Lavess

Magdaléna Vrbová

Kapitola 1: Sabubu

Byla jednou jedna krásná paseka. Rostlo na ní hodně květin, žilo hodně zvířat a za ní se rozkládal hluboký les. Celá příroda byla tichá a vypadala jako zakletá. O pasece se říkalo, že na ní žijí elfové a taky to byla pravda. Ale málokdo je spatřil, protože měli spoustu dokonalých míst, kam se schovat, když jim hrozilo nebezpečí. Žili tedy bezstarostně a vesele.

Až na výjimku, elfka Lavess, nejkrásnější elfka na světě hodně často chodívala k vesnici za pasekou. Pozorovala život zdejších obyvatel a byla nešťastná. Toužila po lidském životě a vyhýbala se ostatním elfům. Ti si toho samozřejmě všimli: „Copak tě trápí Lavess? Svěř se nám. My ti pomůžeme,“ prosili ji. Lavess neodpovídala. Nevěnovala sourozencům jediný pohled. Ostatní elfové si jí postupně přestali všímat s názorem, že je to dočasné a dřív nebo později se uklidní. Leč Lavess na lidi myslet nepřestala ani po roce. Byla čím dál tím nešťastnější.

Jednou v noci nemohla usnout. Nádherná elfská hudba, pohodlné lože v trávě dobře skryté lidským očím, vůně lesa, nic elfku nerozveselilo. Pozdě večer se vzbudila, odešla k potoku a posadila se na starý, mechem zarostlý pařez. Najednou se potok rozvlnil a z něj vyplula vodní víla Potůčka. Když uviděla elfku, překvapeně se na ni podívala: „Lavess! Copak tě trápí? Proč nejsi doma?“ Lavess se s Potůčkou kamarádila a potřebovala se někomu svěřit, proto odpověděla: „Jsem smutná Potůčko. Nerozumím si s ostatními elfy. Chtěla bych se stát člověkem. Prosím,pomoz mi.“ Potůčka se zamyslela a odpověděla: „Jedna pomoc by tu byla. V lese za vaší pasekou je dům z trní, ve kterém žije čarodějnice Sabubu. Tu jistě znáš. Zkus ji poprosit o pomoc. Bude vědět víc než já.“ Usmála se na Lavess a zmizela ve vodě.

Lavess byla ochotná učinit vše jen proto, aby získala lidskou podobu. Nezdržovala se a vydala se k Sabubu. Šla dlouho. Až když na nebi začaly rozkvétat první hvězdy, dorazila k malému domu z trní. Byl strašidelný: stíny kolem něj vrhaly na Lavess zlé pohledy a zevnitř se ozývaly hrozné zvuky. Lavess se přesto ničeho nezalekla a zaklepala na dveře. Otevřela jí středně vysoká dívka se zacuchanými černými vlasy a špinavým obličejem. Na sobě měla něco co vypadalo jako starý hadr na podlahu. Bosé a bradavičnaté nohy měla černé od špíny. Lavess se tak strašně lekla, že klopýtla o závoj na svých šatech. Chtěla utéct, ale dívka ji chytla za ruku a řekla: „Neboj se. Ty jsi Lavess?“ Lavess kývla a dívka se usmála: „Vítám tě v sídle čarodějnice Sabubu. Mé jméno je Busaba, jsem její služebná a dnes se budu o tebe starat.“ Vzala Lavess za ruku a vedla ji po tmavém, křivém a zaprášeném schodišti nahoru. Busaba nebyla příjemná společnice. Pořád k sobě elfku tiskla, až měla Lavess strach, že se načichne a dostane bradavice.

Šly pořád výš a výš a výš. Z jedněch pootevřených dveří byl vidět velký kotel s jakousi oranžovou tekutinou na kterém byl nápis: LIDSKÁ PODOBA-BEZBOLESTNĚ-SNADNO- RYCHLE –TRVALE. Lavess zvědavě nakoukla dovnitř, ale Busaba ji popadla za ruku a vtáhla ji zpátky. Škodolibě se zasmála: „Kdo je zvědavý, bude brzo starý.“ Vystoupaly ještě dvě patra, až konečně došly k velkým černým dveřím, na kterých byli nakresleni dva zelení hadi. Busaba zaklepala. Nic se nestalo. Busaba zaklepala podruhé.

