Cestou domů

Petr Vyhlídka

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Cestou domů

Petr Vyhlídka

Publikováno se souhlasem autora.

Zdroj: www.fext.cz

kapitola první

Vozy se pomalu posunovaly blátivou cestou. Kočí zbaběle vyřvávali z kozlíků na unavené koně, zatímco ostatní museli dolů, hluboké koleje nedovolovaly víc, než nepříjemně namáhavý a pomalý pohyb vpřed.

Kolem dokola byl hluboký les, což zdaleka nebylo to nejhorší, protože nahoře se schylovalo k bouři a pořádnému lijáku. Mohlo to znamenat další potíže; jakoby nestačil stržený most přes lopotickou strž, kvůli němuž musela karavana oklikou. O Modrolesech, jimiž cesta vedla, neměl nikdo valné mínění, ale pořád byly schůdnější než Krysí díry. Tamní obyvatelé si o cizincích rozhodně mysleli své.

Pět vozů s námahou vyšplhalo na vrcholek svahu a začalo se spouštět kluzkou cestou dolů, čtyři další ještě zenitu nedosáhly. Ani neměly.

Právě tenhle okamžik, kdy polovina karavany byla zaměstnána brzděním a druhá unavená táhlým stoupáním, byl chvílí, jíž náčelník zdejších lesních kapitánů považoval za nejlepší k vybrání stoprocentní daně za přechod Modrolesů.

Dvacítka loupežníků, která vyskočila ze suchých úkrytů, vypadala mnohem lépe, než špinaví pocestní, pročež by měl náhodný příchozí dost problémů s rozlišením útočníků a přepadených. Ti druzí neměli ani sílu se bránit. Nechali se bez větších protestů odzbrojit a odvést stranou, zatímco dobře secvičení loupežníci rychle podložili kola vozů připravenými kládami.

Vzápětí se pustili do inventury. Nikomu z nich se nechtělo tahat s nepotřebným balastem. Víka beden praskala pod údery seker, provazy svazující pytle byly bleskurychle, leč s odbornou přesností přeřezány. Co stálo za námahu, šlo na hromadu, zbytek přes cestu do bláta kaluží.

Bývalým majitelům to rvalo srdce. Náčelník karavany, který si vydobyl výsadní postavení být strážen samotným náčelníkem lesních kapitánů, se cítil stejně mizerně. Do kaluže letěla i jeho reputace a on věděl, že bude potřebovat hodně výřečnosti, aby získal nové klienty.

„Brokát bereme. Mušelín ne!“ rozhodl vrchní loupežník, když mu přinesli vzorky ze čtvrtého vozu. „Ještě jsme se nezbavili zásoby od minula.“

„Ale mušelín je dražší,“ upozornil ho malý kupec a povzdechl, když jemná látka nasákla špinavou vodu. Mohl si tím vysloužit nepříjemnou pozornost, ale kšeft je kšeft. A stavovská čest také.

„Ve Šťastném údolí? Jste pojištěnej? Tak to máte teda kliku,“ prohlásil loupežník. „Od jara se tam neprodá ani metr. To víte, móda.“

Obchodník zmlkl a v duši se mu trochu rozjasnilo, když si spočítal případné zbytečné náklady.

„Ryby všechny. Solený maso. Víno. Pivo ne, pozejtří jede z Kdežebyl lepší.“

„Hotovo, šéfe,“ ohlásil jeden z méně zarostlých loupežníků, který s pergamenem v jedné a tužkou v druhé ruce dohlížel na třídění lupu a dával pozor, aby některé, především menší zlaté předměty předčasně nepřecházely do osobního vlastnictví. Náčelník karavany si ho prohlédl. Vrchní loupežník si jeho pohledu všiml.

„Býval to účetní. Ale znáte to. Ve Šťastném údolí nastoupil na trůn nový král a místo do sousedů se idealisticky se pustil do boje s byrokracií. Už ho to přešlo, ale pár úředníků přece jen šlo. Tohohle jsme vzali. Nestěžuje si, i když jako králův zaměstnanec vydělával na úplatcích dvakrát tolik. Však to znáte.“

Náčelník karavany přikývl.

„Ještě poštovní vůz,“ ohlásil ex-účetní. Loupežník se zarazil.

Poštovní vozy požívaly zvláštní ochrany, protože v nich za a) nebývalo nic moc cenného, za b) fungující pošta byla zárukou prosperující obchodní stezky.

„Jak jsme na tom?“

„Nic moc.“

„Tak ho vezmeme taky. Dva už jsme nechali projet.“ rozhodl. Dva muži se na jeho slova vrhli k plachtě.

Těch několik pytlů obchodní korespondence zahodili okamžitě, ve dvou truhlicích našli celkem slušnou zásobu obnošeného šatstva. Potom vytáhli malou truhličku. Vypadala podezřele obyčejně.

„Mohla by být plná zlata,“ prohlásil jeden z loupežníků. „Těžká je dost.“

„Dala mi jí jedna matka pro svého syna, který je v učení u nějakého kováře nebo hrobaře ve Šťastném údolí,“ řekl náčelník karavany. „Kde ta by vzala zlato.“

Loupežník vytáhl dýku a vrazil ji do štěrbiny pod víkem.

„Zatraceně těžká,“ prohlásil. „A moc dobře zavřená,“ zachechtal se. Náčelník karavany pokrčil rameny.

Zámek praskl a víko odskočilo.

„Nic v ní ne ...“

Poslední lidská slova málokdy bývají srozumitelnější.

Zablesklo se, ozval hrom, prázdná truhlička vypadla z neexistujících rukou.

„Hrome,“ stačil jen říct lesní kapitán a potom duchapřítomně padl do bláta.

Nad truhličkou se začal z ničeho nořit obrys který vzdáleně připomínal přesně to, co by mohla chudičká matička poslat učedníkovi.

Bylo to bílé. S rukávy.

Košile. Vypraná a vyžehlená.

Loupežníci, na okamžik vyděšení náhlým zmizením svého kamaráda, začali ožívat. Někdo se uchechtl, jenže potom se vznášející se košile začala něčím (někým) plnit. Přirostly k ní nohy. A hlava. A ruce.

„A do háje!“ vzdechl náčelník karavany.

Zařvalo to a vyrostlo, dobře vykrmený démon s krví podlitýma očima a chutí na odpolední svačinu. Rozhlédl se po úvoze.

„Maminka? Poslyšte, nebydlí náhodou v chaloupce na kuří noze?“ zeptal se lesní kapitán. Nebylo koho. Náčelník karavany se odplazil jako pomatená užovka, pěkně pozpátku. Kopíruje terén vzal to přes velkou kupu mraveniště, na jejímž vrcholu právě udřené dělnice přivazovaly větvičku s nitěnými fáborky. Feromonová stopa, kterou po nich zůstala, páchla neobvykle vulgárně. Mravenčí vojáci chtiví boje, který už dva dny nepoznali, se na podezřele velkou píďalku okamžitě vrhli jako jeden muž. Osmá divize byla sice od té chvíle odepsána jako nezvěstná, všichni však dobře věděli, že si přišla na své.

Náčelník karavany to později považoval za drobnou splátku nesmírnému štěstí, o němž někteří hovořit nemohli. Neměli jak.

Démon v úvoze zatím nenápadně obhlédl situaci a když nespatřil ani jeden špičatý kouzelnický klobouk ani neucítil přítomnost prázdné láhve, rozhodl se pro tu trochu zábavy, jež démonům život skýtá. Jal se pronásledovat vyděšené loupežníky a kupce. Utíkali docela rychle, ale protože neuměli uvažovat jinak, než ve třech rozměrech, byla hračka vyskočit hned tu a hned tam, nadehnat si kořist a občas ji lapit.

Za chvíli byl úvoz prázdný a ti šťastní, kteří prchali lesem na všechny strany, už démona nezajímali.

Prolétl nad opuštěnými vozy, nikoho už nenašel, takže se vydal nazdařbůh lesem. Byl volný a to mu pro tuto chvíli stačilo.

Sto padesát let viděl svět přes klíčovou dírku truhličky. Celou tu dobu tu a tam vykonal nějaký ten příkaz, nikdy nic velkého, většinou jen uklízel nejrůznější místnosti nebo pozoroval a později hlásil. Bylo to k uzoufání nudné. Navíc musel co chvíli cestovat, ne že by proti cestování něco měl, ale otloukat se ve stísněném prostoru, zmenšeném ještě zamykacím kouzlem nebylo příjemné.

Poslední dva roky se staral jen o prádlo, jeho nová majitelka ani nevěděla, že kouzelná skříňka, sama peroucí a zároveň žehlící takřka na počkání, je domovem příšerného démona Jakuby-kdykudy Násílíma. Pomohla mu až lupičova dýka, jejíž vlastník si neuměl přečíst nápis na víku.

Neotevírejte násilím. Stačí použít kouzelné slůvko.

Bylo zajímavé, že většina majitelů ho znala.

Teď byl na svobodě a v první řadě toužil nalézt toho zatraceného malého skrčka, který měl tolik drzosti, aby Násílíma lapil a začaroval. Určitě měl taky tolik drzosti, aby se nedostavil na sjednané rande s Dámou s kosou, to určitě. Násílím neměl čaroděje rád.

Les se ani v nejmenším nepodobal rozpálené poušti, ale démonu to prozatím nevadilo. Jistě, tam na jihu by se cítil lépe a doma, ale v temné spleti větví panovalo bezpečí.

Na nějaký čas bych se tu mohl usídlit, napadlo Násílíma. Skučet mezi duby (nebo co to ksakru je) a děsit báby na borůvkách. Udělat si prostě príma dovolenou, než se vrátí do pouště.

A taky by mohl najít toho parchanta.

Poletoval jen tak mezi stromy a snoval báječné plány jak s čarodějem naloží, když mu najednou pod nosem zavonělo něco, co znal.

Potom bylo pozdě hledat úkryt v rozpraskané dubové kůře nebo pod kořeny.

Tváří v tvář stanuli proti sobě kůň, jezdec a démon.

