Prodáno 27.07.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Klára Vlasáková

PRASKLINY

Kniha vznikla za podpory Českého literárního centra (sekce Moravské zemské knihovny v Brně) ve spolupráci s festivalem globale° za přispění Česko-německého fondu budoucnosti.

Copyright © Klára Vlasáková, 2020

All rights reserved

Graphic design © Nikola Janíčková, 2020

ISBN 978-80-242-6720-3

KOULE

Když se to sneslo na Zem – konkrétně na Farskou louku středně velkého města – mysleli si lidé, kteří to viděli jako první, že jde o nějaký optický klam; možná lom světla, jenž zmizí, když člověk pootočí hlavu nebo zajde-li slunce za mrak. Jenže ono to nezmizelo; pořád to zůstávalo pár desítek centimetrů nad zemí – podivný kulatý bíle světélkující útvar, který měl asi tři metry v průměru. Bylo možné se k němu přiblížit, a bylo možné se ho dokonce i dotknout. Někteří říkali, že je povrch teplý a vláčný, jiní přísahali, že cítili, jak se uvnitř něco hýbe.

Koule každopádně nezmizela po dni, po týdnu ani po měsíci.

Brzy se objevily názory, že jde o jakousi anomálii, zaviněnou dlouhodobým razantním přehříváním planety. Taky se říkalo, že se jedná o výstrahu či přímo trest (ale nebylo už tak úplně jisté před čím nebo za co). Všichni se shodli pouze na jediné věci – takový úkaz je něco dočista nového, vzrušujícího, něco, co se musí pečlivě prozkoumat a popsat.

„Do té doby, než budeme vědět víc, je třeba pokorně vykonávat svou práci a plnit své povinnosti tak jako

doposud,“ zdůrazňoval známý religionista v jedné z mnoha nekonečných debat snažících se dobrat odpovědí, co v celé situaci dělat. „Nesmíme polevovat v našich úkolech.“

„A jaké úkoly to podle vás mají být?“ chtěla vědět socioložka sedící naproti němu.

„Být pokorní a pracovat,“ odpověděl se shovívavým úsměvem. „O nic jiného přece nejde. Myslím, že bychom se neměli nechat zbytečně rozptylovat. To k ničemu nepovede.“

Socioložka jen zavrtěla hlavou: „No dobře, jenže rozptylovat od čeho? Hodně z nás už je vyčerpaných a docela vyhořelých. Mluví se o vnitřní vyprázdněnosti, úzkostech, panických atakách. V posledních letech raketově stoupl počet lidí závislých na antidepresivech a opiátech, a to se bavíme jen o těch, kteří jsou coby závislí v oficiálních statistikách vedeni. Počty úmrtí způsobených předávkováním rok od roku rostou. Navíc může existovat spousta těch, co berou prášky tajně, shánějí si je na vlastní pěst, a ve statistikách se tím pádem neobjevují… Tohle všechno jsou přece problémy, které samotná pokora nijak nevyřeší.“

„Nevím, kam tím míříte,“ zamračil se religionista.

„Měli bychom se bavit přece o tom, co znamená výskyt onoho podivného útvaru pro naše možnosti duchovna. Vy tu debatu ale stáčíte docela jiným směrem.“

„Mně vlastně nejde ani tak o ten útvar samotný,“ dala se socioložka do vysvětlování a religionista si nesouhlasně odfrkl. „Jde mi spíš o to, že si na debatách o něm můžeme dobře ukázat, čím poměřujeme hodnotu svých životů a čemu přikládáme největší důraz. Přijde mi to jako příležitost, kdy se na sebe můžeme podívat nově – a ukázat si to, co možná nefunguje…“

Socioložka se nadechla, aby ještě něco dodala, moderátorka ji však netrpělivým pohybem dlaně zarazila.

„Ano, ano, děkuji za názory, ale náš čas bohužel vypršel, a tak se musíme pro dnešek rozloučit. Děkujeme hostům, že přijali pozvání do studia, vám, divákům, děkujeme za pozornost a těšíme se zase příště.“

Široký prostor kolem koule byl po čtyřech dnech, co se na Zemi objevila, neprodyšně uzavřen. Nikdo nepověřený se už ke kouli nedostal, nedalo se na ni už ani dohlédnout. Na místo se začali sjíždět vědci z celého světa, aby útvar zkoumali. I když nebylo nikdy nikým vydáno žádné oficiální stanovisko, tak se na veřejnost dostalo několik znepokojivých informací:

Když se snažili kouli odtáhnout, nepohnula se ani o píď.

Když zkoumali, z čeho je vytvořena, testy nic neukázaly.

Když chtěli odebrat vzorky, nepodařilo se to. Tak zkoušeli povrch alespoň narušit a na kouli několikrát vystřelili – jenomže ta všechny střely pohltila a zůstala stále stejná, docela nepoškozená.

Když do koule nakonec z čirého zoufalství zatlačilo několik lidí najednou, tak se prý někomu z nich zdálo, jako by se její povrch slabě pohnul. Jenže něco takového se zdálo příliš riskantní, a především to bylo naprosto neexaktní; dávali si proto dobrý pozor, aby se podobná situace znovu neopakovala.

Oblast byla kompletně uzavřená po dobu jednoho roku. Během té doby se na místo sjížděly zástupy lidí doufajících, že něco přece jen zahlédnou. Jenže neměly šanci.

Pak se ale stalo něco nečekaného.

Jedné mladé ženě se podařilo proniknout dovnitř areálu. Žena nereagovala na žádnou z výzev hlídky, aby zastavila, a jen běžela a běžela, přímo ke kouli. Členové hlídky ji chtěli zastavit, a tak vypálili několik varovných výstřelů (alespoň tak to popisovali). Později se dušovali, že stříleli do vzduchu a že se kulka musela nějak odrazit, každopádně jeden z těch výstřelů zasáhl ženu do břicha. Na místě pak během několika chvil zemřela.

Celý incident způsobil obrovský skandál a kulovitý útvar byl krátce nato opět zpřístupněný. Na místo se ihned začalo sjíždět takové množství lidí, že jejich pohyb musel být pečlivě koordinován jako u slavných památek. Opět se rozhořely diskuse, kdy všichni chtěli vědět to samé: odkud se koule vzala, z čeho je utvořena a k čemu slouží. Nikdo ale nenabídl žádnou uspokojivou hypotézu.

A koule zůstávala stále stejná, ke všemu zcela netečná.

OTO

Jednou odpoledne se Oto zastaví na lávce spojující dvě budovy firmy, v níž pracuje. Lávka je jedním z mála míst, odkud člověk může vidět doopravdy ven. Z jedné strany je škola, z té druhé autobusová zastávka obklopená několika krychlovými novostavbami. Oto zrovna prochází po lávce tak jako tolikrát za den, když vtom z okna zahlédne rozložitou modrou vzducholoď, majestátně plující vzduchem. Na sobě nese velký bílý nápis My utonulí.

Oto ničemu nerozumí. Co to má být za reklamu? Kdo by takhle pojmenoval svůj podnik nebo se tímto způsobem snažil zviditelnit? Vždyť to nedává vůbec žádný smysl.

Nikdo jiný si vzducholodě buď nevšímá, nebo jí prostě nevěnuje pozornost; všichni jen pospíchají z jednoho konce lávky na druhý s pohledem upřeným před sebe. Vzducholoď přitom s každou další vteřinou jasněji míří přímo na lávku. Míří přesně a nemění směr. Každým okamžikem musí narazit. Teď. Teď. Teď. Oto ví, že by měl rychle zmizet, ale nedokáže to.

Jen tam stojí a fascinovaně si celou scenérii prohlíží. Po těle se mu rozlévá zvláštní otupělá vlna horka, ze které se mu točí hlava. Připadá mu, že mu kůže všude po těle najednou plandá. Chytne se zábradlí, ale jako by mu jeho vlastní ruce už nepatřily, jako by byly nějakými samostatnými nástroji, na jejichž práci už nemá žádný vliv. Je mu zle, obestře ho nepříjemný pocit závrati. Chce co nejdřív zmizet, své rozklepané sulcovité nohy však nedokáže odlepit od země. Vzducholoď je už jen kousek od lávky, když se najednou začne zvedat. Stoupá výš a pak v posledním okamžiku lávku těsně mine. Oto se vrací zase sám do sebe. Svět kolem začne nabývat svých obvyklých forem. Lávka, kroky, tváře, šustění papírů, tlumený hovor. To všechno mu teď ale najednou připadá nespojité, nahodilé. Stojí tam dobrou hodinu, zírá ven a drží se zábradlí, jako by mu hrozilo, že když se pustí, ztratí poslední známku celistvosti a rozpadne se. Vtom ho vezme kdosi za rameno.

Ohlédne se a spatří svého kolegu.

„Sháněli jsme tě, a ty už jsi přitom vyrazil. Nestůj tu a pojď, za chvíli to začíná.“

Oto poslušně následuje procesí svých kolegů a kolegyň a chvíli mu trvá, než si uvědomí proč vlastně. Potom si vzpomene. Ano, samozřejmě. Dnes s nimi bude vedení firmy řešit Novou Zaměstnaneckou Politiku. Bylo by více než příhodné, abyste se všichni zúčastnili, napsal jim vedoucí, když jim zprávu přeposílal. Nikdo z těch, co ji dostali, se nezeptal, oč na schůzce půjde; vedoucí by jim stejně nic neřekl, vždycky to tak přece je. Sám nic neví, jen předává vzkazy a doufá, že po něm nebude vyžadováno víc. Kůži na krku má povolenou jako slepice.

Shromáždí se ve velké zasedací místnosti bez oken, kde svítí bledé zářivky. Stěny jsou ještě cítit moučnatě, jak se tu nedávno malovalo, v té nahé čerstvotě je něco obhroublého a nepřístojného. Židle jsou k sobě pevně přimknuty v několika řadách, všechny stejné, černé a nepohodlné, s opěrátkem jak z papíru, takže člověk musí sedět celou dobu vzpřímeně. Je tady víc lidí, než Oto čekal, dobrá stovka. Aniž by je někdo vyzval, rozesadí se všichni poslušně na židle a postupně umlknou. Už jsou tak secvičení, že nepotřebují instrukce – vykonávají úkoly ještě dřív, než se je dozvědí.

Brzy dorazí Ředitelka. Oto ji za celých sedm let viděl jen několikrát, má kancelář v jiném křídle firmy než on. Pracuje tady deset let a možná ještě dalších deset zůstane. Je hladká a oblá a na sobě má měkký vlněný světlemodrý kostýmek. Člověk od ní nečeká nic zákeřného, prostě jen klidné udržování starých pořádků. Odkašle si, i když to není potřeba, všichni už jsou dávno zticha, ani nedutají.

„Vážení kolegové a kolegyně, nesmírně si cením vaší práce,“ spustí a Oto ucítí, jak se místností začne šířit pronikavý nakyslý pach, který vydávají všechna ta vystrašená těla, jež už vědí, co bude následovat.

„Nesmírně si cením vaší práce, mnozí z vás ve firmě pracujete i deset a více let a věřte, že mě nic nedojímá víc než právě vaše věrnost.“

Na chvíli se odmlčí a pohledem spočine na tvářích několika lidí.

„Jako typický člověk narozený ve znamení berana to ale celé nebudu dlouho zdržovat a půjdu rovnou k věci. Berani jsou už takoví, vy, co se se mnou častěji potkáváte, to víte.“

Povzbudivě na dotyčné zamrká a Oto se nemůže zbavit myšlenky, že má to mrknutí do svého monologu pečlivě vložené.

„V rámci racionalizace pracovních sil přechází naše firma tak jako většina dalších na automatizaci velké části pracovních úkolů. Ta se zprvu týkala jen úzkého okruhu pozic, nyní se však toto pole bude rozšiřovat.“

V tuhle chvíli by se měli přece všichni zvednout a vrhnout se na Ředitelku. Rozsápat jí ten měkký vlněný světlemodrý kostýmek, drásat ho tak dlouho, až by z něj zbyly jen nitě. Měli by se vrhnout na čerstvé bílé zdi, seškrábat z nich omítku, rozbít stěny, probořit se ven a nechat za sebou jenom spoušť.

Namísto toho sedí dál všichni vzpřímeně na svých plastových černých židlích. Oto to dělá taky, nedokáže totiž dělat nic jiného. Jeho tělo už zapomnělo, jak reagovat jinak. Dokáže jen způsobně setrvávat v jedné pozici a neupozorňovat na sebe.

„Bude vám samozřejmě vyplaceno odstupné. Budeme se snažit, aby pro vás tato změna situace byla co nejsnesitelnější. Osobně mě moc mrzí, že přijdeme o tolik vynikajících zaměstnanců a zaměstnankyň, ale věřte, že vaše práce nebyla zbytečná. Vytvořila rámec, z něhož se dokáží učit noví mechaničtí pomocníci. Svou prací jste poskytli naprosto neocenitelná data, která jsou již zpracována a z nichž budou vyvozeny nové pracovní postupy, rychlejší a efektivnější. Vaše práce se stane základním kamenem pro současnou technologickou revoluci a té my nemůžeme stát v cestě, to je přece jasné. Můžeme jí teď jen co nejsvědomitěji připravit podmínky.“ Chvíli je ticho. Pár vteřin, během kterých se všechno formuje. V jednu chvíli existuje několik variant budoucnosti vedle sebe, třepotají jim nad hlavami a čekají, až někdo jednu z nich zachytí a otevře. Ta chvíle je závratná a jediná doopravdy svobodná. Třepotání a šustění a bzučení zářivek. Oto by si přál, aby to trvalo dlouho, aby se tahle nečasová průrva zvětšovala, jenže vepředu se zvolna zvedá ruka.

„Jak velké bude odstupné?“ zeptá se kdosi hlučně a Oto vidí jako ve zpomaleném záběru, jak se průrva zase zmenšuje. Zmenšuje se, mizí a šustění utichá. Ředitelka se na ně zeširoka usměje.

„Nedá se to říct úplně paušálně, ale každý z vás dostane několikanásobek měsíčního platu. O jak velký násobek půjde, ovlivňuje celá řada faktorů, ale můžu vám garantovat, že se bude jednat o skutečně štědré sumy. Ceníme si vaší práce pro firmu a chceme ji náležitě ohodnotit.“

Průrva, ze které mohlo vyhřeznout na povrch cosi ošklivého a potřebného, se s cvaknutím zacelí. Všechno je zase čisté, zahlazené, bezpečné.

Oto se podívá na ramena a zátylky lidí před sebou. Všechna ramena jako na povel o něco poklesnou, uvolní se. Zátylky se zaujatě nakloní na stranu. Oto udělá totéž, nepřemýšlí nad tím. Celé jeho tělo zaplavuje únava a padá na něj tíha.

„To se dalo čekat,“ zašeptá někdo za ním, ale jinak už nikdo nic neříká, nikdo se nehlásí.

„Jsem ráda, že tohle setkání proběhlo a že jsme si mohli vysvětlit svoje stanoviska,“ řekne Ředitelka mlčícím zaměstnancům. „Dovolte mi, abych vám ještě před rozloučením složila poklonu. Za vaši oddanost firmě, za vaše nasazení, za vaši pracovitost, píli, zodpovědnost. Za vaše přesvědčení, že se stále můžeme zlepšovat, a především růst. Za to všechno vám patří můj velký vděk a obdiv.“

Ředitelka udělá krok dozadu a pak začne tleskat. Rychle a divoce. Její potlesk zní ale v tak velké místnosti slabě, skoro ho není slyšet. Pak se k ní přidá někdo na levé straně, pak vepředu a pak další a další, potlesk nabírá na intenzitě a zní, jako když do střechy bubnují kroupy: plesk, plesk, plesk, plesk, plesk, plesk, plesk. Lidé si postupně stoupají a všichni se usmívají, je to tak divné a nesmyslné. Jenže Oto si všimne, že se taky zvedá, taky se usmívá. Stojí už úplně všichni a mezi dlaněmi, které prudce narážejí do sebe, rozmazávají poslední zbylé šustivé třepotání; rozplácávají ho jako komáry. Ředitelka nakonec přestane tleskat jako první a gestem naznačí, že to už stačilo.

„Ještě jednou vám všem moc děkuji. Do zítřejšího rána dostanete smlouvy o ukončení pracovního poměru. To by mělo nastat od konce příštího měsíce. Spolu se smlouvami obdržíte také částky svých odstupných. Teď mi tedy zbývá jen popřát vám krásné zbývající dny strávené v tomto prostředí naplněném kreativitou a vizí a zároveň doufám, že se i během práce na svých dalších projektech budete mít co možná nejlépe.“

Dveře se otevírají a všichni odcházejí stejně poslušně a disciplinovaně, jako sem přišli.

Otovi připadá, jako by se pohyboval v husté a neprůhledné tekutině. Mysl má těžkou a nasáklou jen jedním nesmyslným obrazem, který není schopný vypudit. A tak i když v následujících minutách jede výtahem (povážlivě se houpe), odemyká kancelář (jde to najednou tak ztěžka), odpovídá kolegovi na to, jestli si bude hledat nové místo (ano, protože výpadek příjmu si nemůže dovolit – doteď rodinu živili obtížně i ze dvou platů), otevírá šuplík a bere si několik tablet naráz (rychle je rozkouše), tak dokáže myslet jen na vzducholoď, kterou dnes viděl. Na její pohyb vzduchem, na nápis My utonulí. Kde je asi teď? Otírá se o jiné budovy, nebo už dosedla? A kdo ji vůbec vypustil?

Připadá mu, jako by všechno vnímal skrz skleněnou stěnu, a tak jen s obtížemi zaznamenává, že jsou dvě kolegyně s proslovem Ředitelky nespokojené; mělo by se s tím něco udělat, neměli by to nechat jen tak. Jenže Oto je pořádně neslyší a zdá se, že jim nenaslouchají ani ostatní; jejich rozhořčení je rušivé a teď je třeba mít klid na práci, zdrželi se přece už dost.

Oto neslyší ani telefonáty, v nichž kolegové špitají svým blízkým, co se stalo, a pochodují při tom po kancelářích v nepravidelném rytmu, který zní, jako když se sype kamení.

A neslyší ani svého kolegu. Ten teď sedí na bobku na chodbě, kýve se dopředu a dozadu a kvílí. Je to nesnesitelný zvuk, který zní, jako kdyby měl jeho původce nějaké strašlivé zranění. Nikdo jiný už na chodbě není, všichni se vrátili zpátky ke svým pracovním stolům a předstírají, že se nic neobvyklého neděje. Kvílení přitom nabírá na intenzitě, nese se prostorem, nejde se mu vyhnout. Je v tom něco bolestného, skoro zvířecího. Kvílení. Pořád dokola ten jeden táhlý tón.

Jenže Oto stále myslí na vzducholoď a myslí na ni celou tu dobu, kdy sedí za počítačem, otevírá si poštu tak jako ostatní, dívá se na maily, část rovnou maže, další označuje coby zprávy určené k přečtení na později. Myslí na ni i tehdy, když si rozklikne složku s názvem Zprávy, smlouvy, ujednání a všechny dokumenty si postupně otevře. Trvá to dlouho, ale on to dělá pečlivě, nevynechá ani jeden. Jakmile je hotový, každý dokument odešle k tisku.

Myslí na vzducholoď, když dokumenty posílá na různé tiskárny ve firmě, aby ušetřil čas; když otevírá složku se soubory s pracovní docházkou; když odesílá k tisku každý výkaz z každého měsíce ze sedmi let, co ve firmě strávil. Nepřestává na ni myslet, ani když tiskne maily – to už přestává být metodický, rozklikává je náhodně a zuřivě. Kam se ta vzducholoď poděla? Kam?! Někdo to přece musí vědět.

Myslí na vzducholoď dokonce i tehdy, kdy prochází kolem kolegova těla, které teď leží na chodbě, ruce a nohy rozhozené do stran. Z nosu mu teče krev a pravou nohu má v podivném úhlu. Oto nedokáže tenhle obraz nijak zpracovat; jen ho zaznamená, ale nedovede mu vtisknout žádný význam.

Má totiž na práci něco jiného.

Prochází chodbami v různých patrech a hledá tiskárny, které divoce bzučí a tisknou nebetyčné hromady textů, jež do nich naposílal. Prohlíží si ještě horké papíry a všechny ty věty, hrubě vytažené na světlo, najednou nedávají žádný smysl. To už mu prášky zabraly; cítí to známé hřejivé roztažení žaludku a lehce otupělé nepřítomné tetelení, kdy věci kolem něj ztrácejí své pevné obrysy, všechno se mísí a vpíjí do sebe a jeho myšlenky se konečně neřetězí ve vyděšené pokroucené logice. Spojení se rozpadají – všechno je pomíchané, ale pokojné.

Nechá tiskárny běžet tak dlouho, dokud nedojde všechen papír a není co doplnit. Nikdo se za celou dobu na nic nezeptá, nikdo se ho nesnaží zadržet. Plastové nosníky se prohýbají pod objemem dokumentů. Oto se snaží obejít všechny tiskárny, ale nedokáže to, je jich moc a papíry mu vypadávají z ruky.

Je tak vyčerpaný!

Zamíří na chodbu před svou kancelář. Jeho kolega tam pořád leží; krev pod nosem má už zaschlou. Dýchá – hruď mu pravidelně stoupá a klesá. Oči má otevřené, dívá se prázdně do stropu. Oto k němu dojde, nejdřív jen poklekne a pak si lehne na zem vedle něj.

Není totiž už nic jiného, co by mohl dělat.

Leží tam vedle sebe a kolem nich se ozývají přetížené tiskárny, které se zavařují a jedna po druhé umlkají. A potom je konečně ticho. Otu napadne, že to působí jako předehra k čemusi velkolepému, ale ta myšlenka se hned vpije do jiné a pak do další a nakonec to celé proklouzne kamsi nenávratně pryč.

LARA

Stalo se to pár týdnů před smrtí Lařiny matky, která v té době už byla hodně nemocná.

Za poslední měsíce se změnila v bytost, kterou třináctiletá Lara nepoznává. Vypadá spíš jako duch, který není z tohoto světa. Má potrhané bezkrevné rty, lesklé čelo, zpocené vlasy přilepené na propadlých bledých tvářích. Kůže jí zprůsvitněla a ztenčila se tak, že jsou skrz ni vidět žíly. Ty se scukly do velkých uzlovitých hnízd, která Laře připadají nekonečně odpudivá. Stydí se za to, ale pohled na matčiny vystouplé namodralé žíly ji popouzí. Nechce se na ně dívat, měly by být zakryty, zamlčeny – jako by matčino tělo vystavovalo na odiv všechny své procesy a křičelo Jen se dívejte! Každý se dívejte, co všechno nefunguje!

Celý maličký byt je nasáklý její nemocí, těžkým čpavým pachem, nejde před ním uniknout. Zavrtává se do nábytku, do stěn, do závěsů. Jako by někdo celý prostor do toho pachu vydýchaného vzduchu, gázy a potu namočil a dlouze ho v něm louhoval. Laře připadá, že tak začíná být cítit taky ona. Každý večer se drhne a mydlí, ale k ničemu to není – pach už nasákl do její kůže, do popelavých vlasů. Dostal se do oběhu a stal se její součástí. Musela by si nechat vyměnit tekutiny, lehnout si na postel a nechat se napumpovat novou, nezkaženou krví.

Někdy matka chce, aby za ní dcera přišla. Lara by přitom mnohem radši zůstala v druhé místnosti a jen na ni mluvila zpoza dveří, ale nedokáže jí říct ne, a tak znovu a znovu uposlechne ten tenký nesnášený hlas. Jednou se jí zdálo, že se z matčina pokoje nemůže dostat, tluče na dveře a křičí, ale nikdo ji neslyší, venku je ticho. Ohlédne se a vidí za sebou ležící matku, která pohybuje rty, z nichž ale nevycházejí žádná slova. Ústa se zvětšují, Lara buší do dveří, řve a pláče, ale ví, že už pro ni nikdo nikdy nepřijde.

Pokaždé, když k matce vejde, udeří ji do tváře obtížně snesitelné horko. Vzduch v pokoji je hustý a těžký, dělá se jí z něj na zvracení. Matka dceru někdy dlouze objímá; tiskne si její hlavu na hruď a opakuje: „Holčičko moje, mě to tak mrzí, tak hrozně mrzí.“

Lara se chce odtáhnout, nechce se matky dotýkat, ale ta ji drží pevně a Lara slyší, jak to uvnitř matčiny hrudi vrní, jako by tam celé roky žil tvor, který jen čeká na to, až se bude moct konečně dostat pryč. Až všichni poleví v pozornosti a on bude moct rozpárat švy a vysoukat se ven.

Někdy ji v noci vzbudí jekot – to když matka křičí bolestí. Tyhle chvíle krátce po probuzení jsou ze všeho nejhorší, protože ji zastihnou nepřipravenou – nemá na svět kolem žádné měřítko, nedokáže ho nijak rozřadit. Nerozumí mu. Prvních pár vteřin ji tak obestře jen zvířecí řev, který ji naplňuje nepopsatelným děsem. Pak, po chvíli, se pokaždé vzbudí její teta. Ozve se drhnutí dveří a rychlé kroky. Teta přinese matce léky a poté ji dlouze utěšuje. Ale některé noci nemocná jen bolestivě sípá a skučí, jako by zapomněla lidskou řeč. V takových chvílích už bývá Lara docela vzhůru. Dokáže nahmatat obrysy celé situace, uvědomuje si nemocnou, dům, sebe, denní dobu. Nedokáže ale vstát. Zůstane pokaždé v posteli, oči pevně zavřené, a čeká, až byt zase zmlkne a venku se začne pozvolna trhat tma. Tehdy se všechno zdá na pár okamžiků zase bezpečné. Jenže pak přijde úsvit a celé to začíná odznovu.

To ráno se Laře podaří proklouznout ven ještě před snídaní. Nenávidí tu úvodní část dne, kdy má svraštělý a prázdný žaludek a kdy musí v kuchyni, kam už taky dávno dosahuje pach nemoci, sedět mlčky u stolu s tetou a žvýkat jídlo, které chutná jako guma. Chce pokaždé uspíšit všechno to kousání, nadechování a polykání, jenže svaly pracují pomalu a teta pozoruje, co všechno sní, jako nezúčastněná chovatelka vykrmující červy. Nikdy jí nedovolí odejít bez snídaně. Červ Lara tak do sebe nasouká všechno, co má na talíři, kousek po kousku. Tak je to správně, řekne teta pyšně, když vidí konečně prázdný talíř.

