www.palmknihy.cz

Sovětské archívy Kongresu USA

Petr Vrána

http://palmknihy.cz/index.php?x=652

Sovětské archívy Kongresu USA

Kapitola 1

Sovětské archivy knihovny Kongresu USA

přeložil a zpracoval: Petr Vrána

Knihovna Kongresu USA uspořádala velmi zajímavou výstavu dokumentů pocházejících ze sovětských archívů z let 1917-1991. Tato výstava reprezentuje nové Rusko, které v čele s demokraticky zvoleným prezidentem Borisem Jelcinem chce zpřístupnit informace z komunistické éry. Krátce po potlačení puče v roce 1991 převzaly vítězné demokratické síly vedené hlavním ruským archivářem, Rudolfem Pichojou původně přísně tajné dokumenty ÚV KSSS a započaly s procesem konsolidace demokratické kontroly nad všemi archívy v Rusku s cílem jejich zpřístupnění veřejnosti.

Výstava, která byla uspořádána též v Moskvě, je základním kamenem procesu postupného odtajnění přísně utajovaných záznamů o komunistické totalitní vládě. V době, kdy byl v čele tehdy ještě SSSR M. Gorbačov, něco podobného nebylo možné, neboť dokumenty byly stále přísně tajné. Snaha současného Ruského výboru pro archívy vedeného Rudolfem Pichojou spolupracovat s Knihovnou Kongresu USA potvrzuje, že se demokratické Rusko chce vyrovnat se sovětskou minulostí.

Vlastní obsah výstavy tvoří výběr z asi 500 dokumentů, které dostala Knihovna Kongresu k dispozici z ruských archívů. Tyto dokumenty by mohly být významným zdrojem materiálů vedoucích k pochopení historie 20. století. Dokumenty jsou bezprecedentním pohledem do zákulisí jedné z nejmocnějších a nejdéle přežívajících politických mašinérií moderní historie. Zahrnují materiály všech komunistických vládců až do roku 1991, archívy ÚV KSSS, archiv prezidenta a KGB.

Výstava ilustruje jak vnitřní, tak i zahraniční politiku sovětské vlády. První část zahrnuje vnitřní politiku a takové stránky reality života v SSSR, které byly oficiální propagandou záměrně zkreslovány či zamlčovány. Jsou zde materiály o neohlášených rozhodnutích o volbách vyšších orgánů KSSS, o represivní politice sovětských bezpečnostních orgánů vůči obyvatelstvu, náboženství atd.

Druhá část mapuje sovětsko-americké vztahy, ať už na úrovni vládní nebo mezi komunistickými stranami obou zemí. Poukazuje jak na období spolupráce, tak i na období vzájemné konfrontace.

Dokumenty odhalují i to, že podobné praktiky jako teror a nucené práce začaly mnohem dříve, než se obecně předpokládá. Bezohlednost, ale i originalita a spletitost byrokratického státního aparátu zcela odtrženého od života lidí naznačuje, proč komunismus vládl tak dlouho, ale zároveň proč jeho pád byl tak rychlý.

Část I.

Vnitřní fungování sovětského systému

Úvod

Po vítězství bolševického puče v říjnu 1917 museli bolševici v čele s V.I. Leninem tvrdě bojovat, aby prosadili svou vládu. Svrhli prozatímní demokratickou vládu a chovali se nepřátelsky k jakémukoliv projevu účasti lidu na vládě. Ve jménu revoluce vyvinuli bezohledné metody likvidace skutečných i předpokládaných opozičních nepřátel. Malá, elitní skupinka bolševických revolucionářů, která tvořila jádro nově ustavené komunistické strany, vládla pomoci dekretů zaštítěných terorem.

Tradice tuhé centralizace a rozhodnutí padajících na půdě nejvyšších stranických orgánů, dostala za vlády Stalina nový rozměr. Jakékoliv tlaky zdola byly nepřípustné. Stranická elita určovala cíle státu a prostředky k jejich dosažení v naprosté izolaci od lidu. Věřili, že zájmy jedince se musí obětovat zájmům státu, který se zabýval posvátným sociálním úkolem. Stalinova “revoluce zhora”, budující socialismus nástroji násilné kolektivizace a industrializace, znamenala pro zemi obrovské lidské utrpení a ztráty na životech.

Zatímco tato tragická kapitola sovětských dějin měla přinejmenším alespoň nějaký hospodářský cíl, policejní teror, v němž v průběhu 30. let 20. století zahynuly milióny lidí, neměl vůbec žádný racionální základ kromě utvrzování Stalinovy absolutní pozice. V době, kdy “Velký teror” skončil, byla celá sovětská společnost zcela podřízena kontrole strany, jež netolerovala ani ten nejmenší projev iniciativy zdola nebo jakékoliv neortodoxní politiky. Stalinistické vedení mělo obavy zejména z inteligence, jejíž tvořivá snaha byla okleštěna nejpřísnější cenzurou, dále z ilegálních náboženských skupin a z neruských národností, z nichž většina byla v průběhu druhé světové války masově deportována na Sibiř, neboť Stalin si nebyl jist jejich loajalitou. Ačkoliv Stalinovi následovníci také pronásledovali spisovatele a disidenty, používali policejní teror střídměji vůči lidu a uvolněním politické kontroly a ekonomickými stimuly se snažili získat všeobecnou podporu.

Přesto tvrdá centralizace pokračovala a vedla postupně k ekonomickému propadu, neefektivitě výroby a apatii lidí charakteristickou pro 70 až 80. léta 20. století. Vyvrcholením byla Černobylská havárie. Gorbačovova perestrojka se sice pokusila tyto problémy řešit, ale díky jeho neochotě vzdát se pilířů sovětské moci - strany, policie a centrálně řízené ekonomiky - neměla naději na úspěch. V roce 1991, po 74 letech existence sovětský systém definitivně padl.

Tajná policie

Bolševický režim se od počátku opíral o silnou tajnou či politickou polici. První tajná policie, ČEKA, byla založena již v prosinci 1917 jako dočasná instituce, jejíž existence skončí poté, co Lenin s bolševiky upevní svou moc.

Původně měla ČEKA vedená Felixem Dzeržinským pověření pouze k vyšetřování “kontrarevolučních” zločinů. Ale brzy převzala i klíčovou pozici v soudnictví a začala mohutnou ofenzívu proti majetnějším třídám a nepřátelům bolševismu. Přestože mnozí bolševici se stavěli na odpor vůči teroru ČEKY, vedení trvalo na nezbytnosti její existence pro přežití nového režimu.