Dveře se otevřely a v nich stála paní s šedými vlasy oblečená do čarodějnického stejnokroje. Lavess se tak strašně bála, že by nejradši utekla domů a byla vděčná za elfský život, kdyby ji ovšem Busaba netiskla ruku. Stará paní je pozvala dál. Ocitly se v zaprášené kanceláři, kde bylo spoustu lahviček, přístrojů a zajímavých věcí, které Lavess ještě nikdy neviděla. Sedla si do křesla se spoustou děr a Busaba zůstala stát. Cizí paní (Lavess si domyslela ,že to musí být čarodějnice Sabubu) si sedla za pracovní stůl a ujala se slova: „Vítej v mém sídle Lavess. Jak jistě víš, jsem čarodějnice Sabubu a pomůžu ti získat lidskou podobu. Ale varuji tě, lidskou podobu si získáš navždy. Když budeš mít problém, na mě se už neobracej. Jakmile jednou uklouzneš, není cesty zpět. Přesto chceš pokračovat?“ „Ano. Přesto chci pokračovat.“

Sabubu vstala a pokynula Lavess , aby šla za ní. Busaba tiše odešla opačným směrem. Lavess a Sabubu se vydaly zpátky dolů. Šly a šly až došly k malým dveřím. Byly pootevřené. Lavess zvědavě nakoukla dovnitř. Místnost byla prázdná až na velký kotel s oranžovou tekutinou, hrnek, naběračku a spoustu kouře. Lavess se rozkašlala. Elfové mají jemnou kůži, stokrát citlivější než my. Jakmile se kouř dotkl Lavess, Lavess zčernala a nadělaly se jí boláky. Když se kouř rozplynul, Sabubu vzala hrnek, naběračkou do něj nalila lektvar a podala ho Lavess. „Vypij to!“ Lavess se napila a …

Sabubu i kancelář okamžitě zmizely. Lavess se točila, cítila, že ji zhrubla kůže, zaoblily se uši. Nebyla v klidu. Bolelo ji celé tělo, cítila smíšené pocity, které si nedokázala vysvětlit, celá se třásla a tekla z ní voda. My tomu říkáme pot. Když se přestala točit a uklidnila se, podívala se na sebe do blízké studánky a zaradovala se. Z vody se na ni dívala blonďatá dívka s modrýma očima, pletí lidské barvy a vystrašeným obličejem. Byla nahá, přišla o většinu své krásy, ale byla Sabubu vděčná.

Kapitola 2: Mathias

Najednou se keř u kterého stála rozhrnul, z něj vystoupil krásný mladík a mířil k Lavess. Lavess se lekla a instinktivně zkřížila ruce na hrudi. Mladík k ní došel a zeptal se: „Kdo jsi?“ Lavess odpověděla „Lavess.“ „ Jsi krásná. Dovol mi, abych tě pozval do mého sídla, jistě jsi unavená. “ Lavess svolila, mladík si sundal plášť a oblékl jí ho. Vzal ji kolem ramen a dovedl ji silnici, kde stál zlatý kočár. Na kozlíku už seděl kočí. Mladík posadil Lavess do kočáru, sedl si vedle ní, kočí práskl do koní a jeli.

Cestou se jí mladík představil jako princ Mathias z Království Jitřního svitu. „Jsem svobodný,“ řekl jí. „A ty se mi strašně líbíš. Chtěla by ses stát mou ženou?“ Lavess stydlivě sklonila hlavu. Princ pochopil. Když zastavili, princ podal Lavess ruku a oba vystoupili. Kočár odjel.

Ocitli se na zahradě plné květin přesně vysázených, aby tvořily různé tvary. Například tam bylo květinami napsáno MATHIAS. Zámek byl zlatobílý, na zahradě byl rybníček se zlatými rybičkami na kterém byly vidět odlesky slunce. Lavess žasla. Princ ji odvedl do zámku, kde bylo všechno ještě krásnější, samé drahokamy. Lavess z té záře div neoslepla.

