Okna v bouři

Jaroslav Vrchlický

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2010

Okna v bouři

Jaroslav Vrchlický

OKNA V BOUŘI

Mně líto oken, když se v bouři třesou. Ty první cítí větru nárazy zvěst první hromů dunících k nám nesou, v nich šlehnou blesku první obrazy

A po nich první slza mračen stéká, než zhoustne v liják, prvníprška krup v ně řinčí divně než se bouře vzteká, svůj hlásá jimi majestátní vstup.

Vše větru záchvaty i pausy znají, v tmy hýkání jak zmírajících křeč, noc bez konce, které jest zoře bájí, vše živlů muky, pro něž chudá řeč.

Však z rána zakalená, tupě civí

a bez výrazu němých do ulic,

když bouř už šlehla svojim ořům v hřívy,

zří v šero leskem mrtvých zřítelnic.

Těm oknům verše mé se podobáte, vy první rovněž nitra každý spor, mé vichřice, mé blesky, hromy znáte, mých roztříštěných tužeb meteor.

A ptáte, chvějete se v divé křeči při každém nárazu té bouře zlé, jak oběť, které na šíji vrah klečí, a zápasíte marně v síle mdlé.

A napsány pak - cizích lidí tlupě v tvář leskem zříte mrtvých zřítelnic, tak s resignací, prázdně taká tupě, jak okna zří v bouři do ulic.

AVE DOLOR!

Máš pravdu, osude. Jsem posud křemen tuhý.

Jen více dolehni svým kolem, zářné duhy

ať z nitra mého blesknou!

Jen více dďa boř, co ve mně věčné, pevné,

to odolá ti přec a sotva v notě hněvné

si žalné písně stesknou.

Ty vladař jsi pán; já kámen v žití strouze. Tys osa, kolo, voj - já tvoje půda pouze, ó vtiskni tam své stopy! Žár posud v hrudi mé dřímá-li v hloubi ztajen, svět cizí, neznámý, jenž posud nikdy zbájen, aťtryskne v světla snopy!

Co mohu žádat víc? - Jsem pouze kovadlinou, však ty jsi kladivem. Zřím tvoji ruku stinnou a s tebou se přec sázím;

chceš víru v člověka? Chceš práci mou a snahu? Chceš lásku, přátelství? Chceš smilování vláhu? Vše pod tvůj perlík házím.

A nyní, kate, buš! Jak můžeš, svaly napni. Sem noci beze snů, sem dlouzí dnové trapní! Sem ticho registrace!

Sem pochyb hádáta, sem pomluv zmije lačné, zde celé srdce mé, kdo chce, ať si je načne; s ním tuhá bude práce!

Neb jako Minerva kdys z Jovišovy hlavy,

z mé celé bytosti, jež lávy proud je žhavý, mé dílo v zbroji vstává. Buď zdráva, bolesti! Jen tebou silný titan strop strhna Erebu, v tvář hvězdám bouří zmítán dál pochodní svou mává.

NERVY.

Jak struny napjaté se stále třesou ty z mozku k duši telegrafní dráty Náš celý bol i resignaci nesou; náš celý život, svadlý lupen svátý se stromu kosmu jimi nesen pílí kams k neznámému, tajemnému cíli.

A Osud, virtuos, je stále ladí vždy výš a výš, až zní tak tence, nyvě, jak noční můry let, když do kapradí se večer snáší na setmělé nivě; zda ví, co vydrží, zda ví, kdy puknou, až v srdci v ráz vše bolesti se shlukou?

Ach, o to se ten tyran málo stará, vždy najde něco, čím je dále bodá až třeští v hlavě to, až oko hárá, a člověk levně pár dnů žití prodá za krůpěj morfia, býku závrati moh na nich Satan sonátu svou hráti.

A nervy bolí- duše klidu hledá,

a nervy bolí … Pod eunuchů biči

druž otroků tak neúpěla smědá,

jíž obelisk se v palný azur týčí.

A nervy bolí, až krev bolest střebá.

Proč? - Pro kus lauru nebo pro kus chleba.

O rozechvělé struny našich duší,

moderních lidí inkvizační skřipce!

Nám v skráních, v srdcích jakýs kovář buší,

co v sloku taví se nám mozku ždibce;

ta stkána uměle se zdobně nese,

co pod ní nerv se odhalený třese.

Jak rád tu sním o recích starověku, již nazí hřměli na divokých koních, v plam skákali neb rozvoněnou řeku! Co nervy jim? Ach, nevědělo o nich jakž bronzu lité tělo athletovo. Čin znali, váhání, váhání ne Hamletovo.

Jich matka Hygea, to velké zdraví, jež ztratili jsme o chléb v boji denním, na prsech jejích lidských synů pravý rod visel netknut červem zkázy, sněním. Krev s kamenného stírajíce mlatu zisk boje znali jen, ne boje ztrátu.

Ty doby síly, doby zdraví kde jsou? Ó nervy, zdroje modernitě hlízy, ó slyšíš je, jak chví se a jak třesou pod neúprosným nožem analysy, co život jimi sdrán a nesen pílí kams k neznámému, tajemnému cíli.

PODZIMNÍ MELODIE.

I.

Již tady jeseň, z hnijícího listí

se nese silná, opojivá vůně.

Ve chladných nocích se zas hvězdy čistí,

má pavučiny astra ve koruně

a v srdci touha, věčná touha stůně!

Jak sykot zmije pod nohou to svistí,

nerv každý chví se roven vzpjaté struně;

ó listí rváno vichrů nenávistí!

ó bledé páry splývající v luně!

A v srdci touha, věčná touha stůně!

Ti obláčkové chladní jsou a čistí je zhltí noc jak leknín vodní tůně. Zmar slídí kolem sup jak po kořisti. Smrt sedí vítězící na svém trůně, a v srdci touha, věčná touha stůně.

I I.

Ó hnijící a padající listí!

Fiólo srdce, kde jsou tvoje vůně?

Teď ve slzách se jen tvá bolest čistí,

to perly triumfů tvých ve koruně!

Teď víš, proč věčná touha v tobě stůně.

Jsi šklebem raněno i nenávistí, tvá láska rovna zmírající luně,

Hór křídlo zvukem netopýřím svistí; cos v duši chví se rovno puklé struně. teď víš, proč věčná touha v tobě stůně!

CHYŤ!

Vím, zřídka že motýla písní v svých rhytmů chytnu síť, kol, skrání se mi dav jich tísní a každý volá: Chyť!

Je možná? Jednou zkusíme to na zdař bůh v důvěře, plá v duši mojí posud léto a kvete v nádheře.

Hle, právě tam zas jeden letí,

nuž, za ním! - Pryč se mih,

tam směje se mi v květů změti

barvami křídel svých.

Tam jiný! - Toho jistě chytím,

kde svili jitrocel;

a již se za ním v běhu řítím

a na prstech - jen pel!

Tož raděj pustím se v ty davy zářících bělásků-Ó ne, dál vířil kol mé hlavy kams dívkám do vlásků.

Pst! V tom se opět jeden míhá na rudém jeteli a zlatý křídel okraj zdvihá sám černě ztemnělý.

Ten bude můj! - Ó chyba zase, ten rovněž nečeká, jak duma v letního dne jase jen tmí se z daleka.

A tak jsem utratil den, v stinných jenžprouhách has a bled, hle, motýlů tu zástup jiných se tiše z vřesu zvěd.

Já za nimi se pustil hbitě tam v alej, v náruč tmám, a chytal rychle v svoje sítě, až chytil jsem se sám.

Já chytil v konec dlouhé práce - buďme si důvěrní -pochmurné pouze meditace, jen můry večerní.