Někdy se ptá, co bude Lara ten den dělat – ptá se, jako by si chtěla odškrtnout položku, jako by se rozhovor s neteří stal dalším úkolem v nekonečné řadě povinností, které musí ten den splnit. Lara odpovídá vyhýbavě; nestojí o to, aby někdo věděl, co s kamarády dělá. Se Štefanem, Kateřinou, Jáchymem a teď v posledních týdnech i s Markétou podnikají výpravy mimo město, prozkoumávají stará potrubí a tunely, prolézají opuštěné domy. Domů se vracejí až večer, někdy dokonce za tmy. Jednou se ovšem před tetou neuhlídá a vyklouzne jí, že s kamarády objevili starý opuštěný dům.

„To je pěkné,“ odpoví teta s mírným prázdným úsměvem a Lara pochopí, že ji nikdy doopravdy neposlouchá – že najela na jakýsi automatický mód, kdy se snaží napodobit chování dobré tety a sestry, což ji stojí hodně sil a energie.

Lara odsune talíř a vyběhne ven na ostré denní světlo. Za pár minut se mají všichni sejít a vyrazit na plánovanou výpravu. Musí si pospíšit, jestli nechce přijít pozdě, i když o žádnou výpravu nestojí a nejradši by si lehla někam do tmy a do ticha a tam nějakou dobu zůstala.

Se Štefanem se Lara přátelí odjakživa. Nikdy o tom doopravdy nepřemýšlela, prostě to tak je. Když jim bylo oběma deset, připojili se k nim Kateřina a Jáchym. Jsou to dvojčata a připomínají pečlivě secvičenou jednotku, která přežije v jakémkoli prostředí. Lara jim tuhle úzkou provázanost odjakživa závidí – sama sourozence nemá a mezi ní a Štefanem panuje určitá znuděná setrvačnost, jako by spolu trávili čas hlavně proto, že jsou oba příliš nejistí, než aby se porozhlédli po někom jiném.

A pak přišla Markéta.

Přistěhuje se do města v polovině školního roku. Je zamlklá, odpovídá kuse, nesnaží se s ostatními nijak překotně spřátelit, a přece to k ní Laru okamžitě vábí. Všechno na Markétě je hladké, bílé, něžné. Její kůže vydechuje mléčnou kokosovou vůni, ze které se točí hlava. S Markétou Laře připadá, že naráz mizí všechno ostré, nepříjemné, štiplavé – že tu nejsou žádné pachy, žádné dozvuky sípání. Chodí spolu ze školy a sedí vedle sebe na hodinách. Všechno se jeví klidné a snadné a Lara poprvé po mnoha měsících vybředává z jakési ulepené bezednosti a získává pevnou půdu pod nohama.

Nechce zvát Markétu k sobě domů. Nechce, aby viděla její matku, a její nová kamarádka na oplátku nikdy nemluví o svých rodičích. Má vůbec nějaké? Lara si dokáže docela dobře představit, že Markéta bydlí sama; nikdo jí neříká, kdy má jíst a kdy spát, a všichni okolo to berou jako danou věc a nechávají ji na pokoji.

Nikdy se jí na to ale nezeptá.

Často spolu chodí za město na kopec, kde celé hodiny sedí, někdy mlčí a občas Lara vypráví, kam všude spolu pojedou, tady se to přece nedá snášet věčně, nedá se to tady vydržet. Možná by měli vyrazit hned, hned teď, co na to Markéta?

Markéta se jen usmívá a neříká nic, je to pokaždé podobné. Jednou už Laře dojde trpělivost a chytne ji za ruku. Budou jezdit všude spolu, protože k sobě patří. Takhle to bude. Stiskne ji pevněji a Markéta jí sevření oplatí. Lara jí ovine druhou ruku kolem ramen – chce se k ní přitisknout tak blízko, jak jen to jde. Markéta natočí tvář směrem k Laře a ta cítí, jak teplo kamarádčina těla prostupuje jejím; jak jí pod tou horkou vlnou těžknou prsty a jak se jí roztahuje kůže. Přitisknou k sobě obličeje, jako by chtěly protéct do té druhé a stát se jednou osobou.

Později ji Lara přivede k ostatním. Jáchym a Kateřina ji přijmou se svou obvyklou ospalou netečností. Štefan se tváří nerudně, je protivný a hrubě odsekává, ale časem ho to přejde a všechno pak podnikají v pětici. Markéta se nikdy výrazně neprojevuje, s nikým se nehádá ani si neprosazuje svou. Je prostě tam, klidná, tichá, usměvavá a patří celá jen Laře. Tu ani nenapadne, že by se kamarádka mohla s ostatními vídat i sama. Něco takového je dočista nemyslitelné. Jenže před pár dny jim Štefan pyšně oznámil, že společně s Markétou objevili novou část skruží, které začínají za rybníkem, kam často chodili, a končí kdovíkde.

Lara se usmívá a kývá hlavou, ale přitom se zalyká žárlivostí – proč byli spolu sami? To už ji nepotřebují? Odsunuli ji ke dvojčatům, která se vždycky spokojila s tím, že jim někdo řekl, co mají dělat? Snaží se nedat své rozčílení najevo („no jasně, pojďme tam“), ale klokotá jí v krku, rudě a pálivě. O čem si asi tak povídají? Markéta je přece její, jenom její, tak to přece funguje a vždycky bude! Jenže se zjevně mýlila, úplně od začátku, a tak se teď musí dívat, jak Štefan kráčí s Markétou úplně vepředu, naklánějí se k sobě a něčemu se smějí, zatímco ona se loudá vzadu s Jáchymem a Kateřinou.

Lara neví, kdy se to pokazilo. Možná ji chce Štefan rozzlobit a přinutit, aby si ho víc všímala. No ano, řekne si s úlevou, přesně tak to je, celé to naplánoval on. Markéta by sama od sebe nic takového neudělala, určitě ne.

A potom si všimne, že si dvojčata něco špitají.

Na střídačku si navzájem boří nosy do ucha a ustaraně vraští čela. Pohledy obou směřují dopředu a v jejich gestech je něco nového, rozčíleného a překotného, co u nich Lara nikdy předtím neviděla.

„Stalo se něco?“ zeptá se jich a oba se naráz ošijí, jako by je přistihla při něčem ohavném.

„Nic,“ řekne Jáchym.

„Nic,“ řekne Kateřina.

Ale ona si trvá na svém. „No tak mi to řekněte. Já to přece nikomu nepovím. Stalo se něco?“ A dvojčata ze sebe nakonec vysoukají, že Markéta je přece jejich kamarádka. To oni se s ní baví víc než ostatní, to ona jim rozumí.

Larou projede horečnatá vlna. Začíná u prstů na nohou a stoupá až do hlavy, kde se rozlije do malých zlobných vlnek.

To ona jim rozumí.

Připadá si najednou malá, docela malá a hrozně hloupá. Dívá se na Markétina záda a každý jejich drobný pohyb bere jako urážku a výsměch. Jak jí to mohla udělat? A jak to, že si ničeho nevšimla? Markéta se Štefanem pokračují dál v čele a Lara si uvědomí, že většinu času, vlastně celou dobu, mluví jen on. Ona pokyvuje hlavou, možná i vydává souhlasné zvuky, ale sama nic neříká. I její tělo se začíná zvláštně přizpůsobovat rytmu toho jeho, vykračují stejnou nohou, máchají rukama v totožném rytmu. Vypadá to, jako by si Markéta postupně osvojovala novou melodii, kterou zvládne během pár minut přesně a čistě přehrát.

Lara se na to nedokáže dívat, a tak se zařadí až úplně dozadu za stále rozčílená dvojčata.

Čím víc se přibližují k rybníku, tím je země mazlavější a tmavší. Nebe se zatáhne, přiženou se těžké mraky, světlo zeslábne. Štefan s Markétou je vedou až dozadu na druhou stranu, kde se vodní plocha tříští do několika míst připomínajících zalité krátery. Půda tady je měkká, boří se jim do ní nohy a při každém kroku se ozve hlasité nechutné mlasknutí.

„Je to ještě jako daleko, nebo co?“ zeptá se Kateřina popuzeně.

Štefan jen vesele zavrtí hlavou. „Už tam skoro jsme.“ Skruže začínají vzadu za stromy, jejichž holé úzké větve jsou pevně propletené, takže přes ně není vidět. V jednom místě se ale větve tenčí, a lehne-li si člověk na břicho, dá se tudy proplazit na druhou stranu. Udělají to. Jeden po druhém se přitisknou na zem jako vojáci na výcviku. Lara cítí, jak jí větve odírají kůži, snaží se držet co nejvíc u země, ale neopatrně nahrbí záda a hned ji kus dřeva bolestivě škrábne přes lopatku. Zaúpí, nikdo jí však nevěnuje pozornost, nikdo se na ni ani neotočí. Do toho místa se jí nahrne krev a začne z něj sálat bolestivé teplo. Potí se, je jí zle. Má žízeň, ale je tu jen temná voda z rybníka a nikdo z nich si pití nepřinesl. Nasucho polkne a z nějakého důvodu v ústech ucítí prašnou dřevitou chuť, jako by jí do pusy nalétala kůra ze stromů. Konečně se prosmýkne na druhou stranu. Země tady je suchá a tvrdá, zpevněná betonem. O kus dál začíná propletenec šedivých skruží, jejichž zákruty se vinou dál a dál. Konce vůbec nejde dohlédnout.

„Půjdeme?“ řekne Štefan. Ukáže na kruhovitý vchod do jedné z nich, který je překvapivě čistý a hladký. Larou lomcuje vztek. Nechce, aby to navrhoval on, měl by být zticha, a ne tady stát jako uvaděč. Chce mu seškrábat ten samolibý výraz z obličeje, ale namísto toho jen pohodí hlavou, a aniž by se na něj jedinkrát podívala, vleze dovnitř jako první. Je tu vlhko a zima. Nejde se tu postavit, dokonce ani lézt po čtyřech, takže se Lara musí sunout po dlaních a odrážet nohama, břicho přitisklé na vlhký beton. Už po pár vteřinách se vyčerpá, dlaně ji bolí a košili má nasáklou páchnoucí tekutinou. Jenže přece nemůže přiznat, že na to nestačí, a tak pokračuje dál. Tytéž pohyby pořád dokola, nadzvednout se, vzepřít, přisunout. A zase znovu. Ubohý tvor, který se chce dostat na světlo.

Čas se přestane odvíjet. Laře připadá, že se dostala do jakési kapsy, kde bude už napořád opakovat stále tytéž pohyby, stále to stejné snažení bez výsledku. Chce se jí křičet, ale ovládne se. Nemůže se zastavit, nemůže se vrátit, a tak se sune pořád dál, dopředu. Pak se přítmí a vlhko začnou pomalu trhat. Skruž se rozšiřuje, takže se Lara může vyhoupnout nejdřív na všechny čtyři a pak se i narovnat.

Čas se zase rozpohybuje, ale nějak pomaleji, nejistěji. Ven vylezou zablácení a urousaní. Kape z nich voda, vypadá to však, že na tom nikomu nesejde. Všichni totiž upřeně hledí kamsi za Laru, oči rozšířené úžasem. Lara se otočí a uvidí přímo před sebou tucet starých sukovitých stromů s kmeny tak tlustými a členitými, že vypadají jako uzly navázané na provaze. Tak obrovské stromy nikdy neviděla. Všechny jsou holé a úplně černé. Všechny jsou dočista mrtvé. Mezi nimi se rozprostírají nazelenalé vodní plochy, na jejichž hladinách ovšem nic neroste – to sama voda je zelená a tlumeně světélkuje.

„Mysleli jsme si, že by vás to zajímalo,“ prohlásí Štefan a Laře se to my zakousne do krku ostrými zuby. Všimne si, že se na ni Markéta dívá, a dokonce i nejistě vyráží jejím směrem, jenže Lara o ni nestojí. Ať si všímá radši Štefana nebo dvojčat, když je s nimi taková kamarádka. Stydí se, že nevěděla o jejím přátelství s ostatními.

Stydí se za svou hloupost. Stydí se za to, že si myslela, že s Markétou patří jen samy sobě. Stydí se za celé tohle dopoledne, za svoje pohyby, špatně sehranou přezíravost. Obrátí se k Markétě zády a přejde blíž k těm podivným stromům.

Nazelenalá voda z mělkých kaluží jí okamžitě prosákne do bot, ale Lara to ani nevnímá. Stromy mají vláknité dřevo a každý z nich je jinak široký – některé kmeny jsou nafoukle obrovité, jiné zas docela tenké. Lara natáhne k jednomu z těch rozložitých ruku. Chce se té mrtvé matérie, která ji přitahuje a zároveň děsí, dotknout, ale ke kmenu nedosáhne ani konečky prstů. Udělá krok do další kaluže – boty už má stejně promáčené –, jenže vtom se celý svět zhoupne a Laru spolkne zelené ticho. Zakucká se a zalapá po vzduchu. Voda jí vniká do těla, sjíždí do plic a Lara začne klesat. Klesá níž a níž a všechno je temné a roztřesené. Kope nohama, ale oblečení a boty ji táhnou dolů. Snaží se je setřepat, jsou však pevně utažené. Udělá pár temp směrem vzhůru, ale ničeho nedocílí. Voda je těžká a teplá. Pohlédne pod sebe a tam dole vidí jakousi nahrubo vytesanou chodbu, velkou tak akorát, aby se do ní vešla malá postava. To místo si ji žádá, Lara to cítí. Nemá smysl bránit se. Zavře oči a na víčkách se jí roztančí zelené stíny. Je najednou zvláštně klidná. Zvedne ruce a zelené ticho ji něžně obemkne. Lara ví, že o ni bude postaráno. Tam dolů už nedolehne nic, žádný pach, žádné vrnění, žádný děs. Cosi se po ní sápe, odhodlaně a rychle, ale nemá smysl snažit se toho chytit, na to už nemá sílu. Vzdává se a je v tom něco hluboce útěšného, co ještě nikdy nezažila…

Ostré. Příliš ostré, zbytečné. Cosi ostrého se jí zabodává do hlavy, proniká přímo do mozku. Chce, aby to přestalo. Jenže kolem se všechno chvěje. Spánek se trhá, hrubě a násilně, a Lara se ho nedokáže udržet. Nakonec se roztrhá docela, zůstanou z něj jen kousíčky a ona otevře oči.

„Dejchá,“ ozve se vedle ní. Lara se převrátí na bok a zvrací. Z úst jí vytékají vazovité zelené provazce. Před očima má mžitky, a tak vidí tři nezřetelné páry nohou jen rozmazaně. Někdo ji pohladí po hlavě a je to, jako by ji přejel po kůži bruskou. Lara se odvrátí, všechno je tak hrubé a nepříjemné, chce zpátky, zpátky do zeleného ticha. Jenže její tělo ji drží jako rukojmí, nadechuje se, vydechuje. Přesto Lara ví, že je něco špatně, moc špatně, ale zatím to nedokáže pojmenovat – zatím jen cítí, jak se jí ten pocit utahuje kolem krku. A najednou jí to těžce dosedne na hruď.

„Kde je?“ ptá se tří párů nohou, není schopná zvednout hlavu. Ale nohy mlčí. Až později se to všechno dozví:

To Markéta se ji snažila vytáhnout. To Markéta se pro ni ponořila. To Markéta už nevyplavala.

Ještě ten den ji začínají hledat záchranáři. Potápějí se do zelené vody, pročesávají bažiny. Ale Markéta není k nalezení, voda ji nevydala. Kdysi Lara viděla obrázek utopeného těla – nafouklého, fialového, s okousanými rty. Jenže Markétě se nic takového nestalo. Markéta proplula chodbou na druhou stranu.

Záchranáři později říkají, že žádnou chodbu nenašli, ale Lara ví, že lžou. Vymýšlí si, aby to místo mohli prozkoumat sami, jenže je to marné, dovnitř se žádný dospělý nevejde, na to je otvor moc malý.

Ví, že je Markéta v pořádku, a opakuje si to pořád dokola. Snaží se uchovat každý detail jejího hlasu, těla, obličeje. Během let se ale obraz začíná trhat, je čím dál zrnitější jako starý film.

Následující roky prosí Lara, aby se něco stalo – neví přesně, koho prosí, ale vysílá úpěnlivé prosby kamsi do neurčita, aby aspoň k něčemu došlo, protože takhle už to přece dál nejde vydržet.

Po matčině smrti žije s tetou. Nastěhují se do ještě menšího bytu a teta si najde přítele Kamila – malého, břichatého pána se zubní protézou, který Laru většinu času ignoruje, což oběma plně vyhovuje. Zato teta začne neteři do všeho mluvit. Volnost, na kterou byla Lara doteď zvyklá, je pryč. Teta se zajímá o známky, o její kamarády, a především – a to je nejhorší – s ní chce rozebírat ty dvě nešťastné události, tedy smrt matky a Markéty. Nikdy ovšem nevyřkne jejich jména ani nepoužije slova smrt, utopení nebo nemoc. Mluví o tom, jako by šlo o rozbití nějaké broušené vázy: nepříjemná, politováníhodná událost, přes kterou se dá přenést, stačí trocha času a trpělivosti; uvidíš, holčičko, všechno bude brzo zase v pořádku.

Lara poslouchá tetina nesnesitelná doporučení a přeje si se před nimi uzavřít; schovat se někam, kam by zvnějšku nic nedolehlo, ale neumí to, významy se na ni pořád bolestivě přichytávají, jako by se prodírala houštinou. Sama o tom nedokáže mluvit. Představa, že s někým probírá Markétu a matku, se jí hnusí. Připadá jí to, jako by si vytahala střeva a věšela je druhým na ruce: Na, berte si, je toho spoustu, spoustu, spoustu… Dvojčata se odstěhují a se Štefanem se už nedokáže vídat. Ten jí zkusí párkrát zavolat, a jednou na ni dokonce čeká před školou, ale ona ho jen obejde a ani ho nepozdraví, nedokáže se k tomu přinutit. Pak se Štefan ozývat přestane. Jiné kamarády Lara nemá, o žádné ostatně nestojí.

Kamil nechodí do práce. Teta říká, že je chytrej a dokáže si vydělat jinak, i když Laře není moc jasné jak, protože většinu času jen sedí u okna nebo je zamčený v koupelně. Sama teta uklízí v obřím obchodním domě a po večerech ještě pečuje o domy pár rodinám, které jí platí na ruku.

V obchodním domě ukazuje každý zaměstnanec při odchodu tašku. Ochranka prohledá obsah a zkontroluje, jestli dotyčný něco neukradl. Podle vedení jde o rutinní krok, který zjednodušuje vzájemné vztahy a prohlubuje důvěru, protože nevinný člověk přece nemá důvod prohlídku odmítnout. Když pak nastoupí žena o něco mladší než teta, tak se hned první den sekuriťákovi obloukem vyhne. Ten se ji snaží přesvědčit, že jde o pravidla, která on nevymyslel a jež je lepší dodržovat, ale žena na prohlídku nepřistoupí. Hned druhý den iniciuje protest, že takové jednání je nepřístojné a porušuje práva zaměstnanců. S plánem, jak předstoupit před vedení, obejde své kolegy a kolegyně, ale všichni takový krok odmítnou: je to zbytečný, člověk na sebe přitáhne pozornost, lepší je to nechat bejt, stejně se nic nezmění. Teta prý chvíli zvažuje, že by se připojila, nakonec si to však rozmyslí, protože by na vyjednávání byly jen samy dvě, a to přece nemá žádnou váhu. Žena v zaměstnání skončí po dvou týdnech, ještě ve zkušební době.

„Dobře jsi udělala, žes to nepodepsala,“ přitakává Kamil a hladí tetu po hlavě. „Vyhodili by tě taky, nějakej důvod by si našli. Nedá se to vyhrát. Nejlepší je bejt si svým vlastním pánem – jenže to samozřejmě není pro každýho.“

Bejt svým vlastním pánem nicméně není zjevně ani pro Kamila – jednoho dne zmizí a už se nevrátí. Následně se ukáže, že si vzal na sebe a na tetu spoustu půjček, které nedokázal splácet. Teta tak zjistí, že čelí několika exekucím. Nedokáže už platit nájem a skončí s Larou na ubytovně, kde společně bydlí v jednom pokoji.

Na flekatých zdech je plíseň, okna netěsní. Nábytek je starý a otlučený. Všechno je zanesené, mastné, rozviklané. Teta se přesto snaží prostor zútulnit. Mezi okna nacpe ručníky, na ty nejhorší fleky nechá Laru nalepit plakáty. Každý den větrá a koupí vonné tyčinky, které prostor zaplní lacinou kořeněnou vůní. Každý den pečlivě uklízí. Často opakuje, že na tom budou brzy líp, stačí to jen nějakou dobu vydržet. Pak se přece ukáže, že všechny ty dluhy nenadělala ona – že šlo o zneužití jejího jména a osobních údajů. A ony se budou moct odstěhovat pryč.

Lara, které už bylo patnáct, začne studovat na učilišti a o víkendu chodí doplňovat zboží do supermarketu. Když po ní ochranka chce, aby jim ukázala batoh, tak to udělá, ani ji nenapadne odporovat. Teta si přibere další domácnosti, uklízí teď celkem v pěti. Pokaždé než vyrazí, pěkně se obleče a pečlivě namaluje, aby si její rodiny nevšimly žádné neobvyklé změny.

„Kdyby viděli, jak blbě na tom jsme, tak si hnedka najdou někoho jinýho,“ vysvětluje Laře. „Musíš vždycky vypadat tak, že tu práci vlastně ani moc nepotřebuješ – potom si tě spíš nechaj.“

Teta je však čím dál unavenější. Všechny stížnosti a odvolání, které podala, jsou zamítnuty. Na půjčkách jsou její údaje, její podpisy. Snaží se vysvětlit, že šlo jen o slušnou, přesvědčivou napodobeninu, ona by nic takovýho přece nepodepisovala, a navrhuje grafologické přezkoumání, ale nikdo se jí už neozve, na úřadech jsou odměření a netrpěliví.

Teta postupně přestává chodit ven. Tvář má protaženou, jako by se jí roztékaly rysy obličeje. A co hůř – všichni to vidí. Ve všech pěti domácnostech, kam dochází, se s ní postupně rozloučí. Neudají žádný konkrétní důvod a teta je moc unavená na to, aby se nějakého dožadovala. Když je doma, většinu času jen leží na posteli a třeští oči do stropu. Lara se bojí, že je vážně nemocná. Vezme ji k lékařce, která si vyposlechne všechny příznaky z poslední doby (nechutenství, apatie, malátnost) a pošle je ke specialistce. Teta u ní zůstane sotva deset minut a už vychází ze dveří, v ruce tiskne recept. Doktorka pak chce krátce mluvit taky s Larou.

„Mám ještě hodně pacientů, ale přece jen… aspoň na chvíli…,“ pokyne jí dovnitř a nabídne místo. Ordinace je tak důsledně béžovo-hnědá, až to vypadá, jako by tu někdo rozetřel hovna.

„Vaší mamince by se teď mělo ulevit,“ říká a klepe si spokojeně prsty jedné ruky do druhé. Lara doktorku neopraví, že to není její matka – na to je úctyhodné ženě v bílém příliš vděčná, a tak jen pokyvuje hlavou.

„Jsou to nové tablety s vynikajícími výsledky. Zaberou rychle, to se nemusíte bát. V dlouhodobé perspektivě je ale důležité, aby si v životě našla určitý řád a z toho řádu měla radost,“ pokračuje doktorka. „Musí si do velké míry pomoci sama. Snažit se trochu vybřednout z toho stavu, do kterého se dostala. To je teď úplně nejdůležitější.“

Lara se snaží řídit doktorčinou radou a připomíná tetě, že musí vybředávat, jenže ta nemá zájem ani o řád, ani o radost. Je to, jako by se postupně hroutila do sebe, a ten proces nešlo nijak zastavit.

Lara si navykne brát dvakrát týdně tetin prášek. Chtěla by i častěji, jenže na to by teta mohla i přes svou malátnou odevzdanost přijít. Pořád to však znamená alespoň dva báječné dny v týdnu, k nimž se lze upínat a proklestit se díky nim těmi zbylými.

Když prášek začne zabírat, tak se jí nejdřív v žaludku rozhostí vlhké teplo, které se následně šíří po celém těle. Pak jí cosi prudce zmuchlá mozek jako kus papíru a Lara na chvíli necítí vůbec nic. Když se jí vědomí a myšlení vrátí do původního tvaru, jsou jejich obvyklé trasy upravené, zjednodušené a část z nich je zalitá jakousi čirou teplou tekutinou. Bylo by sice možné nahlédnout pod hladinu, ale v takových stavech nemá Lara žádný důvod to dělat. Jen se mírně a klidně pohupuje na tekutém povrchu a nedoléhá k ní vůbec nic znepokojivého.

V takové dny se jí i učiliště jeví jako docela snesitelné místo. Spolužáci, učitelé, chodby, záchody, přesuny do jiných tříd, zapisování, otázky, odpovědi, přezouvání, pach gumy a potu, šoupání nohama, odsunování, přisunování, zívání s otevřenou pusou. Nic z toho není doopravdy – jsou to malé izolované procesy, které lze sledovat a neúčastnit se jich, být přítomna jen okrajem vědomí nutným k tomu vykonat naprosté požadované minimum. Zbytek je zcela nehmotný a po Laře klouže jako po skle.

V takové dny nemyslí na Markétu ani na matku. Vzpomínky na ně zůstávají v jakési spodní vrstvě, ke které se nejde dostat a z níž se zároveň nic neuvolňuje a nevzlíná vzhůru. K večeru už se ale všechno vrací zase zpátky a další hodiny a hodiny jdou vydržet jen proto, že přijde ráno, kdy zase bude moct spolknout prášek a ponořit se do vlhkého tepla.

Ve dnech, kdy Lara nic nebere, se jí někdy zmocňuje třas a podivná ledová hrůza z toho, kolik dní se před ní rozprostírá. Týdny, měsíce, roky. Všechno se zdá placaté a nevýznamné, a co je nejhorší – vypadá to, že to nikoho doopravdy neznepokojuje. Lidé mají své úkoly, schůzky, vykládají si o tom, co dělali včera a co budou dělat zítra, a přitom pro nikoho z nich není přichystaný žádný cíl ani smysl. Jen pořád to stejné plácání.

Teta proleží většinu dne na posteli, jako by byla zelenina v regálu, která se začne brzy kazit. Lara se ji už ani nesnaží povzbuzovat a zapojovat; doopravdy totiž ví, že už to teta všechno vzdala. Lara se nemůže ubránit obdivu a závisti.