Princ jí řekl, aby tam na něho počkala a odešel do vedlejší místnosti, trůnní síně, kde seděli jeho rodiče na trůnech vykládaných diamanty: král Mathias I. a královna Natashia ‘Zlatá‘. „Tati, mami,“ oslovil je Mathias, „našel jsem si nevěstu.“ Královně se rozzářily oči: „tak jsme se přece dočkali, Mathiasi. Kdy začneme chystat svatbu?“ „No moment, moment,“ vmísil se do toho král. „Co tak najednou? To bylo řečí: „já se nebudu ženit! Nestojím o to. Žádnou neznám.“ Když jsem ti navrhoval princeznu Hianisidu z Království Mořské Hlubiny, jen jsi ohrnul nos. A to byla nejkrásnější princezna na světě. Kde chceš tedy vzít ženu?“ „Princezna Hianisida je hloupá a líná,“ odpověděl Mathias. „Rozkazuje si, ale sama nehne ani prstem. Princezna Magoliesa z Království Nebes je zase hrozně nudná a pyšná. Pořád mluví o té své kráse a nic jiného ji nezajímá.“ Mathias nasadil ječivý panovačný hlas: „Jano,Jano. Já už mám na šatech zase o perličku míň! Jak si to představuješ?! Ještě jednou se to stane a dám ti setnout hlavu!“

“A dost,“ zarazil ho král. „Mathiasi, kdy už konečně dostaneš rozum? Moc dobře víš,že já ani tvá matka tu nebudeme věčně. Musíš si najít nevěstu a potom po mně převzít vládu.“ Lépe vládnout sám než s takovou dračicí, pomyslel si Mathias, ale nahlas neřekl nic, aby otce nerozhněval. „A ukázal bys nám ji?“ zeptala se královna. „Ano,“ odpověděl Mathias a odešel na chodbu, kde čekala Lavess. Vzal ji za ruku a odvedl ji k rodičům. Lavess se poklonila. „To je moje nevěsta Lavess.“ Král s královnou si ji prohlédli. „Je krásná. Určitě i milá a poslušná. Ráda ji příjmu do rodiny.“ Princ se na matku usmál. „Kdo jsou její rodiče?“ zeptal se král. „Z kterého království pochází?“ Mathias se zarazil. „Já nevím,“ řekl podle pravdy. „No moment, “ zarazil ho král. „Ty nevíš odkud je?!“ „A co na tom záleží?“ hádal se Mathias. „Já ji miluji i kdyby byla vlčice, ale to není, protože na to je až moc krásná.“

„Záleží na tom,“ řekl konečně král. „Co když jsi nám přivedl domů divoženku? Nebo vílu? Nebo dokonce ELFKU?! Nestojím o to, aby v našem království vládla fantazie!“ To byla pro Lavess rána do srdce. Naštvaně vyběhla do zahrady, sedla si na trávu a rozplakala se. Mathias zakřičel na otce a vyběhl za ní. Sedl si k ní, pohladil ji a řekl: „Moc se omlouvám. Můj otec reaguje trochu přehnaně. Jeho to přejde. Všechno dobře dopadne, uvidíš.“ Lavess si utřela slzu a odpověděla: „Můj nejmilejší, vidím, že tento svět už nejde víc zkazit. Nelíbí se mi tu. Námitka tvého otce se mě dotkla víc, než si můžeš představit. A proto musím odejít. Hledej mě na konci lidské reality ve světě snů. Bude se mi po tobě stýskat.“ Lavess Mathiase naposledy objala a vydala se na cestu.

Kapitola 3: Mlženka

Šla dlouho. Své střevíčky si prošlapala, zašpinila princův plášť (který si zapomněla sundat), škrábala se o větve, vlasy se jí zachytávaly o trní … zkrátka: když došla na hranici světa elfů a lidí, nikdo by nevěřil, že tahle dívka kdysi byla elfkou. Její trápení ještě vzrostlo, když zjistila, že její snaha vrátit se do světa fantazie je neúčinná. Jakmile se totiž chystala překročit hranici fantazie a reality a navždy zapomenout na prince Mathiase, strhl se prudký vítr, sebral jí pláštˇa odvál ji zpátky do reality.