Ozvalo se trojí hrůzné zařehtání.

kapitola druhá

Kůň to rozhodně zvládl nejlépe, protože se rozhodl nevěřit svým vlastním očím. Navíc mu jezdec škubl hlavou, takže dostal z jeho zorného pole rozšklebenou (a vyděšenou) démonovu tvář.

Násílím se v poslední chvíli rozhodl zachovat dekórum a zařvat, jenže člověk byl rychlejší - a zařval první. Neobyčejně rychle pak vytasil meč. Démona to poněkud uklidnilo, protože přesně tohle nebyla zbraň, které by se obával. Přesto ta pravá byla nedaleko, na dosah ruky. Muž zakroužil mečem, potom namířil hrot proti démonovi.

„Každej svou cestou,“ řekl.

Násílím se zarazil. Byl trochu vyděšený z toho co cítil a chtěl se ztratit (aby - samozřejmě - vyletěl za chvíli ze zálohy) ale ta věta ho zarazila.

„Prosím?“

„Hele, nic jsme si neudělali. Budeme pokračovat jakoby nic, rozumíš?“

„Ale já jsem démon,“ zaburácel Násílím a nenápadně přitom pokukoval po sedlové brašně. Byla tam, beze všech pochyb.

„Mně říkají Asibert,“ prohlásil muž v sedle.

Démon znovu zvadl. Ten muž ho dokonale odzbrojil. Násílím čekal zbytečné mávání mečem, prosby o milost nebo čáry, možná i trochu vyhrožování, ale on se s ním místo toho pokoušel uzavřít příměří!

„Já jsem Jakuba-Kdykuda Násílím, démon z pouště, tlama pekelná a zkáza všeho.“

„A já si myslím, že se dohodneme. Podívej, nejsem zrovna zelenáč. Občas se s nějakým strašidlem, duchem nebo příšerou potkám.“

Násílím čekal podraz. V Asibertovi se skrývalo víc než jen kousek odvahy a ta věc v sedlové brašně. Letitá zkušenost mu bránila bezhlavě zaútočit, ostatně přesně tohle udělal naposled a dopadl jako ifrítský zelenáč. Tenhle protivník naštěstí vyčkával také. Démon nevěřil ani slovo tomu, co Asibert říkal, byla to jen nová strategie boje, odpoutat pozornost a pak z nečekané strany zaútočit. Pěkně podlé. Co taky čekat od lidí, že?

Násílím se rozhodl.

Nafoukl se, aby získal převahu výšky a potom se nad jezdce sklonil. Chtěl po něm sáhnout, zvednout nahoru (zaječet něco výhružného, to samo sebou patří k věci) a odhodit. Pro případ, že by člověk pád přežil v relativním zdraví, měl démon v záloze jedno pěkné kouzlo.

Sáhl do prázdna. Asibert strhl koně, donutil ho padnout na zadek a zvednout se stranou. Násílím se natáhl za ním, aby narazil na čepel taseného meče - nic nebezpečného v případě, že by se nejednalo o magickou zbraň. Asibertův končíř samozřejmě planul magií víc než démonovy oči.

Násílím vyjekl bolestí, stáhl se a znovu zaútočil, protahuje tělo na únosnou hranici. Byl samozřejmě připraven na to, že se ho Asibert pokusí přetnout vejpůl, což by nebylo zrovna dvakrát příjemné, ale tančící kůň udělal další čtvrtobrat a ocitl se z dosahu.

Démon prosvištěl prázdným prostorem, vlétl do křivých větví borovice s nepříjemně dlouhým jehličím, a potrhal se o ně. Než se stačil uspořádat a scelit, protivník přitáhl koni uzdu a stočil ho levým bokem.

Násílím vykřikl. Docela dobře to mohla být výstraha, ale démon se prostě jen lekl. Hrdina v sedle si jekot vyložil po svém - a taky dobře. Sklonil meč.

„Už zase,“ prohlásil zklamaně, „Ale já se chci opravdu dohodnout.“

V tomhle už nemohl být podraz. Násílím se upravil a usedl na křivou borovou větev.

„Vyhráls,“ zkusil Asibertův jazyk. „Stačí to?“

Člověk seskočil s koně.

„Já vím.“ Vůbec to neznělo domýšlivě. „Já vždycky vyhraju. Minulý měsíc se mě pokusil utopit jeden vodník.“

„Přežil?“ zeptal se se zájmem démon.

„Kdejakej nafoukanec z bílýho stanu mě každou chvíli vyzývá na souboj,“ pokračoval Asibert v ublížené samomluvě.

„Ne, že bych se tomu divil,“ Násílím najednou ucítil něco jako - ne, soucit to rozhodně nebyl. Spíš soucítění, tohle všechno znal z vlastní existence.

„Pořád po mně někdo něco chce. Sotva se někde objevím, abych si odpočinul, už to zavání průšvihem.“

„Aby ne,“ démon se spustil z borovice, protože se Asibert mezi řečí dostatečně vzdálil od koně.

„Jsi přece hrdina.“

„Blbost,“ řekl unaveně člověk. „Jediný co jsem, je adoptovanej syn zchudlýho zemana.“

„Našel tě na prahu nebo v lese?“

„Jak o tom víš? Že mě našli?“

„Taky tě mohl někdo přinést. Nebo bys mohl být jeho vlastní dítě, který se ovšem narodilo neplodným rodičům až po záhadnejch léčebnejch kúrách. Jsem démon a tomhle bych toho měl vědět dost, nemyslíš?“

Asibert kývl.

„Možná právě proto mě poslal do světa. Dal mi svůj starej meč a starou kobylu.“

„Dost možná tě vyrazil protože jsi lenoch,“ usoudil opatrně démon. Asibert si sedl k borovici a Násílím klesl vedle něj.

„Stejně seš divnej,“ usoudil. „Mohls mě dostat.“

„Já vím. Právě proto jsem to neudělal.“

„Takže si půjdeme po svejch?“ Násílím měl v hlavě jasno a čím dál tím podivnější pocit, že by se mohl přimotat k něčemu, co by mu cestu na vytouženou poušť zase o nějaké to století oddálilo.

Neměl hrdiny nijak v lásce, potkal jich dost na to, aby je poznal až do morku kostí. Většinou to byli zachmuření zabijáci (nic jiného jim v podstatě nezbývalo) a většinou se svého údělu pokoušeli zbavit. Do chvíle, kdy se před nimi objevila další meta, zakletá princezna nebo začarovaný zámek, nejraději s pokladem. To pak nad zoufalou touhou po normálním životě převládlo předurčení; muž, určený osudem či bohy ke skutkům nadlidským, se chopil zbraně a vykonal činy hrdinské.

Asibert byl více než typickým představitelem svého druhu. Evidentně patřil ke skupině, která se raději přátelila s nadpřirozenými tvory; podle obecného lidského zvyku to znamenalo, že se by se dříve nebo později pokusil démona komandovat. Nástroje na to měl a stačilo by mu několik slov, aby dostal Násílíma na kolena.

Přesněji řečeno do té zatracené věci, kterou měl ukrytou v sedlové brašně.

Démon se hleděl co nejrychleji vytratit a hrdina s tím souhlasil.

Vyrazili pak každý na jinou stranu, oba doufaje, že tohle setkání se už nebude opakovat.

kapitola třetí

Město už z dálky vypadalo docela bohatě. Asibert povzdechl, protože bohaté město znamenalo i pěkně tučné účty v krčmách. Mohl doufat, že se tu uchytí - pokud by někde potřebovali zahradníka. Tuhle roli se rozhodl hrát už před časem, protože představovala jen občasné rýpání záhonků, sbírání housenek a hlavně tu byla perspektiva volné zimy.

Sáhl do opasku a přepočítal mince. Nemusel je vytahovat na světlo, zlatá nebyla ani jedna. Představovaly laciný hostinec někde na předměstí, kyselé pivo a nocleh na seně vedle koně. Nic z toho mu nebylo cizí, tím víc ale dokázal ocenit občasný luxus.

Jak se pomalu blížil k hradbám, provrtaným celou řadou tmavých otvorů dveří a bran, o fortifikaci tu měli zřejmě velice nezvyklou představu, uvědomoval si, že tu něco nehraje. Co, to mu došlo teprve až se přiblížil natolik, aby rozeznal detaily.

Žádné brány se nekonaly. Otevřené vstupy nebyly rozevřenými vraty, ale dlouhé pásy černé látky, spuštěné ze střílen až k zemi. Vypadalo to na státní smutek, patřičně vytroubený do celého světa. Místní panovník zřejmě odložil korunu a odkráčel na kus řeči za předky. Asibert se pousmál.

Takže po několika dnech povinné lítosti se spustí kolotoč korunovace nového krále. Mohla z toho kápnout nějaká prácička nebo dokonce pozvání k některému z prostřených stolů.

Tady se rozhodně zdrží.

Dojel až k bráně, jíž tři zamazaní lakýrníci přetírali dalším nátěrem černé, a odbočil k vývěsnímu štítu ráje pro unaveného poutníka, mírných cen a velké plochy pro kupecké vozy. Seskočil z koně, vyzkoušel si pohled šlechtice cestujícího z velké dálky a na zapřenou, kývl na kluka, který seděl na podezdívce. Nonšalantně mu předal uzdu.

Jednou takhle sice o koně málem přišel, protože ho místní povaleč považoval za předávací kolík a napadlo ho, že se i on vydá na cesty za dobrodružstvím, ale ve většině případů patřili tihle hoši opravdu k zaměstnancům na minimální úvazek a skutečně zvíře ustájili.

Vešel dovnitř. Nemusel se obávat, že narazí na něco jiného, než na klasické vybavení zájezdního hostince, lidé na cestách se přece musí někde cítit doma a hostinští jim to nabízeli.

Kde mi sebrali ten měšec? No přece tam, jak je ten tlusťoch, co pořád postává u dveří do kuchyně. Dubové odřené stoly, tři nebo čtyři, a taky nějaké u stěn. Jde se tam po schodech nahoru do pokojů, co nemají okna do ulice. Jo, vypadá to stejně jako tady.

Nepředpokládal, že by státní smutek dolehl i do tohoto zařízení, ale bylo krátce po poledni a hloupá nálada zalezla i sem.