Po skončení občanské války (1918-1921) obavy z domácí i zahraniční opozice pominuly a ČEKA byla rozpuštěna. Její funkce převzal Státní politický direktoriát (GPU), který měl mnohem menší moc než jeho předchůdce. Represe vůči obyvatelstvu se zmírnily. Ovšem pod Stalinovým vedením získala tajná policie opět velkou moc a v roce 1934 byla přejmenována na Lidový komisariát pro vnitřní záležitosti - nechvalně známý NKVD. NKVD podléhal přímo Stalinovi a stal se jeho nástrojem, kterým uplatňoval svou zvůli v období “Velkého teroru” ve 30. letech 20. století.

Za Stalinovy éry zůstala tajná policie nejmocnější a nejobávanější institucí. I KGB, policie postalinského období, přestože už neprováděla masové čistky a nemá na svědomí tolik životů jako NKVD, zůstala mocným nástrojem Kremlu při potlačování politického a náboženského disentu. Šéf KGB sehrál klíčovou roli odpůrce prosazování demokratických změn v 80. létech 20. století a navíc byl jedním z hlavních organizátorů protidemokratického puče v srpnu 1991. Můžeme jen pevně doufat, že tato instituce už svou roli definitivně dohrála.

Represe a teror stalinské éry

Policejními represemi proti projevům opozice uvnitř komunistické strany ve druhé polovině 20. let 20. století si Stalin připravil půdu pro získání absolutní moci. Původně byla mašinérie násilí používána pouze proti oponentům bolševismu, zatímco členové strany byli této politiky ušetřeni. První obětí z řad KSSS byli členové politbyra Leon Trockij, Grigorij Zinověv a Lev Kameněv. Byli vyloučeni ze strany v roce 1927. Po jejich odstranění se Stalin obrátil proti Nikolaji Bucharinovi. Ten byl označen za představitele “pravicové opozice”, neboť nesouhlasil s násilnou kolektivizací a rychlou industrializací na úkor drobných farmářů. Vražda Sergeje Kirova 1.prosince 1934 odstartovala řetěz událostí vrcholícím v tzv. “Velkém teroru” 20. let 20. století. Kirov byl členem politbyru strany, vedoucím představitelem stranického aparátu v Leningradu a vlivným členem vládnoucí elity. Díky svému zájmu o blaho dělníků a skvělému řečnickému umu si získal velkou popularitu. Někteří členové strany mu dokonce tajně navrhovali, aby převzal pozici generálního tajemníka.

Nedá se s určitostí tvrdit, že Kirov představoval pro Stalina okamžitou hrozbu, ale rozhodně nesouhlasil s některými aspekty Stalinovy politiky a Stalin začal pochybovat o loajalitě Leningradu. Jako záminka k odstartování velké čistky mu posloužilo zavraždění Kirova mladíkem Leonidem Nikolajevem. Nejnovější důkazy usvědčují Stalina a NKVD z naplánování této vraždy.

Po uskutečnění vraždy Stalin vydal zákon proti politickému zločinu. Začala obdoba středověkého honu na čarodějnice. Roli svaté inkvizice zde sehrál NKVD a obětmi se stali údajní spiklenci, kteří měli zavraždit Kirova. Během následujících čtyř a půl roku byly milióny nevinných členů strany a občanů poslány za mříže, většina z nich za spoluúčast na rozsáhlém spiknutí které údajně bylo v pozadí Kirovovy vraždy. Tento čin, z pohledu sovětské moci “zločin století”, připravil půdu “Velkému teroru”. Stalin už nikdy Leningrad nenavštívil a řídil jednu z nejzběsilejších poválečných čistek právě proti tomuto městu jež historicky pro Rusko bylo vstupní branou na Západ.

Stalin eliminoval koncem roku 1934 veškerou předpokládanou opozici a stal se neomezeným vládcem strany i státu. Přesto stranické čistky a celonárodní teror ve formě zatčení a poprav pokračoval. Během následujícího období, zvaného “Velký teror”, zahrnujícího i vykonstruované procesy se stranickými oponenty v letech 1936-1938, byly milióny sovětských občanů poslány do pracovních táborů nebo ubity ve vězení.

V roce 1939 intenzita teroru polevila, protože Stalinovi naprosto podléhala jak strana tak i celá země. Sovětská společnost byla natolik roztříštěna a lidé podlehli panické hrůze z represí. Další zatýkání už nebylo třeba. Stalin vládl jako absolutistický diktátor Sovětského svazu po celou 2. světovou válku a dále až do své smrti v březnu 1953. Jeho poválečný vliv se ovšem ještě rozšířil na země tzv. východního bloku.

Gulag

Sovětský systém táborů nucených prací zavedla ČEKA v roce 1919, ale až počátkem 30.let již pod dohledem NKVD dosáhl počet vězňů několika miliónů. Mezi vězni se nacházeli jak vrazi, zloději a jiní kriminálníci, tak také členové politického a náboženského disentu.

Vězni z táborů Gulag, rozmístěných převážně daleko na Sibiři a Dálném Východě, výrazně přispěli k rozvoji sovětské ekonomiky za vlády Stalina. Vězni postavili několik vodních cest, například kanál Bílé moře - Baltské moře, kanál Moskva - Volha, dále Bajkalsko - amurskou magistrálu, mnohé vodní elektrárny, strategicky významné silnice a průmyslové závody v odlehlých oblastech SSSR. Vězni Gulagu také těžili většinu dřeva v tajze a fárali v uhelných i rudných dolech a dokonce těžili i zlato. Lidský potenciál Gulagu umožnil mohutný rozvoj těžkého průmyslu. “Dělníci” z Gulagu také pracovali na projektech, které neorganizoval NKVD, byli najímáni i na “civilní” projekty.

Životní podmínky v táborech Gulag byly extrémně špatné. Dočíst se o tom můžeme v knize A. Solženicina “Souostroví Gulag”. Vězni dostávali nedostatečné jídlo i oblečení, takže pro ně bylo velmi těžké vydržet drsné klima i dlouhou pracovní dobu. Táboroví bachaři nezřídka vězně fyzicky týrali. Úmrtnost na následky vyčerpání a nemoci byla vysoká. Po Stalinově smrti v roce 1953 se počet vězňů výrazně snížil a podmínky mírně zlepšily.

Pracovní tábory se v menší míře zachovaly až do období vlády Gorbačova. Po pádu komunismu byly tábory zpřístupněny novinářům a aktivistům bojujících za lidská práva. Všichni političtí vězni z táborů úplně zmizeli.

Období kolektivizace a industrializace

V listopadu 1927 zahájil Stalin svou “revoluci shora” určením dvou cílů sovětské domácí politiky - rychlou industrializací a kolektivizací zemědělství. Jakékoliv stopy kapitalismu měly být vymazány a SSSR se měl stát průmyslovým a úplně socialistickým státem.