Najednou kde se vzala, tu se vzala, stojí tu čarodějnice Sabubu se svou služkou Busabou. „Nenamáhej se,“ řekla Sabubu Lavess. „Tento svět je pro tebe navždy zavřený. Jsi člověk! Nemáš právo vstupovat do světa elfů!“ „Co mám dělat?“ zeptala se Lavess. Ale Sabubu se jen zasmála: „Pomoc u mě nehledej. Co se stalo, nejde vrátit zpět.“ A než stihla Lavess cokoli říct, Sabubu i Busaba zmizely.

Nešťastná Lavess bloudila na hranici reality a Světa snů a nevěděla, co si počít. Nakonec si sedla na blízký pařez a rozplakala se. Plakala a plakala a plakala, až nakonec vysílená smutkem usnula. Spala velmi dlouho. Když se probudila, stále ležela na promočeném mechu a nad ní se skláněla jakási dívka, která vypadala, že je průsvitná. Měla stříbrnou pleť, stříbrné vlasy, modré oči a šaty poseté perličkami. Lavess se na ni podívala s úctou. Dívka jí řekla: „Jsem víla Mlženka Strážná. Mým úkolem je bránit děma světům, aby se setkaly a způsobily si bolest. Vidím a slyším vše co se kde děje. Proto vím o tvém neštěstí a chci ti pomoct. “ Lavess si povzdechla: „Mně už nepomůže nic. Jsem navždy zakletá do svého zármutku a mým osudem je bloudit tu až do konce života.“

„Nesmíš to vzdávat. Zítra se vrátíš do zámku a napravíš křivdu, která ti byla způsobena. Budu ti pomáhat. Králevic Mathias se právě žení. Bere si princeznu Magoliesu z Království Nebes. „Je šťasten?“ zeptala se Lavess. „Žádné manželství bez lásky nemůže být šťastné,“ odpověděla Mlženka. „Bere si ji jen proto, aby potěšil své rodiče, ale rád ji nemá. Stále myslí jen na tebe. Div se z toho smutku nezhroutí.“ „Co mám dělat?“ zeptala se Lavess. Mlženka se zamyslela a odpověděla: „Snad by tu jedna pomoc byla. Mám doma schované kouzelné koření, které umí vrátit zapomenuté štěstí. Mohla bys princi upéct koláč a přidat do něj trochu mého koření. Možná se mu potom rozsvítí v hlavě.“ „Udělám vše,co bude v mé moci,“ slíbila Lavess.

„V tom případě mi dovol, abych tě pozvala do svého domu. „Mlženka vzala Lavess za ruku a šly podél hranice fantazie a reality. Šly chvilku. Po pěti minutách uviděly na cestě stříbrný kámen. Lavess s Mlženkou na kámen duply a propadly se do země. Lavess cítila, že padá, slyšela u sebe Mlženku a byla trochu zmatená. Pálily ji oči, jak kolem nich svištěl studený vzduch, přesto je nechala otevřené. Bylo na co se dívat. Podél nich byly zlaté police se stříbrnými mísami plnými drahokamů. Lavess tolik bohatství v životě neviděla. V tom podzemí bylo tolik záře! Najednou dopadly na lesklou stříbrnou podlahu a bylo po letu. Mlženka rychle vysočila, pomohla Lavess vstát a zeptala se: „Jsi v pořádku?“ „Ano, jsem, “ odpověděla Lavess.

Stály v místnosti, která vypadala jako zařízená kuchyň. Mlženka odešla. Když se vrátila, nesla spoustu sáčků, dózu a velkou zlatou knihu. Lavess bylo okamžitě jasné, že bude čarovat. A to se taky stalo. Mlženka všechny sáčky a trochu obsahu dózy vysypala do mísy. Pak se nad ní naklonila a řekla něco, čemu Lavess nerozuměla. Když to všechno udělala, vytvarovala z těsta věnec. Položila ho na stůl, ozdobila mandlemi a odešla kousek dál ke stříbrnému kameni. Sundala si závoj, zatepala s ním a najednou na kameni vzplanul modrý oheň, na kterém Mlženka věnec upekla. Když byl hotový, podala ho Lavess a řekla: „Dones ho princi jako svatební dar. Co se stane potom, uvidíš.“ Mlženka kouzlem Lavess přestrojila, aby ji nikdo nepoznal a vyvedla ji nahoru.