„Dá si tvoje Jasnost pivo nebo víno?“ zeptal se hostinský, když si dočistil nehty a odrazil se od veřejí k novému hostu. Ten se mezitím stačil složit za poškrábaný stůl, přejet jídelní lístek, čitelný i analfabetům díky sbírce čerstvých skvrn, a umluvil umolousaného ganyméda na korbel piva a placky, které díky zkušenostem považoval za mnohem bezpečnější, než se nechat chytit na ze jména neidentifikovatelnou místní specialitu. Hostinský kývl a zahulákal do kuchyně.

Přisedl si.

„Z daleka?“

Asibert mávl nacvičeným pohybem rukou. Poznal, že se právě dohodli na rolích.

„Pořád na cestách. Občas se někde usadím, jenže, - však to znáš.“

Hostinský kývl.

„Na vojáka nevypadáš.“

„Mám život celkem rád. Především svůj.“

Na okamžik jejich standardní rozhovor přerušily štíhlé dívčí paže, které položily na stůl korbel a velký dřevěný talíř s horkými plackami. Host sáhl na to druhé, spálil si konečky prstů i špičku jazyka, protože se přes houževnatý odpor nemínil jídlu vzdát.

Rychle si přihnul z korbele.

„Jsem vlastně zahradník,“ začal realizovat svůj nápad, sotva zažehnal rodící se tepelné poranění chuťových buněk, „Jenže místo nůžek sebou tahám tohle,“ ukázal na meč.

„Jo jo,“ pokýval hostinský hlavou. „Doba je zlá. Nahoře v lesích jsou lapkové, všelijaké potvory a tak.“

„Nevěděl bys o nějaké práci? Tady v městě?“

Hostinský se zarazil. Nevypadalo to, že přemýšlí, spíš jakoby se Asibert dotkl nějakého místního tabu.

„Aby řeč nestála.“

„Cože? Ach ano,“ tvář umaštěného majitele téhle oázy se ozdobila lesklým úsměvem.

„Pokud jsi opravdu zahradník, tak tu pro tebe práce rozhodně je.“

kapitola čtvrtá

Co se, u všech písečných červů, stalo se světem?

Chtěl si přece odpočinout, a to v jeho případě představovalo pořádnou dávku rozdaného děsu, rychlou stavbu aspoň podměrečného paláce o hloupých padesáti místnostech a ještě rychlejší demolici téhož, únos místodržitelovy dcery, plus jakýkoliv zlý skutek, k němuž dostane příležitost.

Jenže ... jenže když, plný energie, kterou za ty dlouhé roky pobytu v truhličce nastřádal, vybafl na babičku, shrbenou nad borůvkovými plantážemi a pilně česající drobnými prsty mrňavé kuličky, stařenka po něm jen hodila okem a zaplavila ho mohutným a nepřetržitým proudem kleteb a nadávek. K polovině z nich by potřeboval výkladový slovník a k té druhé ilustrovanou učebnici anatomie. Rudý jako podvečerní nebe s překvapivou omluvou vycouval z paseky.

Vzal to pak nazdařbůh lesem, proklínal se za vlastní slabost, až se mu podařilo zabloudit. Trčel v hlubokých stínech vysokých smrků a mohutných buků, shora padaly sloupy slunečního svitu a obnažovaly jemný prach, vznášející se ve vzduchu.

Příšerné prostředí.

Chtěl se rozhlédnout kudy dál, aby už konečně vypadl – a v tu chvíli mu něco skočilo na záda.

Kam?

V první chvíli se ocitl v takovém okamžiku nejistoty, že prostě přestal existovat, takže útočník se propadl na zem.

„O co se to pokoušíš?“ zaječel Násílím na v mechu se válející hromadu svalů a chlupů. Zářila z ní přemíra tuzemské lesní magie. Hejkal.

Strašidlo vřísklo, vyskočilo na nohy a vztekle se po džinovi ohnalo dlouhými pařáty. Vyslal proti němu narychlo splácané kouzlo. A minul. Zasáhl jen zvědavého zajíce, který vystrčil dlouhé uši zpoza pokroucených nadzemních kořenů mohutné borovice; překvapenému zvířátku vyrašilo na čele jelení paroží, načež zděšeně odskákalo vstříc novým kryptozoologickým legendám. Hejkal kontroval na rozdíl od džina bezchybným magickým štulcem.

„Vypadni! Tohle je můj revír!“

„Ale já ...“ schytal další sadu ran, včetně hezkého sonického zásahu přímo do černého, který v Násílímovi vyvrtal tunel skrz naskrz. Sám se trefil jen jednou a strašidlo ohnivou koulí víc vydráždil, než vyděsil.

Místní démon nebyl ve stavu, kdy byl naslouchal výmluvám, omluvám či vysvětlením, ani ve formě, ve které by se nechal snadno porazit. Násílím proto zbaběle ustoupil. Vylétl vysoko do vrcholků stromů, hejkal vyrazil za ním, ale zradila ho vlastní hmotnost. tenká smrková větvička, poslední, které se dokázal zachytit, pod jeho vahou praskla. Chvíli se na ni houpal a vztekle hulákal, načež lýková vlákna povolila a bubák se zřítil do hlubin.

Džin zůstal nahoře a přeletěl o hezký kus dál, až k hluboké jizvě, kterou do zeleného porostu vyřízly meandry velké řeky. Vytřásl ze sebe jehličí i šišky a chvíli se vyplašeně rozhlížel, jestli se neblíží další rozzuřený starousedlík.

Padla na něho zoufalá únava.

Spánek byl přesně tím, co teď potřeboval. I když si ho v zajetí užil víc než dost a sotva vylétl ven, patřila jedna z jeho myšlenek představě dlouhého vyčerpávajícího flámu tisíce a jedné probdělé noci, po několika hodinách na svobodě cítil, jak se mu mysl zastírá růžovým závojem vyžadovaného nevědomí. Podlehl mu. Jen zkontroloval okolí a když nikde nikoho neviděl, svalil se na zem tam, kde zrovna byl. Než se snesl až k trávě, už o sobě nevěděl.

Tělo, tvořené převážně z magicky koncentrovaného horkého vzduchu, ztratilo téměř okamžitě kontrolu nad formou. Za ta léta v zajetí si džin odvykl dávat si na něco takového pozor, obstaraly to za něho pevné a začarované stěny dřevěné skříňky. Ne nepodoben prazvláštně zbarvené mlze, se Násílím – zatímco se mu zdály divoké sny o chlupatých uječených babiznách, šermujících borůvkovým keříky – pomalu rozplýval a trhal na malé kouřové obláčky.

Probuzení bylo příšerné. V první chvíli nevěděl ani kdo je, natož čím je a kde se nachází.

Kousek vědomí mezi ostřicí, myšlenky na pomstu za prohnilou vrbou a vzpomínky na poušť v odporně vlhkém mechu. Chuť na sladké víno smíchaná s kocovinovou touhou po kyselé okurce, vjem chladu narážel na pichlavé receptory sexuálního napětí a schopnost chápat ironii a nadsázku. Základními představami o mechanice ptačího letu a zákonech volného pádu se prokousával slimák, snídající čirůvku, touha po domově se topila daleko odtud v tůni, kam ji odnesla řeka.

K tomu ještě závratě působící panoramatický pohled na všechny strany a ze všech stran.

Tohle by se džinovi stávat nemělo.

Rychle se poskládal dohromady. Nasál do sebe všechnu mlhu z širého okolí, roztříštěné vědomí se sráželo v příšernou migrénu. Ale podařilo se. Po nekonečně dlouhém čase (protože ta část vědomí, která měla na starosti vnímání tohoto fenoménu přicválala jako poslední) se konečně ucítil kompletní.

„Ehmm.“

To si nevzdychl on.

Vlastně ano, prostorově ano, ale nepatřilo to k žádné z jeho shlukujících se myšlenek. Rozhlédl se, nikoho neviděl, až ho napadlo podívat se za zvukem a obrátil zrak sám k sobě.

Ve svém těle nebyl sám.

Podstatnou část téhož prostoru, který obsadilo Násílímovo tělo, okupovala též polonahá štíhlá dívčí postava s mohutnou hřívou tmavých vlasů, bledou nazelenalou pletí a velkýma očima se smaragdovými duhovkami.

Rusalka.

Nenadávala, neútočila. Jen smutně a vyčítavě koukala, což bylo kupodivu ještě horší, než všechna tři včerejší setkání.

„Omlouvám se,“ řekl kajícně a pomohl jí ven.

Schlíple se pak odplížil zpět do lesa, aniž se zeptal na cestu z hvozdů ven.

Celý den pak bloudil.

„Nezůstanu tu už ani hodinu,“ sliboval si, když se k večeru dostal do dalšího konfliktu s hejkalem. Přestál ho (vlastně opět zbaběle utekl) a ta myšlenka se ho držela až do rána. Rostla v něm do vzteku a protože v okolí nebylo co zbořit, upnul se Násílím na původce toho všeho.

Vzpomněl si na Asiberta.

Nebylo pochyb, že za nerozhodnost, díky níž se nedokázal vypořádat ani s tou babkou, mohlo setkání s podivným jezdcem.

Vyvedl mě z míry, zatraceně, uvažoval Násílím. Když jsem vylétl z té truhličky, byl jsem v ráži. V takové, v jaké má správný džin být. S těmi chlapíky jsem si poradil.

Jenže hned nato se objeví někdo, kdo uvažuje jinak. Někdo, kdo vůbec uvažuje. A já mám najednou pocit, že se svět za těch sto padesát let změnil. Ksakru.

Ksakru a ke všem čertům.

Protože jestli se (doufejme) nezměnil, tak na toho maníka ještě narazím. Táhne ho to do příběhu a na příběhy jsme my, džinové, experti.

Ať se mi, u všech čertů a všech pekel, vyhne.

Ať se mi vyhne všechno a hlavně lidi, říkal si, když ráno vyrážel na dlouhou, ale opravdu nutnou cestu domů na poušť.

kapitola pátá

Asibert ležel v trávě a pozoroval oblaky. Vsázel se, jestli se ten velký spojí s tím menším nebo je dříve rozfouká vítr. Vypadlo to tak napůl.