Do rosné klesl jsem tu trávy, v dál hodil rhytmů síť-Den vzplál, rej nový kol mé hlavy jak v tanci: Chyť nás, chyť!

SMYTÉ OBRAZY

NOCLEH.

Na cestách se mi často stalo, že kams v odlehlý zahnán kout jsem pohodlí tam našel málo, co v deště splýval hustý proud.

A v dusné jizbě krčmy malé cizítváře morosní, a v okna kapek rány stálé, div nebýt z toho nervosní.

U kamen hlučně v karty hráli, na prahu z nudy zíval pes, tam v koutě se tak divně smáli, a s šerem splýval v duši děs.

Jak bude v noci, napadlo mi, zda odtud vyjdu zítra jen? A déšť dál šuměl mezi stromy v komíně hýkal větru sten.

A bylo mi tak divně, snivě, sám sobě byl jsem cizí host, sám seděl jsem při špatném pivě a myslil na svou minulost.

A zvolna jizba prázdnila se, já pomyšlení neměl spát,

až v hospodského drsném hlase jsem vycítil, že čas je vstát.

A skoro v bázni, s nedůvěrou jsem stoupal starých po schodech za služkou, dlouhou chodbou šerou, kol vlhko bylo na zdích všech.

Tu jakés dvéře bez petlice; jen kopnout, rozlétly se hned, a vstoup jsem chudé do světnice, kde prosté lože zrak můj shléd.

A stále s nedůvěrou v duši jsem uleh celý oblečen, do jedné v noční slouchal hluši na každý zvuk, na každý sten;

Na každé schodů zaskřípnutí, kde hnul se brouk neb šustla myš, na každé dveřízavrznutí, že rázem otevrou se již.

Pak usnul jsem až pozdě k ránu -a zbudil vesel se a zdráv, zřel vzchodu zlatem tkanou bránu a slyšel dole skot a brav.

A vyšel ven. Vzduch jasný, svěží, co včera bylo tajemné, jak otevřená kniha leží

a vlídné bylo, příjemné.

Av krčmě tiché úsměv vlídný, a skorém ráj kol krajina, zde život zdál se tichý, klidný, dar nebes každá hodina.

A vposled loučil jsem se v smutku a včera s dneškem rovnaje a patře v žití svár a půtku a svěžího kol do kraje.

Sám děl jsem k sobě: Ten strach včera, ty příšery, vše sám jsi stkal, jen vyčkat vždy, když nedůvěra se ozve, vyčkat v trud i žal!

Ba vyčkat v sled je všeho tajem, vše, jak se dává, přijmout rád, a život sám ti bude rájem v tom, když mu musíš s bohem dát.

STÍNY.

V té říši, v které prostor a též čas kams do neznámé hlubiny se zřítí, kde pouze mlhovin mdlý plane jas, jenž dlouhou nivou asfodelů svítí;

Kde stíny těch, co žili jedenkrát, se zdvihnou, mihnou v matné mlhy směsi a zapadnou a zniknou, vír a chvat jak divoký je dál rve v stínů lesy

Tam potkali se dva, ti na zemi let deset i víc ještě žili spolu, šli trny věrně jako růžemi a říkali si “šťastní” v zemském dolu.

Zde, každá maska s tělem zároveň kde s duše lidské padne bez přetvářky, kde pravda zvedne zářnou pochodeň nad všemi plesy lidskými i nářky:

Ti dva zde proti sobě stáli teď ve průsvitné z mlh, duchovíte říze; jak by z nich každý čekal odpověď, tak patřili v tvář zdiveni si cize.

Jak hledali by v minulosti cos, čím zas by mohli spojit svoje duše, zde jako tam kdys ve společný los, a čekali a chvěli se v zlé tuše.

Neb ničeho tu. - Celá řada let, jde žili “šťastni” v světě vedle sebe, v jich duši jeden nenechala sled, ni pekla tmu a též ne záblesk nebe.

Ni srdcí tluk, ni jeden hlas, ni jeden záchvěv ku světlu a k výši teď strunou jejich nitra nezatřás. Tak stáli proti sobě v mrtvé tiši.

A znikli, zapadli, ten divný cit jen sáh jim při tom duší do hlubiny: Jak mohli léta takto v bludu žít, tal cizí sobě, na zemi už stíny!

U HŘBITOVNÍ ZDI.

Nad zídku hřbitova se ukláním, dvou světů jak by byla rozhraním, před zídkou udupany pažit leží a za ní vlhký, travnatý kout svěží.

Před zídkou život - za ní smrti sen. Jak zázrakem tu poměr obrácen, zde poušť pod živých kroků ruchem kyne, tam v mrtvých tiši jaké loubí stinné!

I myslím, strom co na mne květy třas, to hrobu taj, že dýchá žitím zas, a jako z hrobu chlad tam stín a tráva: takž bolesti a ztrát nám ukoj vstává.

A cítím jak ten, kdo zná tíží pout, jak v srdci drahý taký vlhký kout, čím víc tam hrobů, víc tam květů kývá, vždy cos tam šepce a vždy cos tam zpívá.

ZRCADLO.

Má duše jest jak zrcadlo, jež od let na zdi visí, kus žití do ní upadlo v ní obrazy se mísí.

A zrovna jako v zrcadle kde jsou všech dnes jen stopy? Vše v tůň kams divně zapadlé se za práh vědomí topí.

Byl by to divný karneval, kdyby tak mohl ve skle se zjevit svět, jenž kdys tam plál v své celé kráse lesklé.

Co zrcadlo vše vidělo ta léta co na zdi visí, za mnohé by se stydělo je lip, že bylo to kdysi,

Je lip, ze zhltlo vše zrcadlo, že kams to v nepaměť slétlo, že v tůň do neznáma zapadlo, a nevrátí se už v světlo.

Však báj dí, v půlnoc truchlivou když sám zříš v plochu temnou, že tváře a zjevy zašlé jdou z tmy stínů konturou jemnou.

Rys dívčí tváře koketné, tu vějíř, tam krajka, prs bílý, jen reflexem sklo vše prolétne, než v staré nic se chýlí.

Takž duše vstávají postavy, když světla denní ruch dřímá, jsou matný bledý a mlhavy, a každá divně tak jímá.

Ó lip je, aby dál spaly tam, nač volat je v svit denní? A přece jdou … tu rovněž znám -ten úsměv - políbení!

Ta hrozí mi, pěsť zatíná, ta hledí apaticky, ta žehnat chce - však proklíná ten celý život lidský.

Ó znám vás, znám! To divadlo tak smutné až k smrti bývá … V tom zory jas šlehne v zrcadlo, to prázdné zas na zdi se dívá -

OPUŠTĚNÉ DOLY.

Kdys tu - ovšem dávno je to -zlato bylo, praví kmet, počítaje mnohé léto zpátky do minulých let.

Teď jen jako hroby rumy, tady důl, tam táhlý svah, keř se chvěje, tráva šumí opuštěných na drahách.

Hoch, který tu kozy pásá, ob čas zvedne kamínek, zdá se mu, to divná krása! zaklet spí v něm plamínek.

Proti slunci rudu zdvihá, co to zdálo se mu jen? Odhodí ji, raděj stíhá motýla, jenž vyplašen,

Celý černý s žlutým krajem tam se houpá v bodláčí… Jak bych prokletým šel rájem, jdu, a je mi ku pláči.

ZMIZELÝ RÁJ.

Kdys vApeninách kout jsem našel svěží Co žár a nuda léta na všem leží, tam zpíval ručej, šuměl keři strom a čaloun břečtanu nes bílý lom.

Tam lítal pták, tam těkal motýl zlatý, tam v trávě zvedal se květ kropenatý, chlad z pramene vál a kaštany táh a habřím třas a listím v osykách.