Stalinova I. pětiletka, započatá v roce 1928 se zaměřila na rychlou industrializaci hospodářství hlavně v oblasti těžkého průmyslu. Předkládané cíle byly vyjádřeny čísly o 250 % růstu průmyslové výroby a dokonce 330 % růstu těžkého průmyslu. Průmyslová výroba a služby byly znárodněny, plánovači v Moskvě zaúkolovali vedoucí průmyslových závodů normami. Odbory se transformovaly v nástroj zvyšování produktivity práce. Vzniklo velké množství nových průmyslových závodů, zejména na Urale, pohoří tvořícím přirozenou hranici mezi evropskou a asijskou částí dnešního Ruska. Po celé zemi byly postaveny tisíce elektráren. Nerealistické plány brzy přinesly mnohé problémy, protože při zaměření průmyslu na těžká odvětví se začalo nedostávat spotřební zboží.

Cílem I. pětiletky bylo také změnit systém sovětského zemědělství. Menší farmy byly transformovány ve “známé” kolchozy. Komunisté věřili, že to povede ke zvýšení produkce a že zemědělství bude schopné uživit rostoucí počet dělníků ve městech. Přebytky měly uhradit industrializaci. Komunisté také očekávali, že kolektivizací se uvolní další pracovní síly pro průmysl a zbytek rolníků bude politicky kontrolován. Největší represe byly namířeny proti bohatším sedlákům, tzv. kulakům. Asi pět miliónů lidí z kulackých rodin bylo deportováno a beze stopy navždy zmizelo. Jediným výsledkem násilné kolektivizace, nezřídka provázené zuřivým odporem sedláků, byl obrovský úpadek zemědělské výroby, který vyústil katastrofálním hladomorem mezi léty 1923 - 33. Ačkoliv cílem I. pětiletky bylo znárodnění dvaceti procent farmářských usedlostí, kolem roku 1940 už bylo ve vlastnictví státu více než 97 % veškerého majetku a pojem soukromé vlastnictví byl vyškrtnut z tehdejšího slovníku. Stalinův plán rychlé industrializace byl splněn pouze za cenu miliónů lidských životů.

Kampaň proti náboženství

SSSR jakožto první stát na světě měl za cíl vykořenit náboženství, k čemuž posloužily různé metody. Komunistický režim konfiskoval církevní majetek, zesměšňoval náboženství, pronásledoval věřící a propagoval ateismus ve školství. Přístup k jednotlivým náboženstvím byl určován státními zájmy.

Ruská ortodoxní pravoslavná církev se ve 20. a 30. letech 20. století stala hlavním terčem protináboženských útoků. Většina kněží a mnozí věřící byli zastřeleni nebo posláni do pracovních táborů. Sověti zavřeli teologické školy a církevní písemnosti byly zakázány. Pouhých 500 z asi 50 000 kostelů zůstalo v roce 1939 otevřeno.

Když v roce 1941 nacisté napadli SSSR, potřeboval Stalin posílit vlastenecké nadšení a podporu války s nacisty a obnovil činnost pravoslavné církve. Do roku 1957 obnovilo činnost 22 000 kostelů. Ale i dalším vládcům SSSR byla činnost církve trnem v oku a tak v roce 1959 Nikita Chruščov přikázal uzavření 12 000 kostelů. V osmdesátých letech už působilo méně než 7 000 kostelů. Členové kněžské hierarchie skončili ve vězeních nebo museli ukončit činnost a na jejich místa nastoupili zmanipulovaní jedinci, z nichž mnozí byli ve styku s KGB.

Pronásledování jiných náboženství bylo spjato velice těsně i s národnostními otázkami. Nejpronásledovanější byla náboženství uznávající nějakou zahraniční církevní autoritu, například papeže. Od roku 1926 nebyl v SSSR ani jeden biskup římsko-katolické církve a z 1200 kostelů (1917) byly otevřeny pouze dva. Většina katolických kostelů se nacházela v Litvě. S ukrajinskými nacionalisty spjatá ukrajinská katolická církev byla násilně přičleněna k ruské pravoslavné církvi v roce 1946. Autokefální ortodoxní církve Běloruska a na Ukrajině byly dokonce zakázány nadvakrát, na konci 20. let a v roce 1944.

Útoky zaměřené proti judgismu provázely celou sovětskou éru a prakticky znemožnily jakoukoliv organizovanou náboženskou praxi. Protestantské denominace a jiné sekty na tom nebyly lépe. Islámu se sovětští mocipáni obávali natolik, že jeho šíření systematicky silou potlačovali až do roku 1941. Teprve nacistická invaze donutila vládu k oficiální toleranci muslimů, ale na druhé straně aktivně podněcovala ateismus.

Útoky proti inteligenci

Ihned po převzetí moci začali bolševici likvidovat politickou opozici. V lednu 1918, poté co neuznalo bolševickou vládu, bylo rozpuštěno zákonodárné shromáždění. Členové Levicové socialistické revoluční strany, kteří proti tomuto aktu protestovali si vysloužili pouze označení nálepkou “nepřítel lidu”. V různých částech země začaly působit militantní opoziční skupiny. Byla zahájena občanská válka, která trvala 3 roky (do roku 1921).

Nesmiřitelná a stále se vyhrocující a přitvrzující byla politika bolševiků vůči kritikům především z řad intelektuálů prezentujících své názory písemně. Hlavním nástrojem potlačení kritických hlasů se stala cenzura tisku, která trvala po celou dobu existence SSSR, přestože podle původních prohlášení měla být pouze dočasná. Lenin obvinil Kadety (demokraty usilující o ústavní demokracii) ze spiknutí proti bolševické vládě a v roce 1919 začalo masové zatýkání Kadetů, socialistů, menševiků a nacionalistů. Bolševické vedení se snažilo rychle očistit Rusko od všech lídrů minulosti a začít budovat svoji radostnou budoucnost “s čistým stolem”.

Podobnými praktikami bolševici proti sobě popudili většinu intelektuálů, kteří původně podporovali svržení carského režimu s vidinou vybudování svobodné společnosti. Rušení demokratických institucí vyvolalo vlnu protestů akademické obce a umělců, kteří se zcela oprávněně cítili zrazeni. Jako už mnohokrát předtím i poté v dějinách lidstva se opakoval stejný scénář, kdy původní idealistické vize intelektuálů byly přetaveny v krutou realitu totalitních režimů, amorfních a zcela odlidštěných. Ti spisovatelé, kteří měli to štěstí, že uprchli včas, napadali bolševický režim sžíravou kritikou ze zahraničí. Jediným výsledkem bylo přijetí zákazu vstupu zahraničních umělců.