Už třetí den si užíval všech výhod pravidelného zaměstnání. Hostinský od Unaveného poutníka se ukázal jako schopný zprostředkovatel a ještě téhož večera, kdy Asibert vstoupil do lokálu, ho doporučil přímo do královských zahrad. Nebylo čemu se divit - státní smutek vyžadoval každou ruku, květena pohřební a smutné symboliky se v hlíně neudržela. Lilie, chryzantémy, vavřín a mahonie na věnce, růže tmavších odstínů, všechny potřebovaly zdatné zahradnické a aranžérské schopnosti. Větší poptávka po pracovních silách byla už jen u krejčích a barvířů, kteří veškeré soukenické zboží měnili na černé.

A to všechno s nejasným výsledkem a předpokladem zisku, protože ta, jíž se dekorace týkaly, se ještě procházela palácem. Asibertovi vše vyložil až zahradník senior, dirigující královské ovocnáře, zelináře a květináře.

Království stihla pohroma, která čas od času dorazila do všech míst, kde dospívaly urozené slečny. Ve skalách na jihovýchodě, malebném to kousku země, který obvykle lákal jen turisty a psance, se usadil drak. Tuctová trojhlavá příšera, vyžírající místní ovčí populaci a kompenzující tu poněkud jednotvárnou stravu požadavkem na delikatesu v podobě místní princezny.

Asibert, který zatím nepotkal žádného draka, ale lovců draků po hospodách více než považoval za vhodné, věděl, jak se věci mají. Dračí debužírování většinou končilo několika vozy zlata, drahého kamení a šperků; byl to nejsnazší způsob, jakým se drak mohl dobrat pokladu. A protože vícehlaví draci jsou sice hloupá stvoření, ale v ekonomice mívají solidní přehled, bylo výkupné vždycky přesně v té výši, jakou si panovník mohl dovolit. Jenom někdy - možná, že draci skutečně potřebují pár kilogramů monarchického masa, možná, že to dělají jen kvůli pověsti a zachování tváře, - skončila princezna v žaludku. Nikdo nevěděl kdy k tomu okamžiku dojde. Pokud neslavil úspěch nějaký drakobijec (což se stávalo málokdy, protože lovci byli většinou perfektní pouze v teorii), byla informace o chování draka v jeho předchozí lokalitě slušným prodejním artiklem.

Místní drak byl v tomto směru velkou neznámou a tak bylo nutno počítat se všemi okolnostmi. Tím spíš, že udatní rytíři byli tou dobou zaměstnáni válkou mezi Narubií a Mořenskem.

Asibertovi to bylo jedno. Zahradník byla profese potřebná pro všechny varianty konce dračího soužení.

Mohlo by to tak týden, dva vydržet. Než drak odtáhne a královská kancelář přijde na to, že není třeba živit (a platit už vůbec ne) tolik krků.

Mohl by den, den a půl vydržet s předstíráním důležitosti, občas to vycházelo. No, a potom zase pojede dál.

Asibertova hlava se najednou ocitla ve stínu. Zvedl se na lokty.

„Ehm.“

„Heh?“ ani jedno citoslovce neneslo informační hodnotu. V Asibertově případě to znamenalo pouze překvapení, v případě muže nad ním, pomalý úvod k dosud nesestavenému rozhovoru.

„Ehm,“ zopakoval král: „Tak tys ten nový zahradník?“

Vzhledem k Asibertově poloze to jistě byla vhodná otázka. Rychle se zvedl, oprášil si zadek, a s mírnou nechutí se podíval po dvojici strážných a nesmírně hubeném muži, který vykukoval Jeho Veličenstvu přes rameno.

„Já? Ano, jistě, pane.“

Hubené rty vyřkly dvě neslyšná slova.

„Vaše Veličenstvo,“ opravil se rychle Asibert.

„Ale to je dobře,“ řekl král a podíval se na oblohu.

„Jistě jsi slyšel o neštěstí, které postihlo naši zemi,“ řekl král pomalu, potom pohlédl na Asibertovu hlavu.

„Nemá. Nic takového nemá,“ sykl přes rameno. „Ale to nevadí.“

„Vaše Veličenstvo promine.“

„Co tu děláš?“ zeptal se král přímo a z tónu jeho otázky zazněla úleva nalezených slov.

„Před chvílí jsem dokončil prořezávání růží, Výsosti,“ zvedl ruce, které prozíravě skutečně jedním keřem protáhl.

„Kočár už dávno odjel. Teď bude za Pijavicí.“

Někdo z nás je mimo mísu, napadlo zahradníka. Kdo asi?

„Tak co tu ještě děláš?“ zeptal se král znovu.

Asibert se zděsil. Takhle rychlý vyhazov nečekal. Možná se s tím drakem smluvili, takový malý komplot jak se zbavit příliš cti a trůnužádostivé dcery.

„Rozumíš, nerad ti mluvím do řemesla, ale zarazilo mě, že jsi ještě neodejel. Tvůj kůň je možná rychlý, ale stihneš to včas? Totiž - já svou dceru opravdu miluji a kdyby ses opozdil, říkám to nerad - musel bych sáhnout ke krajnímu řešení.“

„Ale jistě,“ Asibert měl co dělat, aby nezačal koktat. „Už mizím, Vaše Veličenstvo.“

To měl rozhodně v úmyslu. Nic mu nevadilo víc, než situace, kterým vůbec nerozuměl.

„To je dobře,“ král chtěl ješt něco říci, ale pak se jen otočil a odkráčel. Hubená tvář s ním.

K dokonání Asibertova zděšení ozbrojenci zůstali.

Začal se pomalu loudat k nízkému, dlouhému zahradnickému domku, kde měl uloženy věci.

Zbrojnoši ho následovali.

„Nijak zvlášť nevypadá,“ řekl jeden z nich.

„Myslíš, že je menší, než já, a že by nepřerazil támhletu kládu holou rukou?“

„No, spíš mi přijde divný, že je vyšší než já a tuhle větev by asi zlomil,“ nesouhlasil oslovený.

„To je fakt. Vůbec nevypadá jako hrdina.“

A už to tu bylo. Zase.

Houby snižování nadbytečných pracovních sil. Muž ve správný čas a na správném místě.

Neznámý rytíř, jenž nezvedá hledí (aby ho nepoznali podle plakátů, jež minulý měsíc vyvěšovali biřicové), zahradník, který ve chvílích krize požádá v královských zahradách o práci, to bylo jedno. Znamení bylo mnoho a na formě nezáleželo. Všichni si na ně zvykli, tradice je tradice. V Annoreksii donutili váženého a zemi prospěšného krále k abdikaci, protože místní rybář vytáhl z řeky dítě v košíku a panovník neměl dceru. Kdejaký myslivecký mládenec se snažil ochočit vlka, medvěda a orla, v některých krajích stačilo starším ženám posedávat na mezi a uživily celou ves lépe, než když u cest postávaly ty mladší.

Asibert, jehož život se skládal jenom z podobných situací, se kupodivu necítil jako doma a ve své kůži. Unavovalo ho to.

Nic na tem neměnil fakt, že draka mu osud do cesty ještě nepostavil. Věděl, že to jednou musí přijít, stejně jako řada na první pohled ztracených soubojů jeden proti deseti. Ale tohle teď zkoušet nechtěl.

Když se balil, jeden ze zbrojnošů si se zájmem prohlédl jeho meč. Jako profesionál poznal, že je to zbraň zkušeného nebo z ruky zkušeného bojovníka a tak jen uznale pokýval hlavou. Přesto nabídl Asibertovi dlouhý a těžký dračí oštěp.

„Tohle se hodí líp.“

Nedobrovolný lovec draků bezmyšlenkovitě kývl.

„Jak vás vůbec napadlo, že půjdu zachránit princeznu?“

„Nás?“ podivil se zbrojnoš. „Proč?“

„Ale nic,“ mávl Asibert rukou. To krále, nebo spíš jeho informátory, nažhavené na tento okamžik.

Takže první drak.

„Nebyla by tu šance, že bych to vzal na druhou stranu?“ zeptal se ještě, když mu přivedli koně.

„Ono se jaksi předpokládá, že na hradní bráně bude viset hlava,“ řekl jeden ze zbrojnošů. „A král vysloveně neříkal, že musí být dračí. Komoří, kterej tam princeznu vyprovází, dokonce netrval ani na tom, že musí bejt v jednom kuse.“

Asibert se vyhoupl do sedla. Jistě. I komoří k drakovi patří.

„Tak kudy?“

„Jestli nechceme přijet s křížkem po funuse, tak šťastnoúdolskou bránou a potom do úvozu ke skalám. Nechceme přijet pozdě, že?“ zbrojnoš vypadal, že představa nedračí hlavy na bráně se mu zalíbila.

Asibert pobídl koně.

kapitola šestá

Bylo už pozdě. Černý kočár nedohonili, vjel do soutěsky chvíli poté, co ho zahradník spatřil v dálce, a zbrojnoši vypadali na to, že si své hrdinství vyzkouší spíš na nedobrovolném zachránci, než na drakovi. Asibert cítil, jak mu do krku putuje žaludek, vyděšenými žaludečními šťávami sevřený do pevné kuličky.

„To byl ten komoří? Ten hubenej v zahradě?“ pokoušel se zahnat nejistotu nastávajících chvil nezávazným rozhovorem.

„Ne, rádce. Vždyť jsme ti říkali, že komoří jede s princeznou.“

„Jistě,“ řekl nedobrovolný drakobijce významně.

Chytřejší zbrojnoš ho pochopil.

„To se tedy pleteš. Náš pan komoří si na takové věci nepotrpí.“

„Na jaké věci?“

„Spiknutí a tak,“ dodal ten druhý, „Říká, že v módně řízeném království nemá taková anarchie co dělat.“

„Anarchie?“

„Anachronismus,“ opravil první, „My jsme opravdu moderní.“

„Třeba jsme vloni otevřeli parmazán,“ pochlubil se druhý.

„Parlament!“

„A co to znamená?“ zeptal se Asibert, jemuž spojitost krájení sýra s novými obzory stejně unikla.