Po prašné pouti, stále výš kde zvedá se obraz Madonny jen, pod nímž sedá mdlý pifferaro, pasák bosonoh, kde sotva kleč se křiví, nízký hloh,

Byl tento kout mi pravým překvapením Jak v trávu pad jsem, klasů, stvolů chvěním se opíjel, jak lokal stín a chlad! a řek si: Častěj sem pospíším rád!

Však podivno! Za pár dnů v chvíli prázdné jsem cestou dal se kolem strže srázné, za kamenitým tokem Panaru jsem kvapně kráčel v slunce požáru.

Zde cesta výš! - Madonna tam! - Víc stranou! Teď lískovím, pak onou stezkou sdranou od jarních dešťů - tam ráj můj spí skryt, tam stín a chládek splývá na pažit!

Však darmo hledám - příkré tesy slézám, kol vláčím se a kouta nenalézám, tam ovšem cos jak břečtan zdobí tes, však řídký, svadlý, kde byl svěží les.

Tam jakés lískoví, tam habří malé, však nízké dnes a divně zakrsalé, po zdroji vlhká stopa v hloží jen, list lopuch, třtiny klas je zaprášen.

A skoro stejné vedro, - zdání klamné! -zde sálá jako vedle v skalách na mne, mám lehnout, nevím, sednout, snít a číst? Kam prchly chlad a svěžest z těchto míst? Proč bylo to zde a dnes víc to není? Kdo vinen? Hodina či osvětlení? Či dlouhá vedra, či můj vlastní klam, jenž poprv viděl víc, než vskutku tam?

Já nevím. Cítím jen, ten kout mi cizí jen jako přelud, a ten každý zmizí… A šelest listů, který z hloubi zněl, jak tichý smích můj smutek provázel.

OCÚNKY.

Krajina v mhu se oblaci, na loukách kvetou naháči.

Ó smutné květy s leskem mdlým, na list se nedostalo jim.

Na bledém stonku pouze květ tak delikátní a tak bled.

Ach, kudy k nám se podzim bral, tam pod nohou mu ten květ vstal.

Jak spadlá hvězda přečistý a jako zima bezlistý.

Ó labské kraje, vidím vás, kdy skosen luh, kdy zmizel klas,

Jak v jitru chladně sychravém, ve vzduchu bledě mlhavém,

Kde slední špačků mizel tlum, jste lnuly k šedým nebesům.

Co v mlze mřela ozvěna a pouze kravka zpožděná

Se pásla mezi olšemi a smutek táhnul po zemi, Kde v rosné trávě s chumáči jen bledí kvetli naháči!

PLAVBA.

Ó čas je proudné velké moře a hodiny jsou vlny v něm, člun, život, v radost jako v hoře, a ty jsi plavec tich a něm.

Tu usmívavě kyne vlna, ta nese růží svěžích list, a božských tajemství je plna a plane jako amethyst. Kol blažených ostrovů spěla, kde oranž dýchá, šepce keř, a polibky, co hudba zněla, se myti a laurů smála šeř

I vdychneš: Vlno, mojí lodi směr štěstí vytoužený dej! Ať aspoň jednu růži hodí mi láska v tento vír a rej!

A jedeš dál, je vlna kalná a do krve se skoro tmí, a dole hloubka duní valná, jak rány kladiv tam to hřmí.

I prosíš: Dále, vlno, dále mne ku štástnějším břehům nes, tam ke stromům a ne k té skále, kde písní tamburin zní ples!

A vlna jakby rozuměla, tvou loďku stočí v jasný proud, nad tebou hvězda zahořela, je svatvečer, je sladko plout.

Však čím je sladčej, duch se chvěje, už sladké báji nevěří, zří v dálku přec pln beznaděje, kdy vlna v loďku udeří.

A na rtech váznou vzdech i slova. Ó vlny, vlny vířivé! Ta ježplá nejvíc do růžová, ta pohltí loď nejdříve!

PÍSNĚ O ŠTĚSTÍ MELODIE.

Noc táhne nad krajem.

Jak ticho ve vůkolí!

Ztraceným nad rájem

se zamyslíš jak sirá jabloň v poli.

Co plátno? - Srdce bolí.

Hvězd hraje záře mdlá

a shasíná kdes v poli.

Co z listů starých vlá?

V nich levandule s resedou se drolí.

Co plátno? - Srdce bolí.

Pojď, raděj půjdem spát.

Ten život kmen je holý,

do mízy, do poupat

hnát přísný osud víc mu nedovolí.

Co plátno? - Srdce bolí.

Však jedna vlídná tvář

v mé největší plá boly.

Pták v posled samotář

skal smutný ohlas za družku si zvolí.

Co plátno? - Srdce bolí.

MRTVÉ ŠTĚSTÍ.

Mrtvé štěstí v srdci leží jako mrtvý v hrobě, dnové jdou a léta běží… tiše leží,

ať je vítr, ať se sněží, nepromluví k tobě.

A přec ustavičně k němu

myšlenka se vrací,

pouze k němu!

K stromu bleskem sžehnutému,

nechť odříkáš zvolna všemu,

lítají tak ptáci.

Může strom snad vzkřísit vesna. Co jest jemu lékem? Mrtvé. Kdo je zbudí ze sna? Žádná Vesna! Ptáci, výčitek druž děsná, stkají s žalným skřekem.

Mrtvé štěstí v srdci leží

jako mrtvý v hrobě,

přes ty hroby větry běží…

tiše leží,

neseš, ať jas, ať se sněží,

mrtvolu vždy v sobě.

STARÁ PÍSEŇ.

Chytalo dítě paprslek,

ten po ručkách se jemu smek,

dál tkal své ztaté sítě

a vyhledal si starou zeď,

tam v květy pad a travin změť-

Ó dítě, bláhové dítě!

Chytalo dítě libelu;

ta na veliký květ z úbělu

jak spona klesla hbitě;

tam plála, dítě za ní krok …

a hlubá tůň, vln chladných tok …

Ó dítě, bláhové dítě!

Tak zpívám si, co v hruď i skráň se zvolna snují, smrti v daň, babího léta nitě, u ztracených si zpívám cest: Jen z dálky život krásný jest! Ó dítě, bláhové dítě!

VŮNĚ V SRDCI.

Mně zbylo z doby štěstí v srdci trochu vůně, a dokud poslední se atom její nevytratí, já žiju, nechť si třeba píseň časem stůně Tak jeden zpožděný květ v jeseň na souvrati o jaru vypráví i léta o nádheře, nechť celý sžatý lán spí v říjnových mlh šeře. Tak slední různý svit ledovce nachem zlatí, co dole v temnou noc splývají stromy a keře, a chodci zpožděnému co páry cestu halí, že nerozezná sráz a dřímající vedle tůně.

Mně zbylo z doby štěstí v srdci trochu vůně.

DUMKA.

Když v srdci všecko mrtvé jest,

ni luny svit, ni záře hvězd

tam nemá vjezd,

ach, k čemu potom žíti!

Když vše, co zráti chce a kvést,

jest hřbitovní jen kvítí!

Co lepší? Skončiti vše v ráz

a zdusit v srdci tajný hlas,

jenž zas a zas

tě nutí znovu žíti?

Či vplétat v sšedivělý vlas

jen hřbitovní si kvítí?

Já nevím. Žiju tupě dál.

Co radost mi a co je žal?

Já chtěl, já plál

buď co buď jenom žíti.

Teďvposled rád jsem s díkem vzal

hrst hřbitovního kvítí!

V         PODZIMNÍCH MLHÁCH.

Zas podzimní mlhy halí kraj v závoj feerický, a všecko tak v dáli je, v dáli -Ach, mlha osud je lidský.