V těch nejhorších dnech, kdy Lara nebere prášky, nejde vzpomínkám na Markétu a matku uniknout. Spojují se do obrovské hroudy, která ji drtí. Markéta a matka jí splývají v jednu osobu. Nemoc a utopení se překrývají a Laře se v hlavě řetězí, co všechno udělala špatně a co všechno zanedbala. Vina je to neodpustitelná, obrovská a nikdo té tíži nemůže porozumět.

Na učilišti mají psychologického poradce, který si Laru jednou zavolá.

„Víš, Laro, ty jsi skutečný oříšek. Mohla bys mít mnohem lepší výsledky, kdyby ses jen trochu víc snažila. Klidně bys mohla pokračovat na nástavbě, udělat si maturitu. Chytrá jsi na to dost. Nebylo by skvělý to aspoň zkusit?“

Lara jen mlčí, o nic takového nestojí. Škola je zaměnitelná kulisa, která je v tuhle chvíli nutná, ale brzy ji vymění za jinou. V pokračování nevidí význam.

Poradce na ni upírá velké hnědé oči, o nichž se určitě domnívá, že jsou laskavé a podmanivé.

„Chápu, že od těch… nešťastných událostí procházíš těžkým obdobím, ale kdyby ses fakt jen trochu snažila… Zamyslíš se nad tím, co jsme si tu řekli? Aspoň trochu?“

Lara přikývne.

„Slibuješ?“

„Jo, určitě jo,“ zamumlá, než vyrazí pryč.

Pár dní poté, co Lara dokončí učiliště, teta zemře. V obchodě jí nabídnou stálé místo a ona ho bez váhání přijme. Z doplňování zboží se přesune k pokladně. Může si tak dovolit pronájem jednoho stísněného pokoje ve starém bytě, který obývá dalších šest lidí. Na zdech plíseň a všechno zanesené, mastné, rozviklané. Prášky si už pořizuje sama. Bere je teď obden, jen tak se dá práce vydržet.

Tempo u pokladen je totiž šílené. Aby se zcela přizpůsobila pásu, musí Lara ovládnout a vypnout veškerý odpor. Podřídit všechny pohyby i myšlení jen potřebám zákazníků a přijíždějícího zboží. Už to není ona a pás, ale jeden organismus, kde jednotlivé části spolupracují a jedna bez druhé nemůže být. Když má v sobě prášek, tak v tom spatřuje dokonce něco jednoduše krásného.

Z práce chodí naprosto vyčerpaná. Padne do postele a usne, není nic jiného, žádná jiná vrstva – jen práce a spánek.

Některé dny, kdy je bez prášků, ji pronásledují úzkosti a záchvaty paniky. Ty nejhorší ji zcela znehybní, ty zlé jí znemožňují mluvit. Jednou ráno to, celá zoufalá, řekne své spolubydlící, protože má pocit, že jestli bude ještě chvíli zticha, rozpustí se jako kus mýdla ve vaně. Spolubydlící pracuje na volné noze a skoro všechen čas tráví u sebe v pokoji, kdy hlídá inzeráty na stránkách sdružujících poptávku a nabídku: malé úkoly za málo času a málo peněz. Když jich nashromáždí za měsíc několik desítek, tak se za to dá vyžít. Jako jediná v bytě vlastní auto. Staré, nicméně pojízdné, které jí před lety dali rodiče a ona ho teď velkoryse půjčuje ostatním. Ti jí za to přispívají na benzín, občas auto někdo z nich umyje. Lara si ho taky někdy půjčuje, ale nejezdí s ním na nákupy ani výlety. Projíždí se městem, náhodně zvolenými ulicemi, a představuje si, že by mohla vyrazit někam dál – jenomže kam vlastně? Copak by tam dělala věci jinak než tady? Copak by o ni vůbec někde stáli?

Když Lara popisuje spolubydlící svoje úzkosti, ta jen pokyvuje hlavou.

„Já tydle stavy znám. Začala jsem je mít asi tak před půl rokem. Zničehonic, vůbec jsem nechápala, co se děje. Doktoři furt říkali, že mám hledat, co to mohlo zavinit, a to že mi pomůže, ale já na nic takovýho neměla sílu, chápeš. Bylo to docela šílený, některý dny jsem jenom proležela v posteli. Teď už je to naštěstí mnohem lepší.“

„Teď už ty stavy nemáš?“ zeptá se Lara a srdce jí poskočí.

„Když si nezapomenu vzít prášek, tak ne,“ usměje se spolubydlící. „Můžu ti taky dát jeden – na vyzkoušení. Znám lidi, co ti to prodaj bez předpisu, kdybys jich chtěla víc. S těmahle práškama se to dá úplně v pohodě vydržet.“

„Jak často je bereš?“

„No každej den. Jinak bych přece nemohla dělat vůbec nic.“

Když se o pár týdnů později Lara dozví o podivném světélkujícím útvaru, tak v ní ta zpráva zažehne cosi živoucího a tolik nekomplikovaně nadšeného, že se za to skoro stydí. Hned jak je to možné, jede se na místo podívat.

EMA

Když jí bylo třináct, napsala si Ema do deníku, že je nutné vyhnout se za každou cenu životu. Stáhnout se, skrýt a opevnit před vším – povinnostmi, krátkodechými vytrženími, falešnými očekáváními. Tenhle způsob života v naprostém ústraní tenkrát považovala za jediný snesitelný a i teď, o třicet let později, když vstává, snídá, nastupuje do autobusu, jde do práce, obědvá, zamyká, vaří večeři, čistí si zuby a lehá si do postele, slyší kdesi vzadu v hlavě nenechavé bušení, že takhle to přeci být nemělo. Někdy leží celé hodiny na posteli a představuje si, jaké by to bylo už nikdy nevstat; zůstat prostě v jedné poloze, pomočovat se a kálet pod sebe, nechat si ochabnout svaly, jen ležet a nepohnout se ani tehdy, kdy už by to bylo naprosto nesnesitelné – vytrvat a donutit svoje tělo vzdát se. Vypnout všechno to okysličování, proudění, bouchání. Jen ticho. Nekonečné ticho a klid. Namísto toho se každé ráno vzbudí a všechno začíná odznovu, všechny ty viditelné i skryté procesy, které tepou v jednom nesnesitelném ostrém rozkazu – musí se žít, žít, žít!

Otu potká v době, kdy coby svobodný otec vychovává dvě děti, Oskara a Lidku. Ema se zamiluje nejprve do nich a teprve potom do Oty. Začnou společně bydlet v malém domku, na nějž si vezmou hypotéku, kterou mají splácet dohromady třicet let. Tehdy se jim tyto podmínky zdají jako přijatelné, ale postupem let se ta tíha dluhového závazku stává hůř a hůř snesitelnou. Ema si představuje tu obrovskou masu práce a obav, jež se před ní rozprostírá jako poušť. Myšlenka, že kdesi v dálce leží definitivní konec, kdy se už nebude třeba pořád snažit a všechno konečně jednou provždy zhasne a zaklapne, jí připadá mimořádně uklidňující. Nikdy si nemyslela, že by mohla žít s někým jiným, a teď bydlí hned s trojicí lidí, kteří ji dojímají, kterým přeje jen to nejlepší a díky kterým je vůbec možné otevřít každé ráno oči. Když je s nimi, dokáže všechnu tu únavu na chvíli přehlížet. Doufá, že spolu vydrží co nejdéle, ale někde vzadu v zátylku roste mrazivá jistota, že je to celé jen dočasné a že brzy musí přijít něco zásadního, co všechno změní.

V den, kdy se všechno nenávratně vychýlí, jede Ema s Otou nakoupit. Už se pomalu stmívá, vzduch je vlhký a čerstvý. Ema řídí se staženým okýnkem, vítr jí čechrá vlasy, všechno je správné a poklidné a nic nenasvědčuje tomu, že by se mělo stát něco nepředvídatelného.

Jenže vtom jí exploduje hlava.

Narazí vší silou čelem do volantu a má pocit, že se její temeno, krk a ramena právě rozprskly na tisíce kousků. V první chvíli jí to připadá docela zajímavé, skoro jako by stála vedle a všechno pozorovala jako nezúčastněná osoba. V setrvačnosti pohybu se však zvrátí dozadu a tehdy se dostaví bolest, ostrá a omračující. Koutkem oka postřehne, jak zraněnému Otovi teče z čela krev, ale nemůže s tím nic dělat. Všechno kolem ní se hýbe, zatímco ona spočívá nehybně uprostřed. Probleskne jí hlavou, že když na sebe nebude upozorňovat, události možná jen proběhnou kolem ní a ona bude ušetřena té nenechavé nutnosti jednat. Jenže brzy nato se otevřou dveře a někdo ji vystrká ven. Ten člověk něco tiše mumlá, Ema mu však nerozumí – jako by mluvil cizí řečí. Překvapí ji, že stojí na nohou, a pocítí vděčnost vůči svému tělu, že je schopné držet pohromadě. Kdosi ji posadí na trávu a ona se chytne několika stébel, suchých a ostrých. Kolem sebe slyší hlasy a nějaký vzdálený šum, ale není to nic, čemu by měla věnovat pozornost. Vtom vedle ní cosi s žuchnutím dosedne. Ema ztěžka pootočí hlavu a uvidí Otu s rudým zkrvaveným čelem. Má protažený obličej a vyděšené, doširoka vytřeštěné oči. Obejme ho nejpevněji, jak jen dokáže. Vydrží tak, dokud je od sebe neodtrhnou a nenaloží do sanitky.

Obě auta jsou pomačkaná, něco obrovského je sežvýkalo a vzápětí vyplivlo, ale všichni pasažéři jsou živí. Řidič, co do nich narazil, má zlomenou klíční kost, Oto natržené čelo. Emě není nic.

Z nemocnice se vrátí po pár hodinách. Dětem nic neřeknou, aby je zbytečně nevystrašili. Oto si vymyslí pokulhávající, ale podle něj přijatelnou lež o tom, proč má šrám na čele (dítě, které od sebe vší silou odstrčilo košík, který najel do regálu, ze kterého spadla konzerva, která Otovi přistála přímo uprostřed čela, které hned začalo krvácet), a tím je celá záležitost vyřešená. Můžou se vrátit ke starým pořádkům, nic se nestalo, vůbec nic, všechno je zase dobré.

Jenomže v noci, když s Otou leží v posteli, vzbudí Emu usedavé vzlykání.

Nejdřív ji napadne, že je to Oskar nebo Lidka. Po paměti si nazuje boty a ještě celá omámená spánkem se chystá vyrazit z pokoje, když vtom se zalykavý vzlyk ozve přímo vedle ní. Ema rozsvítí lampičku a vidí Otu, jak leží na zádech s očima doširoka otevřenýma. Po spáncích mu tečou slzy. Vypadá strnule jako socha, kterou vybavili nějakým efektním ozvláštněním; z člověka v něm příliš nezbývá.

„Co ti je?“ zeptá se Ema vyděšeně. „Je ti blbě? Kde to bolí?“

Oto neodpoví. Jen rukou nahmatá její bok a pevně jej stiskne.

„Nedá se to vydržet,“ řekne tiše. „Prostě nedá.“ A ona ví přesně, o čem mluví.

Jakási podivná houstnoucí hrůza teď začne zaplňovat celý pokoj a nejde před ní uniknout. Když si nebudou dávat pozor a nebudou jeden druhého hlídat, tak může nepozorovaně proklouznout taky do nich, sevřít jim hrdla a postupovat níž a níž, až jim obalí všechny vnitřnosti.

Musí se jí bránit; jen společně mají šanci. Ema se k Otovi přitiskne.

Tehdy v noci počnou Kristýnu.

Už v těhotenství Emu napadne, že by to celé mohlo něco znamenat; že nejde jen o události volně pohozené vedle sebe. Tehdy to ale ještě samozřejmě nedokáže nahlédnout v hrozivé celistvosti.

Ta se začne vyjevovat až za pár let, kdy se dozví o podivném světélkujícím útvaru. Rozhodnou se, že se za ním vypraví celá rodina, koneckonců to tak dělá skoro každý.

Jenom sousedé od nich z ulice tam byli všichni.

KDYŽ SE POTKALI

Vystupují z auta a do tváří je udeří nasládlá vlna pachu vymydlených těl nalepených na sebe. Čtrnáctiletá Lidka se chytne Emy za paži. Je tu tolik lidí, že nedokáže dohlédnout dál než na pár centimetrů před sebe. Bojí se, že se tu ztratí, a svírá Eminu ruku čím dál pevněji. Ta masa těl jí splývá do jednoho obřího nepředvídatelného organismu. Když ale Lidka vidí, že její pětiletá sestra Kristýna je docela klidná, Eminu ruku zase zahanbeně pustí. Musí to nějak vydržet, prostě musí.

Fronta je obrovská, lidé stojí v pěti řadách. Vzduchem se nesou hlasité útržky hovorů, smíchu a naléhavého šepotu. Nejde vidět vůbec nic – na plácku, kde přešlapuje Oto, Ema a děti, je jen holá světlá udusaná půda, která vypadá jako beton.

Sedmnáctiletý Oskar navrhuje, že by si každý mohl stoupnout do jedné řady a zbytek by se pak připojil podle toho, která fronta by pokračovala nejrychleji. Ema, Oto ani Lidka o tom však nechtějí slyšet – je to tu obrovské, mohli by se jeden druhému snadno ztratit. Radši počkají spolu, to bude nejlepší. Věděli přece, že to bude zdlouhavé, dost možná otravné, a všichni s tím přesto souhlasili. Nic moc jiného jim ostatně ani nezbývalo.

Od chvíle, kdy Kristýna viděla o podivném útvaru televizní reportáž, totiž nemluví o ničem jiném. Chce tam, chce, chce, chce, moc chce! Opakuje to tak dlouho, až rodiče nakonec unaveně souhlasí. Nic zásadního nenamítají ani sourozenci. Lidka je zvědavá, jak koule doopravdy působí, a Oskar chce zase vědět, jací lidé se na místě shlukují. Blázni? Zoufalci?

Když si ale teď Oskar prohlíží osoby kolem sebe, je hluboce zklamaný. Převládají tu rodiny s dětmi a páry a několik lidí, kteří sem vyjeli sami. Vypadají běžně a předvídatelně jako návštěvníci každé jiné atrakce: zmačkané víkendové oblečení, přeleželé vlasy. Z úst jim vychází pach hladu překrytý mentolovo-ovocnými žvýkačkami. Celá ta podívaná je skličující jako pohled do útrob nákupního střediska v sobotu odpoledne. Lidé mají nepřítomné výrazy a svěšená ramena. Nikdo nevypadá nadšeně, nebo aspoň zaujatě. Není na nich nic vzrušujícího ani jakkoli nezvyklého. Jediný, kdo překypuje nadšením, je Kristýna. Ta samou radostí přímo září a praská jako slabý elektrický proud.

„Zvedneš mě?“ zeptá se otce. Ten přikývne a vysadí si ji na ramena. Vzduch nahoře je studený a svěží a Kristýna sice pořád nic nevidí, ale stejně se – pro jistotu – tetelí štěstím.

Hodiny ubíhají, ale fronty se sunou kupředu jen velmi pomalu. Cestou potkávají reklamní plochy poutající na nábytek, na auto, na dovolenou. „Vaše šťastné zážitky začínají právě dnes!“ hlásá jedna z reklam. A pak to Oto uvidí.

Na jednom z poutačů jsou přichycené malé vzducholodě. „Chceme pro své blízké bezstarostnou budoucnost,“ hlásá slogan na billboardu. „Proto jsme si včas sjednali životní pojištění, a teď můžeme klidně odpočívat. My utonulí víme, co je nejdůležitější. Sjednejte si schůzku i vy. Život poletuje vzduchem a nikdo nevíme, kdy dosedne na zem!“

Otovi se udělá zle. Byla to nafukovací vzducholoď s reklamou na životní pojištění. Nic víc v tom nebylo.

Žádný větší význam, žádné předznamenání. Mělo ho to napadnout dřív, samozřejmě, že mělo. Chce se vrátit – okamžitě se otočit a rozeběhnout zpátky k autu, ale dav lidí ho nemilosrdně sune kupředu.

„Už tam jsme, už tam jsme!“ křičí Kristýna a poskakuje otci na ramenou. Oskar se ji snaží klidnit.

„Ještě ne, ale za chvilku určitě budeme, tak to zkus ještě vydržet, jo? Jenom malou chvilku.“

Oto chytí dceru pevněji za lýtka a soustředí se jen na svůj pohyb – krok za krokem, na nic víc teď nemá kapacitu.

„Je všechno v pohodě?“ zeptá se ho tiše Ema. „Můžeme jít zpátky, jestli chceš.“

Oto jen zavrtí hlavou. „Jenom se mi udělalo trochu blbě. Bude to za chvíli dobrý.“

Ema pohladí muže po zádech a dceru si od něj přebere. Kristýna se drží matky za uši a vesele si přitom prozpěvuje.

Cestou míjejí ty, kdo kouli už viděli a teď se vracejí zpátky. Nikdo z nich nic neříká. Všichni čekající se ostýchají je oslovit – tedy až na jednu výjimku.

„Ahój,“ zdraví je Kristýna a směje se u toho na celé kolo. „Ahoj, ahoj, ahój!“ Někteří stydlivě mávají zpátky, což jí jen dodá kuráže. Zatřepe rukama, poposedne a Ema má v ten okamžik co dělat, aby ji udržela na ramenou. Jednou rukou přidržuje Kristýnu, druhou má nataženou před sebou a pokouší se získat zpátky balanc. Snaží se zafixovat jeden pevný bod před sebou, ale nedaří se jí to, všechno jí splývá do homogenní hmoty, z níž nikde nic nevyčuhuje. Vtom však z prostoru cosi konečně ostře vystoupí a ona se přestane kymácet.

Proti ní přichází mladý vychrtlý nahrbený muž s načervenalou kůží. Jde pomaleji než ostatní. Záda má prohnutá, jako by ho něco bolelo. Muž zdvihne hlavu a zachytí její pohled. K jejímu zděšení k ní ihned překvapivě svižnými kroky zamíří.

Ema rychle skloní hlavu a otočí se na druhou stranu, ale je pozdě, muž už stojí přímo u ní. Cítí jeho dech, jeho horečnaté teplo. Ostatní si ještě ničeho nevšimli, baví se mezi sebou a jí na okamžik prolétne hlavou, jestli muže nevidí jen ona. Možná, že když ho bude ignorovat, tak prostě zmizí. Možná se stačí jen soustředit na něco jiného. Tentokrát to třeba dokáže.

Jenže vtom se jí muž vrhne k nohám a pevně ji chytí za nárty.

„Musíte mi odpustit,“ řekne tiše. „Koule je všude kolem nás a všichni jsme uvnitř. Já to viděl a vy mi musíte odpustit. Prosím vás.“

Zatne jí prsty a nehty do nártů tak silně, až Ema vykřikne bolestí. Zkouší se mu vymanit, ale nejde to – drží ji jako v kleštích.

„Musíte mi odpustit,“ šeptá dokola. „Musíte, musíte, musíte.“

Ema shlédne dolů na tělo obtočené kolem jejích nohou a připadá jí to celé odporné, hluboce, nesnesitelně odporné.

„Nechte toho!“ vykřikne chraplavě. V tu chvíli se Oto konečně otočí. Přiskočí k ní a snaží se muže odstrčit. Ten se však ani nehne. Kristýna se dá do breku. Zatímco Oskar bere sestru k sobě do náručí, táhne Lidka muže za paži. Ten ale pořád zůstává na svém místě, stočený jako mrtvý tlustý had.

Celé scény si všímají už i ostatní, kteří ale jen mlčky přihlížejí, nikdo nezasáhne. Oto chytne muže za nohy a prudce jím škubne. Ten se lekne a sjede po břiše dozadu. Teď se drží Emy už jen jednou rukou. Obličej má napjatý a znachovělý úsilím.

„Proč mi nepomůžete?“ řekne tiše – a pustí se úplně. Oto ho jemně uchopí v podpaží a postaví ho na nohy jako nemotorné batole.

Muž chvíli vrávorá a rozhlíží se po ostatních. Dál už nic neřekne. Chvíli tam jen tak stojí a těká očima kolem. Celé to působí tak nesmyslně a absurdně, že Ema musí přemáhat náhlé klokotající nutkání rozesmát se. Ať už to skončí, říká si, zatímco si rukama tiskne břicho. Ať už to prosím, prosím přestane.

Vtom muž zavře oči a celý se otřese. Pak oči zase otevře. Zamžourá do světla a pokývá hlavou – je to podivně smířlivé gesto; jako by ocenil dobrý vtip, který si na něj připravili přátelé – a pomalu se vydává pryč. Dav kolem něj se hned rozestupuje, všichni mu kvapně uvolňují cestu.

Oto Emu pevně obejme. „Nestalo se ti nic?“ Děti se na ni vyděšeně dívají. Kristýna je celá bílá.

„Vůbec nic,“ zavrtí hlavou.

„Chudák,“ řekne Oskar. „Musí bejt úplně mimo.“

Lidka se přitiskne k Emě, Oto si vezme Kristýnu do náručí. Její předchozí překotná energie je docela pryč.

„Vrátí se?“ ptá se tence a ustrašeně a všichni ji ujišťují, že ne – pán už odešel, nemusí se bát, nic se přece nestalo.

„On se určitě vrátí,“ opakuje pořád dokola. „Já se ho bojim, že se zase vrátí!“

Oto a Ema opakují, že je všechno v naprostém pořádku. Pán už odešel, a i kdyby se vrátil, jsou tady přece oni, dospělí. O všechno se postarají. Všechno zařídí. Dají na ni pozor. Nedovolí, aby se jí něco stalo. Od toho tady přece jsou. Nemusí mít z ničeho strach. Jenže navzdory chlácholení zůstává Kristýna zamlklá a nejistě se rozhlíží kolem sebe.

„Pojedeme už?“ zeptá se nakonec. „Já chci jet domů.“ Oto, Ema, Oskar a Lidka se po sobě nejistě podívají.

„Tak pojedeme?“ dožaduje se netrpělivě odpovědi.

Vrátili by se všichni čtyři: Otovi je pořád zle, Ema je otřesená, Lidce se třesou ruce a Oskar má sevřený žaludek. Jenže fronta teď postupuje hodně rychle; za chvíli tam už určitě budou.

„Podíváme se na tu svítící věc, jak jsi chtěla, a pak se hned vrátíme,“ řekne nakonec Oto. „To je přece dobrej nápad, no ne?“

Kristýna zavrtí hlavou. „Ne. To neni dobrej nápad.“

„Bude to trvat jen chvilinku,“ přidá se Ema.

„Už tam skoro jsme, zbývá jen malej kousek cesty,“ přizvukuje Oskar.

„Ono by tě pak třeba mrzelo, kdybys tu věc neviděla, víš?“ řekne Lidka a vezme sestru do náručí. „Nakonec budeš určitě ráda.“

„Nebudu ráda!“ zaprotestuje ještě slabě Kristýna, ale nechává se už odevzdaně nést a jen sestře vzdorně poslintá rameno.

Čekání se nicméně chýlí ke konci. Clona těl, která jim celou dobu bránila ve výhledu, teď řídne a trhá se.

A pak se jim konečně otevře pohled, kvůli kterému tady hodiny čekali.

Za hnědým kovovým ohrazením cosi mléčně prosvítá. Je to jen docela slabá záře, přesto ji nejde přehlédnout. Při pozornějším pohledu se totiž ukáže, že nejde o jednolitý proud světla, ale o celou škálu různě velkých jisker, které se postupně zvětšují a zase smršťují, skoro jako by ten světelný proud dýchal.

Ohrazení má jen jeden vchod. U něj tři mladí usměvaví lidé dohlížejí na hladký postup návštěvníků. Každá zhruba desetičlenná skupina, která je vpuštěna dovnitř, tam pobyde přesně minutu. Poté jeden z trojice nakoukne dovnitř a pokyne jim, aby prostor opustili úzkým zadním východem. Následně jsou dovnitř vpuštěni zase další. Všichni tři na sobě mají bílá trička s nápisem Ptejte se, rádi vás vyslechneme, ale na nic jako ptaní a poslouchání není čas.

Kristýna se čím dál pevněji ovíjí kolem Lidčina krku.

„Já se bojím,“ zašeptá. Lidka jí dá pusu do vlasů.

„Není čeho, miláči.“

„Já se ale pořád bojím,“ trvá si na svém Kristýna a tváře jí planou.

„Nemusíme tam chodit, jestli nechceš.“

Kristýna chvíli mlčí a celá rodina na ni napjatě hledí.

Nakonec ale zavrtí hlavou.

Za chvíli už stojí celá pětice u vchodu.

Spolu s Otou, Emou a dětmi tu v sousedních frontách čeká ještě stará žena s dlouhými zelenými náušnicemi, které jí prodlužují uši tak, že její lalůčky vypadají jako natažené pláty žvýkačky, pár mladých, tak patnáctiletých lidí, kteří se drží za ruce, a dospělý muž na vozíku.

„Tak prosím,“ pokyne jim mladík v bílém tričku a široce se na ně usměje. „Už můžete dovnitř.“

Jeden po druhém, poslušně jako ovce, vstoupí. Uvnitř je o něco chladněji. Koule se vznáší uprostřed prostoru, pár desítek centimetrů nad zemí, takže její spodní okraj sahá dospělým ke kolenům a dětem ke stehnům. Má bílou, možná lehce béžovou barvu a vydává pořád to slabé, pozoruhodně měňavé světlo. Všichni se kolem ní rozestaví do kruhu. Mlčí. Pozorují ji.

Je to celé nepřirozené a hluboce podivné; po chvíli začnou těkat očima kolem a bázlivě se dívají jeden po druhém. Proč tady vůbec jsou? Čas se roztekl a najednou se není čeho chytit. Existuje jen tenhle stísněný oplocený prostor a vznášející se útvar, který vypadá obyčejně tak zahanbujícím způsobem, že je obtížné neodvrátit se od něj a neutéct.

Vtom se Kristýna prudce pohne a dřív, než ji stihne někdo zarazit, vyrazí dopředu.

„To nemůžeš!“ volá na ni Oto, ale už je pozdě. Dívka natáhne ruku – a koule se dotkne.

Nestane se vůbec nic. Koule zůstává stále stejná, ke všemu zcela netečná.

Všichni si vzpomenou na historku o tom, jak se vědci koule dotkli a její povrch se zahýbal. Teď je jasné, že se nic takového nemohlo stát – buď se to někomu v danou chvíli jen zdálo, nebo šlo prostě o výmysl.