„Že můžeme vynadat králi a chtít, aby se zvedly daně.“

„A to z toho baráku odejdou všichni s hlavou na krku?“

„Proč ne?“

„Jo tak, vy vynadáte králi a zvýšíte si daně, aby to jako neslyšel,“ ujistil se Asibert.

„Proč bychom si zvyšovali daně? My chceme, aby zvýšili daně ve Šťastném údolí. A když v parlamentu nadáváme jejich královi, tak nemůže jen tak mýrnix týrnix vzteky vyrabovat příhraniční vesnice, protože mu nadáváme oficiálně. Politicky.“

„Aha.“

Zastavili. Asibert sklouzl ze sedla, protáhl se a procvičil si paže, aby získla ještě nějaký odklad. Potěžkal těžký dračí oštěp, hodil si ho přes rameno a vykročil.

„A co kůň?“ zavolal za ním první zbrojnoš. „Přece nepůjdeš pěšky.“

Pokrčil rameny.

„Takhle je to na nic. Musíš se rozjet a napíchnout tu potvoru pěkně z trysku,“ radil druhý. Asibert se otočil.

„Hele, jdete na draka vy, nebo já?“

„Bez koně seš nahranej. Drak se do něj zakousne a když bude v nejlepším, vyskočíš a šmik, všechny tři hlavy dolů.“

Právě tohle Asibert tomu nešťastnému zvířeti nepřál.

„Můžete to vzít někdo za mně,“ navrhl. Zbrojnoši ztichli.

„Tak vidíte.“

Už si jich nevšímal a kráčel, trochu nejistě, do soutěsky za kočárem. Mohl jen doufat, že drak mezitím sežere komořího, případně vozku a koně. Každopádně nápad s překvápkem nebyl tak špatný.

Sotva jim zmizel z očí, uzavřeli zbrojnoši v rychlosti sázky. Kurz - z tradice - hovořil pro Asiberta; ale ten, který vsadil proti, se nemohl zbavit podvědomého dojmu, že si právě pomohl k docela slušnému vedlejšímu příjmu.

Za úzkou průrvou mezi skalisky se cesta ztratila mezi kameny, balvany a ojedinělými trsy hnědozelené trávy. Dokonalé místo pro zápas s lítou šelmou. Ale kde je?

Byla tam a Asibert ji spatřil hned, jak obešel kočár, na jehož kozlíku se pohodlně usadil komoří. Vozka se nenápadně odplížil u dohledu, aby si u zbrojnošů také přisadil.

Drak byl usazen uprostřed, vystrkoval tři hlavy na třech krcích - dvě si zvědavě obhlížely princeznu, třetí vartovala. V kohoutku byla ta obluda asi půldruhého metru vysoká, dlouhým těžkým ocasem udržovala rovnováhu a vypadala na to, že by ji nepřítomnost zákusku po svatebním obědě rozladila.

Jeden z těch týpků, kteří nepovažují páteční večer za dokonalý, dokud si nenesou domů v kapesníku aspoň jeden zub a nešlapou přitom v zubech těch ostatních.

Očekával nepříjemnosti a blížící nepříjemnost v rychlosti uvažovala, jak využít momentu překvapení.

Neboť s ním Asibert počítal. To byl jeden z důvodů, proč vyrazil pěšky. V sedle by okamžitě zaujal dračí smysly, netvor by okamžitě přešel do plné bojové pohotovosti. Bez přemýšlení a hraní si s náhodně kolemjdoucí obětí.

Při troše štěstí se mu podaří přiblížit se až k drakovi. Skoro. Tak, aby si ho drak všiml ve chvíli, kdy pravděpodobnou reakcí bude nárazový útok s menším množstvím kinetické energie, než by potřeboval k jisté ráně.

Málem to vyšlo.

Asibert se opatrně došoural na pět koňských délek od draka, když strážní hlava zařvala.

Drak spustil oči z princezny a bleskurychle se otočil k vetřelci. Asibert napřáhl oštěp - v hloubi duše si přál, aby na něj drak naběhl sám, ale tohle nevyšlo. Rozeběhl se tedy, musel vahou a rychlostí dodat oštěpu na průraznosti.

Než se drak stačil rozhoupat k další akci, vrazil mu Asibert oštěp do prsou; monstrum zařvalo, škublo sebou a protivníka, visícího na ratišti, odhodilo. Potom padlo k zemi a oštěp se zlomil.

kapitola sedmá

První, kdo se zvedl, byl Asibert, ale ani drak ještě neřval své poslední přání. Ta rána ho spíš rozčílila a podráždila. I když z ní vytékala krev, nevypadala nijak vážně. Ani být nemohla, člověk neměl dost síly na to, aby pronikl silnými prsními svaly, které u létajících forem musely napínat celou tu jinak chatrnou konstrukci klouzavé blány.

„Zajímavá situace.“

Prosté zhodnocení stavu neprovedl ani drak, ani člověk. Nikdo z těch dvou ho také neslyšel a zaslechnout nemohl, protože zaznělo mimo jejich doslech, na pokraji údolí, kde v napjatém pozoru stála drobná postavička, o níž a pro ni se právě probíhající zápas odehrával.

Princezna sebou při nečekané krátké větičce, trhla. Na přítomnost komořího, který trval na tom, že nešťastnou oběť doprovodí až na místo činu, zapomněla. Po pravdě řečeno, neuvědomovala si téměř nic, kromě muže na bojišti. Od něho odvisela mez jejích vyhlídek na budoucnost.

Přesto zachovala klid a důstojnost, přináležící jejímu stavu.

„Myslíte?“

„Vy snad ne?“ podivil se komoří. Dychtivý pohled, zaměřený na střed údolí, nervózní napětí platícího diváka, které zablokovalo tělo v trochu nepřirozené poloze, úsečný teď-nemám-na-řeči-čas hlas, to všechno stálo v protikladu k momentálnímu stavu na bojišti.

„Ani se nehýbají,“ upozornila princezna komořího na onen nezvratný a nepřehlédnutelný fakt.

Načež oddechový čas vypršel.

Asibert tasil meč, drak si přepočítal hlavy a vycenil zuby.

Chvíli na sebe nehnutě hleděli, potom oba - ve stejném okamžiku - zaútočili.

Člověk zamával mečem a odskočil stranou, aby se vyhnul levé hlavě. Pravá zaútočila zákeřně z boku. V posledním zlomku vteřiny uhnul, ucítil, jak dlouhý krk sjel po jeho boku. Byl to naštěstí jen letmý dotek, který neohrozil Asibertovo postavení a umožnil mu pokračovat v seku, vedeném na krk prostřední.

Stejně se nepovedl, čepel sjela po šupinách.

Hrdina odskočil, drak se na okamžik také stáhl.

Toto kolo dopadlo nerozhodně.

Když pomyslný gong odstartoval další, počínali si oba zdrženlivěji. Ačkoliv Asibert neměl přímou zkušenost v boji s drakem, věděl toho celkem dost - a drak ještě víc na to, aby poznal, že má proti sobě protřelého a nepředvídatelného protivníka.

Třetím elementem v boji byl Asibertův meč, kouzelný a tudíž nadaný jistou dávkou inteligence - té se drak bál nejvíce. Proto kolem sebe chvíli kroužili - vlastně se pohyboval především Asibert a drak se k němu otáčel alespoň dvěma čely najednou. Občas některý z nich podnikl výpad, aby ho ten druhý s větším či menším úsilím odrazil.

Hrálo se o čas a vyčerpání.

V královské lóži, odkud představení sledovali jediní diváci, panovala na první pohled atmosféra už méně dramatická. Komoří si očividně oddechl, aniž přitom prozradil které ze stran patří jeho sympatie.

„Vy jste neodjel zpátky na zámek?“ zeptala se princezna s předstíraným klidem v hlase.

„Proč? Nejste ráda, že s vámi aspoň někdo sdílí tyto ne zrovna pomíjitelné životní okamžiky?“

Znělo to sice ironicky, ale komoří se takovým způsobem vyjadřoval co ho znala. Navíc si nebyla jistá, nakolik ji zrazují její vlastní, v tuto chvíli ne zrovna vyrovnané pocity.

„Dejme tomu,“ připustila, „Ale toto není zrovna bezpečné místo

„Od úředníka v mé funkci se očekává určitá podpora členům královské rodiny v krizových situacích. Bez ohledu na “

„Jistě,“ kývla princezna, „A nebude za tím ještě něco jiného?“

Zahleděl se na ni s nečekaně nechápavým výrazem ve tváři.

„Víte, co se většinou stává, když někdo doprovází princeznu k drakovi,“ napověděla.

„Ale já vás přece za manželku nechci,“ zavrtěl komoří odmítavě hlavou, „Jsem tu jen pro vaše dobro. Ale no tak! Teď měl šanci.“

Asibert, delší dobu obezřetně kroužící kolem protivníka, si vypočítal další vhodnou chvíli k výpadu. Drak nemohl kontrolovat všechny klamavé náznaky útoku, zbytečně by se vyčerpával, takže si hlídal jen ty nejkřiklavější a snažil se je odrážet na poslední chvíli. A čekat při nich na chybu v protivníkově obraně.

Tuhle nevystihl. Člověk s mečem naznačil taktický ústup, v polovině kroku se zarazil a zaútočil. Mohlo to vyjít.

Jenže do cesty se Asibertovi postavila past.

Z jakéhosi fakírsky zvráceného důvodu se do údolí před časem nastěhoval krtek. Čím se v suché kamenité půdě živil, nebylo jasné, každopádně při pátrání po tučných, dietních či vůbec nějakých ponravách, vyryl v náročném terénu systém chodbiček a tunýlků. Kdyby byl jezevcem, dopadl by příběh pravděpodobně jinak.

Špička narubijské boty, kterou (spolu s její kolegyní, samozřejmě) koupil Asibert ve výhodném výprodeji na konci módní sezóny v dobré víře, že v zapadlejších končinách bude za šviháka přinejmenším celý následující rok, zajela při úkroku stranou do krtčího otvoru. Asibert ztratil rovnováhu, zapotácel se a nahnul dopředu v úhlu znamenajícím definitivní odevzdání se gravitaci. Drak na místo, kam mělo tělo v příštím okamžiku dopadnout, prudce uhodil hlavou.