V té mlze taj divný se spřádá, v ní kouzlo a půvab se kryje, cos za ní duše vždy hádá -Ten taj, tot poesie!

V nesměrnost rostou tu stráně a řeka zdá mořem se býti -Vem klidně z osudu dlaně

ty mlhy v jeseni žití.

Co v světle ve tvář ti bije, tot prosa duši je lačné, snad všeho poesie až v mlhách smrti nám začne.

SMUTNÝ VEČER

Můj Bože, jak smutný to večer! Cos rudě hoří v oblacích! A v mračen tříšti to plane a blýští, až k slzám žhne to ve zracích.

A studený vítr jak fičí

přes divně rozjetou zem,

ten vítr cos hledá a hledá a hledá …

snad azyl v srdci mém,

Kde v klidu by spočinul v noci. Ať fičí, pošli jej dál, vždyť sám bych, kdybych jen mohl, tak z hluboká spal, spal, spal!

Ať dál si fičí a hýká! Své každý tu musí už nést, ať prázdnotě též on si zvyká v ladách i v ulicích měst.

V sled ulehne on přece znaven, snad sjede k dnu moře kdes, pak smutný ten truchlivý večer se změní v ticho a ples.

Jak nebylo nikdy by sporu, ni boje a vášní zlých ruch, jak zas, jak v první den shody, by zemi políbil bůh.

Však dál budu já slyše ten větru ostrý smích, a dívat se, jak smutně večer cos hasne v oblacích …

VÍTR.

Vítr vnocištkáaskučí, jako šelma poraněná úpí, nyje, vyje, hlučí.

Z hloubi jako lesy hučí, jako na řetěze fena vítr nocí stká a skučí.

Jako býk na jatkách bučí, jako mroucí dítě stená, úpí, nyje, vyje, hlučí.

Jako zoufalec, jejž mučí tisíc bolů beze jména, vítr noc stká a skučí.

Léhá v dvéře, chodbou kňučí, v okna tluče uzavřená, úpí, nyje, vyje, hlučí.

Komíny se vine, bzučí v krby útokem se žena, vítr nocí stká a skučí.

Trhá štíty jízdou ručí, mraků houšť jím roztřepena, v nich on nyje, vyje, hlučí.

O své Hluše kdo chudší, ptá se, jaká žití cena! Vítr nocí stká a skučí.

Tisíc příšerných snů pučí v nebi, jež divě rozžhavena, co tak nyje, vyje, hlučí.

Těžko zapomnít se učí… Sláva, láska, dým a pěna! Vítr nocí stká a skučí.

Padl bych mu do náručí jak list, jako vlny pěna, když tak nyje, vyje, hlučí.

V honbě hřmí to stále prudší, kosmu duše uvězněna v prostor snad to stká a skučí, úpí, nyje, vyje, hlučí!

* *

Ne, Bože, více štěstí! Jen klid, jen klid, jen klid! Železnou rozbils pěstí,

co mohlo plát a kvésti, mou myšlenku i cit. Já více nechci štěstí, jen klid! jen klid! jen klid!

V BEZESNÉ NOCI.

To známá je rada přes: Na jednu mysliti věc, když nelze v noci spáti;

na jeden patřiti bod, na strop nebo pelesti hrot a do sta počítati.

Jak dítě dělám to zas, však líně vleče se čas

a nechce v cval se dáti;

v bod jeden upřen je zrak. - V můj život,

ztracený tak,

mír už se nenavrátí.

Zas do sta počítám též, stá zrada, stý klam, stá lež, nic plátno, nelze spáti … A zítra, den fádní zas, též zrada, táž faleš v týž čas ó ty se jistě vrátí!

PÍSEŇ O LIDSKÉ TOUZE.

Je bezdnájako moře touha a palná jako poušť je dlouhá a perla - její vyplnění, toť na oase sladké snění.

Ó chodce v poušti plné žehu, ó plavče mořem beze břehu, ty srdce, mroucí pro své nebe, ójak mi líto, líto tebe!

Jeť v poušti hrobů statisíce a v moři hrobů ještě více, teď abys aspoň bylo ptákem, či plynoucím, ve výši mrakem.

Však marno! - Jsi jen srdce bědné, na které každý kámen zvedne, a moře děsné a poušť dlouhá a nekonečná tvoje touha!

ZIMNÍ HVĚZDY.

V těch zimních nocích jinak hvězdy svítí než v létě, vzduch kdy těžký vůněmi, tak vysoko, tak vzdáleně se třpytí, tak mrazivě, tak cize nad zemí.

Ach, milenců k nim vlídný poměr milý,

kdy hrály jiskrami skrz lupení

do loubí jasmínových

v sladké chvíli!

Teď v závěj zří a vlhké kamení.

Teď jedině na slzy vzpomínají, jež mrznou chudým v hladu na tváři. Po věcích, až se světy ztroskotají, v tvář prázdné zemi takto zazáří.

NALADĚNÍ.

Je teskno, teskno, teskno v duši, před katastrofou jak by stála, kdos za dveřmi jest, jde, v ně buší-Ach, proč ta tíseň neustálá?

Ne, byl to klam, je ticho všady Co jen se to z těch koutů noří? Kdos prošel jizbou, vím, stál tady Proč jen tak divně lampa hoří?

Jak tichý, vzdálený pláč kdesi, teď bližší, bližší ticho ruší… teďjakby zahučely lesy -Jak teskno, teskno, teskno v duši!

ADAGIO V JESENI.

S listím svadlým tiše dolů, s posledního motýla mdlým už letem z duše v bolu skaň má písni unylá!

Jako listí lehá k zemi,

motýl mizí beze stop,

tiše v mlhu splyň, v kraj němý…

zapadni tam v jeden hrob!

KAM ?

Obláčky jarní lehké jak dým

se houpají;

vlaštovky s písní, což pak já vím,

Kam vzdechy a tužby, kam sloka a rým -

Dál ku ráji!

Bezedné modro, propast a tůně, bez břehů moře, po vašem lůně má duše stůně.

Bubliny z vody, porod a zmar,

kam klesají?

Paprsky slunce, úsměv a žár,

kam padají?

Ptáčkové kořist jsou v luňáků spár -

a zpívají.

Nesměme noc se mlčením pásá,

s prášníků hvězd svůj zlatý pel střásá -

Má duše jásá!

SLOKY.

Ó jak jsme moudří! Honíme jen stíny a léta mučíme se pro vteřiny a léta propláčem ve dlouhém trudu a jako dítě šeptneme si znova ta stokrát stará a zas stokrát nová, ta mystická a čarodějná slova: Já ještě štástěn budu!

V tom, co nám ještě silou oko září,

na skráně sahá šedinou nám stáří,

tu procítáme ze dlouhého bludu;

však v tom co rakev stínem svým vše schová,

slyšíme z dna jejího zníti znova

ta mystická a čarodějná slova:

Já ještě štástěn budu!

Z LÁSKY A O LÁSCE

ZA TROCHU LÁSKY …

Za trochu lásky šel bych světa kraj, šel s hlavou odkrytou a šel bych bosý, šel v ledu - ale v duši věčný máj, šel vichřicí- však slyšel zpívat kosy, šel pouští- a měl v srdci perly rosy Za trochu lásky šel bych světa kraj, jak ten, kdo zpívá u dveří a prosí.

STARÁ PÍSEŇ O LÁSCE.

Láska, komediant starý. kal se přestrojovat umí, staré city, staré žáry halíc v úsměv a zas v dumy.

Jednou podá ruky špičku, jindy celá v náruč letí, teď se stajívpantoflíčku, pak za ňadry v stužek změti.

Jednou blouzníš troubadoury, s Wertherem zas v taji vzdychá, pak se halí v mračen chmury, hrdličkou se směje zticha.