Lenina nepřekvapila deziluze většiny intelektuálů. On sám je ve svém díle označoval jako rivaly jeho “strany nového typu”, která jako jediná mohla přinést revoluční uvědomění pracujícím. Leninovo vidění intelektuálů jako “služebníků buržoazie” se odráželo v perzekuci intelektuálů a umělců po celou dobu existence sovětského režimu.

V letech 1923 - 28 si intelektuálové užívali relativní tvůrčí svobody, protože vláda se zaměřila především na hospodářské cíle Leninovy “Nové hospodářské politiky”. Ale hned v roce 1928 přijal ÚV usnesení, v němž deklaroval právo strany na dohled nad literaturou a v roce 1932 prošly reorganizací literární a umělecké obce. Napříště už všechna díla musela být vytvořena v duchu i nám Čechům dobře známého socialistického realismu.

Veškerá díla, která neoslavovala budování socialismu, byla zakázána. Lenin chtěl zvýšit revoluční uvědomění dělníků, ale podle Stalina nemělo umění být pouze poplatné režimu, ale mělo významně posloužit při uskutečňování megalomanských plánů přeměny společnosti. Intelektuálové a umělci se společně s politickými představiteli opozice stali obětmi “Velkého teroru 30. let”.

Během 2. světové války směli umělci publikovat díla prodchnutá vlastenectvím a nenávistí k nepříteli. Ovšem ihned po skončení války strana znovu udeřila. Hlavní osobou v pozadí perzekuce umělců byl Andrej Ždanov, Stalinův mluvčí pro kulturní záležitosti. Ostře napadl spisovatele Annu Achmatovovou, Borise Pasternaka a Michaila Zosčenka a jejich díla označil za “protisovětská, podkopávající socialistický realismus a přehnaně pesimistická”. Jednotliví spisovatelé byli vylučováni ze Svazu spisovatelů a periodika buď zakázána nebo podřízena přímé kontrole strany (“Ždanovščina”). Ždanov sice zemřel v roce 1948, ale čistky na poli kultury pokračovaly.

Známý režisér Sergej Ejzenštejn a velcí skladatelé Sergej Prokofjev a Dmitrij Šostakovič byli veřejně obviňováni z “nedostatečné ideologické hloubky jejich děl a poplatnosti západnímu vlivu”. Útoky se nevyhnuly ani vědcům a filozofům a trvaly až do Stalinovy smrti.

Komunistická strana Sovětského svazu cenzurovala nejen tisk, ale i elektronická média, publikační a distributorskou činnost, knihkupectví i knihovny a dle libosti povolovala či zakazovala činnost periodik, čímž se důsledně držela myšlenky V.I. Lenina, že literatura by mohla být využívána pro politické a ideologické cíle. Ideologie strany ovlivňovala tvůrčí proces od samého začátku, od momentu autorské inspirace. Strana sehrála roli umělcovy Múzy. Jediným přijatelným způsobem uměleckého vyjádření byl tzv. socialistický realismus a jeho měřítkem bylo, do jaké míry dílo obsahovalo “vznešené” budovatelské myšlenky. Kromě již zmíněného Svazu spisovatelů, který kontroloval činnost tvůrců, vznikl ještě GOSKOMIZDAT, což byl Státní výbor pro vydavatelství, tiskárny a knižní obchody a tyto instituce společně rozhodovaly o vydání všech knih a i kontrolovaná distribuce papíru byla jedním z mechanizmů skryté cenzury. GLAVLIT , založená v roku 1922, byla instituce zodpovědná za cenzuru díla po jeho dokončení. Ale stranické vedení ovlivnilo tvůrčí proces už dlouho předtím než se rukopis dostal na stůl cenzora, který svým nabroušeným perem ještě mohl díla dále ovlivnit. Právě proto byl systém sovětské cenzury mnohem účinnější než systém carský i kterýkoliv ze současných diktátorských režimů.

Vědci, umělci i další, i když se nepovažovali za disidenty, ale v jejich díle se objevila kritika poměrů v SSSR, byli systematicky pronásledováni a soudně stíháni. Často byli prohlášeni za nepřátele státu a uvězněni nebo prohlášeni za šílené a zavřeni do ústavů pro mentálně postižené. Mluvit o lidských právech nebo podporovat svobodu projevu znamenalo pochybovat o samé podstatě marxismu-leninismu a o legitimitě vlády jedné strany. Mezi perzekucí postižené osobnosti patřili světově renomovaní umělci a vědci včetně nositele Nobelovy ceny za literaturu Borise Pasternaka, který byl donucen se ceny vzdát, dále Alexandra Solženicina, který byl násilně vystěhován, a Andreje Sacharova, který byl vyobcován z Akademie věd a donucen odejít do domácího exilu.

Změna nastala až s příchodem Michaila Gorbačova. Ten potřeboval podporu spisovatelů a novinářů pro své reformy. V roce 1986 představil politiku Glasnosti, která v podstatě ukončila výsadní kontrolní postavení Svazu spisovatelů. Od tohoto roku byly odstraněny bariéry mezi spisovateli a čtenáři a napříště se měla kvalita díla měřit pouze úspěšností na trhu, což znamenalo začátek konce cenzury KSSS.

Hladomor na Ukrajině

Strašlivý hladomor, který postihl Ukrajinu, severní Zakavkazsko a dolní Povolží v letech 1932 - 1933, byl výsledkem Stalinovy politiky násilné kolektivizace. Největší ztráty produkce byly na Ukrajině, hlavní obilnici tehdejšího SSSR. Ovšem kromě obětí hladomoru se k nim připojily další oběti z řad ukrajinské inteligence, nacionalistů i členů Komunistické strany Ukrajiny. To vše přispělo ke zlomení jakéhokoliv odporu Ukrajinců vůči kolektivizaci a Ukrajina byla po následující léta ochromena politicky, sociálně ale i psychologicky.

Přestože Stalinova politika úplné kolektivizace měla katastrofální dopad na zemědělskou produkci, Stalin zvýšil normu pro odvod obilí do státních sýpek na 44 %, což v praxi znamenalo, že rolníci sami se ocitli bez zdroje potravin, protože sovětské zákony přikazovaly, že do doby, než bude naplněna státní norma, nesmí být mezi členy kolchozů rozdělen ani kilogram obilí. Milióny rolníků zemřely hlady. Stranická garnitura spolu s vojskem a jednotkami tajné policie vedla nemilosrdnou válku vůči rolníkům, kteří odmítali vzdát se veškerého obilí. Zemědělcům bylo zabaveno dokonce i nepostradatelné osivo. Kterýkoliv muž, žena či dítě, pokud byli chyceni byť pouze s hrstí obilí, které si vzali v kolchoze, mohli být popraveni nebo deportováni. Ti kdo na první pohled netrpěli hlady, byli podezříváni z uchovávání tajných zásob. NKVD a systém vnitrostátních pasů zabraňoval rolníkům opouštět vesnice.