Kapitola 4: Na zámku

Lavess se v přestrojení staré babičky a se svatebním věncem v rukou vydala k zámku prince Mathiase. „Kdo jsi?“ zeptali se jí stráže u brány. „Babička kořenářka,“ odpověděla Lavess. „Jdu princi požehnat k svatbě.“ Stráže ji tedy pustily dál.

Lavess se ocitla na známé chodbě a vydala se do hodovní síně. Otevřela dveře a vpadla přímo doprostřed svatebního ‘veselí‘. Bohužel, ale přišla příliš pozdě. Novomanželé si už stihli dát hubičku a vyměnit si prstýnky! Lavess se ale nevzdala. Tiše prošla kolem svatebčanů, položila svatební věnec na stůl a utekla se schovat do zahrady. Co teď? Čas se vleče jako hlemýžď. Nachytá se Mathias? Pozná, že jeho nevěsta je ve skutečnosti Lavess? Mathias rozkrojil věnec, jeden kousek podává své ‘nevěstě‘, jeden skládá na svůj talíř. Oba, ve stejný čas nesou vidličky k ústům. Sní věnec a … na každého zapůsobil jinak.

Magolliesa vidí sebe a svou sestřenici Gamilliesu na jízdě v lese. Gamilliesa skáče přes příkop, Magolliesa za ní. Vidí černou skálu ze které září jasné světlo. Když tam dojedou vidí zlatý poklad. Magolliesa je šťastná, jako nikdy předtím. A co Mathias? Jakmile donesl sousto k ústům, uviděl sám sebe v lese u studánky. Rozhrnuje keř a vidí … Co vidí? Vidí krásnou blonďatou dívku. Je nahá. Má bílou pleť a modré oči. Mathias poznal Lavess. Vzpomněl si a oči se mu zalily slzami.

„Copak je ,můj nejmilejší?“ zeptala se sladce Magolliesa. Mathias odešel ke svým rodičům. Naklonil se k matce a něco jí pošeptal. „Rozumím ti,“ odpověděla královna. „Jestli chceš, svatbu odložíme, běž si nahoru lehnout.“ Princ se na matku usmál a odešel do své ložnice. Hosté začali brblat. „Ticho!“ přerušil je král.“ Ze zdravotních důvodů prince, svatbu odkládáme na příští týden. Je mi to moc líto.“ řekl ještě nespokojeným svatebčanům. Všichni pozvaní se zármutkem opouštěli zámek. Princezna Magolliesa si utírala slzy do šátku. Zůstala až do konce života svobodná a zakončila ho velmi brzy.

Ale my se přesuneme zpět do zámku. Tam je hrozně smutno. Mathias není schopen vstát z lůžka, jeho rodiče sedí u něj a starostmi div nezšediví. Už k němu předvolali asi sto lékařů, jasnovidců, kořenářek i jiných lidí, žádný ale nenalezl lék na princovu nemoc. Královna věčně sedávala u princova lůžka: „Tak mi alespoň řekni, co tě bolí. Třeba se nějaký lék najde,“ prosila ho. „Srdce,“ odpověděl Mathias. „Na srdce existuje jen jeden lék. Moje milá matko, mohla bys mi vyplnit jedno přání?“ „Pro tebe cokoli,“ slíbila královna. Mathias jí podal dopis. „Tohle předej strážným a řekni jim ať to předají dívce, kterou ti označím.“ Pak se k ní naklonil a slovně ji vypodobnil Lavess.