Kristýna přidrží ruku chvíli na místě a pak ji zase stáhne. Otočí se na rodiče a sourozence.

„Tak už pudem?“

Veškerá rozteklost a stísněnost je pryč.

„Pudem?“ opakuje, ale odpovědi se nedočká, protože to už se k útvaru přibližují taky ostatní.

Ema chytí jednou rukou dceru a druhou se dotkne koule. Povrch je hladký a studený a takový i zůstane. Uvnitř není cítit žádné teplo, žádné slabé pulzování. Vzduch nerozčeří žádné chvění, nic nepraská, nic se neodděluje. Časoprostor zůstává tvrdý. Všechno je docela stejně skličující jako před pár okamžiky. Je to tak překvapivé a hrozivé, že má Ema co dělat, aby nezačala křičet.

Oto se snaží zatlačit dlaní, ale povrch se nijak nezmění, ani trošku.

Lidka prozkoumává prostor nad a pod koulí – je přesvědčená, že ji nad zemí drží lana, vždyť celá podívaná je jinak tak strašně obyčejná.

To Oskar má dojem, že uvnitř něco tepe, vzápětí si však zklamaně uvědomí, že cítí v dlani jen vlastní vzrušený puls, nic víc. Podívá se na starou ženu, muže a mladý pár. Taky oni vypadají zaraženě, jako by na variantu vyčerpávající obyčejnosti nebyli vůbec připraveni. Celé to ohromující prázdno lze doprovodit jen tichem, a tak mlčí všichni, dokud dovnitř nenakoukne usměvavý mladý muž v bílém tričku.

„Poprosil bych, jestli byste se nepřesunuli ven.“ Jeden po druhém, poslušně jako ovce, opouští prostor. Žena, muž a mladý pár se brzy oddělí. Nikdo nic neřekne, nikdo se s nikým nerozloučí.

I cestou k autu pak celá pětice dál mlčí, dokonce i Kristýna, která jde tiše vedle Oskara. Oto si ji chce vysadit za krk, ale ona zavrtí hlavou.

„Tak teď už pojedeme domů?“

„Za chvíli už budeme u auta,“ ubezpečí ji.

Je mu líto, že sem vůbec jeli – kdyby zůstali doma, tak by neviděl ani ty malé vzducholodě, ani lhostejnou kouli. Ví, že by se měl co nejdřív vzchopit, ale nedokáže se vyhnout rozčarování a únavě, která mu rychle otupuje svaly a prostupuje do kostí. Měl předpokládat, že to špatně dopadne, měl na to být připravený. Už ale zbývá jen kousek. Pak si sedne do auta a bude zase hrát známou roli – roli někoho, kdo ví, jak postupovat, kdo nastartuje auto, odjede a zaveze rodinu domů. Tohle umí, v tomhle se cítí bezpečně. Už jen pár metrů, říká si v duchu, ale cesta se mu před očima prodlužuje, a čím déle jde, tím větší kus cesty má před sebou. Únava je tak silná, že by bylo překrásně slastné poddat se jí. Oto cítí, jak se jeho koncentrace trhá a ochabuje. Všímá si, že lidi čekající ve frontě si je po očku prohlížejí – stejně jako to dělal Oto na jejich místě. Nemá ale nic, co by jim mohl říct, a tak nechává jejich zkoumavé pohledy, aby po něm jenom sklouzly. A lidé postupně odvracejí hlavy. Ta jeho odevzdanost je jim nepříjemná, nechtějí se na ni dívat, nechtějí o ní přemýšlet.

Pak se však Oto střetne s pohledem, který neuhýbá a zůstává na něm pevně přilepený.

Oto je příliš unavený na to, aby se dokázal v situaci zorientovat, a tak zuřivě upřený pohled prostě přijme. Nijak se nad ním nepozastavuje, nijak mu nevadí.

Jenže pak si všimne, že pohled patří k oblému tělu oblečenému do měkkého vlněného světlemodrého kostýmku.

Jako první Otu napadne absurdní otázka, jestli Ředitelka nosí pořád ten jeden stejný kostýmek, anebo jestli má sedm identických, na každý den v týdnu.

Je skoro neskutečné potkat ji tady, v tak nečekaném kontextu.

Když se viděli naposledy, seděl u ní v kanceláři, obrovské místnosti s okny, kam proudilo ostré světlo. Ředitelka mu vysvětlovala, že jeho chování zasévá do kolektivu paniku a že bude lepší, když odejde o něco dříve, odstupné bude samozřejmě o něco vyšší, na to se může spolehnout. Nikdo přece nechce problémy, je nutné udržet všechno v civilizovaném a zdvořilém duchu. Světlo jí tehdy vytvořilo na obličeji žluté pruhy, takže vypadala, jako by se pomalovala válečnými barvami. Oto celou dobu mlčel. Neměl co říct a Ředitelka si to vyložila jako souhlas. Pochválila ho za rozumný přístup – ona hned věděla, že se spolu domluví. Pak se zvedla a naznačila, že rozhovor je u konce. Otevřela Otovi dveře, a když už stál na prahu, jemně ho chytla za paži.

„Mohla bych se vás prosím zeptat ještě na jednu věc?“ Oto překvapeně přikývl.

„Čeho jste chtěl tou svou... akcí docílit?“

„Chtěl jsem...,“ odpověděl Oto slabým přiškrceným hlasem, „chtěl jsem, aby se něco začalo… hejbat. Ta nehybnost se už nedala snášet.“

„Aha. Jistě. Rozumím a děkuji,“ řekla Ředitelka a přibouchla za ním dveře.

Oto si ji teď po několika týdnech bedlivě prohlíží a zmocňuje se ho vztek. Rozčiluje ho její samozřejmost, se kterou se tady ocitla, její oblečení, účes, chůze, držení těla. Chce se na ni vrhnout a to všechno drásat tak dlouho, dokud se neobjeví krev. Stačilo by přece tak málo. Jenže vtom Ředitelka vystoupí z fronty a natáhne k Otovi pravou ruku.

„Vás bych tady nečekala.“ Všechna jeho zuřivost je najednou pryč. Oto si připadá malý, ponížený. Neochotně stiskne nabízenou dlaň.

„Já vás taky ne.“

„Už jste to viděli?“

„Zrovna se vracíme.“

„A jak vám to připadalo?“

„No… já vlastně ani nevim.“

„Aha. No asi je těžké převést podobný vjem do slov,“ řekne Ředitelka a křečovitě při tom našpulí pusu. „Sama jsem na to hodně zvědavá. Takové zážitky a možnosti inspirace se nám ostatně nenabízejí každý den.“

A Oto tam jen stojí a mlčky kýve hlavou jako hračka na klíček. Ředitelka bojovně vytrčí bradu. „Čemu se teď vůbec věnujete?“

Oto si odkašle a přešlápne z nohy na nohu. Udivuje ho její samozřejmá neotesanost, se kterou tuhle otázku vůbec zformulovala. Ředitelka se ale ihned chopí jeho rozpaků a vyloží si je po svém.

„Rozumím, dáváte si teď nejspíš trochu pauzu… hledáte... zjišťujete co a jak… O takových věcech se mluví asi dost špatně, to je mi pochopitelně jasné.“

Soucitně se usměje na Emu a děti a Otovi vyšlehne před očima oslepující bílý vztek.

„Vůbec ne!“ vyhrkne překotně. „Nedávám si žádnou pauzu, fakt ne! Nepotřebuju pauzu.“

„Ale ano, ano, jistě,“ řekne Ředitelka nepřesvědčivě.

„Chápu.“

„Já nepotřebuju nic hledat,“ pokračuje Oto a je mu špatně z toho, jak strašně chce souhlas téhle ženy. Jak moc touží po tom, aby ho brala vážně, aby věřila jeho slovům, aby ho ubezpečila, že si počíná vážně skvěle. Tohle přiskřípnuté dychtění po uznání mu připadá nechutné, nízké a nedůstojné, ale nedokáže ho ze sebe setřást, je zakousnuté pevně do masa.

„Já vim dost dobře co a jak,“ řekne nakonec tiše.

„To ano,“ horlivě souhlasí Ředitelka a koutky jí zacukají. „Ano, ano, pochopitelně.“

Pokyne Emě a dětem a má se k odchodu. Dřív než zamíří zpátky ke svému místu ve frontě, jí ale Oto zastoupí cestu. Je to tak náhlé a nečekané, že na něj vytřeští oči. Otou projede vlna znepokojivého uspokojení.

„Promiňte,“ řekne Ředitelka a snaží se ho obejít, Oto se však zase posune jejím směrem. Cítí na sobě zmatené pohledy Emy a dětí, ale nevěnuje jim pozornost.

„Co tady děláte vy?“ zeptá se Ředitelky.

Ta několikrát rychle zamrká, jako by jí do očí napadal popel.

„Sama nevím,“ řekne a v hlase jí zaznívá strojená ustrašená veselost. „Asi tak jako všichni.“

Oto jí stále nemíní uhnout. Ředitelka několikrát prázdně zalapá po dechu. Pak se tvrdě, křečovitě usměje:

„Všichni asi máme svoje důvody, ne?“

Nakloní se na pravou stranu a Oto ji ihned následuje. Nakročí do strany a on udělá totéž. Takhle snadno mu přece neunikne. Jenže vtom se urychleně stáhne na druhou stranu a překvapenému Otovi, který je stále ukročený do strany, proběhne pod rukama zpátky do fronty. Tam se mu mezi ostatními těly ztratí z očí.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Ema. Do očí se mu ale nepodívá.

„Jo,“ přikývne a hlavou mu proběhne, že všechny prášky nechal doma. Dvě docela plná čerstvá plata. Co by teď dal aspoň za jednu tabletu. Za jedno malé, dočasné rozmlžení. Oto cítí, že všechny šťávy, všechna kyselost, všechna ta bahnitá mazlavost jeho těla vzlínají směrem nahoru. Má co dělat, aby je udržel uvnitř.

„Pojedem domů,“ řekne Ema a slabě mu stiskne paži. „Bude to zase dobrý.“

Přejdou k autu, nasednou do něj. Oto nastartuje a vyjedou z parkoviště tak rychle, jak jen to jde. Nikdo nemluví, každý se dívá ven z okýnka. Jen Kristýna se schoulí na sedačce a usne. Drží se při tom Oskara za ruku. Toho začne po chvíli brnět zápěstí, ale nechá sestru spát.

V autě je teplo a dusno. Oskar si volnou rukou stáhne okýnko a lačně polyká čerstvý vzduch. Na hrudi ho tíží cosi namáhavého a žalostného, co nedokáže uspokojivě popsat. Auta, která míjejí, pole, silnice, stromy, patníky, to všechno mu přijde děsivě samostatné a nepropojené, jako by každá z těch věcí existovala jen sama o sobě a nepatřila do žádného většího celku. Všechno je hladké a studené a ten chlad vniká i do jeho vlastního těla a začíná se v něm šířit. Vyděšeně pustí sestřinu dlaň. Kristýna se ošije, ale neprobudí.

„Je ti něco?“ zeptá se šeptem Lidka, sedící vedle něj, ale Oskar jen zavrtí hlavou.

Po chvíli zastaví Oto na pumpě. Vypne motor, vystoupí z auta. Přejde ke stojanu a snaží se sundat hadici, ale nejde to, pořád mu vypadává z rukou. Nakonec ji konečně zaklesne do otvoru nádrže. Ozve se vrčení a vzduch naplní vůně benzínu. Kristýna nakrčí nos a otevře oči.

„Už jsme doma?“ zamumlá.

„Ještě ne, koblížku,“ řekne Ema a otočí se na Oskara s Lidkou. „Mám vám něco koupit? Pití nebo tak?“

Kristýna chce bonbóny, Lidka džus a Oskar nic. Ema vystoupí z auta a zamíří ke stanici. Oskar si všimne, že Ema cestou zatíná pěsti. To nenápadné bezmocné gesto se přece tak nehodí ke zbytku jejího těla, které je celé vzpřímené a odhodlané. Přemýšlí, jestli za ní nemá jít.

A vtom se stane něco hrozivého.

Otevřou se dveře – dovnitř se v chomáčích navalí okolní teplo a pach benzínu – a Kristýna vyběhne ven.

Sama si rozepnula bezpečnostní pás, sama si otevřela dveře. Teď utíká pryč a proplétá se mezi stojany a auty. Běží přímo za pumpu. Tam, kde se napojuje dálnice.

Ema a Oto si ještě ničeho nevšimli, dál pokračují ve svých vytyčených úkolech. Ani jeden Kristýnu nezahlédne.

Lidka se probere jako první. Otevře si dveře na své straně a vyrazí ven.

„Stůj! Stůj!“

To už se vzpamatuje i Oskar a taky vyběhne z auta. Lidé se za nimi otáčejí, nedokážou se v situaci zorientovat. Kristýnu není mezi vozy vidět, a tak se ji ani nikdo nepokouší zastavit.

Hluk aut svištících po dálnici je blíž a blíž. Lidka napíná svaly, snaží se zrychlit, ale sestra je pořád tak daleko, nemůže to stihnout. Auta uhánějí jedno po druhém obrovskou rychlostí a Kristýna běží přímo k nim.

„Stůj!“ vykřikne Lidka, má však slabý sípavý hlas, nestačí to. Kristýna už je od dálnice jen pár metrů… A tehdy se všechno znenadání ztiší a zpomalí.

Lidka ví, že to nestihne. Její sestra se nezastaví, skočí do dálnice a jedno z aut ji srazí. Vidí to před sebou jasně jako scénu, kterou jí už někdo popisoval. Kdesi za sebou slyší slabě volat Oskara a ostatní.

Zastaví se a sleduje, jak Kristýna nezadržitelně vbíhá na dálnici. Přímo na ni míří auto. Lidka nikdy neviděla nic bělejšího a strašlivějšího. Auto se každým záchvěvem vzduchu přibližuje. A Kristýna mu běží přímo přes cestu.

Lidka pevně zavře oči.

Uslyší brzdění, křik a náraz. Bude hlasitý, možná dutý. Možná natahovaný a skřípavý. Každopádně ho uslyší.

Stojí tam se zavřenýma očima a slyší brzdy a drhnutí pneumatik. Pak následuje křik. Táhlý a tenký.

A pak má být slyšet náraz. Jenže ten nepřichází.

Lidka nechce otevřít oči. Je mnohem bezpečnější neudělat to, nechat je zavřené, už napořád. Jenže vtom s ní někdo zatřese, až se jí rozkývá hlava. A ona oči nakonec otevře.

Na dálnici stojí Kristýna. Zkamenělá jako socha, ale živá a zdravá. Těsně před ní zadek auta, které se ve snaze vyhnout stočilo do protisměru. Ostatní auta stojí v bezpečné vzdálenosti s blikajícími varovnými světly. Žádný jiný vůz pak naštěstí nebyl tak blízko, aby do prvního narazil.

Kristýnu obklopuje hlouček lidí. Oto s Emou zkoumají, jestli jí nic není, ale vypadá docela v pořádku, jen pořád tak strnule stojí na jednom místě a třeští oči kamsi před sebe. Vedle auta, které zastavilo, postává jeho řidička – vysoká žena s popelavými vlasy. Lidka se k ní vydá. Neuvažuje o tom, nic takového teď ani nedokáže. Zastaví se až pár centimetrů před ní. Žena na ni překvapeně pohlédne a pak rozevře náruč. Lidka se do ní skryje a roztřese se tak neovladatelně, že má žena co dělat, aby ji vůbec udržela.

Intermezzo

ŽIVOTY SVATÝCH

„Bál jsem se o tebe,“ řekne otec, který sedí u televize, zachumlaný do zelené deky. Vypadá jako larva, která byla příliš dlouho na přímém slunci. Hlavu má olysalou a seschlou, krk křehký.

„Nebyl jsem pryč tak dlouho,“ houkne ode dveří syn a zouvá si boty.

„Připadalo mi, že jo.“

„Tak promiň.“

Přejde do obýváku a sedne si na gauč. Otcovo tělo vydává zvláštní těžkou vůni mastí, zmokvané kůže a mentolu. Je těžké si vybavit, jak vypadal, dokud ještě nebyl tak strašně starý. Jistě měl vlasy, nebyl tak hubený a taky byl o něco vyšší, ale tu podobu si syn spíš odvozuje, doopravdy si na ni nepamatuje.

„Chceš se dívat na něco jinýho?“ zeptá se otec.

„Je mi to jedno.“

„Tak jo.“

Teprve teď se syn zahledí na obrazovku. Vidí, že je to živý přenos z místa, kde se vznáší koule. Obraz je statický, neměnný. Jen na dolní liště jdou zprávy a informace o počasí.

„Jak dlouho ten přenos běží?“

„Asi pár dní, ale nevim přesně, pustil jsem to až dneska…,“ pokrčí rameny otec. „Sledujou tu věc a lidi, co k ní chodí.“

„A co?“

„A nic.“

„Jakto?“

„No je to furt stejný.“

„Baví tě to?“

„Ani ne.“

„Tak proč se na to koukáš?“

„Je to furt lepší než ty blbosti, co dávají jinde. Tady aspoň víš, co čekat.“

Na to se nedá nic namítnout. Chvíli se dívá společně s otcem, koule v televizi však zůstává stále stejná, ke všemu zcela netečná.

Na mysli mu vytane dnešní odpoledne. Nejde přitom o jednotlivé vjemy, ale rovnou o celkový obraz, který je tak mohutný a těžký, až je s podivem, že vůbec drží pohromadě.

Jak se ta žena ve frontě s tak viditelným odporem odtáhla, když se jí chytil za nárty, a přitom on se snažil jen všechno vysvětlit. Neměl v úmyslu jí ublížit, to určitě ne. Chtěl jenom říct, co věděl už nějakou dobu a co musel předávat dál, protože jinak by se mu rozskočila hlava.

Když byl malý a matka byla ještě naživu, četla mu z velké světlemodré knížky o životech svatých. Byl jimi tenkrát úplně posedlý. Chtěl, aby mu je četla znovu a znovu a ona ho poslechla. Četla mu trpělivě ty samé věty několik let, takže pak už znali oba některé pasáže zpaměti.

Byl unešený příběhy lidí, kteří žili své obyčejné životy, dokud se jednoho dne něco nestalo. Někteří z nich nevěděli, co si se sebou počít, a tak jim takové znamení přišlo dost vhod. Jiní měli celé roky smůlu a třeba i dlouho trpěli, tudíž si něco pěkného vážně zasloužili.

Ať už na tom ale byli jakkoli, jedno měli společné. V určité chvíli k nim z nebe sestoupil anděl, který jim řekl, co a kde by měli udělat. Oni ho poslechli a vykonali přesně to, co po nich chtěl. Tím se pak hodně věcí vyřešilo.

Když byl malý (a ještě následujících pár let, když už tak malý nebyl), doufal, že se mu stane právě něco takového. Že k němu sestoupí někdo, kdo mu jasně sdělí, kam by se měl v životě ubírat. On poslechne a od té doby bude všechno správně. Jenže čím byl starší, tím jasnější bylo, že se něco takového nestane. Nikdy tu myšlenku ale úplně neopustil. Nemohl.

Ještě mu nebylo ani patnáct, když matce našli nádor v prsu. Byl sice malý, ale nebezpečný a matka trávila čím dál víc času po nemocnicích. Jezdili za ní společně s otcem autobusem. Během cesty mu otec zdůrazňoval, že spolu můžou mluvit o všem. Maminka je nemocná a to je moc těžká věc. Kdyby chtěl mluvit nebo brečet, tak on, jeho táta, je tu pro něj. Jenže syn nechápal, proč by měl mluvit nebo proč by měl brečet. Bylo mu totiž jasné, že se matka nakonec dá zase do pořádku.

Věděl, že jí bude pořád hůř, až pak, jeden den, se uzdraví a přijde zase domů. To zhoršování bude nějakou dobu trvat a všichni z toho budou nešťastní, ale v jednom okamžiku se všechno nečekaně zlepší a nikdo tomu nebude moct uvěřit. Jen on jediný bude smět říct, že to věděl a že se ničeho nebál.

Pokoušel se celou věc vysvětlit otci, ale ten po několika větách jen nesouhlasně sevřel rty a zadíval se z okna autobusu ven.

„To je dobře, že se na to dokážeš koukat takhle vesele,“ řekl, ale na syna se při tom ani nepodíval.

Matčin stav se nicméně nakonec doopravdy zlepšil. O prso sice přišla, ale jinak to vypadalo, že je všechno v pořádku. A konečně se vrátila domů.

Pár dní po příjezdu ji zahlédl, jak se svléká. Namísto prsu měla na hrudníku růžovou nakrabacenou jizvu. Bylo mu jí líto a chtěl se zeptat, jestli to nebolí, ale nakonec si to rozmyslel.

Od toho okamžiku mu však obraz matky začal splývat s obrazy svatých.

Nikdo z nich neměl konkrétní tvář. Navzdory popisům nedokázal rozeznat žádné specifické rysy. Všichni však měli její tělo s jedním prsem a jednou růžovou nakrabacenou jizvou. Muži i ženy. Ideální forma už existovala a svatí se do ní jen poslušně pokládali.

Celé ty následující dlouhé roky vnímal matku jako někoho, kdo přečkal velké utrpení a na něhož nemůže čekat nic jiného než milosrdné spasení.

Když pak zemřela na mrtvici, nepochyboval o tom, že se jí dostalo něčeho velkolepého. Kdo jiný by si to totiž zasloužil než právě ona?

A tak zůstali sami jen s otcem. Jejich rozhovory se staly opatrnými a rozpačitými, jako by pořád čekali na matčin příchod a do té doby jen zaplňovali čas. Když tady najednou doopravdy nebyla, tak už otec syna neponoukal, aby mluvil nebo plakal. Oba byli dospělí a neexistoval nikdo, komu by se mohli pochlubit, jak ohromně statečně si vedou.

Potkávali se hlavně pozdě večer a zdálo se, že jim to oběma vyhovuje. Otec už skoro neopouštěl byt a on chodil do práce. Doposud vystřídal dvě. Obě byly ve skladu. V obou měl málo peněz a hodně přesčasů – a v obou si byl naprosto jistý, že tak hluboko k němu nikdo nesestoupí.

Když se poté poprvé dozvěděl o kouli, na nic nečekal a rozjel se rovnou za ní. Připadalo mu, jako by se mu v hrudi rozpínalo cosi obřího a hřejivého. Tak konečně. Konečně, konečně, konečně!

Tehdy během prvních dní ještě nebyla koule obestavena ani pečlivě hlídána a přístup k ní byl docela volný. Strávil u ní celé ty čtyři dny. Lidé přijížděli a odjížděli, ale on věděl, že důležité je být trpělivý a vyčkávat. V životech svatých to tak vždycky bylo.

A čtvrtý den v noci se to stalo.

Ležel na zemi a podřimoval, když vtom ucítil, jak se prostor kolem něj stává řidší a řidší. Chtěl vstát a zjistit, co se děje, ale nešlo to. Snažil se pokrčit nohy, ale necítil je. Snažil se vykřiknout, ale nemohl otevřít ústa. Dokázal jenom pozorovat, jak se děje něco neskutečného – jak se koule postupně tiše rozpíná a všechno nezadržitelně pohlcuje. Pomalu se blížila taky k němu, nic ji nemohlo zadržet. A on jen ležel na zemi a nemohl tomu nijak zabránit.

Když byla už jen kousek od něj, naplnila ho hrůza a pocit bezmoci. A protože ze sebe nemohl vydat ani hlásku, křičel dovnitř: hrozivým nehlasným řevem, který mu rozechvíval orgány a drtil kosti a který nikdo jiný neslyšel. Křičel tak dlouho, až se propadl někam docela hluboko, kde už neslyšel ani sám sebe.

Když se ráno probral, stála nad ním stará žena a tvářila se ustaraně.

„Je vám dobře?“

Posadil se a promnul si oči. Jeho tělo už mu zase patřilo. Pohlédl rychle ke kouli. Po včerejším děsivém rozpínání ani stopy. Koule zůstávala stále stejná, ke všemu zcela netečná.

„Nemám někoho zavolat?“

„Ne, to je dobrý.“

„Moc dobře ale nevypadáte.“

„Nic to neni.“

„Určitě?“

„Určitě.“

„Tak jo,“ řekla stará žena a měla se k odchodu.

„Počkejte,“ zavolal za ní ještě. „Můžu se vás na něco zeptat?“

Přikývla.

„Nevšimla jste si tu něčeho divnýho?“

Žena se nejdřív podívala ke kouli, pak na něj, pak zase ke kouli a nakonec několikrát zamrkala, jako by přemáhala smích.

„Vůbec ničeho,“ odpověděla a koutky jí zacukaly.

„Všechno je úplně v pořádku.“

„Jo?“

„Jo. Na Zem přistane divná věc, který nikdo nerozumí a ke který nikdo nic pořádnýho neřekne. To se ale přece stává každej druhej tejden.“

Chtěl namítnout, že takhle to přece nemyslel, ale ona už na nic nečekala, otočila se a odešla.

Vydal se domů. Byl přesvědčený, že v noci se stal svědkem něčeho velkolepého; něčeho, na co čekal celý život. Nemohlo se mu to přece zdát, to určitě ne. Jenže i když se to konečně přihodilo – a přihodilo se to zrovna jemu –, on naprosto selhal.

V příbězích o svatých se nikdy nestalo, že by lidé jen leželi a nedokázali se pohnout ani promluvit. Všem bylo vždycky hned zřejmé co a jak. Viděli, vyslechli a hned potom konali. Bylo jim totiž jasné, že se něco takového nebude opakovat.

Jenže on svou šanci zahodil.

Záhy kouli ohradili. Jezdil k ní každý den večer a čekal, jestli se zase pohne. Nic takového se však nedělo.

Postupem času přestal chodit do práce a trávil u koule stále víc a víc času. Zastavoval všechny, kteří mu byli ochotni aspoň chvíli naslouchat. Vysvětloval jim, co viděl, a prosil je o odpuštění, že v rozhodujícím okamžiku tak hrozně, hrozivě selhal.

Dokud byl ještě prostor kolem koule neprodyšně uzavřen, tak se mu s lidmi mluvilo snáz. Přihlížejících bylo míň a všichni byli lační po informacích. Cítil sice, že ho neberou vážně, ale aspoň ho vyslechli. O nic víc ostatně nežádal. Když se však koule otevřela pro veřejnost, všechno se zkomplikovalo.

Návštěvníci se nechtěli vybavovat. Pokaždé se ho snažili co nejrychleji zbavit. Zkoušel si jejich pozornost vynutit, ale čím víc se snažil, tím příkřeji ho odmítali.