Odhaduje se, že hladomoru v letech 1932 - 33 podlehlo 6 až 7 miliónů lidí. Lidé, ještě než zemřeli, často zešíleli a ztratili jakékoliv vědomí lidských bytostí. Ironií osudu je, že stalinisté považovali tento výsledek za úspěch, neboť “sedláci se konečně dozvěděli, kdo je tu pánem. Sice zemřely milióny lidí, ale systém kolchozů byl natrvalo prosazen”. Tento model násilné kolektivizace navíc ještě posloužil dalším komunistickým vůdcům jinde ve světě, vesměs s podobnými výsledky. Nejtragičtějších rozměrů dosáhlo toto snažení v Číně 60. let 20. století, kdy Mao Ce-tung prosazoval svou politiku “Velkého skoku”. Hladomoru tehdy padlo za oběť více než 20 miliónů lidí.

Deportace

Mnozí odborníci dohlížející na dodržování lidských práv v současném Rusku se shodují, že jedním z nejdrastičtějších činů Stalina bylo násilné přesídlení více než 1,5 miliónů lidí, převážně muslimů, během 2.světové války. Genocida se týkala Němců v Povolží, šesti národů Zakavkazska a krymských Tatarů. Ze Zakavkazska museli odejít Čečeni, Ingušové, Kalmykové, Balkaři, Karačajci a jedna z gruzínských etnických skupin.

K ospravedlnění přesídlení posloužily různé záminky jako odpor vůči sovětské vládě, separatismus nebo údajná kolaborace s německými okupanty. Jihozápadní Gruzie byla vysídlena pod údajnou hrozbou německého útoku a Balkaři byli potrestáni za to, že údajně poslali Hitlerovi darem bílého koně.

Přesídlenci byli shromažďováni a dopravováni dobytčáky po železnici do Uzbekistánu, Kazachstánu, Kyrgyzstánu a na Sibiř. Historik Robert Conquest nazval tyto oblasti “lidská smetiště”. Většina odhadů hovoří o tom, že až dvě třetiny přesídlenců zahynuly. Obzvláště krutý byl osud krymských Tatarů, z nichž během prvních 18 měsíců po vykázání z rodné země zemřela asi polovina hladem.

V období revize Stalinova kultu osobnosti došlo k určitým změnám. N. Chruščov v roce 1956 prohlásil, že politika přesídlení porušila leninské principy. Ve svém tajném projevu na 20. sjezdu KSSS prohlásil, že Ukrajinci se vyhnuli stejnému osudu “pouze proto, že jich bylo příliš mnoho a Stalin je neměl kam vystěhovat”. Ve stejném roce sovětská vláda znovu zřídila Čečensko-ingušskou autonomní republiku a Kabardino-Balkalskou autonomní republiku a původní Čerkeskou autonomní oblast změnila na Karačajsko-Čerkeskou autonomní oblast. Ale krymští Tataři, původní obyvatelé jihozápadní Gruzie a povolžští Němci byli rehabilitováni pouze částečně a většině z nich byl umožněn návrat do rodné země až po roce 1991.

Při důkladnějším studiu novodobých dějin Zakavkazska a černomořské oblasti snadněji pochopíme, proč je půda na Kavkaze tak horká, ale i to, co je jádrem sporu Ruska a Ukrajiny o poloostrov Krym. Po desetiletích útlaku a násilí páchaném na místním obyvatelstvu se nelze divit národům, jako jsou Čečeni, a jejich snaze po osamostatnění se. Co se týče poloostrova Krym, zdá se, že Rusku jde spíše o strategický přístup k Černému moři, který halí do hávu starostí o osud Rusů na Krymu. Skutečností zůstává, že původní domovina Krymských Tatarů je dnes obydlena Rusy ze 60 %.

Židovský protifašistický výbor

Židovský protifašistický výbor (JAC) vznikl v dubnu 1942 v Kujbyševě (dnešní Samara). Dva polští Židé, socialisté Henryk Erlich a Viktor Alter, pravděpodobně navrhli Lavrentiji Berijovi, tehdejšímu šéfovi NKVD, založení této instituce. Oba dva byli později tajně popraveni. Organizace měla sloužit zájmům sovětské válečné zahraniční politiky a sovětské armády prostřednictvím válečné mediální propagandy a osobních kontaktů s Židy žijícími hlavně v Británii a v USA. Měla ovlivňovat veřejné mínění v zahraničí s cílem získání zahraniční podpory pro sovětské válečné úsilí.

Předsedou JAC byl známý herec a režisér Moskevského židovského státního divadla Solomon Michoels. Šakne Epštejn, novinář, byl sekretářem a vydavatelem periodika Einikait (Jednota). Mezi další osobnosti JAC patřil básník Itsik Feffer, dřívější člen BUNDu (Židovské socialistické hnutí - působilo v letech 1917 - 21, podporovalo menševiky), dále spisovatel Ilja Erenburg, generál Stalinovy vojenské akademie Aaron Katz a Boris Šimelovič, hlavní chirurg Rudé armády. Členy JAC byli i nežidovští umělci, vědci a vojáci.

Rok po svém vzniku se organizace stěhovala do Moskvy a stala se jedním z nejdůležitějších center židovské kultury a literatury psané v jidiš. JAC také vysílal několikrát týdně prosovětskou propagandu, zmiňující se o absenci antisemitismu a mohutných útocích Rudé armády.

V roce 1948 byl Michoels zavražděn Stalinovými tajnými agenty. V rámci antisemitistické kampaně musel JAC ukončit činnost a většina členů skončila za mřížemi.

Černobylská havárie

Do dubna 1986 byl Černobyl jen bezvýznamným městem na řece Pripjať na severu Ukrajiny a toto jméno bylo víceméně náhodně spjato s jadernou elektrárnou V. I. Lenina ležící 25 km proti proudu řeky.