V antické dnes kráčí říze,

v umění se skryje celá, v lesku poupat, v listí míze, jakby sama nevěděla.

Dnes je vzlyká horování, jed s tragické dýky hrotem, zítra žert a laškování Columbiny s Pierrotem.

Vždy však táž, ať za vějíři těkavý flirt novomódní, srdce v illusi jen hýří nevědouc, že propast pod ní.

Sladký její úsměv prvý Mefistem se zrádně šklebí, … hleď však v hloub - tam srdce v krvi a v něm tisíceré hřeby.

BALLADA O LÁSCE.

Jako poutník spíná ruce obě

k Madonně, já chci se modlit k tobě,

Ty má Lásko s věčnou slzou v oku a s tím tisícerým mečem v boku,

Ty má lásko, pod kříž mojí muky jež jsi přišla jísti z mojí ruky,

Pouze kapky chladné krve sedlé, ty má Lásko, jež jsi stála vedle,

Jako Matka stála vedle Syna, když chtěl smrtí smířit Hospodina.

Tys tam stála na Golgatě žalů sebe měníc bolestí svou v skálu.

A já bídník, já byl zlý a krutý, místo růže list ti hodil žlutý.

A jak Syn člověka - smutné věno! -tvrdě řek jsem: Co ti po tom, ženo?

POVZDECH.

Ach ruce, ubohé ruce! V noc prázdnou zvedáte se v muce a kol jen stíny, stíny objímáte, až samy klesáte a umdléváte …

Ach oči, znavené oči!

Jste uhly, z nichž slední žár skočí.

Darmo se oči mé namáháte,

s tou, pro niž pláte, se neshledáte!

Je dobře, když v slzách shasínáte,

vy oči, ubohé oči!

APOSTROFA.

Ó lásko, často na tvé dvéře jsem klepal, poutník zbloudilý, kterému v bázni, v nedůvěře se slzy v oči loudily.

A dlouho ty jsi byla hluchá v svém démantovém paláci; já ztratil všecku sílu ducha, a ruka od ran krvácí.

Již chtěl jsem smutně zahanbený

jít nazpět, vzdán již osudu,

jak Samson zloupen rukou ženy

0         kštice krásných přeludů.

Již chtěl jsem v tupé resignaci tvé zdání za tvou pravdu mít a v jednotvárné všední práci se jak slepý krt pohrobit.

Zda otevřelas nyní? - Skoro se chvěju před tvou velebou. Jsi nesmírná tak, lidstva zoro, a já jsem červem před tebou.

I cítím, že by lépe bylo

stát u dveří a klepat dál,

zřít z dálky zářící tvé dílo -

neb chvím se- o svůj ideál.

HERBÁŘ.

V herbář nalepené kvítí

matným pouze leskem svítí.

Bez vůně a beze šťávy, jen co bylo, oku praví.

Obraznost muž kvítí zase vykouzliti v celé kráse,

Všecky barvy, všecku vůni, všecken lesk, v němž na výsluní

Jako druhdy v skutku žilo. Otázka: Zda v skutku bylo?

Bylo - teď je v práchnivění; skoro však tu rozdíl není.

V posled obé v tvé je duši;

zřela dřív, teď pouze tuší.

A jak v herbáři je s kvítím, tak je také s celým žitím.

Bylo vskutku, jest jen v snění-i zde rozdíl velký není.

Jen když byla láska v žití, pak už pro vždy stejně svítí.

VESNA A LÁSKA.

Nejlépe myslí se na zlatou vesnu, když hodně se a hustě sněží; kdykoliv o lásce v myšlenky klesnu, tu jistě srdce, to srdce za láskou žebrotou běží.

Když tady jaro jest, nevíme o něm

pro kvítí, úsměvy, zpěvy;

čas vlasce utíká splašeným koněm …

tu jistě srdce, to srdce,

štěstím že spíjí se - neví.

Potom však zdiveno, všecko když mine,

květ přírody i kvítí ducha,

v podivném sousvětlí všecko když hyne:

tu cítí srdce, to srdce,

nejsladší byla jen - tucha.

Nikoli vesny ty jásavé hody, ani ten smyslů všech zmatek: pouze ta tucha, ten sen plný shody, to ticho, ó srdce, byly jen pravý tvůj svátek!

IMPROMPTU.

Moh utrhnout jsem smavý květ, v čas ruku však jsem vztáhnul zpět a ptal se: Proč a k čemu? Ať dýchá, voní sám tu dál, já žil už dost a miloval; čas výhost dáti všemu.

Moh utrhnout jsem - ano, moh … Zda byl to dřín anebo hloh? Já vím jen, sladce dýchal … Však zdálo se mi, jak jdu dál, že v keřích, stromech, v šeru skal kdos za mnou vzdychal, vzdychal … ach, tak bolestně vzdychal!

PÍSEŇ NEŠŤASTNÝCH MILENCŮ

Kdo může říci: “Láska je zlem?”

Je blaho i tenkrát, když raní.

My s korunou z hloží na čele jdem,

však s úsměvem

zpět zříme jen za ní a za ní!

Na nohách krev a na čele krev, však v duších květ edenských fijal, jas v očích a na rtu mystický zpěv a každá z cév dýchá zpět, od ní co přijal.

Kdo může říci: “Láska je zlem?”

Ten pravou moc její nezná;

dál drahou mléčnou na vzdory všem

s písní my jdem.

Smrt sama noc je nám hvězdná!

SLOKY.

Rtů pohár měkký, temně krvavý,

pln sladkých něh a palné, dlouhé touhy,

stál v snění mém už skoro u hlavy,

já viděl za ním dlouhé krve prouhy;

ó k němu svoje ústa přiblížiti,

ó z něho píti

buď zatracení své anebo žití,

to jedno, jen jej mít a tisknout k sobě

pln sladké únavy

Rtů pohár … Duše jistě- já ji zřel -

se chvěla vážkou jeho na pokraji.

Proč splašila se? Motýl odletěl,

a lásky celá idyla jest bájí.

Rtů pohár temně krvavý jen svítí,

však chvím se píti,

zpět duši volám … Darmo! Vidím tmíti

se kolem svět, na vlastním stojím hrobě,

a v duši mráz a žel.

ZJEVENÍ.

V mou duši slétla mystická a bílá, ne anděl zcela a ne žena též; jí z prstů fosforná se záře lila, -sled její v mojí písni nalezneš.

A stále k mému nachýlena loži

jak přelud, vidění a jako dým,

cos válo s rtů jí tak věčný soud boží-

tím temným vzdechem zní můj posud rým.

A když jsem její plné prsy hledal, tam zřel jsem svadlé květy leknínu, mně bylo, jak bych hostii k rtům zvedal, a v citu tom, vím, jistě zahynu.

OLIVOVÝ KVĚT

Kdys v knize veršů žluče plné, kde svadlé srdce lká a kyne, jsem našel snítku olivy; list stříbrný, květ bledě žlutý, na první pohled nedotknutý, a obé tiše práchniví. Zda v světě bídy, žluče, hříchu tak netají se sám a v tichu květ svaté čisté lásky skryt? Svět brutálně jde kol a raní, květ dále šepce: Požehnání! o vlídnost prosí, o soucit.

A také snad - myšlenko bolná! -jak olivy květ láska zvolna už práchniví, se rozpadá; vrou sloky žití hořkou žlučí a v srdcích resignace pučí, kol zla i smutku nadvláda.

Buď jak buď! - Květ zde ještě dýchá, sny blaha vypravuje zticha dech jeho sladce truchlivý… Jak básně trpkost ono kvítí tak zmírni hořké sloky žití, nám lásko, květe olivy!

ŽIVOT VTEŘINY.