Nic jim nevyčítal. Nebyli to přece oni, kdo selhal.

VEČEŘE

Kristýnu vezmou pro jistotu ihned do nemocnice. Veze je tam sanitka, co se rychle proplétá silnicí. Kristýna klidně leží a drží se matky a otce za ruku.

„Co tě to napadlo takhle utíkat jak šílená?“ ptá se Oto.

„Nemohla jsem už sedět v autě,“ řekne Kristýna nešťastně. „Bylo toho moc.“

„Jak moc?“

Kristýna pokrčí rameny. „Já nevim. Už jsem tam nemohla bejt.“

„Tak proč jsi něco neřekla?“ chce vědět Ema. „Mohli jsme jít přece s tebou!“

„Já už si to nepamatuju,“ hlesne Kristýna.

„Už to nikdy nedělej. Slib nám to.“

„Tak jo.“

V nemocnici Kristýnu proklepávají, svítí jí do očí a zkouší reakce, jako by byla výrobek, který se nečekaně zadrhl, a teď je třeba přijít na to proč. Žádné vyšetření ale neodhalí nic neobvyklého ani podezřelého, všechno se zdá být v naprostém pořádku.

„Je docela zdravá,“ ujišťuje Emu s Otou starší doktorka. „Pár dní ať zůstane v klidu kvůli prodělanému šoku. A pro jistotu ji pochopitelně sledujte.“

Zavezou ji domů a tam Kristýnu hned uloží do postele. Všichni čtyři se na ni chodí v pravidelných intervalech dívat: jestli nechce napít, najíst, jestli nechce přečíst pohádku. Ve skutečnosti se nemůžou nabažit toho pohledu na její pohybující se hrudníček, který se úlevně zdvihá a zase klesá.

Večer si pak společně sednou v kuchyni. Jsou tak strhaní, že mají co dělat, aby udrželi oči otevřené.

„Byl jsem hned vedle ní, měl jsem ji chytit, to je jasný,“ řekne Oskar.

Ema ho pohladí po vlasech. „Ne, to ne. Běžela kolem mě, ale já neslyšela, jak Lidka křičí. Neviděla jsem to. Je to moje chyba.“

„Já byl taky venku,“ potřese hlavou Oto. „Kdybych dával pozor, tak jsem tomu moh zabránit. Věděl bych co a jak a nebyl tak mimo. Jenže se mi propletla pod nohama.“

„Měla jsem bejt rychlejší. Nedostala by se až na silnici,“ špitne Lidka.

Všichni čtyři se pevně obejmou, a až ve vzájemném sevření se konečně rozpouští všechen ten těkavý omračující děs.

Ema s Otou se domluví, že pozvou ženu, která dokázala včas zastavit, domů na večeři. Chtějí jí vyjádřit vděk a respekt, ale je tady ještě cosi jiného, těžko formulovatelného – potřeba pobýt v její přítomnosti; nasát ji a včlenit si do sebe samých kus její těžko uvěřitelné duchapřítomnosti a rychlé reakce.

(Když o pár měsíců později Ema dokola rekapituluje všechno, co se pokazilo a co mohli udělat lépe, vždycky dojde k onomu večeru; právě tehdy se začalo všechno od základu nenapravitelně štěpit.)

Nejprve na ni dlouze shánějí číslo, které jim nikdo nechce dát. Je totiž nutné získat souhlas samotné ženy, ale celý proces je zdlouhavý a nejasný a trvá několik týdnů, než se Ema s Otou k číslu konečně dostanou. V té době už není potřeba scházet se tak výrazná. Všechno se zdá zase v pořádku, domácnost tepe svým obvyklým poklidným rytmem a vracet se k něčemu tak vzdálenému najednou nedává smysl. Přesto se Ema a Oto nakonec shodnou, že by to udělat přece jen měli – je to přinejmenším zdvořilé, a ona to navíc nejspíš čeká. Pozvou ji na večeři a tím to celé skončí; už se k tomu nebudou muset nikdy vracet.

Oto jí tak jednoho večera zavolá. Telefon dlouho vyzvání. Když ho žena na druhé straně konečně zvedne, má zastřený, unavený hlas, jako by se před chvílí probudila. Oto spustí své dopředu připravené formulace. Ženiny kusé odpovědi přicházejí se zpožděním, jako by volala z odlehlého místa s jen slabým přerušovaným signálem, a musela tak vážit každé slovo.

„Aha, ano, samozřejmě.“ – „Ne, určitě nerušíte.“ –

„Jasně, to bych mohla.“

„Všichni si moc ceníme toho, co jste udělala.“

Na druhém konci se rozhostí ticho tak dlouhé, až si Oto není jistý, jestli tam někdo ještě vůbec je.

„Haló?“

„Ano,“ ozve se nakonec jasně. „Někdy… někdy se mi v noci zdá o tom, co by se stalo, kdybysme takový štěstí neměli.“ A pak se jí do hlasu vkrade opět malátnost a únava. Otovi je to v něčem strašně protivné, a tak se snaží rozhovor co nejrychleji ukončit. Domluví se na termínu a času večeře (od zítřka za čtrnáct dní v sedm), Oto jí nadiktuje adresu (zvuk škrábání tužky po papíře, který v telefonu zní jako dráty praskající v mrazu), potom se rozloučí (děkujeme – to já děkuju – ne, to my děkujeme, opravdu) a zavěsí.

Oto zůstane nějakou dobu jen strnule sedět. Tu podivnou odtrženost a zastřenost, kterou slyšel na druhé straně, přece zná; ví až příliš dobře, odkud se bere. Nejlepší bude celou záležitost co nejrychleji odbavit a pak na ni zapomenout. Oni koneckonců žádný problém nemají, vždyť tahle událost po jejich rodině jen stekla a nezanechala za sebou nic špatného, vůbec nic.

Hned druhý den po telefonátu ale Kristýna procitne z jakési strašlivé noční můry. Křičí a křičí na celý byt. Poté už má noční můry pravidelně. Budí se několikrát za noc, někdy se i počurává, což se jí nestalo už aspoň rok. Překotně vypráví o tom, že jí chce něco ublížit a že je jí horko, které je tak strašné, až se nemůže ani pohnout. Začne spát u rodičů, kteří ji objímají a tiší; opakují, že je v naprostém bezpečí a že se jí nemůže nic stát. Kristýniny noční děsy se ale nijak nelepší.

Po pár dnech se rodiče rozhodnou, že se poradí s nějakým odborníkem. Všichni mají zoufale plno, ale jeden je nakonec dokáže vmáčknout do uvolněného termínu. Schůzka je naplánovaná na stejné datum jako večeře.

Ten den začne jako příslib. Ráno je horko ještě celkem snesitelné; má v sobě něco bílého a čistého. Ve vzduchu je cítit dokonce trocha vláhy. Ema držící Kristýnu pevně za ruku pospíchá ulicemi, zhluboka se nadechuje a navzdory všem okolnostem se cítí nepřístojně, nevhodně šťastně. Připadá jí, že celé to měkké pohodlné ráno bylo připraveno jen pro ni jako voňavá postel, do které může padnout. Kristýna pospíchá vedle matky, usměvavá a kurážná. Nic se nemůže pokazit.

Ordinace sídlí v pátém patře starého činžovního domu bez výtahu. Uvnitř panuje chlad, stěny jsou světle zelené. Vyjdou do pátého patra a hned před nimi se objeví cedule s nápisem Dětská poradna. Jinak je vchod nerozeznatelný od dveří do běžného bytu. Ema zazvoní. Po pár vteřinách jí přijde otevřít muž zhruba v jejím věku.

„Jsme objednané na devátou.“

„Já tady nepracuju.“

„Aha, promiňte. Nevíte prosím, kde se máme hlásit?“

„Pan doktor nemá žádného asistenta. Vždycky poprosí někoho z čekajících rodičů, jestli by nešel ke dveřím, když někdo zazvoní.“

Ema na to nic neřekne.

„Docela praktické, že?“ mrkne na ni muž. Ema jen rozpačitě pokrčí rameny a vejdou s Kristýnou dovnitř. Prostor je přebudovaný z bývalého bytu jedna plus jedna na ordinaci, ale nikterak důsledně. To, co bývalo kdysi kuchyní, je teď čekárna, ale pořád je tady dřez, kuchyňská linka, dokonce i trouba. V čekárně sedí kromě muže, jenž jim přišel otevřít, i starší, asi padesátiletá žena. Vedle ní dívka, která je ženě až zarážejícím způsobem podobná. Ema nepochybuje, že dívka bude ve věku své matky vypadat přesně takhle. Jako by matčino tělo byla předpřipravená forma, jíž se nelze vyhnout.

To vedle muže nikdo nesedí. Ema si prohlíží prázdné místo a muž se rychle dovtípí:

„Matěj je v ordinaci. Nechce, abych tam s ním chodil.“

Kristýna se chytne matky za stehno.

„Sama tam nepudu.“

Ema jí dá pusu do vlasů. „Jasně že ne.“

Dívka, která je tak podobná své matce, se začne škrábat na ruce. Ema si všimne, že noří nehty do místa na předloktí, kde má strup. Čerstvý a nezaschlý. Dívka hbitě ohmatává jeho okraje, snaží se ho uchopit. Nakonec se jí podaří odloupnout ho na jedné straně, ale vtom si jejího počínání všimne matka. Něco jí pošeptá, krčí při tom čelo. Ona si dá ruce vzpurně do klína, ale po chvíli, když se matka zase nedívá, uchopí okraj strupu a celý ho na jeden ráz sloupne. Z místa se ihned vyvalí jasná červená krev. Ema vidí, jak matka zatne pěsti tak silně, až jí zbělají klouby. Potom sáhne do kabelky a vytáhne malou lahvičku s dezinfekcí, kapesník a náplast. Dívka si místo zručně ošetří a zalepí – nedělá to zjevně poprvé. Zachytí Emin pohled a usměje se na ni. Ve tváři má cosi vítězoslavně spokojeného. Ema se rychle podívá jinam.

Vedle dívky stojí na stole kvádrové akvárium. Když si ho Ema prohlíží pozorně, všimne si zlaté rybičky, která se nehybně drží u dna, takže vypadá jako mrtvá. Po chvíli ale mírně pohne ploutví. Ema chce ukázat rybičku Kristýně, ta však o ni nejeví zájem.

Vtom se otevřou dveře. V nich stojí zavalitý muž ve středním věku. Má pleš, hladce oholenou tvář a žádné vrásky. Kolem něj se prosmýkne desetiletý podmračený chlapec a zamíří k otci, který jim před chvílí otevřel.

„Prosím,“ pokyne doktor Emě. „Pojďte si teď vy.“ Ema ukáže na matku s dcerou.

„Ony tady byly ale první.“

„To je v pořádku,“ řekne muž s úsměvem, „Ester ví, že za určitých okolností musí počkat.“

Dívka prudce přikývne. Tvář má teď prázdnou, bez jakéhokoli určujícího výrazu.

„Tak pojďte.“

Ema se zvedá a nabízí dceři ruku. Ta ale chce jít sama, po počátečních obavách ani památky. Do ordinace zamíří jako první.

„Odhodlanost! To je dobré znamení,“ pošeptá lékař a poklepe si na nos. Emě se nelíbí, že by s ním měla sdílet nějaké tajemství – chce, aby říkal všechno nahlas, před Kristýnou. Jenže to už za ní doktor zavírá dveře a ona se nestihne k odpovědi ani nadechnout.

Ordinace působí jako strohá pracovna. Jen stůl, židle a naproti němu dvě křesla. Nejsou tu žádné hračky, žádné obrázky, nic. Pouze smetanové zdi a hnědý nábytek.

Ema s Kristýnou se posadí do křesel, doktor na židli naproti nim.

„V telefonu jste mluvila o nějakých problémech po nehodě, je to tak?“

„Ona to nebyla v pravém slova smyslu nehoda… Dcera se rozeběhla na silnici, ale auto, které proti ní jelo, stačilo včas zastavit.“

„Bylo to takhle, jak říká maminka?“ obrátí se doktor ke Kristýně.

„Jo.“

„Je něco, co bys k tomu chtěla dodat?“

„Ne.“

„Rozumím,“ přikývne a něco si zapíše na papír. „Jestli ale všechno dobře dopadlo… proč jste tady?“

„Dcera po tý nehodě trpí nočníma můrama.“

„Sama jste ale říkala, že nešlo o nehodu.“

„Trpí nočníma můrama po tý události.“

„Chápu.“ Doktor si opět něco poznamená.

„O jaké noční můry jde?“

Ema se obrátí na Kristýnu. „Nechceš panu doktorovi říct, co se ti někdy zdá?“

„Nevim...“

Lékař se na židli ošije a přehodí si nohu přes nohu.

Emu to drobné netrpělivé gesto rozčílí.

„Pan doktor by to asi potřeboval slyšet.“

Kristýna ale jen zavrtí hlavou.

„Budí se každou noc,“ pokračuje Ema. „Někdy i několikrát. Říká, že se jí zdá o tom, jak se nemůže hejbat a že je jí horko. Nebo vypráví, že na ni něco útočí.“

„Je to, jak říká maminka?“

„Asi jo.“

„Dobře.“

Doktor si opět něco poznamená. Pak sepne dlaně a široce se na obě usměje. „A co bych pro vás mohl udělat?“

„Chtěly jsme poradit, co se dá v takový situaci dělat.“ Muž vydá pištivý nosový zvuk. „Ano, to je samozřejmě rozumná úvaha. Zeptat se a zjistit co a jak. Problém ale je, že ve vašem případě toho moc nezmůžu.“

„Jak to myslíte?“ zeptá se Ema vyděšeně.

„Vaše dcera zažila nepříjemnou událost, ze které se teď vzpamatovává. To, jestli se z ní zcela zotaví, je ale nakonec jen a jen na ní. Na nikom jiném. Víte, spousta lidí uvažuje o poradenství jako o oboru, který dokáže dát porouchané lidi zase do pořádku, jenže celá věc se má tak, že stav našeho psychického zdraví závisí vždycky hlavně na nás samotných.“

Doktor se teď natočí přímo ke Kristýně. Usmívá se, ústa však zůstávají studená a bezvýrazná jako kus syrové ryby.

„Někomu se prostě udělá líp a někomu ne. Někdo se úplně uzdraví, jiný se bude s potížemi potýkat celý život. Věci, co nás v životě potkávají, můžou být náhoda a nemusejí mít nutně nějaký vyšší smysl. Je ale samozřejmě důležité ten smysl pořád nějak hledat, protože,“ – zase vydá ten pobavený pištivý zvuk – „jinak by se skutečně obtížně hledal důvod, proč každý den vůbec vstávat. Některé snahy jsou ale samozřejmě o něco legračnější než jiné. Třeba to třeštění s koulí – viděly jste ji?“

„Ano,“ řekne Ema a vzápětí toho zalituje.

Doktora ale její odpověď nezajímá. Jen nepřítomně pokývá hlavou a uhladí si na stole papír, kam si píše poznámky. Pak otevře šuplík a vyndá z něj recept a razítko.

„Napíšu vám nějaké slabé prášky na spaní. Měly by pomoct překonat ty nejhorší noci a nespavost. Uvidíte, jaké budou reakce. Po dvou týdnech můžete zase přijít a medikaci případně upravíme.“

Vyplní recept, orazítkuje a vtiskne ho Emě do ruky. Na Kristýnu se přitom ani jednou nepodívá. Pak přejde ke dveřím a pootevře je.

„Děkuju za návštěvu, sezení je u konce.“ Jako první se zvedne Kristýna.

„Poď,“ pošeptá matce. „Teď už můžeme jít.“ Ema se nechá vzít za ruku a odvést z místnosti. Chtěla by se ohradit vůči tolika věcem, ale všechna nespokojenost se hrne ven najednou a ucpává jí hrdlo jako zátka.

„Těšilo mě,“ řekne doktor a s oběma si krátce potřese rukou. Ema cítí jeho teplou vlhkou dlaň na své a rychle se vyvlékne.

„Všechno vždycky nějak dopadne,“ dodá, než za nimi zavře dveře.

Ema stojí v čekárně, zaražená, zahanbená. Čekající matka s dcerou sedí stále na svých místech. Cítí na sobě jejich zvídavé pohledy, nechce na ně však nijak reagovat. Složí si recept do kapsy a vezme Kristýnu jemně za rameno. Těsně předtím, než vyjdou na chodbu, padne jí pohled na zlatou rybičku. Nad akváriem je nápis, jehož si předtím nevšimla: Potřebuje vaše dítě kamaráda? Pronajměte mu na pár dní zlatou rybičku.

Cestou domů jsou obě zamlklé. Všechna ranní snesitelnost, měkkost a vábivost se už vytratily. Teď svítí ostré slunce a ze vzduchu stoupá malátná vlhkost jako v prádelně. Ema by Kristýnu ráda utěšila, ale neví, jestli by tím všechno jen nezhoršila, a tak pouze tiskne dceru pevně k sobě. Možná o tom začne sama. Jenže Kristýna po celou cestu nic neříká, dokonce se na matku ani nepodívá. Až před domovními dveřmi se prudce zastaví a zatahá matku za paži.

„Pudem tam znova?“

„Chtěla bys?“

Kristýna rázně zavrtí hlavou. „To ne.“

„Tak dobře.“

Kristýna popotáhne nosem. „My tam určitě pudeme znova,“ řekne plačtivě. „Určitě jo.“

„Slibuju ti, že ne.“ Ema jí dá pusu do vlasů.

„Ale jako fakt. Fakt už tam nepudeme?“

„Jako fakt. Už ani jednou.“

„Tak jo,“ vyhrkne a celá spokojená si v chodbě zuje boty. Potom odběhne k sobě do pokoje a Ema zamíří do kuchyně.

V bytě se vznáší těžká, vlhká vůně masa. Oto připravuje jídlo dopředu a Oskar s Lidkou, kteří mají ten den volno, mu pomáhají.

Na lince jsou kusy bílých blan. Ty odhalené tkáně připadají Emě zvláštně nestoudné.

„Jaký to tam bylo?“ chce vědět Oto, který otevírá troubu a podlévá pekáč s masem. Pára se mu nažene do obličeje a zamlží brýle. Oskar strouhá sýr a Lidka krájí petržel.

„Moc dobrý teda ne.“

„Jak to?“ Oto nic nevidí a šátrá kolem sebe jako slepec. Oskar mu pomůže postavit hrnec zpátky na sporák, takže si otec může sundat brýle a vyčistit si je.

„Nic nám vlastně neřek, zato jsme dostaly prášky na spaní.“

„Jak dlouho to trvalo?“ zajímá se Oto.

„Tak deset minut.“

„Proboha,“ vyhrknou všichni tři.

„Představovala jsem si to jinak.“

„Jak to bere Kristýna?“ zeptá se Oskar.

„Už tam nechce jít. Slíbila jsem jí, že nemusíme.“

„Dobře, ale…,“ začne Oskar opatrně, „…ale co když se to nijak nezlepší?“

Na to mu nikdo neodpoví.

Oto nad tím přitom sám přemýšlí už několik dní. Ta obava v něm sílí tak dlouho, až už před ní nemůže dál uhýbat. Až když sesbírá odvahu a podívá se na svou situaci zpříma (dokáže to teprve tehdy, když si vezme dva prášky naráz), tak se mu konečně všechno poskládá do jasného smyslu – Kristýna je takhle přecitlivělá po něm. Je to celé jeho chyba. To on nikdy nedokázal přistupovat k věcem, tak jak jsou, to on si ze všeho vytvářel problém. Celé roky pod tím nákladem podklesával a nebyl si jistý, jak to dělají ostatní. Musejí být mnohem odolnější, nebo mít aspoň nějaké spolehlivé triky a nástroje, o kterých jemu nikdo neřekl.

Jednou se na to – značně opilý – zeptal na firemním večírku. Raut, spousta vína a třpytivá výzdoba. Všichni milí a usměvaví. Probírali práce a dovolené a rodiny, celé to bylo uvolněné a takřka přátelské.

„Řekněte mi, prosím vás, jak to děláte?“ zeptal se Oto skupiny pěti kolegů a cítil, jak mu při tom brunátní tvář.

„Jak to dokážete všechno zvládat?“

Kolegové se po sobě zmateně podívali. Nebyli si jistí, na koho je otázka mířená, a tak pro jistotu všichni mlčeli, aby se neztrapnili.

„Ne, vážně,“ pokračoval Oto a natlačil se blíže k nim.

„Vždyť to přece taky musíte nějak cítit, že se to prostě nedá, nebo ne?“

„Skloubit práci, rodinu, cestování a sport může být časově dost náročné,“ začala nakonec opatrně drobná kolegyně. „Tomu já rozumím, taky to často řeším.“

„Ne, to jsem nemyslel…,“ oponoval Oto, ale nikdo ho už nenechal domluvit. Začali se totiž předhánět v tom, kdo vyjmenuje nejvíc tipů, jak zvládat všechno podstatné – práci, seberozvoj, cvičení a networking.

„Nejdůležitější je vstávat, co nejdřív to jde. Ve čtyři nebo v pět je to ideální. Jedině potom je člověk napřed před ostatními. Ti nejúspěšnější ve svých oborech to dělají přesně takhle.“

„Mně se osvědčilo sepsat si na každý den priority. Kam se chci posouvat, kde se chci vidět, a to nejen za pár let, ale i za pár dnů nebo hodin. Zkus to, úplně ti to přeskládá žebříček hodnot.“

„Musíš vědomě odříznout to, co ti nic nedává, z čeho nejde žádná přidaná hodnota. Některé vazby třeba člověk udržuje spíš ze slušnosti, než že by mu doopravdy něco dávaly. Je třeba zeptat se sám sebe, co z toho mám – a pokud je odpověď záporná nebo váhavá, tak se toho prostě zbavit. Je to jednodušší, než se zdá.“

Oto si připadal těžší a těžší, jako by se jeho tělo snažilo vtlačit do podlahy.

„Mám k tomuhle tématu hodně knížek,“ řekl jeden kolega a poplácal Otu po rameni. „Kdybys chtěl, tak ti je můžu půjčit.“

„Snad jsme ti nějak pomohli,“ uzavřela to drobná kolegyně a povzbudivě zamrkala.

Oto přikývl. „Jasně že jo. Díky.“

S viditelnou úlevou se všichni vrátili k vyprávění o práci, dovolených a rodinách.

Večírek pokračoval až do půlnoci, kdy se všichni začali postupně rozcházet, růžolící a dobře naladění.

Oto tedy ví, že za Kristýniny noční můry může doopravdy on. Nikdo jiný. A přitom si pro ni přeje jenom to nejlepší. Jeho dcera přece nemůže za to, že má otce slabocha, po němž podědila neschopnost přilnout k životu.

Navzdory jeho obavám si jde Kristýna ten večer lehnout sama od sebe už v půl sedmé. Rychle se nají, vyčistí si zuby a pak si bez odmlouvání a pláče zaleze k sobě do postele. Okamžitě usne. Každých pár minut ji chodí někdo kontrolovat, ale Kristýna jen pokojně oddychuje. Krátce po sedmé se hlučně rozezní zvonek. Ema nakoukne ke Kristýně, ta však naštěstí dál klidně spí. Ema dveře zase opatrně zavře a zamíří do chodby. Tam už stojí Oto, obě děti a žena, které Lidka pomáhá z kabátu.

Ema si v tom překotném sledu události na pumpě nezapamatovala, jak žena v autě vypadá. Při vzpomínce na to odpoledne se jí nevybavuje nic konkrétního a opravdového, jen neurčitá lepkavá tíseň.

Teď si ji důkladně prohlíží a vidí, že je stejně vysoká jako Lidka. Má chlapeckou postavu, nahrbená záda a popelavé vlasy. Tvář je zvláštně neurčitá; nejde v ní nalézt žádný výrazný rys, všechno je přiměřené, ale nevýrazné.

„Já jsem Lara,“ řekne a potřese si se všemi rukou. Pak jim rozdá dárky – přinesla skládačku pro Kristýnu, květiny a láhev vína.

„Snad si to dobře rozdělíte, co komu patří,“ zažertuje nejistě. Ema ocení ten pokus rozčeřit počáteční rozpaky a ztuhlost. Přejdou do kuchyně, kde je pořád to navlhlé masité teplo, a rozesadí se kolem stolu.

Emě připadá celá situace neskutečná a najednou si nedokáže vybavit, proč ji vlastně zvali. Jistě, chtěli jí poděkovat, ale teď, když tady sedí naproti nim, v tom Ema nevidí nic jiného než bolestivý a zbytečný akt.

Oto začne rozlévat polévku.

„Stačí takhle?“

„Ano, určitě, takhle je to dobrý,“ sype se z Lary překotně. Je celá vzpřímená, našponovaná, nesvá. Lidka, která sedí vedle, si všimne, že Lara svírá ruce v klíně tak pevně, až se jí žíly napínají jako provazy.

Nechtěla sem jít. Ještě tři dny po celém incidentu jen ležela a zvracela.

Všichni jí tehdy na místě děkovali – takové reflexy, taková pohotovost! Jenže zastavit auto vlastně nebylo nijak obtížné. Šlápnout na brzdu a pak jen stočit volant, nic víc. Když se to ale snažila říct ostatním, tak ji hned umlčeli: Ale prosím vás! Nebuďte tak skromná! Jste úplná hrdinka! Nikdo ji nechtěl poslouchat. A přitom to, co Laru skutečně zasáhlo a co ji roztřáslo, byla slepá odhodlanost, se kterou ta holka do silnice vskočila. Žádné váhání, žádný pud sebezáchovy, jen vařící bílá zběsilost, jako by se propůjčila nějakému nepotlačitelnému vzteku.

Lara ten vztek na pár setin vteřiny zahlédla – a bylo to, jako by se dívala do zrcadla. V těle jí totiž celou cestu zpátky klokotalo totéž pořád dokola – když poslušně vystála frontu, dotkla se koule a neucítila vůbec nic, zmocnila se jí zlost. Proč se nic nestalo? Proč zůstalo všechno při starém? A hlavně – jak mohla být tak naivní a něco si od toho slibovat? Měla přece vědět, že to špatně dopadne, měla na to být připravená.

A teď tady sedí s rodinou té holky. Pokradmu zkoumá jejich tváře – cítili ten den stejný vztek a stejnou bezmoc? Byli obdobně zoufalí? Jak to jen dokázali, že tady sedí a vypadají tak smířeně?