S datem 26. dubna 1986 se dříve anonymní město navždy zapsalo do povědomí celého lidstva. V 1 hodinu 21 minut ráno při testování reaktoru číslo 4 došlo k výbuchu a následnému uvolnění radioaktivity v množství 30 až 40 krát převyšujícím množství radioaktivity uvolněné při výbuchu bomb v Hirošimě a Nagasaki. Svět se o této události dozvěděl díky švédským jaderným zařízením, která zaregistrovala abnormální radioaktivitu. Tato událost, jedna z největších průmyslových nehod všech dob, měla obrovský vliv na další běh událostí v SSSR. Přesný počet lidských obětí nebude asi nikdy znám. 31 lidí zahynulo na místě. Statisíce Ukrajinců, Bělorusů a Rusů musely opustit města nacházející se v zóně 30 km okolo elektrárny, kde kontaminace dosáhla nejvyššího stupně. Odhady se liší, ale asi 3 milióny lidí, z toho více než 2 milióny obyvatel Běloruska, dosud žijí v oblasti postižené radioaktivním spádem. Přímo ve městě Černobyl dosud žije 10 tisíc lidí. Havárie už stála miliardy rublů a další miliardy si vyžádá přemístění obyvatelstva a dekontaminace úrodné zemědělské půdy.

Černobyl je metaforou nejen strachu z jaderné síly, která není pod kontrolou, ale také metaforou selhání sovětského systému, jeho záměrného zamlčování a lhaní, naprostého nezájmu o blaho pracujících a jejich rodin, neschopnosti zajistit základní životní potřeby jako jsou lékařská péče a doprava a to obzvlášť v krizových situacích. Černobylská havárie vykolejila rozjetý vlak ambiciózního programu rozvoje jaderné energetiky a sotva vzniklé ekologické hnutí zformovala v potenciální politickou sílu. Umožnila také definitivně osamostatnění Ukrajiny a Běloruska v roce 1991. Přestože dosud funguje, k úplnému zastavení provozu jaderné elektrárny v Černobylu by mělo dojít v roce 2000. Jadernou elektrárnu nahradí elektrárna tepelná.

Perestrojka

Už od skromných začátků na 27. sjezdu KSSS v roce 1986 se stala Gorbačovova perestrojka, program přestavby ekonomiky, politických a sociálních poměrů, katalyzátorem rozpadu leninsko-stalinistického totalitního státu, budováného téměř tři čtvrtiny 20. století.

Celý svět nevěřícně, ale s rostoucím úžasem sledoval odchod sovětských jednotek z Afghánistánu, změnu politických poměrů v postkomunistických zemích Východní Evropy, znovusjednocení Německa a konec studené války.

Reakce na změny uvnitř SSSR byly spíše smíšené. Reformy sice otřásly tradičními základnami strany, ekonomiky a celé společnosti, nicméně neodstranily je úplně. Znovunabytá svoboda shromažďování, projev náboženského vyznání, práva na stávku a svobodné volby znamenaly pád autoritativních struktur SSSR, ale také určitého smyslu pro pořádek a jistotu. Dlouho potlačované etnické, hospodářské a sociální třenice vyústily ve srážky, stávky a nárůst kriminality.

Michail Gorbačov představil politiku, která v konečném důsledku měla vyústit v tržní ekonomiku. Podporoval omezené soukromé vlastnictví a zisk v sovětském průmyslu i zemědělství, ale mašinérie komunistického kontrolního systému a tuhá centralizace dusily veškeré snahy už v samotných počátcích a drobné podnikání nepřineslo kýžený hospodářský zázrak. Namísto toho se fronty na úzkoprofilové zboží ještě prodloužily, občanské nepokoje vrcholily, krvavé srážky, hlavně na Kavkaze a v Pobaltí, stály lidské životy.

19. srpna 1991 někteří konzervativní členové Gorbačovovy vlády vyprovokovali pokus o převrat, který měl zabránit podpisu smlouvy o vzniku společenství nezávislých států a znovu nastolit pevnou moc KSSS. V té době už Ruskou federaci kormidloval Boris Jelcin, první demokraticky zvolený prezident a podařilo se mu puči odolat. Sídlem jeho vlády se stal tzv. Bílý dům. Jelcinovy reformy znamenaly dalekosáhlé změny. SSSR se rozpadl na jednotlivé státní útvary, které jsou od r. 1991 s výjimkou pobaltských zemí (Litva, Lotyšsko, Estonsko) volně sdruženy ve Společenství nezávislých států, hospodářské seskupení, které je v podstatě nefunkční a existuje pouze formálně.

Část II.

SSSR A USA - spolupráce a konfrontace

Vztahy mezi SSSR a USA byly ovlivňovány celým komplexem ideologických, politických a hospodářských faktorů, které vedly k posunům od podezíravé spolupráce až k nesmiřitelné velmocenské rivalitě. Zásadní rozdíly v politickém systému obou zemí často zamezily vzájemnému porozumění v klíčových politických otázkách a dokonce, jak v případě Kubánské krize, dovedly obě země až na pokraj války.

Vláda Spojených států se stavěla nepřátelsky k zemi, kde byl politický systém založen na komunistické ideologii a nemohla odpustit sovětským vůdcům to, že se tehdejší Rusko obrátilo zády k 1. světové válce. Přestože se USA angažovaly při organizaci pomoci obětem hladomoru ve 20. letech a američtí obchodníci navázali v období Nové hospodářské politiky v letech 1921 až 1929 v Rusku obchodní styky, diplomatické vztahy obě země navázaly až v roce 1933. V té době už Stalinův režim představoval pro navázání přátelských vztahů nepřekonatelnou překážku.

Přestože obě země v období 2. světové války vytvořily alianci, jejímž společným cílem byla porážka nacistického Německa, tak sovětský agresivní a protidemokratický postoj vůči zemím východní Evropy způsobil napětí ještě před koncem války.

Následující tři dekády, známé jako období studené války, byly obě země odděleny velmocenskými konflikty a vzájemným zastrašovaním, jehož hlavní metodou byly závody v hromadném zbrojení. Na začátku 70. let 20. století sice sovětská strana vyhlásila politiku rostoucí hospodářské spolupráce a byla zahájena odzbrojovací jednání se Západem, ale invaze do Afghánistánu v roce 1979 a sovětské postoje k otázkám lidských práv znamenaly opětovně zvýšení napětí mezi zeměmi i bloky, které reprezentovaly - Západem a Východem.

K úplnému ukončení napětí vedly až dramatické změny v letech 1989 až 1991, kdy padla většina komunistických režimů, a konečně mohlo začít období rozvíjení mírových a přátelských vztahů mezi národy USA a bývalého SSSR, ale zároveň i mezi národy Západu a Východu.

Americká podpora obětem hladomoru

Bolševická revoluce (1917) a následná občanská válka způsobily akutní nedostatek potravin v jihozápadním Rusku. Následky války byly ještě doprovázeny dvouletým obdobím sucha a již v roce 1920 bylo zřejmé, že v Povolží, na Krymu, na Ukrajině a v Arménii propuká hladomor. Podmínky byly tak zoufalé, že začátkem 20. let 20. století žádala sovětská vláda celý svět o potravinovou pomoc, neboť milióny lidí trpěly.