Narazil na kamení, protože dlouhá ostrá špička Asibertovy boty v krtčí díře pevně uvízla a umožnila tak bojovníkovi bolestivý a ani jím samým nečekaný návrat do polohy svislé. Bolest hlavy na jedné straně a lýtkové kosti plus menisku na druhé si pak vyžádala další pauzu.

Princezna slabě vykřikla, komoří si odevzdaně povzdychl. Jakoby nic se vrátil se k načatému hovoru.

„Copak všechno musí postupovat dle tradice? Drak, princezna, zlý komoří, hodný zachránce? A kromě toho,“ pohlédl na princezny prsty, ozdobené prsteny s velkými kameny, pod nimiž se dozajista skrývaly dutiny, „se jmenuji Vávra.“

„Takže synovec,“ řekla zasvěceně princezna.

„Ale kdepak. Příbuzným se nedá důvěřovat. Mnohem lepší jsou ti, na které něco zajímavého víte.“

„A na koho toho něco víte?“

„Na spoustu lidí,“ připustil komoří, „Ale to teď nehraje žádnou roli. Ani v nejmenším by mě nenapadlo kout pikle. Jde mi jen a jen o blaho státu. Což je dost náročný úkol i bez nečekaných přivandrovalců.“

Na chvíli se odmlčel a mlčela i princezna, kterou napadla trochu zvláštní otázka: Koho tím přivandrovalcem vlastně myslel.

Komoří to kupodivu nevěděl sám.

„Jenže co když vyhraje? Oni to často dělávají,“ řekla.

„V příbězích. Skutečnost může být poněkud jiná. I když také tradiční,“ připustil, „Hromádka ožehnutého plechu, náhradník, čekající za kopcem.“

„Máte ho připraveného?“

Komoří se ušklíbl.

„Kdyby šlo o něco takového, mohl bych mu,“ kývl do údolí, „zaplatit. To by také bylo tradiční.“

„Co by nebylo tradiční?“ zeptala se s ušklíbnutím.

„Kdyby mi král dovolil najmout stovku žoldnéřů a nespoléhal na pověry.“

„Na to nemáme,“ upozornila ho prakticky.

„Nebo kdyby vás, s prominutím, teď hovořím čistě teoreticky, ta potvora sežrala.“

Údolím se ozval vzteklý dračí řev, obluda se buď znovu netrefila, nebo nakoupila nějakou nepříjemnou (bohužel ne nebezpečnou) ránu. Země se zatřásla, jak drak vyrazil do krátkého protiútoku. Asibert se mu sice vyhnul, ale touto krátkou mezihrou se boj přenesl mnohem blíže divákům.

Komoří se náhle nespokojeně oklepal, jakoby si chytil začátek myšlenky, která se mu už před časem vylíhla v hlavě a dlouho dobu se na sebe snažila upozornit oním dobře známým nepříjemným pocitem něčeho na jazyku.

Nebo prostě dostal strach.

Zbledl. Chvíli zíral na pomalu se přibližující zápasníky.

„Promiňte, Výsosti. Ale musím se na okamžik vzdálit. Situace jaksi ...volá.“

Znovu to vyznělo až příliš konkrétně, takže si princeznino podvědomí raději převedlo tón věty do neutrální polohy. Načež bylo do pozadí odsunuto i ono. Děj v údolí přeřadil od opatrného poskakování a politické konverzace na rychlost akčního dramatu.

Asibert prudce vyrazil do protiútoku, protože si uvědomil, že ve hře o čas jsou vyšší karty na straně protivníka a zasypal draka řadou nepříjemných úderů. Něco schytal sám, ale nebyly to přímé nárazy. Nejnepříjemnější byl oheň prostřední tlamy, jenže na ten čekal, postavil se mu tak, aby včas uhnul a oheň místo něho zasáhl levou hlavu.

Okamžiku, který hlavy věnovaly štěknutí jedna po druhé, pak využil, aby zasadil skutečně silnou a efektivní ránu.

Na pravou přední nohu.

Složitá nervová soustava drakům umožňuje povětšinou vnímat zranění jednotlivých krků a hlav lokálně. Ale tělo už patří všem. Hlavy unisono zaječely a ztratily cenný okamžik tím, že podvědomě všechny tři vyplázly jazyky, aby ránu uklidnily.

Asibert se nezarazil a útočil dál.

Získal převahu, sice nepatrnou, ale její hodnota se měla zvyšovat. Tím víc, čím víc bude drak zmaten. A jestli neudělá chybu, skončí jako vítěz. Nevypadalo to na to, že by ji udělat mínil.

Jenže v tu chvíli si další mysl spočítala svá aktiva a možnosti a jala se spřádat rychlý plán.

Ti dva na bojišti byli přece jen unaveni.

kapitola osmá

V příštích několika staletích neměl rozhodně chuť vstupovat mezi stromy. Cítil, že mu nebude příjemně ani mezi těmi několika palmami oáz. Proto Násílím podvědomě mířil mezi skály. Byly mu bližší. Konečně, pouštní písek byl pozůstatkem skal a pískovcové homole, mezi nimiž teď letěl, byly vlastně pouštním embryem.

Nikdo by tu být neměl - aspoň nikdo, komu by se nedokázal vyhnout nebo koho by neuměl rychle a bezpečně zabít. Posledního venkovana viděl, jak se přehrabuje v hlíně malého políčka na úpatí skalního systému. Potlačil chuť ho aspoň nakoupnout do pozadí (co kdyby se z něho vyklubal nějaký šokuvzdorný hulvát) a pokračoval dál, do vysněné liduprázdné pustiny.

Proto Násílíma vůbec nepotěšilo, když minul velký černý kočár, u něhož sedělo několik zbrojnošů, mazajících karty. Potlačil chuť jim je rozfoukat a vletěl raději do soutěsky, otevírající cestu k jihu.

Teprve když ho nechal za zády, uvědomil si, že jeden z koní, poklidně likvidujících těch několik trsů trávy, které se v železité půdě líbilo, je mu povědomý.

Vrátil se. V bezpečném hávu neviditelnosti se nespolečensky zaposlouchal do rozhovoru.

„Hele, jak vlastně poznáme, že to skončilo?“ ptal právě se kočí a znechuceně odhazoval karty, které ho hanebně zradily (na někoho nebo něco svou neschopnost svést musel) a připravily o podstatnou část hotovosti.

„To tamhle odtud,“ ukázal vějířem malovaných obrázků jeden ze zbrojnošů k Násílímově hrůze do míst, kam měl démon namířeno, „vyleze ten chlápek, ne?“

Co to, sakra, melou?

„Myslím tím, co když to dopadne špatně. To odtud přece nikdo nevyjde.“

„Hele, kdyby se to nepovedlo, tak se tamten nažere a dá si dvacet. Mezitím se setmí, my to hezky zabalíme a vrátíme se do města.“

Kočí se natáhl pro měch, napil se a nechal kolovat. Násílím polkl pomyslnou chuť, protože podle aróma v něm nebylo zrovna nejhorší víno.

„To je nesmysl. Proč by se to nepovedlo? Co pan komoří? Ten je tam taky,“ prohlásil s přesvědčivou loajalitou v hlase jeden ze zbrojnošů

„Ten už bude nejspíš někde na tříleské cestě. Pěkně oklikou, abychom o něm nevykládali, jak vzal nohy na ramena poté, co dělal ramena,“ poznamenal kočí.

„Určitě ne,“ řekl zbrojnoš, „Pan komoří takový není.“

„Když myslíš. Dáme ještě partičku?“

S nepříjemnou nejistotou, putující celým démonovým tělem i myslí, se Násílím odpíchl k další cestě. Vracet se mu nechtělo, vepředu se něco odehrávalo. Něco, do čeho nepatřil a z čeho měl zvláštní pocity, i když nedokázal přijít na to proč. Z těch blábolů se nedozvěděl nic.

A navíc ten kůň.

Když (pro jistotu zpomalil) vykoukl do údolíčka za soutěskou, si uvědomil, odkud zvíře zná.

Ale jistě.

Tamhle stojí. S tím svým zatraceným mečem. A bez té zatracené flašky.

Násílím se rozhlédl pořádně.

Draka přehlédnout nemohl, stejně jako fakt, že má namále, ačkoliv to Asibert ještě netuší. Viděl i princeznu, se zájmem sledující zápas.

Viděl i třetího člověka, který se nenápadně plížil stranou. Chtěl z údolí uniknout.

Jenže si k tomu vybral docela nevhodnou cestu. Za chvíli se dostane do dračí blízkosti. Jestli si ho ta potvora všimne, bezmyšlenkovitě na něj zaútočí - a to bude Asibertova největší šance ke knockoutu.

Jestli si jí první všimne Asibert, dostane šanci drak.

Násílím si to rychle promyslel.

Z toho se dalo těžit.

Usmál se.

Potom si uvědomil, že je tu ještě třetí možnost.

Že si toho človíčka nevšimne nikdo. A potom?

Démon se nerozmýšlel a vlétl přímo doprostřed děje.

kapitola devátá

Násílím se jen rozhlédl kolem a zastavil čas. Drak po něm vztekle šlehl pravou hlavou, prostřední prskla a levá zafuněla. Šest očí mělo tendenci stáčet se ke zkamenělému Asibertovi, který chvíli předtím provedl neúspěšný útok a strnul v druhém kroku stranou, po jehož dokončení - teď o tom nebylo pochyb – chystá nenadálý úder ze strany. Sám pak nečeká, že než došlápne, přiletí k jeho nohám suchá pokroucená větev, dost dlouhá a pevná na to, aby mu znepříjemnila už tak náročné vypořádávání se s přitažlivostí zemskou.

Třetí element v poli nikdo z těch dvou nevnímal. Kdyby nebylo klacku, vznášejícího se mezi ním a Asibertem a kdyby nedržel v ruce dlouhou, úzkou a jistě velmi ostrou dýku, nenapadlo by ani Násílíma, že ten člověk prostě jen nevyužívá situace a není na nenápadném odchodu v půlce představení.

„Co sem lezeš?“ v rozhořčení se dračí hlavy shodly.