Já neřek: Pohleď v oči mé jen jednou! Však musila to cítit mnohem lip; dost na tom, hruď že resignací jednou ji projel náhle teplý slunce šip.

Já neřek: Dej mi k rozloučení ruku, a sama dala mi ji mlčící, a ruka ta se chvěla ve souzvuku s mou palčivou ta chladem vraždící.

A konec všemu. Léta prošla dlouhá, já zapomněl, jak, nevím dobře sám, však v nocích bezesných, kdy rve mne touha, se Sfingy, minulosti, vždycky ptám:

Proč uhasla má všecka tajná přání? Proč podala mi ruku? Její led proč roztál tenkrát, proč až k hrdé skráni jí purpurový motýl s tváří vzlet?

Proč? Byl to soucit se mnou s ubožákem, či všední frašky akt jen poslední? Či štěstí záblesk, jenž se mihnul ptákem? Co nutilo ji: Jen se ohlédni!?

A cítím, totéž bylo to, co síly mi posud v dlouhém dává zápase, v té vteřině jsme jeden život žili, a proto její ruka chvěla se…

EPITAF SOBĚ.

To zůstane už mojí pýchou, že miloval jsem, tož jsem žil; v ples zvlnil mnohou duši tichou a mnoho srdcí podmanil.

Vím, hlubá tůň se sotva zvíří, až padnu tam a ztonu v tmách. Zříš větrem pampelišky pýří, a přec kdys plála na lukách!

HOVOR DUŠÍ.

Jak jasní a tmí se čela hor, jak přes měsíc mraky jdou tiše! V tom přes časy a přes prostor se nese duší rozhovor, kdos mluví vždycky a dýše!

Ó není noc tak mrtvá, jak jest! Je život v pláni i v lese! A pod mračny i pod září hvězd hlas tajný padá do lidských cest a dále a dále se nese.

To vzdechy jsou těch, kdo v samotě po lásce se svíjí a touží, kdo v prázdném a nudném životě a v denní a všední klopotě

za jinou duší v dál touží.

Když ztichne denní námahy ruch, když zdánlivě všecko už dřímá, jich teprve vzepne se plamenný duch, pln touhy po polibcích, pln sladkých tuch do prázdna, do prostoru hřímá!

Tu nové se chvějí a ruce pnou: Jen k tobě! Jen k tobě! Jen k tobě! Tu údy se třesou a skráně žhnou, a titan je děckem najednou, div neumírá v mdlobě.

A vzdechy a touhy a přání a sny, to všecko v ten prostor letí! Ty chvíle jsou života pravdivé dny, tu žiješ ten život bezmezný, tu můžeš tvořit a pěti!

Zde ty - tam ona, a k měsíci jdou vaše touhy a přání; on pouze v tu mraků směsici se chýlí smutný a truchlící a svítí na vaši skráni.

Na tvoji a na její- to je dost! Však zdali o tom též víme? Ó jediný paprsk jen v budoucnost! Jeť mléčná dráha ten jediný most v říš lásky, o které sníme.

A duše, ty duše tak hovoří přes prostor a dálku a časy. Hřmí vlaky a lodi jdou na moři a z noci den nití se ku zoři a svět je pln divů a krásy!

A láskou kdo trpí a umírá, ten jedině skutečně žije; on orel do slunce nazírá, on slepne, však očí nesvírá, a v smrti perutí bije!

SMUTNÁ MOUDROST

DNECH ŠERÝCH.

V  dnech šerých, když se vše ti v mlhu halí, i slunce, láska, měsíc, vlídná přízeň,

kdy přístav cílů tvých se zdá víc v dáli a větší cítíš vlastní mdloby trýzeň,

V dnech šerých neobviňuj nikdy jiných,

spíš v srdce vlastní zapusť kotvu soudu;

i jiní jak ty nejdou v cestách stinných,

i jiní jak ty vždy jdou proti proudu.

Táž hořkost jim též na jazyku sedí, z té jedné pijí odříkání studny, je tytéž otázky rvou, odpovědi k nimž naděje ti nedá paprsk bludný.

Nechť po tobě kdys hodili svůj kámen, jste, nevědouce, bratry v utrpení; vás oba skojiti můž jeden pramen svit jeden vyzlatit můž vaše snění.

Dnes možná, týž je urážky hrot bodá, dnes řekli by to - nelze to však říci; i Jidáš trpí, věř, když mistra prodá, zlí lidé největší jsou nešťastníci.

Když přetéká číš radosti a plesu, je snadno dělati si nepřítele,

tu hrdě myslíš: i to klidně snesu, však pozděj pálí každá slina v čele.

A pozděj bodá každý trn tvou nohu: Tož v šerých dnech, kdy vše se v mlhu halí, na jiných mysli trud, svůj poruč Bohu, a poznáš brzy, jak tvůj trud je malý.

POUTNÍK.

On vyšel z rána. Hvězdy sotva bledly, z dna údolí se první páry zvedly a rosa ještě svěží v trávě hrála. Jak samet nádech noci nesla skála, kde netřesk smál se. On byl síly plný, chtěl hory přejít a chtěl brázdit vlny, moh zmoci vše, hlad s žízní doved snésti a málo ptal se, jestli na rozcestí sloup kynul v pravou nebo v levou stranu.

Děl k sobě: Kráčím, věřím, doufám, planu. Chci dojít k cíli a jdu k němu z dáli! Než dořek, cítil, jak to slunce pálí, a cítil na své tváři potu znoje. A nikde chatrče a nikde zdroje. I pravil k sobě: Třeba čekat ještě, než naděješ se, přijde sprcha deště, a mezi stromy kdes skryta, tobě se zjeví chata v podvečerní době.

A šel zas dál a slunce přes poledne se přehouplo, kraj, který oko shlédne, byl dlouhý, pustý, prázdný, osamělý. Kdes na západu se jen mraky tměly jak podivných měst mečety a báně. On musí k nim přes nekonečné pláně… snad přece dojde … Dnes ne, sotva zítra.

A zatím lehá slunce zlatá mitra

kams v písek pouště, kdesi šakal zavyl.

Teď poslední už naděje se zbavil,

kol rozhled se… jak démant nebe bylo,

zkad tisíc paprsků se světlých lilo,

tak třpytných, kdo vládnou, nezná jich, však tuší.

Leh klidně na rtech s povzdechem: Co mohu?

a poručil se noci, tmám a Bohu!

SLOKY.

Zřím posud s plachou bázní v ona léta, jež přijdou jsitě, kdy mé duše strom stát bude holý, co vše kolem zkvétá, ach, zřím tam v bázni, chvím se v citu tom!

Ó sladký sen, umříti na rtu s písní, jak při chorálu vlastním Sofokles, mít písní v každý máj, co květů tísní

se na větvích, co v klíně májích les!

A přece jednou i má píseň ztichne,

a budu jako prázdný zlatodol;

kdys bylo zlato tam, kdo kol jde, vzdychne,

teď travou se tam nezachvěje stvol.

Pták v letu sotva tikne nad tím lomem a zabočí dál, kamsi v zkvětlý hloh, dol k větrům hluch, ni nepromluví s hromem, jen zrytá půda kol a štěrku stoh.

Jen bludný cikán oheň vznítí v klestí, v tom odlehlém a pustém výmolu, kde kvetl strom, kde přebývalo štěstí, pták pěl a milenci šli pospolu.

A přec i potom skála zachvěje se,

a zazvučíjak Memnon v zátiší;

však slední vzdech ten zapadne kdes v lese.

Kdo půjde kol a kdo jej uslyší?

A půjde-li, on zrychlí krok svůj v bázni a domů pospíší pln hořkých tuch. Co na tom? Píseň v prázdnu nejlíp zazní a v prázdných chrámech bývá nejspíš Bůh!

