi dělala noční můra. Lander se nepohyboval, nebo téměř nepohyboval, pokud v něm někdo byl. Jakmile zůstal prázdný, zkrátily se časové intervaly mezi posuny. Už nyní byl asi dvacet metrů od místa, kde původně přistál.
I pres útok, který jsme před chvílí uvnitř odrazili, byla hmota landeru pro psychopole mimořádně těžká. Skutečně vytvářela stín a planina musela vynakládat mnoho sil, aby pronikla dovnitř. A přitom se vyrovnávat s obrovskou ztrátou, kterou utrpěla, když lander přitáhla. Měli jsme tedy jen jednu šanci. Dostat se za hranici nadvědomí s landerem. Ne v něm, protože v tom pffpadě by stačilo, aby nám planina přestala dodávat energii, jíž sytila svá těla.
Museli jsme přežít několik cílených útoků na naši individualitu. Nikdo nám nemohl zaručit, že dokážeme potom vzlétnout a že nás to nepřitáhne zpátky. Ale šance to byla.
Další z útoků nás zastihl nedlouho potom, co jsem Lilly vysvětlil způsob, jakým můžeme uniknout. Bylo těžké ho odrazit, ale dokázali jsme to. Z celého srdce jsem planinou opovrhoval. Nenáviděl jsem ji. Vykašlal jsem se na všechny druhy lidského společenství. Víc než tři jedinci jakékoli rasy byli pro mě nepředstavitelným peklem.
A potom došlo ke změně taktiky. Nadvědomí nedokázalo číst myšlenky, emoce však ano a umělo na ně působit. A tak na nás zapůsobilo.
Božská Lilly se pro mě stala jediným smysluplným tvorem ve vesmíru.
Potácel jsem se za nijako pejsek a blábolil. Dokonalejší bytost jsem nikdy předtím neviděl. Snažila se mi vyhýbat. Tak trochu. Milovali jsme se před lhostejnýma očima tvorů davu. Nijak mi to nevadilo. Hlava se mi točila jako v prvotřídní opici a všechno kolem získávalo růžovoučké obrysy. Božská Lilly pokašlávala. Zapudil
jsem v sobě myšlenku na příjemnější ovzduší landeru a přivinul ji k sobě.
„Je ti něco, miláčku?“
„Nic mi není.“
„Určitě ti něco musí být, broučku.“
„Ale opravdu ne.“
A lander se vzdaloval. Od hranice pole ho dělilo patnáct metrů.
Procházeli jsme v objetí naším novým domovem, kroužili nedaleko svého někdejšího kovového lůna a mlčeli. Myšlenky jednoho zahlceny druhým. Byli jsme si přece tak podobní. Naše úvahy se vždy ubíraly tímtéž směrem. Pohlédl jsem na Lilly a ona na mě. Skutečná dvojjediná bytost, bez ohledu na to, co bylo kolem. Lilly se usmála. Zkřivil jsem obličej do stejného výrazu. Nad námi bdělo boží oko Nadvědomí. Připadal jsem si jako jeho nejlepší výtvor. A byl. Stah jsme se skupinou ve skupině. Já, Lilly, Nadvědomí.
Lander už sahal do prázdna mimo pásmo. Nebude trvat dlouho a ztratí se. Jako ozařovaný nádor. Jako tříska, vytlačená zpod kůže,
Dvojjediná bytost Baldvin „Baron“ Korán - Lillian Gruberová dosáhla vrcholného spojení. Emoce, které obě poloviny vyzařovaly, byly nyní naprosto shodné.
Čtyřicet tun nepatřičného materiálu právě opustilo skupinu. Kruh se uzavřel.
„Teď!“ zařval jsem. Vyrazili jsme. Lander olizovaly poslední vlny psychopole. Cítil jsem, jak plamnou proběhla vlna vzrušení a strnulé bytosti se rozhýbaly. Nebyl čas věnovat tomu pozornost. Od svobody nás dělilo několik kroků a Nadvědomí nás už nemohlo zastavit Rozběhl jsem se a skočil. Ruce mi sjely po povrchu modulu, sevřely přistávací vzpěru a já se držel jako klíště. Koutkem oka jsem zaznamenal trochu povedenější skok Gruberové. Zachytila se za madlo u vstupního otvoru a jako užovka se protáhla dovnitř. J^ander setrvačností pokračoval v pohybu. Dno skřípalo o kameny a já doufal, že dokážeme odstartovat. Někde za mými zády se uklidňovala vzrušená entita skupinovéTio života a nadvědomí přemítalo, kde byla chyba. Nepochopí to, nikdy se nedobere řešení.
Lander dokodrcal a IJlly se vyklonila ven.
„Jsi v pořádku?“
Zvedl jsem se a zjišťoval to. Byl jsem kompletní. Dobelhal jsem se k průlezu a J-iHy mi pomohla nahoru.
„Odblokovalo to zdroje?“ zeptal jsem se. Pokrčila rameny. Obrátil jsem oči v sloup a protáhl se vstupem do kabiny. Palubní deska na mě zamrkala barevnými světélky. Zřítil jsem se do křesla a připoutal se. Lilly zavřela vstup a průlez.
„Stejně se tam nahoře těším na normální sprchu a normální postel,“ vzdychla, když jsem uváděl modul do startovní pohotovosti.
„Na jednu postel?“ zeptal jsem se a myslel přitom na to, co za chvíli zůstane pod námi a co si díky vrozenému omezení nedokáže představit spojení dvou individualit, o něž se pokoušelo.
„Třeba,“ odkývla Lilly společné lůžko. Jenom tohle nás zachránilo. Ani na chvíli jsme nebyli ničím jiným než sami sebou.
„Mou,“ navrhl jsem.
„A proč?“ začala odporovat Ze zvyku a ze sportu. Celý ten závěr jsem nic nepředstíral. Měli jsme společné emoce, ale každý se zabýval jen sebou. Nadvědomí si v omezenosti davu neuvědomilo jedno. Dvě silně osobnosti nikdy nevytvářejí ideální pár. Prostě to nejde, ani v ohrožení. A protože jsme nechtěli jeden druhému ustupovat, shodli jsme se na tom, že se budeme starat sami o sebe.
Motory landeru se rozeřvaly a přetížení nás vtlačilo do sedadel. Docela jsem se těšil na civilizaci individualistů, která nás očekávala. I když ji začnu brzy proklínat. Nespokojenost je mi vrozená.
Planina zmizela hluboko dole a na obrazovce, poseté hvězdami, se objevil trup Zlaté střely.