„Dejme tomu, že mu pomáhám.“

Nevěřil svým vlastním slovům, ale vysvětlovaly aspoň to, co zařídila Násílímova mysl. Chvíli se utěšoval, že chce jen – z bezpečnostních důvodů – zkontrolovat situaci, aby se znovu nespálil, ale nakonec si musel přiznat, že je to doopravdy. Že navzdory své někdejší přirozenosti hodnotí okolí podle povahy a skutků, ne v jednoduchým množinách s obláčky Nebezpečný nepřítel, Sexuální objekt a Bezbranná kořist.

Asibert se mu nějak dostal do hlavy a odmítl z ní odejít.

„To není fér,“ stěžovaly si zatím dračí hlavy, „Měl jsem dostat princeznu, místo ní přišel trouba s mečem a když jsem ho skoro vyřídil, tak se objeví tlustej mrak a bude obtěžovat.“

„Hele, uklidni se. Třeba jsem tu právě proto, aby on nedostal tebe.“

„Jak asi?“ řekla prostřední hlava, „Za chvíli upadne a já ho dorazím.“

„Jenže upadne proto, protože támhleten ksindl mu k tomu pomůže. A jestli se můj vnitřní zrak neplete, tak ve chvíli, kdy ty zabiješ Asiberta, probodne ti ten chlápek páteř. Přesně tam, kde máš hlavní mozek.“

Hlavy chvíli mlčely.

„Dělej, nemám čas ten čas dlouho udržet.“

„Ono to vyjde nastejno,“ řekla levá hlava a pozorovala, jak se zastavený okamžik začíná pomaličku probouzet.

„Má mě zabít jeden nebo druhý,“ řekla jedna z hlav fatalisticky. Démon zařval.

„Asibert je aspoň hrdina. Ten druhý nejspíš jenom podrazák. A vůbec, já jsem neříkal, že tě ten první zabije. Pouze porazí.“

„Ale je to hrdina.“ namítla další hlava, „A hrdinové zabíjejí draky.“

„Jenže tohle je Asibert. Hele, ten, když tě složí k zemi, tak řekne fajn, vyhrál jsem. Třeba si za rok můžeme dát odvetu. A je schopnej přivést princeznu jako putovní pohár.“

„Na pohár je trochu hubená,“ usoudila prostřední hlava. „To je nějakej novej druh hrdinství?“

Násílím to vzdával. Okolí se pomalu dávalo do pohybu, zatímco drakův rozum ne. A přitom to bylo tak jednoduché.

Mohl prostě zlikvidovat komořího, jenže to by se neobešlo bez vedlejších jevů. Musel by se objevit, prolétnout údolím - ne, pokud draka přemluví, všechno se uděje inteligentněji.

„Hele, tak počítej,“ obrátil se naposled na draka. „Jsou tu dva. Jeden tě zabije určitě. U druhého máš šanci. A kdybys náhodou vyvázl ze všeho, tak ti slibuju, že přijde třetí.“

„A kdo?“ zeptal se drak, který se chystal k překvapivému úderu z nečekané strany, jehož přípravu mu umožnil zastavený (a pro něho nastavený) čas.

„Já,“ ušklíbl se démon. „A to si piš, že na poušti jsem ze všeho nejraději dráždil bazilišky.“

Tři hlavy a zduřelá mícha, která je dávala dohromady, využily možností jež tři hlavy a zduřelá mícha dávají. Šest očí pohlédlo na démona a rychlostí dračí myšlenky spočítalo šance.

Výsledek byl zajímavý.

Násílím už nevydržel a pustil čas z uzdy.

Prostřední dračí hlava využila momentu překvapení a zaútočila zdola. Nepostřehnutelný okamžik, v němž zmizela z jeho zorného pole, Asiberta natolik zmátl, že instinktivně strhl úder a uskočil dozadu. Hlava se zvedla ze země před ním a narazila do pravé, které se rychle řítila ze strany. Ozval se tupý náraz.

Komoří překvapením pustil dýku.

Potom se pro ni pohotově sehnul, což mu zachránilo život, třetí hlava, útočící na něho, neškodně prolétla nad ním.

A zasáhla Asiberta do zad.

Padl. Několik centimetrů vedle nárazem omámené pravé hlavy. Půl metru pod prostřední, která se, s očima podlitýma krví a vztekem, zvedala. Zuby v doširoka otevřené tlamě byly dlouhé jako ukazovák a zasazeny ve dvojité řadě v čelistech, ovládaných svalstvem, vycepovaným přežvykováním přestárlého hovězího. Řízené mozkem, který věřil v rychlá řešení a okamžitou eliminaci nejbližšího problému. Tím bylo bezvládné tělo nárazem omámeného hrdiny.

Násílím, jehož tělo si v zastaveném čase nastřádalo kinetickou energii a teď poslušno fyzikálních zákonů vystřelilo až na druhou stranu údolí, si uvědomil, že zapomněl počítat s trojicí částečně nezávislých myšlenek. Snažil se působit na jeden rozum. Jenže ono jich naslouchalo víc. Dračí tělo funguje synchronně - ale každý krk má své motorické ovládání, každá hlava patřičně odlišné chuťové papily a hlavně možnost beztrestně provést cokoliv, co koordinační centrum v míše nepovažovalo za ohrožení celého těla. Vícehlaví draci jsou sice inteligentní, ale jejich inteligence je podřízena konsenzu - proto se takoví draci úspěšně řídí pouze základními instinkty a nevěnují se filozofii. Drak myslitel by nepřežil měsíc a pravděpodobně dříve než hlady by zahynul pro desítky jiných důvodů.

A ani jednohlavá saň, která je mnohem záludnějším tvorem, protože se dokáže soustředit, by v téhle situaci nedokázala strhnout úder a uvědomit si, že ten druhý, s ostrou dýkou opět v ruce, je připraven zarazit čepel přesně tam, kde hrot protrhne nejdůležitější nervová vlákna.

Komoří, už opět pevně stojící na nohou, sevřel jílec oběma rukama, zvedl je nad hlavu a bodl.

Prostřední hlava se vrhla na Asiberta a sevřela čelisti, když dýka projela kolem páteře.

Násílím se obrátil a vyrazil k útoku, jímž si chtěl alespoň vyřídit účty se zbývajícími živými.

Tři hlavy a dva muži.

Tak tohle postavení si vypočítali všichni zúčastnění dobře. Ale v rovnici bylo přece jen nepřehledně mnoho členů, aby na jeden všichni zapomněli.

Na dračí ocas.

Pětina váhy těla, která slouží k vyvažování občas nepromyšlených pohybů na druhé straně. Opora k tomu, aby promyšlené pohyby opačného konce měly patřičný nárazový efekt.

Okamžik předtím, než Násílím vpadl na bojiště a zastavil čas, rozhodla se mícha bez ohledu na ty vepředu vyřešit nenadálou situaci s dalším protivníkem po svém a použila zapomenuté zbraně.

Ohebný a těžký ocas odmrštil komořího přes dračí tělo na kameny, náraz vytrhl dýku z rány a celého draka v jedné chvíli pootočil a srazil na kolena. Nedokončený skus čelistí sice Asibertovi roztrhl kůži na boku a převrátil ho na několik ostrých kamenů, ale také dostal z bezprostředního nebezpečí.

Potom to všechno skončilo závanem větru, který zvířil džin a který ovanul tři ležící aktéry souboje.

Asibert byl na nohou první. Otřesený, ale jediné, co mu chybělo, byla zbraň, kterou by zasadil rozhodující ránu. Duchapřítomně sebral jeden z těch nepříjemně ostrých kamenů a se zručností pravěkého lovce zaútočil na první hlavu v dosahu. Nebylo to sice rytířské, zato účinné. Po druhém úderu se dračí zorničky zatáhly blánou. Zmatený ještěr se v tu chvíli přestal bránit, což zachránilo život otřesenému komořímu, který se rychle odplížil do bezpečí.

Násílím se přichystal k další záchranné akci - jenže zůstal už jediný, kdo měl chuť a sílu bojovat.

kapitola desátá

„Jak myslíš,“ řekla princezna. „Už jsem slyšela, že budu muset ještě rok a den čekat, kdysi mi to vyprávěla babička. Tu totiž taky skoro sežral drak. A dědeček se ztratil.“

„Už nepřišel?“ zkusil Asibert.

„V podstatě ano. Asi za rok. Na den,“ připustila princezna. „Vlastně na noc. Ale nechal jí aspoň dračí hlavy. Bratranci si je dali do státního znaku, matka totiž pochází z Dračína, abys věděl.“

„Já nikomu hlavy řezat nebudu,“ zamítl Asibert a pak se podíval po drakovi.

Ten se ani nesnažil předstírat bezvědomí. Ležel na břiše, všech šest očí upřených někam za oba lidi a pomalu se pozpátku plazil pryč.

Princezna, která poté, co klesla k zemi poslední dračí hlava, přispěchala na místo činu, věnovala nejprve důkladný pohled svému zachránci. Prozkoumala ho od rozcuchaných vlasů, přes tvář s několika šrámy, až po okopané špičky bot. Trochu se jí nezdál, ale vzhledem k výsledku boje na tom nezáleželo.

„Nikdy bych neřekla, že pan komoří bude takhle udatný,“ poznamenala. „Měla jsem pocit, že chce zdrhnout. A počíhat si někde v záloze. Stejně nechápu, proč to vlastně dělal.“

Asibertovi to bylo jedno.

„Nejspíš teď čeká, až pojedu domů. Tak se to dělá,“ nenápadně poslední větu zdůraznila, aby připomněla existenci starých dobrých mravů. „Myslím, že stejně chcípne, tak co. Ten drak,“ upřesnila.

„Ale já nejsem tvůj dědeček.“

„Něčí bys být mohl. Tedy - kdyby ses dal trochu do pořádku.“

Asibert ji poslouchal na půl ucha. Ten souboj nebyl košer a on tušil čím to mohlo být. Drak měl určitě ještě dost síly, aby je oba zabil. Jenže – to pohled ho prozradil - monstrum se něčeho nebo někoho bálo. A ne komořího, který tak náhle vstoupil do hry.