PŘED JESENÍ

Já též měl svoji vesnu a za tu vděčný jsem, ta, kdykoli v snu klesnu, mým táhne každým snem.

A budu jeseň míti a zamyslím se tich, co každý bude bíti do větví prořídlých.

A uslyším smích zněti: Je pravda, ten že květ? Vždyť na uvadlé snětí jen žlutých listů sled. I zalkám v šeré nebe: V své moci blesk mít jen a zhroutit rázem sebe od vrchu po kořen!

SLADKÉ A HOŘKÉ CHVÍLE.

Sladké chvíle - lístky růže, hořké chvále - lístky blínu! Co dát musí jen a může, osud sype nám do klínu.

Ony první větřík svěží rozžene v ráz hříčkou snadnou, tyto těžce v srdci leží, hluboce tam ke dnu padnou.

Ony první zapomenem, tak jsme málo spravedliví; těmto hrobku v srdci skleném, kde je věčná slza živí.

Hořké jsou, však sladké byly. Naše moudrost v tom je celá, jak v plášť jsme se v hořké skryli, co druž sladkých - odletěla.

Svážit obé s myslí klidnou se jen zřídka starcům zdaří, tu však sladké chvíle vlídnou konejšivou vzplanou září.

Takto slunce po západu po stráni a pláni, v lese v světla jasném vodopádu růžová zářrozleje se.

Z chvilek sladkých tak se řine, v kterých celé slunce plálo, nechť celý den v mraku plyne, nechť i slunce bylo málo.

Slabý lesk jich v posled stačí vyzlatiti všecko v stínu: Proto rychle - nebo noc kvačí -vyber lístky různí z blínu!

ČÍM DÁLE DO LET

Čím dále do let, tím víc hořknou dny jak v číši pelyněk, když jde to ke dnu a hořkost z života v tvé stoupá sny, vše v mlze tratí se a neprohlédnu.

Je udýchána Naděj belhavá, mdlá stálým během zůstává už vzadu, jen Povinnost bdí u cest šilhavá o Nutnosti hůl opírajíc bradu.

A Touhy krákají jak havrani, hoď rychle jim cár srdce, pokud jde to! Žal nehne tebou, škleb tě neraní, a nudně za zimou jde nové léto.

Vše při starém. Vše bídné včera, dnes, ty loutka žiješ v jiných loutek davu, čím druhdy vzletěla, tím jsi nyní kles …

Sleť v bezdno tiše v jiných kapek splavu.

Vždyť všickni zde, již na rtech hněv neb smích kol nadšením a frasemi se spíjí, jsou stejně bední, v poutech jak ty zlých, jen lip než ty svou hrají komedii.

TEMPORA MUTANTUR.

I.

Kdys o lásku jsem Boha prosil, každému padal do náruče; v les nadarmo jsem dříví nosil, teď prosím jen o krůpěj žluče.

Neb s láskou - dím to mezi náma -je hotov brzy člověk v žití, ta dáma mnoho chce a klama, to ambra, která nenasytí.

A srdce hladovo je stále, v něm touhy plamen věčně žhavý, a život valčík v karnevale a pouze žluč - ta dobře tráví. Tož prosím, pane na výsosti, bych na tvém slavném hodokvasu moh strávit maso jako kosti a nemusil se báti času,

Jenž, ladný pes tvůj, stále čichá a hosty tvé pod stolem tahá; platí-li něco mužná pýcha, platí-li něco k výši snaha:

Ať v buben změny bez ustání Smrt, tambor, hnáty svými tluče: Ne, soucit víc, ne milování, jen žluče dej mi, hodně žluče!

I I.

(Hned za půl hodiny)

To napsal jsem? - To není možná! a přece poznávám svá slova; teď rád jsem, že má přání zbožná jsou “slova, slova” Hamletova!

Jak dítě, které bylo bito, se k matce tulí vzlykající, mně skoro oněch slov je líto i prosby té se rouhající.

Svět sám zlý dost. Nač v hněvu plamen polínko svoje přikládati? On tvrdý dost - nač vlastní kámen v řež všech proti všem přidávati?

Kdos ranil mne. Jest jemu lépe,

že vychrlil jed svojí duše! Dal vášní hnát se, dítě slepé, psal, jednal šíleně a hluše.

A rovnat já bych měl se jemu, dát zaslepit se, zapřít lásku? Snad cynicky se vysmát všemu a utrhačství vzíti masku?

Ne! Jak se komu zalíbilo! Hrob srovná nás a vnuk již pozná, kde vzplanul hněv, kde srdce bilo, jak mezi nimi propast hrozná!

SÁM.

Sám, vždycky sám, jak byl jsi při zrození! Sám byl jsi rovněž v prvním lásky vzplání, sám ženy na ňadrech, sám v boje vření, a sám zas jednou budeš v umírání.

Sám potom v hrobě. Sám jsi nalhal sobě, že kdosi mohl s tebou jedno býti. Jde každý cestou svou. Co po tom tobě? Vždyť sám je každý v celičkém svém žití.

POSLEDNÍ MOUDROST.

Kdos šeptal - druhý to řek

a tobě, by tebe ranil;

rci, jaký bys to byl rek,

těm kdos myslil! - ať myslí dál!

To poslední všech je právo.

Tys potud vítěz a král,

když v duchu i srdci vše zdrávo.

Svět, lidé, stíny a nic. V tvé duši v posled vše leží. Chtěj, nechtěj, méně neb víc, orloje rafij dál běží.

A v posled srovná vše nás chvaliče, sudiče, vždycky ten všemohoucí čas, a to je ten osud lidský.

Tam kosti, plíseň a prach, Smrt civí tam, odvěká kněžka. Nač Hluší záře a nach, když cesta tak dlouhá a těžká?

Za chvíli edenských niv když tolik ztráty a trestu? To vše moh jsi vědět dřív a uspořit sobě tu cestu.

ZASTÁVKA.

To srázný let byl. Udýchaný kůň se zarazil. Jak zřel bych v tmavou tůň, zřím v minulost, kde se to rve a sváří, Stůj, druhu, chvíli dumy v objetí, cval ještě krátký a již vpadne ti do uzdy Stáří.

Víš, pamatuješ, jak jsme vyjeli?

Tak oba mladí a tak veselí!

Tu skutkem bylo hned, co byla vůle.

A dnes již zvolna zvoní zpěv nám rtem:

Co chcem, kam jdem, svým snem a povzletem? -

Ultima Thule!

Hluk za námi. - Slyš, jak se vlní vzduch! To potlesk byl a křik a slávy ruch, já nevím, zda to nám platilo vskutku? Což zmije syčeti jsi nezaslech? -Dost klidu! - Času není na oddech, dál, nechť i v smutku!

Dál! - Jak jsme sobě řekli před lety. Dál! - Snad nám sletí píseň na rety, snad hořký vzdech jen! - Jedno, milý oři! My věříme v sfér hudbu přesladkou, nám přece nejsou hvězdy pohádkou, jež z tmy se noří.

A jsou-li, nové nám už v srdci hoří!

VERŠE

Přítelkyni, která si stěžovala na blížící se stáří.

Ach, máte pravdu; stárnem oba, je novým katem každý den, pták zrnkem každým, které zobá, je o to druhé oloupen.

Jsme vteřiny přec pouhé děti a chytati chcem záblesk hvězd; proč, Bože, květů na té snětí, proč v hroznu tolik zrnek jest?

A tak než dojdem k poslednímu, tu v hrudi plamen dávno shas; ba slovo skoro vázne k rýmu, jest podezřele řídký vlas.

A nemůžem víc oceniti, a tušíme to ve pláči, to slední zrno, jež tak svítí, že bylo by - to nejsladší!