Královna odešla. Když stráže vyslechli její prosbu, jeden z nich (Zikmund Balach přezdívaný „šust“) odešel vyplnit královninu žádost. Šel dlouho. Nevěděl, kde tu dívku hledat, proto šel, kam ho oči vedly a nohy nesly. Najednou, když se ohlédl, vzadu na zahradě uviděl dívku. Měla na sobě stříbrné šaty s perličkami (půjčené od Mlženky, měla bílou pleť a modré oči. Poznal v ní tu, kterou mu královna vypodobnila, proto k ní zezadu přišel a zakryl jí oči. Dívka se lekla, otočila se a zeptala se: „Kdo jste?“ „Jsem Zikmund Balach,strážný z Království Jitřního Svitu. Posílá mě princ Mathias,“ odpověděl. Lavess (neboť ona to byla) se rozplakala: „Proč? Proč mi působíte bolest? Já vím, že si prince vzít nemůžu, království je plné reality. Naše nešťastná láska nemá žádnou podporu, nechte mě alespoň v klidu umřít. Prosím.“ „Neboj se. Není to tak zlé, jak si myslíš. Určitě máš naději, královna snad krále přemluví, aby zrušil své rozhodnutí a ty pro to můžeš něco udělat.“ A podal jí dopis. Lavess si ho přečetla a usmála se: „Že by koláč přece jen účinkoval? Je tu naděje?“

Lavess nevěděla co dělat. Jestli jít k Mathiasovi, vyjevit mu svou lásku a vdát se NEBO jít k Mlžence do podzemí a nastotisíckrát jí děkovat za pomoc NEBO obejmout Zikmunda a děkovat mu, protože měla takovou radost, že to nejde ani napsat. Začala bodem číslo tři a to tak nečekaně, že Zikmunda povalila na zem. Potom si chvilku hráli, ale to s tím nesouvisí.

Poskočíme do místa, kdy Lavess s bušícím srdcem čekala před hradní bránou. Zbytek stráže jí také poznal a nechal ji projít. Lavess se vydala známou cestou k princově ložnici. Zaklepala na dveře. Otevřela jí královna a už se chystala spustit obvyklé: „K princi nikdo nesmí …“, ale něco jí v tom zabránilo. Když se dívce podívala do tváře, poznala v ní tu, kterou jí princ vypodobnil a nechala ji projít. Lavess přišla k princově posteli a dýchla mu do tváře.

Princ se probudil, protřel si oči a pak spatřil Lavess. Usmál se a nemoc z něho rázem spadla. Vzal ji za ruku, odvedl ji k rodičům a protože si královna s králem promluvila, vysvětlila mu, jak má Mathias Lavess rád a jak zlé by bylo je od sebe rozdělit, nakonec i on svolil svatbu. Královna novomanželům požehnala, Mathias a Lavess si dali polibek a brzy nato se slavila nová svatba. Bylo na ní spoustu jídla, pití, květin, zábavy a radosti. Ale Mathias a Lavess by byli šťastni i za nejchudší svatbu. Měli jeden druhého a to byl nejkrásnější dárek, jaký mohli dostat.

Král Mathias I. a královna Natashia „Zlatá“ jim předali trůn a odjeli spolu do zahraničí. A král Mathias II. a královna Lavess vládli své zemi moudře a laskavě. Den po svatbě si mladá královna vzpomněla, kdo jí pomohl k takovému štěstí a odešla k hranici světa elfů a lidí. Ale když tam přišla, marně hledala stříbrný kámen. Mlženka sice dole pořád byla, ale kámen schválně zamaskovala. „Už mě nepotřebuješ. Už jste svoji. Žijte spolu šťastně až do smrti.“ Hlas utichl a už se neozval. Lavess pochopila, a proto se vrátila do zámku. O pár týdnů později se jí narodila dcera. Byla krásná. Po matce měla bílou pleť, modré oči a zlaté vlasy, po otci vlasy zdravé a husté. Dali jí jméno Samathilassa. Samathilassa rostla do krásy, dělala rodičům radost a všichni byli šťastní. Lavess občas vzpomínala na svou minulost. Ale jen málokdy. Věděla, že je člověkem, má krásného manžela, krásnou dceru a čeká jí šťastný život plný lásky. A to je to nejlepší , co si může člověk (nebo elf) přát.