„Cos říkala? No právě. Se potřebuju dát do pořádku,“ řekl nepřítomně.

Představa vítězného návratu ho děsila. Všechny ty nesmysly kolem nástupnictví, manželka a nedejbože starost o království. Něco takového v plánu nikdy neměl. Aspoň v tomhle byl osud a tradice milosrdné. Umožňovaly mu zmizet bez velkého rozruchu.

„Já počkám.“ řekla princezna rezolutně.

„Jo.“

Zkusmo zahýbal čelistí, rychle otékající tváří mu proběhla ostrá bolest. Zvedl meč, válející se nedaleko. Ohlédl se, jestli na bojišti nezůstalo ještě něco cennějšího. Potom pohlédl na princeznu, která z Asibertovy mimiky usoudila na polibek. Našpulila rty a přivřela oči.

„Mohla bys zapískat?“

Povzdechla si, pokrčila rameny a zkusila hvízdnout.

„Dobré?“

„Snad to bude stačit.“

Stačilo. Za chvíli se v soutěsce objevil Asibertův kůň.

Pomohla mu vyšplhat do sedla a hrdina zamířil k druhému konci údolí. Princezna za ním dlouho hleděla, zírala upřeně jeho směrem ještě hezkou chvilku poté, kdy jezdec i kůň zmizeli ve skalách. Potom odevzdaně rozhodila ruce a vydala se na druhou stranu.

Však on přijde.

„Tušil jsem, žes v tom byl,“ řekl Asibert za zatáčkou, když pocítil, že vzduch kolem zhoustl.

Násílím se zhmotnil.

„Jo?“

„Mám pro to cit.“

„To se nedivím.“

„Děkuju.“

„Není zač.“

Načež nastalo ticho, rušené jen pravidelným klapotem kopyt. Asibert považoval celou věc za vyřízenou.

Násílíma se to dotklo. Jistě, od toho, aby odměňoval, tu byl vlastně on, jenže tenhle příběh rozhodně neprobíhal podle pravidel.

Ano, princezna byla zachráněna, drak poražen. Přežil to, jenže na takových drobnostech nezáleží. Hrdina se ztratil - také podle všech pravidel - a se zachráněnou dívkou nejspíš míří do města zlotřilý komoří, který si jako obvykle vyděračsky vymíní, že za zachránce bude považován on. Princezna mu to slíbí. Vypadla na to. I když, jak démon věděl, dojde po návratu do sídelního města k malé, leč prudké výměně názorů a všechno bude zase jinak. Nechtěl si sázet na to, kdo vyhraje, protože mu svět, do něhož se z truhličky dostal, připadal šílený a nelogický.

Jistý si byl jen v tom, že Asibert z příběhu mizí a za rok se v žádném případě neobjeví. Násílímovi to bylo koneckonců jedno. Ať si kráčí, kam si myslí, že ho vedou vlastní nohy.

Mohl jen projevit trochu více slušnosti.

„Asiberte?“ rozhodl se nakonec. „Když jsem ti pomohl ...“

„Děkuji.“

„Já jen - poslyš, nechci po tobě moc. Jenom kdyby ses zbavil té věci.“

„Jaké?“

„Vždyť víš. Mám z ní hroznou migrénu, pár set let je pár set let,“ řekl nervózně džin.

„Proboha, o čem mluvíš?“

„No o té láhvi.“

„O jaké?“

„O té tvé!“

„O téhle?“ Asibert se naklonil a vytáhl ze sedlové brašny skleněnou láhev. „Jak víš, že ji mám?“

„Dej to pryč!“ zaječel Násílím, když se hrdlo láhve dostalo do nebezpečné blízkosti. „Zahoď ji!“

„Ale proč?“

„Cože?“ Démon chvíli nechápal vůbec nic, potom jenom nic a následně se dostavilo kruté prozření.

„Cože?! Neříkej ...“

„Co?“

„Ty nevíš ... Tys nevěděl, že je začarovaná?“

„Tahle flaška? Abych řekl pravdu, tak nevím, proč by měla být. Našel jsem ji jednou na mezi. Je celkem šikovná, ze silného skla.“

Násílím se vztekem málem rozpustil.

On to nevěděl! Stačilo jen skočit a ... a vlastně by se nic nestalo, hejkal, rusalka a babka by ho potkali stejně. A s tím drakem si jen tak trochu protáhl duševní kostru.

„Asi máš pravdu. Ale raději ji zahoď.“

„Jsi blázen?“

Násílím nečekal. Prolétl kolem koně, zašklebil se na něj a zvíře se polekalo. Asibertovi v tu chvíli chyběla ruka navíc a tak použil tu nepodstatně zaměstnanou. Láhev z ní vylétla, dopadla na keř, svezla se po větvičkách a odkutálela do trávy.

„Hele, víš co?“ zařval Asibert. „Jseš trhlej? V čem teď budu vozit vodu, ty parchante?“ A zatvářil se vztekle.

„Však ty si zase něco najdeš,“ usmál se džin a raději vzal rychle do zaječích.

Asibert ještě chvíli nadával, ale Násílím už byl definitivně pryč.

kapitola jedenáctá

A potom někomu pomáhejte. Ani jako démon, mající v náplni destrukci a konstrukci, čili dvě činnosti k pomáhání stvořené, se nedočkáte vděku.

Když pral a žehlil spodky, košile a ponožky, uslyšel Násílím aspoň občas pár slov, které chválila jeho práci. Jenže hrdinům, i když jimi být nechtějí, se nijak neodvděčíte. V tomhle se Asibert vůbec neodlišoval. Hrdinové slovo Vděčnost ve slovníku nemají.

Vlastně jim je k ničemu, protože takový hrdina ...

Násílím byl na světě už hezky dlouho na to, aby ho prokoukl. S hrdiny se nikdo nemazlil. Udělali svou práci a šli dál. Nikdo je nechtěl, protože dost těžko se vyzpěvují ódy na chlapíka, který se dloube ukazovákem v nose, škrábe na zadku a každý pátek ho z hospody odváží na kolečku. Dobré je, když se mu může vystrojit parádní pohřeb a úplně nejlepší, když zmizí. Možná ho někde ještě někdo bude potřebovat a píseň se natáhne o další sloky.

Násílím naposled pohlédl na Asibertova záda, která spolu s dalším příslušenství mizela v zatáčce, a povzdechl si.

Budeš to mít těžké, chlapče. Jako hrdina ses narodil a určitě ti jeden mizerný drak osud nenaplní. Osudu neutečeš. Kdoví, co tě čeká.

Bylo v tom příliš mnoho soucitu, aby se démon sám na sebe nenaštval.

A vůbec. Co je mi do lidí. Vezmu to po drakovi a hotovo.

Cítil se však přece jen trochu unavený a tak se rozhlédl. Pro démona není nic lepšího, než dobrá skleněná nádoba s úzkým hrdlem, aby se ve spánku nerozplýval po krajině. Nebo aspoň lampa.

Něco si najít. Chvilku si dáchnu, potom to roztočím.

První vhodnou noclehárnou byla láhev, která Asibertovi vypadla z ruky. Byla sice začarovaná, ale pro tu chvíli ... Stejně sem hezky dlouho nikdo ani nepáchne. Dva tři dny dobrého spánku a potom na ni svalím kámen. Stejně je flaška s trochou magie takový milý kus domova.

Násílím se rozhlédl a pak se vsoukal úzkým hrdlem dovnitř. Přivřel vědomí a za chvíli už o sobě nevěděl.

Probudilo ho pravidelné houpání. Pokusil se vylézt. Nešlo to. Do hrdla byl zaražen pořádný špunt a džin s hrůzou zjistil, že mu společnost dělá tři čtvrtě litru vody.

U všech ďáblů.

Vyhlédl skrz sklo. Za ním byla tkanina pytle, sousedy tvořil kus uzeného, bochník chleba, něco šperků a tupý nůž.

„Už zase!“

Kdyby ta láhev nebyla začarovaná, mohl by utéct až se majitel bude chtít napít. Mohl by se vypařit jako duch a neslibovat majiteli hory doly. Jenže tady je, u všech všudy, magie, a on bude muset ven, ó pane, co si přeješ a tvé přání je mým rozkazem.

To raději zůstanu uvnitř a počkám, jestli mu flaška nevypadne z ruky. To nemůže trvat sto padesát let.

Pokud si mě nevystaví na polici.

Houpání přestalo, někdo pytel opatrně postavil na zem a otevřel. Násílímova láhev byla vytažena na světlo. Démon se podíval svému pánu do obličeje.

„A hele, tak mu to přece jen nevyšlo,“ neodpustil si poznámku.

Komoří Jeho Veličenstva.

Princezna na tradiční výhrůžky nedala, ostatně jí asi nic jiného nezbývalo, když Asibert prohlásil, že se do roka a do dne rozhodně nemíní vrátit. A dračí hlavy k dispozici nebyly.

„Nechtěl jsem nic jiného, než aby to dopadlo dobře,“ stěžoval si právě někomu, na koho démon zatím neviděl.

„Víš, jak to dopadne, až tuhle zatracenou díru rozdělí na dvě ještě menší? Princezna a půl království? Jenže Jeho Veličenstvo je prostě beznadějně zaostalé. A dceruška taky není zrovna dvakrát v obraze.“

Komoří si odplivl a podal láhev dalšímu tulákovi.

„A kam vlastně jdeš?“ zeptal se ho společník.

„Na jih. Kdysi jsem byl s králem v sultánově paláci. Umím tamní jazyk a vím, že o tlumočníky je na tržišti nouze. Třeba si mě nějaký obchodník najme, abych mu pomohl přemlouvat cizí zákazníky.“

Násílím si oddechl tak silně, že málem vyletěl z láhve.

Takže na jih, do sultánova sídelního města. A odtud je to do pouště jen kousek. Bude to trvat sice trochu déle, než kdyby letěl, ale zato je to naprosto bezpečné. A nenápadné.

Jde se domů.

Komorník láhev zašpuntoval a vrátil do vaku. Džin si přičaroval spánek.

Zdály se mu démonické sny plné žhavého písku.

Hrdina ani jeden.

KONEC?