Doufá, že si nikdo nevšimne, jak se jí třesou ruce. Vzala si dneska výjimečně dva prášky najednou. Kdesi hluboko v útrobách jí probíhají drobné vzrušující výboje, ale jinak si připadá nafouklá a těžkopádná. O čem se s nimi má asi tak bavit?

„Našla jste to v pohodě?“ zeptá se Lidka.

„Přijela jsem autobusem a ze zastávky to bylo jen kousek.“

„Bojíte se teď jezdit autem?“ zeptá se Oskar. Dotaz bolestivě švihne vzduchem.

„Vlastně jo,“ řekne Lara bez rozpaků a Lidka si všimne, že si přestane tisknout ruce. Ty jí teď volně spočívají v klíně. „Nedokážu už snášet tu odpovědnost nebo jak tomu říct.“

Ema pocítí úlevnou vděčnost za tohle nečekané vyronění; představa, že by tady jen seděli a zdvořile konverzovali o ničem, byla nesnesitelná – nafukovali by se tím pečlivě upraveným prázdnem, až by jim z toho začaly pukat vnitřnosti.

„Jak je na tom Kristýna?“ zeptá se Lara tak tiše, že ji skoro není slyšet.

„Špatně spí a někdy má noční můry,“ začne Oskar opatrně.

„To mě moc mrzí.“

„Dneska si šla ale sama od sebe lehnout a hned usnula,“ řekne Oto. „Zlepší se to,“ dodá po chvíli ticha. „Za pár týdnů bude všechno jako dřív.“

Všichni přikyvují – ano, ano, samozřejmě, ale hlavy mají skloněné do svých talířů, nedívají se na sebe.

Lidka si všimne, že Lara doopravdy nejí. Svou porci polévky míchá z jedné strany na druhou. Několikrát přiloží lžíci k ústům, ale do úst ji nikdy nevloží. Lidkou najednou projede nenadálá chuť přivinout tu ženu k sobě a držet tak dlouho, dokud se všechny tyhle pláty zdvořilosti a strnulosti – tohle nošení dárků, rozesazování, nandávání jídla, očekávatelné otázky a stejně tak očekávatelné odpovědi – jeden po druhém nesloupou a oni se nedostanou k tomu obnaženému, hrůznému a skutečně důležitému, co v ten den na pumpě zahlédli jen koutkem oka.

Namísto toho ale začne Oto nandávat na talíř maso.

To je tmavé a křehké, rozpadá se na vlákna.

„Máte ráda hovězí?“

Rozhovor i celá situace se stáčejí známým, bezpečným a nezajímavým směrem a není moc způsobů, jak je navést jinam. Jenže vtom v kuchyni něco zavrzá.

Všichni stočí pohledy po zdroji zvuku. V pootevřených dveřích stojí Kristýna. Nic neříká, jen stojí na místě ve své světlemodré košilce s příliš dlouhými rukávy, které jí sahají až k prstům.

„Co se děje?“ ptá se Oto poděšeně. Zvedne se a zamíří k ní. Dcera pomalu otočí hlavu po zvuku. Pohled má vytřeštěný a prázdný. A pak se dá zničehonic do jekotu tak hrozného, že naplňuje každý kousek místnosti a proniká hluboko do morku kostí.

Matka k ní přiskočí a chytne ji za ramena, ale Kristýna se rozkřičí ještě víc.

„To volá ze spaní?“ snaží se ji přehlušit Oto, nikdo mu však neodpoví.

Na jeden krátký okamžik se Emě udělá zle. Vidí dceru jako něco cizího, co funguje podle vlastních vyšinutých pravidel a na co nemá žádný vliv.

„Vzbuď se, holčičko,“ řekne úpěnlivě, ale Kristýna k ní jen pootočí hlavu a dívá se skrz ni, jako by Ema měla namísto obličeje sklo. „Vzbuď se. Prosím tě, vzbuď se.“

To už si k sestře klekají oba sourozenci. Hladí ji po vlasech a tváři, celí vyděšení, bojácní.

„Prober se, miláčku, no tak!“

Pak s ní Oskar mírně zatřese. „Kristýnko! Kristýnko! Kristýnko!“ Hlava jí skáče jako hadrové panence, ale křičí pořád stejně. Pak Lidka štípne sestru do hřbetu dlaně. Nejdřív jen trochu, pak víc a ještě víc, dokud se neobjeví trocha krve.

Kristýna se ošije. A poté – naráz – ztichne.

„Holčičko,“ zašeptá Lidka a dívka se konečně probudí. Mžourá do světla, přerývaně dýchá. Po obličeji jí začnou rychle téct slzy. Vypadá najednou mnohem starší, jako by se u ní projevila podivná vývojová chyba.

Otec ji vezme do náručí.

„Zdálo se ti něco ošklivýho?“ zeptá se a ona jen přikývne. „To byl sen, jenom špatnej sen a už je pryč…“

Ema, Oskar a Lidka stojí kolem Kristýny. Hladí ji, líbají ji do vlasů, tiší ji. „Už je to dobrý, úplně dobrý, jsi v bezpečí, neboj se.“

Kristýna se pomalu rozhlíží kolem sebe, jako by se s prostorem znovu seznamovala a musela si na něj postupně uvyknout. Náhle jí padne pohled na Laru. Na chvíli se zarazí a vzápětí se pustí otcova krku. Opatrně se postaví a zamíří přímo k ní. Natáhne k Laře ruce a ta si ji bez přemýšlení vysadí k sobě na klín.

„Chce se mi spát,“ řekne a ihned zavře oči.

Lara cítí její měkké tělo přitisknuté na svém, teplý nakyslý dech ve tváři. Dospělí jí pokynou ke dveřím. Lara se zvedne a s dívkou v náručí zamíří na chodbu. Ema s Otou jdou s ní, každý po jedné straně jako stráž. Hala je studená a tmavá. Jediný zdroj tepla je dětský dech na jejím zátylku. U dveří, kde se Ema s Otou zastaví, se Lara ohlédne zpátky. Prostor, který ozařuje světlo vycházející z kuchyně, jí připadá vzdálený a neskutečný, jako by nahlížela do něčího snu.

Pak se dveře otevřou a ona spolu s Kristýnou vstoupí dovnitř.

Zatímco dívka spí, sedí její rodiče a Lara na krajích postele. Pokoj je zšeřelý, jen na okno se tlačí světlo pouliční lampy zvenku, takže každý z nich občas slabě zahlédne ruku, rameno nebo kus tváře ostatních dvou. Aby Kristýnu neprobudili, všichni tři opatrně šeptají. A právě ztišené hlasy jim umožňují říkat věci, o nichž se nahlas mluvit nedá.

Oto vypráví o tom, že od doby, co přišel o práci, si nedokáže najít jinou. Míst je málo, on už není ani mladý, ani perspektivní a svět ho nechce – vyplivuje ho jako cosi odpudivého, co se pořád vrací.

Lara mluví o Markétě, o matce a o tetě. O vzpomínkách, bahně, únavě a nepříjemných záblescích z minulosti. Dvojčata Kateřinu a Jáchyma už několik let neviděla, ale se Štefanem se zase začali vídat, i když to ani jednomu z nich nesvědčí.

Ema vykládá o strachu, úzkosti a únavě. Možná by to všechno měla ignorovat; někteří to přece dokážou celé roky. Jenže ona se neumí dívat stranou dost dlouho. Vždycky nakonec otočí hlavu zase poslušně zpátky, přímo do toho nesnesitelně horkého světla, které jí rozleptává jako sliz.

Všichni tři mluví dlouho – tak dlouho, že venku začne svítat. Záře z ulic pohasíná a nahrazuje ji slabé tušené trhání tmy. Jak světla přibývá, jejich hlasy slábnou. Jakmile je už dost jasno na to, aby šlo zase rozeznat pokoj a lidi v něm, všichni tři dospělí zmlknou. Teď už nedokážou pokračovat, a tak jeden po druhém zavírají oči a usínají. Kristýna leží uprostřed, chráněná jejich těly.

LIDKA

Kristýnu noční můry brzy přejdou. Začne spát zase sama, docela bez obtíží. Všem se uleví; nikdo se neodvažoval v tak hladký průběh ani doufat.

Ema se nedávno nechala zaměstnat ve firmě na zpracování dat, kde počítá mediány a průměry. Nejdřív má společně s dalšími na starosti zpracovávání údajů popisujících hodnotové a politické posuny vybraných skupin lidí během posledních let, ale vyhodnocování rozsáhlého výzkumu je brzy zrušeno. Zůstanou tak jen čísla, která bez vzájemných průniků a souvislostí nedávají žádný smysl. Ema následně dostane na starost zpracovávání dotazníků zákaznické spokojenosti u několika konkrétních značek a výrobků s přihlédnutím k jejich nedávnému rebrandingu.

Oto zůstává doma. Přivydělává si telefonickými průzkumy veřejného mínění a stará se o děti a domácnost. Ven vychází čím dál míň. Nemá tu potřebu.

Oskar začne chodit se stejně starou Oldřiškou od nich ze školy. Nikdy ji nepřivede domů.

Lidka chodí do jiné školy, takže Oldřišku nezná, i když by se s ní seznámila ráda. Všichni ale mají dost taktu na to, aby na Oskara nenaléhali a do ničeho ho netlačili.

Lara dochází na pravidelné návštěvy, jednou dvakrát týdně. Ty mají pokaždé stejný průběh – dospělí se společně s Oskarem, Lidkou a Kristýnou navečeří, pak jdou děti spát a Ema, Oto a Lara se o něco později přesunou ke Kristýně do pokoje, kde si tiše vyprávějí tak dlouho, dokud se jim nezačnou klížit víčka a neusnou.

Zájem o podivný kulovitý útvar neutichá. Čím dál víc lidí se snaží vykládat jeho existenci jako důkaz čehosi závažnějšího. Takovou věc přece není možné chápat v souřadnicích náhody. Je to pobídka; příležitost, která se už nemusí opakovat.

Brzy nato se objeví Kazatelé. Jejich počet rychle narůstá a stávají se čím dál známějšími. Mluví o vyhasínání, štěpení, hledání způsobů, jak své životy opět otevřít mystériu a nutnosti oběti. Oblékají se do bílého, odmítají nosit jakékoli šperky. Jsou mezi nimi muži i ženy různého věku. Nikdo z nich nemluví o svém rodinném zázemí nebo o minulosti. Tvrdí, že chtějí probírat jen možnosti nového světa a pouta toho starého do takového řádu nepatří. Snaží se oslovit co nejvíc lidí, a tak pořádají přednášky, zastavují lidi na ulici a často se někde objevují překvapivě, bez ohlášení.

Jedna z Kazatelek dorazí k Lidce do školy. Prosmýkne se vestibulem, aniž by si jí někdo všiml nebo ji zarazil, a vejde do učebny, kde Lidka a její spolužáci čekají na učitelku. Jakmile nahlédne dovnitř, celá třída okamžitě zmlkne a jen si zaraženě prohlíží tuhle zvláštní osobu v bílé košili a kalhotách. Co tady dělá?

Žena přejde ke katedře, pomalu a rozvážně, a vyleze na stůl. Ruce a nohy má tak křehké, až je div, že se nepřelomí. Celou tu dobu ji všichni pozorují, jako by pozorovali nějaký obří obludný hmyz.

Pak se Kazatelka vratce postaví a tenkým hlasem začne chrlit, jak starý systém selhává a že je nutné vytvořit nový. Ten však nikdy nebude fungovat jen tak sám od sebe, je zapotřebí dodat mu auru, která má sice svůj vlastní mystický původ, ale zároveň je třeba tu auru nějak vyvolat. Proto musíme vzít svoje staré zkušenosti, přivinout si je k sobě – a pak opustit. Předat je jiné živé formě, vyrýt je do ní; podložit je zkrátka bolestí, která je tak potřebně očisťující… Teprve pak bude možné posunout se konečně dál. Je totiž třeba měnit se a růst, protože přestat růst znamená začít odumírat, a to si přece nikdo z nás nepřeje…

Lidka si nepřeje ani růst, ani odumírat. Přeje si jenom to, aby paní už konečně zmlkla, slezla dolů a začala zase normální hodina, kterou zná a kde přesně ví, co očekávat. Jenže Kazatelka tam pořád stojí a mluví a všichni jsou tak divně potichu. Nikdo jí neskočí do řeči, nikdo ji nepřeruší. Na jejím projevu, jenž je směšný a tak obrovsky nepatřičný, je něco upřímného – a svým způsobem podmanivého.

Konečně přijde učitelka. Kazatelka pohlédne ke dveřím a přátelsky jí pokyne, jako by se nic nedělo a celá tahle situace byla docela samozřejmá. Potom se naposledy obrátí ke třídě.

„Vy sami musíte vědět, že je něco špatně. Všichni to přece vědí,“ řekne tiše. Učitelka na ni chvíli zírá, tvář jí brunátní. A pak se dá do zoufalého křiku.

Lidku na celé situaci nejvíc vyděsí právě ten jekot, vystrašený a bezmocný, kdy učitelka jen stojí na místě a křičí a křičí. Žena seskočí ze stolu a kvapně zamíří ke dveřím. Odejde sama, nedělá žádné problémy.

Škola se následně všem omluví za bezpečnostní pochybení. Incident řeší dokonce i nějací rodiče, ale celá záležitost brzy utichne. Nikdo se k tomu dál nevrací, dokonce ani žáci ve třídě mezi sebou ne. Všichni dělají, jako by se to nikdy nestalo. Lidka si však pořád pamatuje, jak strnule seděli v lavicích a poslouchali tu ženu, která byla vlastními slovy tak upřímně stržena.

Když o pár týdnů později přijedou do města další Kazatelé, vydá se Lidka za nimi na náměstí. Nikomu o tom neřekne.

Ten den je suchý, dusný, parný a vysilující; další z řady, jíž nelze uvyknout. Kazatelé, kteří jsou dohromady tři (dvě ženy a jeden muž), už čekají na náměstí. Stojí na hnědých bednách, ne však dost vysokých, takže si Lidka musí popojít až dopředu. Tam se o něco lépe dýchá, ale je tu slabě cítit něco nasládle zetlelého, jako by se poblíž rozkládalo ovoce. Lidka se nadechne pusou – horký těžký vzduch jí jen obtížně klouže do krku – a upře pohled před sebe.

Kazatelé vypadají jako živé sochy. Hledí na lidi před sebou a jen se strnule usmívají. Takhle zblízka je vidět, že mají na bílém oblečení nažloutlé skvrny a černé a hnědé tečky. Bílé boty jsou zaprášené. Na té špíně je něco trapného a všechno to horko, nasládlost a skvrny Lidce najednou připadají hloupé, tak hrozně hloupé. Chce pryč, jenže to už se za ní vytvořil početný hlouček těl, jenž se neustále vlní a přesouvá, a ona nedokáže najít skulinu, kudy by proklouzla.

Masa přihlížejících, která zaplňuje aspoň tři čtvrtiny náměstí, se postupně zklidňuje a ztišuje. Zraky všech jsou teď upřeny dopředu, kde si slovo vezme menší z žen. V ruce drží megafon.

„Děkujeme, že jste dorazili,“ začne. I se zesílením jí je jen obtížně rozumět. „Uvědomujeme si, že není snadné si připustit, že věci kolem nefungují. Jenže právě přiznat si něco takového je první podstatný krok ke změně.“

Někteří z přihlížejících zatleskají.

„Jsme rádi, že se nás tu sešlo tolik.“

Lidka se otočí. Teď to vypadá, že náměstí je už docela plné.

„Chceme vám dnes předestřít otázky, které pravděpodobně napadly už i některé z vás.“

Ozve se další potlesk, tentokrát o něco hlasitější.

„Problémem totiž je, že jsme většinu nepříjemných otázek postupně přestali řešit. Přivykli jsme myšlence, že není alternativa, že nic jako plošná duchovní obroda neexistuje. Jenže něco takového přece není pravda. Změna je vždycky možná a dnes se navíc ukazuje, že ji lze brát vážně. Můžeme tomu říkat příležitost nebo třeba pobídka – faktem je, že můžeme a musíme něco dělat. Musíme se zbavit svých starých zkušeností a začít vyhlížet nové.“

Tentokrát se dá do potlesku celé náměstí, i když Lidka nechápe proč – copak to ostatním dává smysl? Vždyť Kazatelka vlastně nic konkrétního neřekla.

„Všichni to přece víme už dlouho. Zvyšující se teploty. Vyčerpanost. Přepracovanost. Všechny ty nesmyslné úkoly, které máme na starosti. Chybějí nám momenty, co by mohly zažehnout něco nového, opravdového. My takové momenty musíme sami vytvořit, i když to bude možná nepříjemné a zpočátku i nepředstavitelné.“ Potom Kazatelku vystřídají zbylí dva. Mluví o tom, že je nutné se nebát a překračovat hranice uměle vytvořených tabu – jen tak se lze podvolit vytržením, která na nás čekají.

Lidé kolem souhlasně bručí a pokyvují hlavami, ale Lidka přestává poslouchat. Všechna slova jí znějí stejně, slévají se do jednoho monotónního zvuku, věty se jen řetězí za sebe. Parno je čím dál těžší a ten tlející pach sílí až k nesnesení. Obrací se jí žaludek.

Otočí se a klestí si cestu skrz dav, ale je moc zesláblá, jde to ztěžka. Lidé do ní strkají, šlapou jí po nohou, ona přesto postupuje dál, konec náměstí je čím dál blíž, ještě pár metrů.

Vtom ji kdosi chytne a Lidka znehybní. Vyčerpaně se ohlédne – stačilo už jen tak málo! – a uvidí Laru, která ji drží za cíp sukně.

„Stalo se ti něco?“ zeptá se. Lidka mlčky zavrtí hlavou. Začínají ji pálit oči. „Kousek tě doprovodím, jo?“ řekne Lara, a než stihne Lidka cokoli namítnout, jemně ji uchopí za paži. Společně si bez problémů proklestí cestu až na okraj náměstí.

Navrhne, že by mohly zajít k řece. Lidka na to nereaguje, je jí to jedno. Připadá si jako figurína, která se umí sama hýbat a mluvit, ale uvnitř není vůbec nic živého.

Zastaví se u obchodu a koupí láhev vína. Pak pomalu dojdou k řece a posadí se na břeh. Z vody je cítit štiplavou zatuchlinu. Lidka vezme láhev a vypije toho na jeden zátah tolik, až se bolestivě zakucká.

„Proč jsi tam šla?“ zeptá se jí Lara, když konečně přestane lapat po dechu.

„Jedna z nich byla u nás ve škole. A ona… ona vypadala, že tomu vážně věří. Chtěla jsem to slyšet znova.“ Opět se napije a cítí, jak jí těžkne jazyk. Všechno kolem začíná zelenat a houpat se. „Proč jsi tam šla ty?“

Lara pokrčí rameny. „Já bych s nima chtěla souhlasit. Ale nejde mi to.“

Lidka si ostře uvědomuje světlo, pach vody i vína, které jako by rázem zesílily.

„Závidim jim, o co se snaží,“ pokračuje Lara. „Poslouchám je a chtěla bych to mít nějak stejně, jenže si namísto toho pořád myslim, že nic zcelujícího nebo tak prostě neni a že se všechno děje úplně náhodně. Dává to smysl?“

„Jo,“ řekne Lidka ztěžka, ale jistá si tím vlastně není.

„Problém je, že se tohle vědomí náhodnosti nedá vydržet,“ zatřese Lara hlavou. „Je to jako koukat do propasti a nemoct ani na chvíli otočit hlavu.“

A najednou je těch vjemů na Lidku příliš. Plní jí tělo a mozek a ona cítí, že nic z toho nedokáže zpracovat; dokáže to jen přijímat, jako by se její tělo proměnilo v obří sklad. Lařin hlas se stává tišším, vzdálenějším a všechno se sune kamsi dolů, do rozhoupané zelené mlhy.

Když se probudí, je už tma. Vedle ní oddychuje Lara, která ve spánku vypadá zvláštně napjatě, čelo má celé zkrabacené jako skládaný papír. Lidce třeští hlava a obrací se jí žaludek. Doběhne za nejbližší keř a klesne na všechny čtyři. Nedokáže se ale vyzvracet, všechny ty nakvašené kašovité tekutiny se jí jen převalují v žaludku. Doplazí se zpátky k Laře a znovu usne. Procitne o pár hodin později. Pořád se ještě nerozednělo, ale Lara už je vzhůru, oči upřené kamsi nad sebe. Ani jedna z nich nic neříká. Lidka si nedokáže uvědomit samu sebe ani časoprostor, nepřipadá jí to však nijak rušivé. Naopak si přeje vytrvat v tomhle zvláštně otupělém stavu co nejdéle. Nebe je tmavé, bez hvězd. Ze strany se tu a tam ozývá svištící auto. A vtom se Lara k Lidce zničehonic přitiskne. Té naskočí husí kůže, ale není to nepříjemné, tak Laru pevně obejme. Po chvíli se začne ozývat pravidelné oddechování. Lidka se bojí pohnout – má strach, že by to celé narušila a tohle zvláštní spojení potrhala. Vydrží takhle až do svítání, kdy je nebe nejdřív jen celistvě šedivé, pak začne růžovět a nakonec zežloutne. Teprve tehdy se Lara probudí. Posbírají si věci a vydají se domů.

Doma najde v kuchyni Otu a Emu. Jsou bosí, v pyžamech a smrtelně bledí.

„Samozřejmě, že jsme se jí snažili dovolat,“ vysvětluje Ema do telefonu a je vidět, že se ovládá jen z posledních sil, „ale nebere nám to. Nemůžeme přece jen tak sedět doma a čekat. Musíte nám pomoct. Chápete to? Prostě musíte!“

Když si jí konečně všimnou, na pár okamžiků jen strnou – a pak se k ní rozeběhnou. Sevřou ji každý z jedné strany tak silně, že skoro nemůže dýchat.

„Kam jsi šla?“

„Proč jsi nedala vědět?“

„Nemůžeš nám tohle dělat. Tohle ne!“

„Málem jsme se zbláznili hrůzou!“

„Musíme vždycky vědět, kde jsi!“

„Úplně vždycky!“

„Co bysme dělali, kdyby se někomu z vás něco stalo?“

„Nikdy bysme si to neodpustili.“

Lidka jenom přikyvuje. Všechno to ví, všechno to udělá.

„S kým jsi byla?“ chce vědět Oto, ale dcera mu to nemůže říct.

„S nikým.“

„S nikým, jo?“

„Jo.“

Ani jeden jí nevěří a ona to dobře ví.

„Nestalo se ti něco? Neublížil ti někdo?“

„To vůbec ne.“

„Řekla bys nám to?“

„Řekla.“

„Tak kdes byla celou tu dobu?“

„U řeky.“

„Proč?“

Lidka pokrčí rameny. „Já nevim…. Chtěla jsem si tam prostě na chvíli odpočinout.“

Oba si hluboce povzdechnou.

„Proberem to pozdějc,“ potřese nakonec Ema unaveně hlavou. „Teď si běž lehnout.“

Oba ji doprovodí do koupelny. Celou dobu se jí drží, jako by nedokázali uvěřit svému štěstí, že je v pořádku zpátky.

Ale ani později s ní nic neproberou. Celý týden totiž Lidka proleží v horečce, kdy se všechny vjemy a předměty kolem náhodně spájejí a zase se stejně náhodně oddělují. Žádná věc nemá své pevné obrysy; je to jako žít uprostřed masy rozškvařené, roztékající se plastelíny. Často se probouzí a zase rychle usíná. Okraje mezi spánkem a bdělostí jsou nezřetelné. Brzy si není jistá tím, co skutečně slyší a co si její mysl sama vytváří v neklidném poklimbávání. Má pocit, že k ní chodí otec, Ema a Oskar s Kristýnou, možná se několikrát zastavila taky Lara. Asi ano, dává to přece smysl – někdo ji přece musí krmit a pomáhat jí na záchod, ale jistá si tím není.

Po celou dobu má v pokoji puštěné zprávy, nebo jí to aspoň tak připadá. Proč by je někdo nechával běžet? Neměla by být spíš v tichu?

Informace, zvuky a obrazy k ní doléhají jen slabě, nejistě a ona na ně nemá žádný vliv. Neumí je vypnout ani nijak nasměrovat. Tečou přímo do ní a ona tomu nedokáže zabránit.

„Přijde mi to celé poněkud hysterické,“ vysvětluje v televizním rozhovoru astrofyzik. Hlas má klidný, skoro znuděný. „To jediné, co se dá v tuhle chvíli dělat, je počkat si na výsledky dalších analýz. Měli bychom se řídit podle expertního vědění a ničeho jiného.“

„Co když ale právě to expertní vědění, o kterém mluvíte, narazilo na své limity?“ ptá se moderátor. „Co když se už mezi lidmi netěší takové důvěře?“

Astrofyzik je chvíli úplně potichu. „Co jiného bychom ale pak měli?“ řekne nakonec a pokojný hlas se mu na konci věty mírně rozkolísá.

Kazatelé začnou pořádat semináře, kam může přijít úplně kdokoli. Muž, který na tyhle akce začal nedávno docházet, si pochvaluje, jak je skvělé, že hodně schůzek je naplánováno na večer.

„Ráno takhle stihnu cvičení, přes den práci a večer duchovní rozvoj. Je to jednoduchý a praktický, doporučuju to opravdu všem.“

Jedna žena ukope na zahradě svého psa. Čin nahlásí sousedé a na místo přijede policie. Žena se okamžitě přizná. Nutila ji k tomu ta levitující věc, ona by sama od sebe nic takového neudělala.

„S nejvyšší určitostí se jedná o osobu, u níž musely psychické potíže narůstat už delší dobu,“ vysvětluje oslovený lékařský expert. „Takové zkraty mohou často předznamenávat rozvoj nějaké závažnější psychické choroby, kterou je třeba ihned podchytit. Podobné případy jsou ale naštěstí stabilně velmi ojedinělé.“

Po deseti dnech začne Lidčina horečka ustupovat. Věci zase nabývají rozpoznatelných kontur a oddělují se do samostatných celků. Je to jako vynořovat se z bažiny. Každou chvíli za ní chodí Oto, Ema nebo Oskar. Nosí jí tablety, vodu, čaje a ptají se pořád dokola, jak se cítí, jestli jí něco neschází, jestli na něco nemá chuť. Vyprávějí jí, že horečka byla jednu chvíli tak silná, že zavolali záchranku, která Lidku odvezla do nemocnice. Tam jí nasadili antibiotika a po pěti dnech propustili s tím, že jde o silnou obrannou reakci, ovšem nic fatálního.

Lidka si na nic z toho nepamatuje – má dojem, že byla celou dobu v pokoji na posteli, přikovaná ke zprávám. Osmý den ji přijde navštívit Lara. Přinese kytici růží.