Skupiny dobrovolníků v USA a v Evropě organizovaly pomoc obětem, ale v krátké době se ukázalo, že pomoc bude potřeba zorganizovat na vyšší úrovni, neboť postižených bylo mezi 10 až 20 milióny.

Ačkoliv USA oficiálně neuznávaly SSSR, bylo na ně apelováno ze všech stran, aby zasáhly. V srpnu 1920 byla uzavřena neformální dohoda o zahájení potravinové pomoci. V roce 1921 pověřil americký prezident Warren Harding ministra obchodu Herberta Hoovera organizací potravinové pomoci.

Americký Kongres uvolnil 20 miliónů dolarů a Hoover zorganizoval Americkou správu pro pomoc (ARA). Hooverova ARA byla kompletním programem pro dopravu, skladování a rozdělování základních potravin a osiva v oblastech postižených hladomorem. Se svolením sovětské vlády byly vyslány stovky amerických dobrovolníků, kteří si získali důvěru místních komunistických představitelů a měli volné ruce při rozdělování tisíců tun obilí, oblečení a léků. Díky této pomoci přežily milióny lidí.

Práce ARA pokračovala až do roku 1923, kdy místní farmy byly opět schopny produkovat potraviny a nebezpečí hladomoru bylo zažehnáno. Sovětská vláda později odměnila Hoovera a ARA za péči a štědrost prokázanou při této těžké krizi.

Komunistická strana USA A KSSS

KSSS vznikla z bolševického křídla Ruské sociálně- demokratické dělnické strany na popud Lenina v roce 1903. Lenin byl pevně přesvědčen o tom, že pouze disciplinovaná, hierarchicky organizovaná strana může vést dělníky v boji za svržení kapitalismu v Rusku i na celém světě. Po Říjnové revoluci se bolševici přejmenovali na komunisty a oficiálně to potvrdili přejmenováním strany z bolševické na Komunistickou stranu Ruska v roce 1918. O rok později vytvořili Komunistickou internacionálu s cílem kontrolovat komunistické hnutí v celém světě. I po rozpadu Kominterny v roce 1943 ÚV KSSS používal komunistické strany jiných národů k prosazování vlastní politiky, což se nejzřetelněji projevilo po roce 1945 v zemích východní Evropy. ÚV KSSS požadoval po každé straně přijetí leninských principů o bezpodmínečné podřízenosti členů a místních organizací nejvyšším autoritám.

Pod vlivem úspěchu bolševické revoluce se američtí socialisté a radikálové sešli v roce 1919 v Chicagu, aby založili Americkou KS. Ale Američané byli tak nejednotní, že založili strany dvě. Jedna skupina se zformovala převážně z ruských a východoevropských čerstvých přistěhovalců, kteří prosazovali ortodoxnější marxistický přístup a proletářskou revoluci, zatímco pragmatičtější američtí radikálové spíše usilovali o ovlivnění mas. Rozdílnost cílů společně se zásadními rozdíly mezi komunistickou doktrínou a americkou realitou vytvořily z komunismu v Americe spíše sektářské hnutí.

V roce 1921 přinutila Kominterna obě americké strany ke sjednocení a k přijetí linie narýsované v Moskvě. V době vzniku měla strana asi 12 000 členů a přestože jejich počet vlivem Velké hospodářské krize stoupl na 75 000 v roce 1938, hned o rok později po uzavření paktu o vzájemném neútočení mezi SSSR a nacistickým Německem, kdy Sověti obětovali celou střední Evropu, mnozí z řad KS USA odešli. Další členové stranu opustili po sovětské invazi Maďarska v roce 1956 i po předchozím odsouzení Stalinova kultu osobnosti. Po podobných zvratech sovětské politiky, mezi něž patřila i okupace ČSSR, zůstali v řadách KS USA už pouze skalní členové.

KS USA, poměrně důležité hnutí, i když nikdy nedosáhlo opravdu významného postavení mezi americkými politickými silami, bylo definitivně demoralizováno postavením KSSS mimo zákon v roce 1991 díky Borisi Jelcinovi a následným otevřením archívů, které odhalily nejen ideologickou, ale i finanční závislost KS USA na KSSS, která trvala až do jejího rozpuštění.

2. světová válka - válečná koalice

I přes hluboce zakořeněnou nedůvěru a nepřátelství mezi SSSR a západními demokraciemi ihned po napadení SSSR nacistickým Německem v roce 1941 vznikla spojenecká koalice SSSR, USA a Velké Británie. USA a Británie byly nejsilnější mocnosti skupiny zemí, které Sověti nazývali “imperialistickým táborem”. 3 měsíce po invazi se výrazně zvětšila pomoc Američanů. Hlavním dokumentem upravujícím podmínky zásobování napadeného SSSR upravoval Lend- Lease Act (Smlouva o půjčce a pronájmu), z března 1941. Veškerá pomoc měla být uhrazena zbožím ve stejné hodnotě po ukončení konfliktu.

Smlouva o půjčce a pronájmu byla nejhmatatelnějším znakem válečné spolupráce USA a SSSR. Do SSSR byl odeslán válečný materiál v hodnotě 11 miliard dolarů. Další výpomoc organizovaly soukromá nezisková organizace Americká pomoc válčícímu Rusku (USRWR) a Mezinárodní červený kříž. Zhruba 70 % materiálu dorazilo do SSSR přes Perský záliv a Irán, zbytek byl posílán přes Tichý oceán do přístavu Vladivostok a severní cestou přes Severní ledový oceán do Murmanska.

Stalin nikdy svému lidu neprozradil skutečný význam americké pomoci pro přežití SSSR, pouze před politiky na Jaltské konferenci v roce 1945 prohlásil, že program americké pomoci “je jedním z Rooseveltových nejzásadnějších a nejvýznamnějších počinů při formování protihitlerovské koalice.”

Válečný materiál byl v SSSR velmi vítán a pro Roosevelta bylo jeho zasílání nejvyšší prioritou, aby byl SSSR schopen válčit s Německem. Ale přesto ani tento program nemohl zabránit třenicím mezi SSSR a ostatními členy protihitlerovské koalice. Představitelé SSSR byli obzvláště znepokojeni neustálým zdržováním otevření druhé fronty Spojenců proti nacistům. I když se situace na východní frontě obrátila a Spojenci provedli úspěšné vylodění v Normandii v roce 1944 a konečně otevřeli kýženou druhou frontu, třenice se paradoxně ještě zvětšily, neboť země protinacistické koalice se začaly přít o poválečné uspořádání Evropy. S materiální pomocí Američanů se Sovětům podařilo vytlačit Němce z vlastního území i z východní Evropy, čímž se urychlil konec války. Zároveň se Stalinovým obsazením východní Evropy rozpadla válečná koalice a začala studená válka.