VÍM.

Vím, svět jsem svými verši znavil. Kdo v této spoustě vyzná se? Mnoho jsem znudil, jiné bavil, dnes každý k tomu přizná se.

A mně to v hloubi duše jedno. Co psáno - psáno, žiju dál, ve hrudi ledno, v hlavě bedno, že v sled bych sám se sobě smál.

Kdos ohřeje se na mém zpěvu, kdos usměje se všetečně, kdos jádro chytí a kdos plevu, a obé v posled zbytečně.

Neb sám zas půjde svojí drahou, řeht rolničky mu jest můj rým. Tvůj život musí ti být vláhou, jinak jsi ztracen - a to vím.

HODINY.

Hodiny zrnka jsou písku, tu zvolna tekou, tu vrysku; jim věčnost drží svou misku.

Jdou zvolna - když touhou se třesu, jdou v trysku - v lásky mé plesu. Však cítím vždy let jejich v děsu.

Znám tu jen, již duše drží, ta druhá - je temnou už strží, kdo třetí, dás či Bůh strží?

Hodiny v bezdno se řítí, záchvěvy, bubliny, kvítí… a přec v nich - celé tvé žití.

DNOVÉ.

Jsou dny jak zrnka pepře hnědá, jež dítě pouští prstíky, však sotva jedno k usům zvedá, hned nářek z toho veliký.

Ónech je, ať jen ledabyle v tmu skanou, z které vstaly, zpět, a s nimi vše, co draho, milo, stisk ruky, úsměv, sladký hled.

Jen k jejich nechtěj vnikat jádru, tam nevýslovná hořkost spí, a poslez krev, již máš v svém ňadru, bůhvíjak na tvé ruce lpí.

A hořkost pálí a krev pálí, a vesmír hrob je veliký -dny, život, - pusťje hezky z dáli jak dítě pepř skrz prstíky

MODLITBA VEČERNÍ.

Jdu k tobě, věčný světla zdroji, v tmách nočních jdu; za svahy hor tys dávno kles po pouti svojí, víc nezřím tě, však s tebou pojí mne pevné víry svor.

Vím, vstaneš; nevím, já-li vstanu. Ty zaplaš a já zhasnu snad. Však jestli proberu se k ránu skrz dum a snů svých karavanu, zas pozdravím tě rád.

Sils teplo, sílu, vzruch a plamen v mé všecky údy schvácené; tys dláto byl a já jen kámen, já nudy poušť- ty svěží pramen u cesty ztracené.

Teď kterým asi planeš rájům, ó bájná duše vesmíru!? V dno asi jakým patříš tajům? Tropickým dálným žehnáš krajům, co na list papíru

mně stín se skrádá noci šeré. Ó slunce, jaký to je div, plát v lidské mozky tisíceré, zrát v hroznu, v hrdle šedoperé i pěničky být živ!

Kdes nyní? - Zda tvé česá vlasy noc matka na dně moře kdes, z nichž jiskry, tisíceré jasy hvězd nesčíslných bájné krásy se řinou do nebes?

A ráno vzplaneš znova svěží… Zda není všecko přelud, sen? A větry dují, mračna běží a mrtví tiše v hrobě leží a těm jest nejlíp jen.

DOZVUKY

PÍSEŇ - EPILOG.

Větrům v plen hoď písně svoje, srdce lásce hodit spěš, oboje zas v konec boje s bezpečností nalezneš.

Srdce, písně svadlé celé, samá rána, krve nach, pivoňky, o Božím těle kudy slavný průvod táh.

VICHR A DUŠE.

Když v noci vítr ulicemi šílí, má duše ihned o závod s ním cválá, s ním vyje, sténá, úpí, pláče, kvílí, to bouř a vzdor, to skřeká honba stálá.

Však sotva oba úsvit jitra vidí, hned poznají, že vše to bylo darmo; zas duše skloní se hned vejho lidí a vichr ve kosmických řádů jařmo.

Nechť třeba oba zas jdou starou drahou, jak otroci v klád svoru pracující: ten vzkřek a vzdor - byl oběma přec vlahou, ten kvil a pláč byl hymnou jásající!

NAD SVOU NOVOU KNIHOU.

Půjdeš za jinými v temno, prázdno, stín; myšlenky tvé - dýmy, pouhý zvuk - tvé rýmy, ale čin, kde čin?

Půjdeš za jinými, sester máš už víc. Ne víc bouřlivými křídly - kroky mdlými půjdeš, splyneš v nic.

Půjdeš za jinými, v prázdnou kolej cest, zraky prosebnými hledat srdce - rci mi, -kde dnes jedno jest?

Půjdeš za jinými, hrdě sjedeš k dnu tůně, víry svými jež se chechtá zlými citu, touze, snu.

V Thule mlh a zimy s věčně velebou půjdeš za jinými, napřed jdi, splyň s nimi … jdu hned za tebou!

Můj PES.

(Odpovědi M.A. Šimáčkovi na jeho báseň stejného jména.)

I za mnou běžel, byl mým hořem, kam hnul jsem se, byl za mnou všady, však byl-li on psem, já byl ořem, tak hned nepřijdem dohromady

On v každou moji radost štěkal, on slintal v každé moje štěstí, teď snad mne předběh, aby čekal kdes u věčnosti na rozcestí.

Ať čeká! - Mne víc nezachmuří, já ztratil vše - co ztratí mohu? Vím, ať si osud jak chce zuří, jsem každou ranou bližší Bohu.

Ten sluje mír a klid a ticho, vše ostatní jak prach tu mizí. Co slávo, chceš, a co ty, pýcho? vy směšné cetky lidské řízy!

Vás ten pes zdeptá v prach a dýmy, a nebe jeho žehnej práci! Však na tom, co jsem, zuby svými se jistě trhan utrmácí.

Gerbera toho za šíj chytil a držel jsem jej na svém klínu

a jeho mrazný dech jsem cítil

A zřel jsem - bylo mi to vlahou, a tobě, druhu, též se stane: jak poctivých on lidí snahou měl všecky zuby vylámané.

MOMENT PSYCHOLOGICKÝ.

Sta myšlenek jak jisker žhavých a bizarních sta nápadů mou hlavou tančívpósách hravých, však bez míry a souladu.

Tak leccos moh bych ještě říci, co v hloubi duše burácí, však neklid, vichr těkající, dál všecky listy obrací.

Cos myslím si o světa běhu, cos o lásce, cos o kráse, a cítím posud lásky něhu i chuť obstáti v zápase.

A do arény plnou silou

zas vstoupit chtěl bych bujaře

a cítit mízu žití čilou,

jak mladistvý kmen na jaře.

Však cos mne poutá, cos mne drží,

cos chytá na tětivě šíp, nad fantastických vidin strží můj humor klímá i můj vtip.

A nechám klidně prchat chvíle a tupě patřím do kraje a úhořím v své plné síle se roztržitě dívaje

Za cigarety dýmem denně i za svých vidin oblakem, jak hoši patří udiveně svým prchajícím za drakem.

TŘÍŠŤ.

Dech jara, v němž se v zlatém slunce jasu hrot meče Michaela blýští, v ráz ledny krunýř rozbil, v krátkém času že celá řeka pluje v tříšti.

Má duše, kterou do okovů ledu spjal život všední, smutný, těsný, kdo rozbil pouta tvá, že spěješ k předu, ký byl to jen duch Vesny?

Ó cítím, věčna duch to velký, božský, tvá všecka těžká pouta zkrušil, zřím veselý a hrdý na ty trosky, v něž andělský meč bušil.

A jako v řece tříšť se žene k moři, v dál neznámou, tak v tuše my plujem v nekonečno a vstříc zoři s tou tříští, ó má duše!