Sedne si na kraj postele a chytne ji za ruku.

„Byl to hloupej nápad chodit k řece. Pořád si to vyčítám.“

„Nebyl.“

Lara potřese hlavou. „Kdybych tě tam nenechala usnout, tak se tohle nestane.“

Lidka jí sevře pevněji ruku, která je studená a suchá.

„Už jsem v pořádku. Úplně v pořádku.“

„Musím se omluvit vašim.“

„To nedělej… oni to vzali dobře.“

„Určitě?“

„Určitě.“

Lara brzy odejde – trvá na tom, že se Lidka musí prospat, ačkoli ta protestuje, že není vůbec unavená. Přesto usne chvíli po tom, co zaklapnou dveře.

Zdá se jí podivný sen o zelené vodě, ze které nemůže ven. Ví, že je to jen sen, ale nedokáže se z něj vzbudit. Snaží se vědomě proměnit prostředí, v němž se nachází, to však zůstává pořád stejné. Napadne ji děsivá myšlenka, že v něm bude chycená už napořád.

Vzbudí ji až Ema, která jí přinese ráno do pokoje snídani. Lidka je vyčerpaná a unavená jako už dlouho ne. Ema jí natřepe polštář a hladí ji po hlavě, zatímco se dívka neobratně snaží uchopit hrnek s horkým čajem.

Z chodby je slyšet rádio. Moderátor mluví o tom, že se jejich reportérka vyjela podívat na celou věc do terénu.

„Jak se cítíte?“ ptá se klidný dívčí hlas.

„Každý by to měl vyzkoušet,“ odpovídá jí dospělý ženský hlas.

„Ano, rozumím. V čem vy osobně vidíte důležitost podobných akcí?“

„Hodně z nás si myslí, že je to způsob, jak se dostat zpátky do kontaktu s určitou živoucností.“

„Můžete být prosím konkrétnější?“

„Zabít zvíře a pomazat se jeho krví je praktika známá už mnoho staletí. Lidé se tak očišťovali a zároveň hledali jakési nové, autentičtější vnímání okolí i sebe sama.“

„Vy to tak taky cítíte?“

„Jednoznačně. Každý by to měl vyzkoušet.“

„Děkuji vám za rozhovor.“

„Já taky děkuju,“ odpoví žena zdvořile.

Celé je to tak absurdní, že Lidka zapochybuje, jestli je doopravdy vzhůru. Jenomže po podivné reportáži následují další zprávy a předpověď počasí. Všechno se zdá naprosto normální.

„Co to mělo znamenat?“ zeptá se vyděšeně.

Ema otevře okno, ale dovnitř nepronikne žádný čerstvý vzduch, protože venku už žádný není.

„Začalo to docela nedávno… A pak se to nějak rychle rozšířilo,“ odpoví a pokrčí rameny. „Brzo to ale zase určitě přejde, je to jenom taková divná móda,“ dodá rychle, jako by chtěla uklidnit i samu sebe.

Lidka tomu ale nevěří – a má pravdu.

NEDALO SE DĚL AT NIC JINÝHO

Oskarova přítelkyně Oldřiška skočí jednoho odpoledne z okna. Zlomí si obě nohy a poškodí páteř. Když se probere v nemocnici a ptají se jí, co se stalo, tak jen vrtí hlavou a opakuje, že neví. Tak to alespoň Oskarovi vylíčila po telefonu její matka.

Návštěvy Oldřiška přijímá, jen je pořád hodně unavená. O Oskarovi nemluvila, ale ona teď nemluví o ničem, řekne její matka, než zprudka zavěsí.

Oskar sedí u sebe v pokoji na posteli a připadá mu, že všechno okolo sebe vidí poprvé. Všímá si malých hnědých rýh na dveřích skříně, popraskaného stropu. Prostor se oddaluje a zase rychle přibližuje, jako by šlo o kulisu, se kterou někdo hýbe. Cítí, jak se mu stahuje hrdlo, hruď má ztěžklou a úzkou. Nedokáže se pohnout, a tak jen nějakou dobu sedí na místě s koleny zastrčenými pod bradou. Když se konečně pohne, je už za oknem tma. Nikomu z rodiny o tom neřekne. Nejde o to, že by jim to nechtěl říct – hrůza z vyslechnuté zprávy je tak obrovská, že by ji rád s někým sdílel – ale má pocit, že zprávu nedokáže uchopit, natož předat dál. Významy mu najednou proklouzávají mezi prsty jako podivně beztvaré želé.

Druhý den se vypraví do nemocnice. Ráno chce zajít nejdřív do školy a vysvětlit celou věc učitelům, ale těsně před těžkými vchodovými dveřmi se zarazí. Nedokáže si představit, že cokoli popisuje, a dělá se mu zle při představě, že se snaží celou věc nějak objasnit. A tak se jen otočí a zamíří na autobusovou zastávku. Připadá si najednou nepatřičně lehký a svobodný: nic na tom nebylo, stačilo se prostě zastavit a odejít. Všechny ty roky chození na čas, omlouvání se a dovolování byly zbytečné, mohl to přece udělat už dávno.

Po chvíli za sebou uslyší chvatné klapání. Napadne ho absurdní představa, že je to někdo z učitelů, který si všiml, že Oskar není ve třídě, a teď se za ním vydal, aby ho tam dovlekl. Oskar se opatrně ohlédne, připravený rozběhnout se (a utíkat klidně až do nemocnice, už se přece jednou rozhodl a měnit to nebude), ale nikdo z učitelů ho nepronásleduje.

„Počkej na mě!“

Je to jeho spolužačka Silva.

Už o Oldřišce ví, Oskar to pozná. Silva se na nic neptá, jen se samozřejmě zařadí po jeho boku, jako by se tak dopředu domluvili a jako by na tom nebylo nic divného. Chystají se do nemocnice za spolužačkou, která vyskočila z okna, a je to takhle docela v pořádku.

V ranním vzduchu je cítit benzín a parfémy. Oskarovi je nepříjemné, že vedle sebe slyší Silviny kroky, její dech a koutkem oka pozoruje její máchání rukama. Přemýšlí, jak ji odehnat.

„Tys s Oldřiškou teď nějak mluvila?“

„Ne. Ty?“

„Ne.“

Oskar to samozřejmě ví. Oldřiška se nebaví skoro s nikým, pokud to není vyloženě nutné. Na co si to Silva hraje?

„Nebojíš se, jestli tě Oldřiška bude chtít vidět?“ zeptá se po chvíli ticha.

„Ale jo,“ připustí Silva, „toho přesně se dost bojim.“ Na něco tak drzého už nemá odpověď. Po pár minutách chůze, kdy kráčejí bok po boku, se vydají ke slepému rameni železnice, kde ještě před pár lety jezdily vlaky, ale teď je tu všechno opuštěné. Mezi pražci rostou tuhé masité stvoly, u kolejnic se povalují prázdné obaly, láhve a tu a tam taky kusy oblečení. Ticho mezi nimi se v tomhle prostředí stává najednou snesitelnější a všechny její projevy, všechno to připomínání, že je pořád tady, její nádechy a výdechy, už mu nepřipadají tak strašně cizí.

„Kdy jsi s ní naposledy mluvila?“

„To nevim.“

„Já dva dny předtím, než se to stalo.“

„Jak ti přišla?“

„Nevim. Normální.“

Oskar má na chvíli dojem, že se ze vzduchu kousek před nimi vynořuje vlak, který jede zvláštně tiše a pomalu. Okamžitě ho napadne, že musí oba strhnout na stranu, ale vzápětí si uvědomí, že před nimi nic není, jen mihotající se vzduch.

„Možná prostě jenom omylem vypadla,“ řekne Silva tiše.

„Vyskočila,“ odpoví Oskar, a jakmile to vysloví, ví, že to tak bylo.

A je si jistý, že Silva to ví taky.

Když přecházejí koleje, došlápne Oskar na velký kámen. Pravé chodidlo se mu po něm sveze a vykloubí do nepřirozeného úhlu. Chvíli necítí nic. Pak mu do těla vystřelí špičatá bolest. Silva ho ihned podepře. Obemkne si jeho ruku kolem ramen a společně přejdou na druhou stranu kolejí. Kotník pořád bolí, ale na rovině je to o něco lepší. Silva Oskarovi nabídne rámě a on se do ní zavěsí. Projdou pod stromy, z nichž jeden je obalen pletivem, které už vrostlo přímo do kmene, a dostanou se na svažitou ulici s domy po obou stranách. Stavby jsou oprýskané, nepůsobí však neutěšeně, v té stejnorodé zašlosti panuje zjevně srozumění a jednota.

„Možná toho na ni bylo už prostě moc,“ řekne Silva a ta věta tak podivně trčí do prostoru. „Možná ji to napadlo nějak v tu chvíli.“

Oskar chápe, o čem mluví, ale nedokáže se o tom bavit. Nemůžou spolu přece probírat zrovna tohle, ty malé zrádné průrvičky, které se objevují zničehonic ve chvílích, kdy člověk není ostražitý, a z nichž se tlačí ven spousta těžko srozumitelného zrádného našeptávání. Nejlepší přece je, když nad nimi člověk vůbec neuvažuje, a to ani o samotě. Podstatné je mít hlavu odvrácenou tak dlouho, dokud se prostor zase nezatáhne.

Nemůžou spolu přece probírat zrovna tohle. Silva jeho strach nejspíš vycítí.

„Co se objevil ten útvar,“ pokračuje, „se nějaký věci říkají a dělají snadnějc. Vždycky se na to můžeš nějak vymluvit. Jako všichni ty, co se pomazávaj a říkaj, že se chtěj očistit.“

„Ty jim nevěříš?“

„Po tom, co se ta koule objevila, tak lidi prostě potřebujou něco důležitýho dělat, aby se to všechno nějak vylepšilo. Musíš to přece sám taky cejtit.“

A průrva mezi nimi dvěma je najednou tak široká, že to chce vážně hodně zarputilosti nepodívat se. Tu ale Oskar má.

„Nevim, co myslíš,“ řekne.

„Byl jsi tam?“

„Jo.“

„A co?“

„Nevim. Sáhnul jsem si, ale… nic to nebylo.“

Silva přikývne. „My jsme tam před pár měsícema taky jeli. Byla jsem tam s našima, strejdou a sestřenicema. Připadalo mi to takový nijaký. Jako sahat na studenou rybu.“

„Já už si z toho vlastně ani nic moc nevybavuju,“ zalže Oskar. „Pamatuju si jen to čekání, děsně dlouhý, a potom už jen to, jak se Kristýna rozeběhla pryč na silnici.“

„Slyšela jsem o tom.“

„Chvíli jsem vůbec nevěděl, co se děje. Jenom jsem seděl v autě a pozoroval to. Pak jsem slyšel, jak Lidka křičí, a teprve tehdy jsem dokázal aspoň otevřít dveře. Byly ale najednou hrozně těžký a trvalo mi to strašně dlouho.“

Chvíli je ticho a pak Silva řekne: „Neudělal jsi nic špatně.“ Ta věta ho rozzlobí. Jak ta holka přišla na to, že zrovna ona by ho měla konejšit? O žádnou její útěchu nestojí. Beze slova se vysmekne z jejího rámě a kráčí po ulici dál sám. Kulhá už ostatně jenom trochu.

Silva na to nijak nereaguje. Jen trochu přidá do kroku, takže má Oskar co dělat, aby jí stačil. Nevybídne ji ale, ať zpomalí, to ne. Jen se snaží ze všech sil udržet tempo, i když mu to jde čím dál hůř.

Než dojdou k mostu, tak už ho noha bolí skoro k nesnesení. Na jeho okraji se Silva zastaví. Kolem jezdí auta, jejich svištění zdvihá uschlé spadané listy na krajnicích, které se pokaždé krátce zatočí ve vzduchu, než zase klesnou na zem. Pak ji Oskar chytí za ruku a ona jeho dlaň klidně sevře. Kůži má teplou a suchou. Společně zamíří přes most. Oskar cítí studenou vůni vody a tlejícího listí a myslí na hloubku pod sebou. Kdyby se pod nimi most propadl, tak by zahučel pod hladinu a pak už jen klesal a klesal a klesal.

„Táta začal jezdit na setkání s Kazatelama. Jednou mě vzal s sebou, ale nedalo se to vydržet. Odešla jsem dřív a počkala u auta.“

„Byl naštvanej?“

Silva pokrčí rameny. „Teď už jezdí sám, a když se vrátí, tak mi nikdy neřekne, co se tam řešilo.“

„Stejně tam jedou pořád to samý.“

„Já vim.“

„Že se to takhle nedá vydržet a je třeba něco dělat.“

„V tom maj zrovna pravdu.“

„Ale poslouchat se to nedá.“

„To nedá.“

Kdesi dole na břehu řeky se ozývají ptáci. Oskar stiskne její ruku o něco silněji.

„Pamatuju si, jak jsem před pár lety zůstal doma se ségrou chvíli večer sám. Kristýna ještě nebyla na světě a táta s Emou někam na chvíli odešli. Měl jsem dávat na Lidku pozor, ale ta brzo usnula u televize. Přikryl jsem ji a netroufal si odnést ji do postele. Bál jsem se, že ji po cestě upustim nebo tak. Nechal jsem ji tam a zkoušel taky usnout, ale nešlo mi to, a tak jsem prostě vstal a chodil po bytě. Doma bylo úplný ticho. Zastavil jsem se u okna a díval se dolů na ulici. Všechny lampy už svítily, občas pod nima někdo prošel. Přesně v tu chvíli mi došlo, že jsem v tom bytě chycenej a že nemůžu ven. Musel jsem dávat pozor na Lidku, pak si vyčistit zuby a jít si lehnout. A ráno zase nový věci, nový úkoly a tak furt dokola, totálně bez konce. Připadalo mi to najednou šílený, udělalo se mi z toho úplně blbě. Ještě pár dnů potom jsem ten divnej pocit nemoh setřást, furt se mi v hlavě opakovalo, že nemůžu vůbec nic, jen jet pořád nějaký kolečko, který nijak neovládám. Bylo to, jako kdybych seděl ve svý hlavě a pozoroval, co se děje. Dokázal jsem mluvit a hejbat se, ale připadalo mi to jak ovládat robota.“

„A potom?“

„No potom to nějak postupně odeznělo.“

Silva mu jemně pustí ruku. „Oldřišku to taky přejde.“

Nemocnice je prozářená ostrým slunečním světlem a na podlaze a na stěnách tak vznikají nažloutlé vlnící se útvary. Oskar od nich nemůže odtrhnout pohled.

Oldřiška je na pokoji sama. Když vejdou dovnitř, leží a má zavřené oči, ale hned je otevře a široce se usměje. Oskarovi připadá jiná – její pohyby v sobě mají něco vláčného a rozvážného, zato oči má živé, těkavé a podivně radostné.

Mluví tak tiše, takže on i Silva se musejí každou chvíli naklonit, aby jí dobře rozuměli.

Je ráda, že přijeli, za pár týdnů ji pustí a pak už bude ležet doma. Podle doktorů bude všechno zase v pořádku. Každý den má rehabilitace, ze začátku to bolelo, teď už míň.

Oldřiška nebyla nikdy takhle sdílná, nikdy. Oskar přemýšlí, co s ní v té nemocnici museli udělat. Na nočním stolku má položený pořadač na léky, který je teď prázdný.

„Jak se to stalo, že jsi vypadla?“ zeptá se zničehonic Silva. Ta neuvěřitelná slova mu jen prosviští před tváří. Jak si může dovolit ptát se takhle? Co ji to napadlo?

Ale Oldřiška se neurazí ani nestáhne. Jen sklopí oči a řekne, že si nic nepamatuje. Možná se jí zatočila hlava, není si jistá. Možná se jí udělalo špatně z toho hrozného horka. Mohlo to tak být. Každopádně měla velké štěstí, to vážně jo, mohla dopadnout mnohem hůř.

Oskar slabě přizvukuje, Silva neříká nic a v tom mlčení vidí Oskar nebezpečí, že by se mohla zase na něco zeptat. A další otázku a odpověď by už nesnesl. Vyhrkne, že dojde do kantýny pro dort, a vyrazí ven rychleji, než mu jedna nebo druhá stihnou cokoli říct. Na chodbě se celý roztřese a musí se na chvíli posadit.

Kolem něj kmitá tichý personál, pacienty však žádné nevidí. Panuje tu nečekaný klid.

Vtom se na konci chodby rozrazí dveře a dovnitř vejde muž nesoucí v náručí malou dívku, nejspíš svou dceru. Dospělá žena jim přidržuje dveře. Dívka má zavřené oči a je zcela odevzdaná. Musí být v hlubokém bezvědomí, říká si Oskar, a aniž by nad tím přemýšlel, zvedne se a jde rodině naproti. Možná potřebují pomoc? Rodiče dívky si ho ale nevšímají. Pobíhají po chodbě a zjevně hledají doktora, na kterého by se mohli obrátit. Konečně zahlédnou zdravotního asistenta. Otec se k němu rozeběhne a cosi mu naléhavě šeptá. Asistent jim ukazuje dolů, nejspíš jsou ve špatném patře. Pak jim kvapně přistaví lůžko. Otec na něj dívku položí a asistent se společně s rodiči vydá k výtahu. Oskar vyráží za nimi. Musí zjistit, co s dívkou je.

Zatímco jedou výtahem, seběhne schody o patro níž a čeká, jestli se tu výtah otevře. Ten však pokračuje pořád dolů a zastaví se až úplně dole v přízemí. Oskar, který je teď celý udýchaný, se musí skrýt za rohem, aby na sebe nepoutal příliš pozornosti. Dívku odvezou do dveří v polovině chodby. Počká pár minut a vydá se za ní.

Dveře jsou zavřené, bez skleněného průhledu. Vezme za kliku a co nejopatrněji otevře.

Dívka teď leží na lůžku. Její tělo znepokojivě postrádá určitou kvalitu tělesnosti; je mdlé, odevzdané a při pozornějším pohledu si Oskar všimne, že má podivně našedlou kůži připomínající starý papír. Přesto zjevně není v bezvědomí; mírně se hýbe, jako by jí strnulá poloha nevyhovovala, a poté se dokonce otočí na bok. Oči má přesto celou dobu pevně zavřené.

U její postele stojí ošetřovatel a dvě ženy, nejspíš doktorky, které jsou si nevídaně podobné. Stejná výška, stejné držení těla, stejné účesy, stejné brýle. Rodiče drží dceru za ruku – každý z jedné strany, jako by šlo o rozhoupanou loďku, kterou musí stůj co stůj udržet na hladině.

„Jednou večer si prostě lehla do postele a ráno už nevstala,“ popisuje překotně matka, jako by se za celou záležitost styděla. „Jen tak. Zničehonic.“

„Tohle přece není nic, o čem si jen tak rozhodnete,“ namítne doktorka.

„To my víme taky,“ vyštěkne otec, „ale takhle to prostě je! Jako by pořád spala a nechtěla se tak docela vzbudit.“

Dřív než se některá z doktorek stačí nadechnout k odpovědi, všimne si zdravotní asistent Oskara nakukujícího škvírou ve dveřích.

„Co to…,“ vyhrkne a vyrazí k němu. Oskar ale na nic nečeká. Dveře prudce přirazí a rozeběhne se pryč. Skryje se na schodišti, naštěstí neslyší žádné kroky. Vypadá to, že za ním nikdo nevyběhl. Počká, než mu přestane bušit srdce, a pak konečně zamíří do kantýny. Záležitost s bezvládnou dívkou mu však pořád nejde z hlavy. Co to mělo znamenat? Co když to jen hraje na rodiče a oni jí naivně věří? Jenže Oskarovi připadá, že ta naprostá bezvládnost a odevzdanost předstírané nebyly. Že vycházely odkudsi z dívčina nejhlubšího nitra.

V kantýně je cítit dezinfekce. Dlouhovlasý muž za pultem aranžuje za vitrínou dort s červenou želatinou a ovocem a dělá to s takovou dojemnou péčí, že si Oskar jeden kousek koupí. Když ho přinese, vezme si Oldřiška do úst dvě sousta a zákusek hned odloží. Nemá teď moc hlad, musí se do jídla spíš nutit, vysvětluje překotně, ale později – později to určitě dojí.

Povídají si pak nejspíš ještě o škole, učitelích, rodině. (Když si Oskar zkouší po pár dnech vybavit, o čem přesně tehdy odpoledne mluvili, tak to nedokáže tvrdit s určitostí. Všechno se to jen pečlivě drželo na povrchu.) Když už se začíná stmívat, řekne Silva, že musí na záchod. Ten je na konci pokoje v koupelně oddělené dveřmi. Vejde tam a zavře za sebou. Dovnitř do pokoje je ale všechno slyšet, takže jde přesně určit okamžik, kdy Silva začíná čurat a jaké jsou jednotlivé fáze celého procesu. Vtom Oldřiška něco zašeptá. Oskar ji neslyší a musí přitisknout ucho až skoro k jejím rtům.

„Pamatuju si chvíli těsně předtím, než jsem skočila,“ řekne.

Oskar si není jistý, jestli to chce doopravdy slyšet, ale dřív, než stihne jakkoli zareagovat, tak Oldřiška pokračuje.

„Přišlo mi to najednou docela jasný. Nedalo se dělat nic jinýho.“

Nerozumí, proč mu to říká zrovna teď – teď, když se pokojem rozléhá zvuk močení. A namísto jakéhokoli náznaku soucitu v něm sílí vztek. Beztvarý, bílý, nekonečný. Zmocní se ho nenadálá chuť s ní zatřást a křičet na ni, dokud všechno kolem nezmizí a nezůstane jen to bílo, a proto ji začne mírně hladit po vlasech a říkat, že se všechno zase spraví. Opakuje to pořád dokola. Pak je z koupelny slyšet spláchnutí následované tekoucí vodou. Po něm se ozve lomcování za kliku, která je ztuhlá a špatně se otevírá. Ven vyjde Silva a otírá si ruce do kalhot.

Oldřišce se klíží oči. Silva navrhne, že ji nechají prospat, a ona neprotestuje. Poděkuje oběma za návštěvu; je to od nich moc pěkný, vážně jo. Ve dveřích se na ni Oskar ještě otočí.

Je už po krk zabalená v dece, oči má zase zavřené a hlavu vmáčknutou do polštáře, jako by se zvolna stávala součástí pokoje, který ji postupně vtahuje do sebe.

VE TŘECH

Řeznice, která stojí za pultem, je pomalá. Odseknout maso a navážit ho jí trvá dlouhé minuty, bílé blány se jen zvolna oddělují od sebe. Na prkýnko vyteče vždycky trochu krve. Pak kus masa pleskne na váhu. Ručička se zmateně zakymácí a chvíli se pohupuje ze strany na stranu, než se ustálí na jednom čísle. Někteří čekající netrpělivě přešlapují z nohy na nohu nebo nespokojeně odfrkávají.

Lara nikam nespěchá; fascinovaně pozoruje celý proces, a v tu chvíli se jí najednou podivně odlehčí hlava a pocítí závrať. Má dojem, jako by všechno vně i uvnitř ní vyplnily jen pohyby řeznice, sekání a vážení masa. Nic jiného neexistuje. Zůstává znehybněná v čase, zatímco všechno ostatní pokračuje ve svých vytyčených trajektoriích.

Na tenhle pocit si přece dobře pamatuje.

Večer má naplánovanou schůzku se Štefanem – dělají to tak poslední dva roky pravidelně. Když po dlouhé odmlce znovu navázali kontakt, osvojili si zvyk, že se jeden druhému tak v polovině měsíce ozvou. Po několika zdvořilostních nicneříkajících otázkách se domluví, že se sejdou. Je to vždycky ona, která ho zve k sobě domů, protože on má rodinu, manželku a dítě. Lara neví, jestli jeho žena o schůzkách ví, nebo ne, a je jí to jedno. Pár dní předem vždycky oznámí svým spolubydlícím, že jí přijde návštěva, a oni si ohleduplně naplánují program tak, aby se domů vrátili až po půlnoci.

Když Štefan dorazí, většinu času neprobírají nic jiného než Markétu a to odpoledne, kdy se utopila. Někdy se během večera pevně drží a hnětou jeden druhému kůži na pažích a na břiše, až to bolí. Nejčastěji ale jen sedí naproti sobě u stolu a mluví. Nikdy neprobírají to, jak se Lara začala topit, ani to, jak se pro ni Markéta ponořila. Namísto toho rozebírají ono odpoledne minutu po minutě a pečlivě ohledávají každou sebemenší vzpomínku, kterou pak vsadí do obludně velikého celku k ostatním. Přidávají pořád nové detaily, barvy, chutě, vůně, takže je těch pár hodin nakonec reálnějších a přesvědčivějších než všechno ostatní, co kdy prožili. Tomu se věnují až do doby, než se vrátí první spolubydlící. Pak se Štefan sebere a bez ohledu na to, jak moc je pozdě, vyrazí domů.

Když se Lara dostane u řeznického pultu na řadu, není schopna ze sebe dostat slovo. Jen tam stojí a poslouchá, jak sílí nespokojené mumlání a stížnosti ostatních. Řeznice se na ni upřeně dívá, oči má malé a načervenalé.

„Tak přejete si něco?“ Ne. Nepřeje si nic.

Jen jednou se pokusili změnit zaběhnutý stav věcí. Tehdy ještě Štefan neměl ani ženu, ani dítě. Zatelefonoval jí v pátek večer a zeptal se, jestli si nechce vyrazit na výlet.

„Kam?“ zeptá se ho překvapeně.

„To je přece jedno, že jo.“

Lara mlčí a přemýšlí, jak ho co nejšetrněji odmítnout. Jenže Štefan si její váhání vyloží jako souhlas. „Tak zítra v osm na nádraží,“ řekne rychle a zavěsí.

A ona tam vážně přijde, dokonce jako první. Usadí se pod tabuli s odjezdy, takže má dobrý výhled na každého, kdo do haly vstoupí. A on se brzy ukáže.

Takhle přesazený do jiného prostředí, než v jakém ho obvykle vídává, vypadá najednou zranitelně a ztraceně. Rysy mu v posledních měsících zvláštně zduřely a opuchly, obličej se mu zakulatil. Vypadá teď trochu dětsky, ale přesto v něm nepoznává chlapce, se kterým se kamarádila a který působil, že se potřebuje zoufale někoho chytit, aby se nerozpadl na části. Tenhle kluk si je vědomý svého tvaru a místa na světě a z vydobyté pozice se za žádnou cenu nehne.

Konečně si jí všimne.