Studená válka - poválečné odcizení

Představitelé západních demokracií a SSSR diskutovali o vývoji 2. světové války a charakteru poválečného uspořádání na konferencích v Teheránu v roce 1944, Jaltě v únoru 1945 a v Postupimi v červenci a srpnu 1945. Neshody mezi SSSR a západními zeměmi, týkající se hlavně obsazení východní Evropy, vedly Winstona Churchila k prohlášení, že se Evropa začíná dělit železnou oponou. Stalin přispěl k ochlazení vztahů mezi SSSR a USA prohlášením, že byla nevyhnutelným následkem kapitalistického imperialismu a že se taková válka může v budoucnu opakovat.

Studená válka byla obdobím vzájemného soutěžení Východu a Západu, napětí a konfliktů na pokraji skutečné války, typické vzájemným stihomamem vidícím ve všech akcích strany patřící k nepřátelskému vojenskému bloku nebo paktu válečnou hrozbu. Vyskytly se i opravdové války, nazývány někdy “válkami zplnomocněnců”, protože je vedli spíše sovětští spojenci než SSSR, spojené s usilováním o vliv rozvojových zemích. Dalším způsobem vedení studené války bylo horečné hromadné zbrojení zahrnujícího hlavně zbraně hromadného ničení.

Po 2. světové válce obě strany dělily svět na dva systémy nebo tábory. Podle Stalina se svět dělil na kapitalistické a imperialistické režimy a proti ní stojící komunistické a pokrokové země. Americký prezident Truman také viděl dva diametrálně odlišné světy. Jeden svobodný, demokratický a druhý založený na podmanění jiných národů.

Chruščov po Stalinově smrti prohlásil, že imperialismus a komunismus mohou existovat vedle sebe bez hrozby války, protože komunismus už je dostatečně silný. Ženevská vrcholná schůzka v roce 1955 svedla k jednacímu stolu představitelé Velké Británie, Francie, SSSR a USA a společně s dalším summitem v Camp Davidu v roce 1959 znamenala opět naději na uvolnění napětí a zahájení spolupráce mezi Západem a Východem.

Již v roce 1962 se oba bloky znovu dostaly na pokraj otevřeného válečného konfliktu. Podle Chruščovových pamětí to byl on, kdo v roce 1962 přišel s myšlenkou rozmístění jaderných zbraní středního doletu na Kubě jakožto prostředku k dostižení náskoku USA při vývoji a rozmisťování strategických jaderných zbraní. Dalším důvodem byla ochrana Kuby před možnou invazí, jakou byl neúspěšný pokus v Zátoce sviní v roce 1961, který Američané podpořili finančně.

Po obdržení souhlasu kubánského vůdce Fidela Castra pracovali představitelé SSSR rychle a tajně na rozmístění zbraní na Kubě. 16. října 1962 byly předloženy průzkumné fotografie zachycující stavbu zařízení pro jaderné zbraně na Kubě prezidentu Kennedymu. Po sedmi dnech utajené a intenzivní rozpravy americké vlády, v jejímž průběhu sovětští diplomaté popřeli rozmisťování zbraní na Kubě, J.F. Kennedy v televizním poselství 22. října 1962 oznámil rozmisťování sovětských jaderných zbraní na Kubě a prohlásil, že na jakýkoliv útok z Kuby na USA budou USA odpovídat jako na útok přímo ze SSSR. Navíc uvalil na Kubu námořní embargo, aby zabránil dalšímu dovážení útočných zbraní ze SSSR na Kubu.

V průběhu krize si obě strany vyměnily mnoho dopisů a jiných vzkazů, formálních i neformálních. Chruščov zaslal Kennedymu nejdříve dva dopisy, 23. a 24. října, v nichž opisoval mírové úmysly SSSR a o zbraních psal jako o odstrašujícím prostředku. 26. října zaslal Chrusčov nesouvislý dopis navrhující, že zbraně budou staženy výměnou za ujištění, že USA přímo ani nepřímo nenapadnou Kubu. 27. října došel další dopis, který navrhoval stažení sovětských raket za stažení amerických zbraní z Turecka. Americká vláda se rozhodla ignorovat tento dopis a přijala nabídku z předcházejícího dne.

28. října Chruščov oznámil, že SSSR stáhne veškeré zbraně a zařízení z Kuby a vrátí je zpět do SSSR a vyjádřil přesvědčení, že USA nenapadnou Kubu. Následovaly další dohody, například na americký požadavek reflektující dohoda o stažení lehkých bombardérů z Kuby a dohoda o nenapadení Kuby Spojenými státy.

Období vlády Leodina Brežněva (1964 až 1982) je sice v dnešním Rusku popisováno jako období stagnace, přesto po okupaci Československa v roce 1968, zejména v období na počátku 70. let 20. století, došlo ke změně v projevování otevřeného nepřátelství vůči USA. Byly podepsány významné dohody o omezení počtu strategických jaderných zbraní, známé pod názvy SALT I (1969 - 77) a SALT II (1977).

Brežněv v roce 1973 prohlásil, že mírová koexistence imperialistických a komunistických zemí je normálním, trvalým a nezvratitelným stavem ve vztazích mezi Východem a Západem, ale zároveň varoval před možností vzniku konfliktů v zemích třetího světa. Vystřízlivění přišlo v roce 1979 po napadení Afghánistánu Sovětským svazem a nepřátelství studené války bylo obnoveno.

Sovětský přístup se znovu změnil až po nástupu Michaila Gorbačova k moci v roce 1985. Byly obnoveny dohody a rozhovory o kontrole zbraní a americký prezident Reagan se zúčastnil série vrcholných schůzek s M. Gorbačovem. Summity vedly k podepsání dohody START I, smlouvy o snížení počtu strategických útočných zbraní v Moskvě v roce 1991, kde už ovšem americkou stranu zastupoval George Bush. Smlouva START II následovala o dva roky později, rovněž v Moskvě, a podepsali jí G. Bush a nový prezident Ruské federace Boris Jelcin.

Podepsání těchto smluv vedlo nejen k úplnému ukončení napětí mezi bloky Západu a Východu, ale taktéž společně s odstraněním železné opony k odsunutí těchto dvou termínů do propadliště dějin. Svět už se zase dělí spíše podle měřítek geografických, eventuálně ekonomických a doufejme, že po desetiletích nesmyslného soupeření mezi znepřátelenými stranami budou následovat desetiletí kooperace zaměřené na koncepci trvale udržitelného rozvoje a přežití lidstva.

Literatura a odkazy:

X1 Sovětské archivy knihovny Kongresu US

Table of Contents

Kapitoral 1