„Tak ty už jsi tady,“ řekne a rychle zamrká.

Jdou si koupit lístky. Lara se nabídne, že za lístky zaplatí, ale Štefan trvá na tom, že je vezme sám.

„Tak jo, koupím nám pak třeba oběd,“ souhlasí Lara nakonec. Chvíli nato vyrazí na nástupiště. Podchod je příjemně studený – posledních pár chvil chladu před tím, než vystoupají na rozpálené nástupiště. Tam čeká jediný vlak. Nikde nejsou vidět žádní cestující, jen průvodčí stojící u zašlé lokomotivy. Vyhoupnou se do jednoho z vagónů a najdou si kupé. Lara hned otevře okno i dveře do chodbičky, ale nijak to nepomůže; vzduch je tak stojatý a hutný, že se jí usazuje v krku jako knedlík.

Posadí se naproti sobě. Štefanovy kraťasy, batoh, tenisky, šponovaný přívětivý výraz a pohled upřený z okna jí připadají pečlivě inscenované, jako kdyby dostali za úkol ztvárnit situaci Dva přátelé si vyjeli na výlet. Všechno kolem jsou tak jen vratké papírové kulisy a oni si musí dávat pozor, aby je nečekaným pohybem nepoškodili.

Vlak se rozjede a Štefan se usmívá pořád nepřirozeněji, až skoro hrozí, že se mu úsměv rozjede přes celý obličej, jako by ho někdo přeřízl, a hlava se mu rozpadne na dvě části.

„Jsem rád, že sis udělala čas.“

„Já jsem taky ráda, že se vidíme.“

„Možná bysme to mohli dělat častějc, takhle si někam vyjet.“

„Jo, možná jo,“ zamumlá Lara a odvrátí pohled. Postupem času se však ta podivná koženost uvolňuje.

Mluví o všem možném, bez obav a docela snadno. Jen o Markétě ne. Vzpomínky na ni jsou vyhrazeny pouze do jednoho prostoru a formulovat je kdekoli jinde znamená zpronevěru a zradu.

Po několika zastávkách vystoupí v malém městě, názvu si Lara ani nevšimne. Z nádraží se vydají po značené turistické cestě, která je zavede do lesa.

Stromy jsou tu suché a zhnědlé jehličí jim ujíždí pod nohama. Větve nad nimi občas slabě zapraskají. Vyprahlé kmeny a větve jsou tak křehké, že by se mohly přelomit pod sebemenším tlakem.

Kráčejí tou podivnou scenérií bok po boku, potí se, dlouhé chvíle bez rozpaků mlčí a Lara je překvapená, jak snadné to celé nakonec je. Vidět Štefana venku na denním světle jí brzy přijde normální. Jeho zduřelé rysy a sveřepost, která se mu obtiskla do chůze, už ji nezarážejí, přivykla jim. Kdesi pod tím vším je totiž kluk, s nímž trávila čas, než se všechno pokazilo. Vzpomínky na tu dobu jsou kusé a nesouvislé, jako by doopravdy patřily někomu jinému. Uvědomuje si, že jako malí nejspíš chodili na podobné výpravy často, nic opravdu průkazného se jí však nevybavuje. Namísto konkrétních obrazů má v hlavě jen přesvědčení, že to tak asi bylo, ale působí uměle, jako by jí ho tam někdo nahrál.

Cesta mezi stromy se brzy nachýlí ke konci. Suchý les je po celou dobu zoufale neživotný, jako by ho kdosi postavil ze sirek. Horko sílí a slabé větve nedokážou slunce zadržet. Lara už má promočená záda a Štefanovi zrudl obličej. Navrhne mu, že by si mohli někde odpočinout, než to nejhorší parno pomine. Najíst se, napít a pak vyrazit dál. Štefan je pro, jenže cesta ještě nekončí – pokračuje lysinatou loukou a potom dál mezi zmrtvělými poli. A nikde se nejde schovat, všude jen ten nelítostný žár.

Lara se cítí malátná. Točí se jí hlava, krajina kolem je rozostřená. Navzdory tomu jak dlouhé a svižné kroky dělá, sune se kupředu jen pomalu, jako by se prostor v pravidelných několikaminutových intervalech s cuknutím převinul zase o pár metrů zpátky.

Konečně se před nimi vynoří slunečníky. Restaurace má malou semknutou zahrádku s několika lavicemi a pískovištěm, z něhož trčí napůl zahrabané hračky jako pozůstatky města spláchnutého mořem. Sedí tu jen dvě ženy a malé dítě, holčička. Ta strnule zírá na stůl před sebe, celá ztuhlá a vzpřímená. Ženy si toho ale nevšímají a baví se mezi sebou.

Lara se Štefanem se usadí ke stolu a ztěžka oddychují. Objednají si vodu, k jídlu zatím nic. Představa hutných těžkých soust Laře připadá nechutná, nestojí o ně. Všechno uvnitř má sevřené, roztřesené. Chvíli sedí jen tak mlčky a pak se dá Štefan do dlouhého, nevyžádaného výkladu o teplotních výkyvech v posledních letech a ona neví, proč jí to říká. Všichni to přece vědí a ona nepotřebuje, aby jí citoval průměrné navyšování za poslední roky.

Pocit známosti a blízkosti je pryč, teď před ní sedí rudý, lesknoucí se člověk, který je pohlcený vlastními slovy. Je to protivné a trochu směšné, ale pak si Lara všimne, jak Štefan během svého monologu těká očima po stole, a uvědomí si, že je z nějakého důvodu nervózní. Břichem jí projede lítost a všechna ta soustředěná suverenita, která ji ještě před chvílí rozčilovala, jí připadá jako důkaz zranitelnosti a citlivosti.

„Tolik se toho mění,“ řekne Štefan a Larou probublá smích; ano, samozřejmě, na to nejde nic říct, a tak jen pokývá hlavou a skloní ji, aby si jejího pobavení nevšiml.

„Všechno je pořád v pohybu,“ dodá ještě, a to už je na ni moc. Zvedne se od stolu a zamumlá, že musí na záchod, koutky jí při tom nezadržitelně cukají.

Záchod je na druhé straně zahrádky. Vejde dovnitř a před ní se objeví malá místnost se zažloutlými kachličkami. Stoupne si k zrcadlu. Tvář jí hraje různými odstíny červené a fialové, jako by ji někdo zbil. Z podavače ubrousků si jeden vytáhne a přiloží si ho nejdřív na čelo, poté na bradu a na tváře. Na drsném šedém povrchu, který je slabě cítit po ztrouchnivělině, zůstávají kulaté mastné fleky. Obličej má pořád rudý – teď má navíc na několika místech obtisknutý povrch ubrousku, takže to vypadá, jako by jí někdo do kůže vytlačil předem nadefinovaný vzor a Lara-zboží teď jen čekala na další fáze výrobního procesu.

Vtom někdo vezme za kliku. Zahodí ubrousek do koše a rychle roztočí vodu. Ve dveřích se objeví Štefanova hlava.

„Už jdu,“ řekne Lara a chvatně si myje ruce. „Za chvíli sem můžeš.“

Jenže on nevycouvá ven – namísto toho vejde dovnitř a rychle k ní přistoupí, takže je od sebe dělí jen pár centimetrů. Na čele mu naběhne lesklá tepající žíla.

Lara ho chce obejít, ale on ji jemně chytne za ramena a přitiskne se na ni. Povrch teplého těžkého těla a slanost a vodnatost, sliny a pot. Není to nepříjemné, ale pro všechnu tu tekutinu se k sobě nedovedou doopravdy dostat, jen po sobě bezradně stékají.

Odtáhne se, on ji však chytí za ruku a přitiskne se na ni znovu a tentokrát je to jiné, naléhavější a umělejší a nedá se to snést. Odstrčí ho od sebe. Štefan smutně pokývá hlavou a sedne si na zem.

Mluví nesouvisle o tom, že by si dokázali vzájemně pomoct; znají se přece tak dlouho a ví jeden o druhém skoro všechno, měli by to zkusit, všechno kolem je nepřátelské a trochu děsivé, když byli malí, tak se to dalo snášet líp, teď chodí do práce a platí nájem a účty a nikde v budoucnu není naděje, že by se to mělo nějak zlepšit nebo aspoň změnit, bude to pořád horší a on to nevydrží, chce se vrátit, chce být s ní a ona to přece musí chtít taky, musí, musí, musí...

Sedí na zemi a mluví k podlaze s hlavou svěšenou, takže to vypadá, jako kdyby mu hlas doopravdy nepatřil a šlo jen o nahraný záznam, který se teď dutě rozléhá bílým vykachlíkovaným prostorem.

O pár týdnů později se ožení a nějakou dobu se Laře neozve. Pak, po šesti měsících, styky opět obnoví. Scházejí se ale zase už jenom u ní doma, nikde jinde. Mluví zase jen o Markétě, o ničem jiném. Jako by ten jeden výlet uzavřel jednou provždy jiné možnosti.

Po každém takovém setkání se Lara cítí na jeden dva dny líp. Pak na ni však nalehne úzkost takovou vahou, že skoro nemůže dýchat. Když má pocit, že se to už nedá vydržet a že jí praskne hrudník jako skořápka, zvýší si denní dávku tablet. Jen neochotně se pak vrací na obvyklé množství. Cítí však, že existuje hranice, za níž následuje kluzký temný tunel, jehož konec nelze dohlédnout. Přesto si mnohdy nedokáže vybavit, proč by se ho vlastně měla obávat. Všechna ta tma jí připadá lákavá a přívětivá.

I přes tyhle nevyhnutelné propady nedokáže Štefana ignorovat nebo přímo odmítnout. Kdyby se s ním přestala stýkat, tak by se všechny připomínky minulosti začaly tenčit a rozplývat – a ona s nimi. Nakonec by z ní zbyl jen obrys, co každé ráno vstane, obleče se, umyje a jde do práce.

Tenhle večer nicméně neprobíhá jako obvykle. Aniž by pro to měla důvod nebo se to snažila nějak sama pro sebe vysvětlit, tak byt zamkne, všude pozhasíná a lehne si do postele. Dokáže myslet jen na bílé vazovité masové blány, které se od sebe zvolna oddělují jako sliny. Proč je to tak uspokojivé?

Když se pár minut před sedmou rozezní zvonek, zůstane ležet. Zvonek řinčí čím dál naléhavěji. Pak zmlkne. V zámku cosi zarachotí a po chvíli se dveře se skřípěním otevřou.

Lara polekaně vstane. Spolubydlící přece přicházejí mnohem později, to nemůžou být oni. Nebo že by přece?

Opatrně přejde na kraj ložnice a nakoukne dveřmi do chodby.

Tam stojí Štefan a zouvá si boty.

„Kolega si s tímhle naštěstí dokázal poradit,“ říká vesele a ukazuje na zámek. „Říkal jsem si, že jsi asi usnula a neslyšíš nás. Nevadí to? Nechtěli jsme stát venku moc dlouho.“

Štefan ten večer totiž nepřijde sám. Přivede si mladého, tak dvacetiletého kluka, jehož tituluje jako „kolegu“. Ten pozdraví a začne si rovnou vysvlékat bundu. Během toho se mu vyhrnou rukávy mikiny a poodhalí zápěstí – jsou tak kostnatá, že je až s podivem, že se při sebemenším pohybu nerozlomí a nerozpadnou na prach.

Lara si ho důkladně prohlíží a všimne si, že má příliš křehká ramena a hrudník. Vypadá to, jako by si jeho tělo ještě nezvyklo na to, že se v tak krátké době výrazně natáhlo a rozšířilo, a některé části se tomu teprve přizpůsobují.

Štefan s naprostou samozřejmostí usadí kluka ke stolu mezi sebe a Laru. Sám ztěžka dopadne na židli. Musel nabrat pár dalších kilo, zdá se zvláštně nafouklý a vodnatý, docela jiný, než když se viděli naposledy.

„Vzpomněl jsem si, že když jsme lezli skruží, tak se mi asi v polovině cesty do něčeho zapletly vlasy. Bylo mi hloupý to někomu z vás říct, a tak jsem prostě škubal hlavou tak dlouho, dokud to nepovolilo. Měl jsem pak vzadu na zátylku pár tejdnů lysinu. Musel jsem si na to místo pořád sahat.“

Nikdo nereaguje, on však mluví dál. Mluví o tom, jak mu holé místo jen postupně zarůstalo a nové vlasy mu připadaly jako zvířecí štětiny. Kluk má oči zabodnuté do stolu a vypadá to, že ani pořádně neposlouchá. Jenže vtom chytne oba za ruku – a Štefan v tu ránu zmlkne.

„Ano,“ řekne kluk tiše. „Ano, prosím.“

Lara cítí, že se jí ruka potí. Kluk jí začne prstem kroužit po dlani. Lara pohlédne na Štefana. Ten má zavřené oči a na tváři docela klidný, uvolněný výraz.

„Teprve nedávno mi to všechno secvaklo dohromady,“ řekne nakonec Štefan.

Lara vytrhne dlaň z klukova sevření. Ten jen pokývá hlavou, nenaléhá.

„Když se to sneslo na Zem, tak mi došlo, že je zapotřebí dělat věci jinak.“

Lara se neptá. Nechce to vědět.

„Je nutný začít úplně jinak, odznova. Vrátit se.“ Oba muži se pořád drží za ruce.

„Vrátit se tam, kde je člověk v kontaktu. Kde se bere vážně. A kde dokáže dělat odvážný důležitý věci, na který by si normálně netroufnul.“

Lara se už na Štefana nedívá, nedokáže to. Namísto toho si prohlíží klukovu tvář, pokrytou jemnými zlatavými chloupky. Zmocní se jí chuť dotknout se ho, je to příliš lákavé. Všechno na něm je tak křehké a povolné. Tak těžko, těžko se tomu odolává.

„Musíme se ženou vymyslet nějaký systém společné péče, ale rozumí mi, vyjdeme si vstříc. Je otázka, jestli chceš, abychom bydleli rovnou tady, nebo se sem přistěhovali pozdějc, až se všechno napevno dohodne a trochu usadí.“

Možná kdyby se dotkla jen letmo jeho tváře...

„Záleží samozřejmě na tobě. Řekni si, jak by ti to vyhovovalo. Trvalo mi to dlouho, ale díky tomu všemu mi došlo, že Markétina smrt nebyla nahodilá. Nic není.“

Teprve když zmíní Markétu, dokáže Lara odtrhnout pohled od klukovy tváře. Okamžitě se v ní vznítí vztek, který se rychle šíří. Jak si může dovolit vůbec vyslovit její jméno?

„Skočila pro tebe a obětovala se. My ostatní to musíme prostě přijmout.“

Aniž by si zcela uvědomovala, co dělá, vystřelí od stolu a popadne ho za košili. Zdvihne ho vzhůru jako nic.

„Sama víš, že to tak bude nejlepší,“ šeptá Štefan přiškrceně. „Budeme žít ve třech. Tak jak to mělo bejt od začátku.“ Oči má vyboulené, žíly na spánku mu naběhly. Lara ho zase pustí a on s žuchnutím dopadne na židli.

„To, co se sneslo na Zem, je pobídka, abysme si zařídili život jinak!“ rozkřikne se. Po tváři mu začnou téct slzy, z nosu se po chvíli spustí nudle. „Na ničem jinym nezáleží!“ řve, zatímco si utírá tvář do rukávu. „Ty to přece musíš taky vědět!“

Kluk sedí celou dobu na svém místě, klidný a usměvavý. Skoro se nehýbe.

„Ve třech máme s koulí aspoň nějakou šanci. Mnohem větší, než jakou bysme měli každej sám,“ řekne nakonec nesmyslně. Hlas má tenký a směšně pisklavý.

Lara je oba popadne za ruku a vyvleče na chodbu.

„Ty jsi jenom moc zbabělá na to, abys to aspoň zkusila,“ vykřikuje Štefan, zatímco mu kluk obléká bundu a obouvá boty. „Zbabělá, zbabělá, zbabělá!“

Lara slyší řev a vzlykot ještě dlouho po tom, co za nimi zabouchne dveře. Lehne si do postele a chvíli nato usne. Nezdá se jí nic, na co by si po probuzení pamatovala.

Ráno má potíže vůbec otevřít oči. Rozlepí je až po několika minutách. Víčka jí ale pořád padají dolů jako nevyspalým animovaným postavičkám.

Celý den usíná všude, kde se dá. V autobuse, při chůzi, v práci. A další dny se to nijak nelepší. Nic nepomáhá, ani prášky, což ji vyděsí nejvíc.

KDYŽ EMA PŘIŠLA Z PRÁCE

Na to, že je Emina šéfová po smrti, se přišlo až po týdnu. Během těch sedmi dní se její tělo nafouklo a zduřelo. Tvář měla promodralou a nohy úplně tmavé, skoro černé. Na podlaze pod ní byla voda – moč a míza. Místnost strašlivě zapáchala. Elektrikářka, která přišla zkontrolovat stav obvodů v podniku, jen otevřela dveře a hned musela utéct.

Šéfová se oběsila na prodlužovačce. Uvázala ji nahoru na rám okna. V celé věci nebylo zjištěno přispění nikoho dalšího, a tak byla rychle uzavřena. Policisty však přesto zajímalo, jak je možné, že se na to přišlo tak pozdě. Ptali se všech, ale nikdo neměl uspokojivou odpověď. Volali si je jednoho po druhém do malé kanceláře, která byla ve stejném místě jako kancelář šéfové, jen o patro níž. Emě připadalo, že stropem musí každou chvílí prosáknout nažloutlá tekutina a začít stékat po stěnách.

„Nikdo za ní za celý týden nešel?“

„Ne,“ odpoví Ema.

„Řekla byste, že byla neoblíbená?“

„Ne,“ odpoví Ema.

„Měla jste s ní někdy konflikt?“

„Ne,“ odpoví Ema. Poděkují jí a pustí ven.

Šéfová jim každé pondělní ráno rozdělila úkoly. Snažila se, aby nikdo neměl výrazně víc práce než ostatní, to na ní všichni oceňovali. Jinak s nimi ale skoro nekomunikovala. Chodila k sobě do kanceláře obvykle kolem poledne a navečer ji zase opouštěla. Ema o ní nic nevěděla – jestli se potýkala s nějakými problémy, jestli měla děti, jestli nad dobrovolným odchodem ze světa přemýšlela už nějakou dobu. Byla jen součástí itineráře, který se v pravidelných intervalech přesouvá sem a tam, spolehlivý a nepodstatný.

Vedení firmy brzy převezme smluvní spolupracovník. Všichni zaměstnanci a zaměstnankyně dostanou mail informující o tom, že se na počtu pracujících ani na samotné náplni práce nic nemění. Jediné, co prochází restrukturalizací, je způsob řízení, který už nebude zastarale interní. Přesto dochází k aktualizaci odběratelů dat, pokračuje mail. S některými klienty byla ukončena spolupráce, a proto dostanou zaměstnanci v nejbližších dnech nová data určená ke zpracování. Vzhledem k nastalým komplikacím může toto přerozdělení několik dní trvat a stávající úkoly jsou prozatím pozastaveny. Děkujeme za pochopení a přejeme příjemný den.

Ema a její kolegové však nedostanou žádné aktualizované zadání ani za týden, ani za měsíc. Přesto je kancelář dále v provozu. Někteří sem chodí ráno kontrolovat poštu a pak sedí několik hodin u počítačů. Jiní se staví jen na chvíli a potom nenápadně odcházejí domů. Nikdo tento nový stav neprobírá, skoro jako by se báli, že když to vysloví nahlas, vyhřezne všechno to děsivé nekontrolovaně ven.

Ema se domnívá, že jde o logistickou chybu, na niž se brzy přijde. Pobočka bude jistě co nevidět zavřena, lidé propuštěni. Namísto toho je však místo dále v provozu, pulzuje ve svém obvyklém dutém rytmu.

Na začátku nového měsíce Ema zjistí, že všem přišla výplata. Je přesvědčená, že peníze budou muset vrátit. Jenže nikdo se neozve, nikdo nic nechce a výplata dorazí taky druhý a třetí měsíc.

Není si jistá proč, ale nedokáže říct Otovi ani ostatním, co se v práci přihodilo. Namísto toho se každé ráno obleče, vezme si aktovku a odejde. Má pocit, že kdyby se zmínila o tom, co se doopravdy stalo, tak se celý křehce vystavěný den rozpadne. Všechno může fungovat jen díky tomu, že každý hraje pečlivě svoji roli. Všichni mají své kostýmy, choreografii i repliky. Nemůžou si dovolit ani sebemenší zaváhání.

Něco se však brzy zlomí.

„Přišlo mi to včera večer a dneska jsem na to koukal jak zjara,“ spustí kolega v jídelně při obědě. „Tolik položek – a deadline do týdne.“

Emu to nejdřív zneklidní. Takže někomu už úkoly chodí? Znamená to, že s těmi, kterým nic nedorazilo, se dále nepočítá? A co když je ve firmě docela sama, kdo nedostal žádné nové zadání?

Pak se ale rozhlédne po ostatních. Všichni mají stejně udivené bledé obličeje. Jedna kolegyně už otevírá pusu, ale vtom jí žena sedící vedle položí ruku na rameno a sama začne pokyvovat hlavou.

„Jo, u mě to samý. Je to jak vždycky, že jo – válí se jim to tam několik tejdnů, ale aby ti to poslali s předstihem, to ne. Místo toho si vždycky vymyslí nějakej šílenej termín.“

„Já si prostě budu dělat dál svym tempem, a co stihnu, to stihnu,“ přitakává další. Všichni si pak notují, že mají práce nad hlavu a že to není fér. Jak to, že to nikdo z vedení nevidí?

Ema není schopna promluvit. Sleduje to monstrózní improvizované představení a připadá jí, že jakmile do něj taky přispěje svou tenkou replikou, celé ji to vcucne a roztřese tak, že se rozprskne na kousky, které už nepůjdou dát nikdy dohromady.

„A co ty, jak jsi na tom?“ obrátí se na ni kolega a zabodne do ní pohled. „Musíš přece taky něco dělat. Neříkej, že ne. Všichni to máme určitě stejně.“

Čas zvláštně zkapalní. Kolem je cítit jen moč a míza. Ema neřekne nic, s vypětím všech sil odstrčí židli, postaví se a odejde z jídelny pryč. Její tělo je najednou ztěžklé a nechutně rozměklé, jen namáhavě ho táhne za sebou.

Do práce se pak už nevrátí. Nikomu nic neřekne a nikdo ji nekontaktuje. Výplata jí však přijde i následující měsíc. Napadne ji, že dá někomu vědět, ale poté si uvědomí, že neví komu ani co by vlastně měla říct, a tak to nechá být.

Doma oznámí, že bude pro firmu pracovat z domova. Konečně jim řekne o smrti své šéfové i o novém externím provozovateli. Skutečnou podivnost celé záležitosti jim ale popsat nedokáže. Snaží se tak obrátit pozornost spíš k tomu, že teď bude víc doma – to bude přece bezva. Všichni mají radost, jen Oto, který se snaží neúspěšně už několik týdnů najít novou práci, se nedokáže ubránit obavám:

„Není to třeba předstupeň k tomu, že budou nějak brzo snižovat stavy?“

„Nevypadá to, zatím jsme všichni v původním počtu. Jen nám dali tuhle možnost a já ji využila.“

„Jasně.“

„Udělalo to tak víc lidí. Nemusíš se bát.“

„Já se nebojím. Nechtěl jsem tě nějak děsit nebo tak.“ Chytí ji za ruku.

„Vždyť já vím.“ Ema slyší, jak její hlas zní kovově a studeně, a doufá, že si toho Oto nevšimne.

„Jsem rád, že budeme víc spolu.“

„Já taky,“ odpoví a dlouze se políbí.

Ema si vybavuje podivný pocit neskutečnosti, když před lety poprvé nastoupila do práce. Chodila chodbami a pořád si opakovala: Tak tohle je všechno? Osm a půl hodiny v jedné budově, pak zpátky domů, najíst se, vyprázdnit, usnout? Víc nic?

První týdny si připadala oklamaná. Celé roky slýchala, že práce je naprosto zásadní součástí lidského života, že je nutné najít si takovou, která člověku přijde užitečná a zábavná, a do té se plně ponořit. Jenomže všechno bylo najednou tak úzké, nezábavné a zbytečné, že jí celý ten narativ připadal jako podvod.

Na patře měli jediné záchody. Ošklivilo se jí tam chodit; všechno to teplo, výkaly, smrad, všechna ta poslušná, disciplinovaná těla, těla, těla!

Nechtěla chodit ani s ostatními kolegy a kolegyněmi na oběd. V patře pod nimi byla velká jídelna, kde od jedenácti do dvou vařili. Ema si představovala, jak se všichni poslušně krmí a pak společně tráví. Ta vidina nastejno pracujících trávicích traktů se jí hnusila. Raději dobrovolně hladověla a potom jedla doma večer, sama, ve zhasnuté kuchyni, kdy žaludek a střeva pracovaly po svém, bez ohledu na druhé.

Postupem času ji to přešlo. Chodila na oběd s ostatními a společné záchody jí už nevadily. Všechny ty akce měly pevně daný scénář, dalo se na ně zvyknout a pohodlně se v nich zabydlet. Všechno to dojíždění, svlékání a oblékání, sezení, klikání tvoří rámec, za který se lze schovat; zaštítit se jím a nenechat jím proniknout nic nečekaného či jinak zneklidňujícího. K tomu bezzubé kancelářské pošťuchování, bezpečné vtípky, věšení hlavy, zakřiknutost před nadřízenými a nic víc. Ale člověk to přece musí brát, jak to je, mohlo by být hůř, je důležitý najít si něco, v čem se budeš realizovat, a to je pak takhle nějak asi celý, nic víc v tom není a je to tak v pořádku, člověk má čas před prací a po ní, to je přece taky fajn a není třeba se v tom nějak rejpat, všichni to tak mají, no ne?

Teď Ema vstává později, než kdy mohla, a útroby má přitom stažené proviněním. Udělá celé rodině snídani, sama si nedá nic. Počká, až Lidka s Oskarem odejdou do školy; někdy ven vyráží i Oto a Kristýna si vydrží hrát nějakou dobu sama. Teprve pak vyjídá Ema z ledničky a špajzu sladké. Sušenky, tyčinky, jogurty, piškoty. Čokoládovou pomazánku si nabírá přímo ze sklenice. Jen tehdy sevření na chvíli povolí; tělo se uvolní a rozprostře, myšlení se utopí v cukru.

Byla připravená na to, že se jí bude na pracovní změnu vyptávat okolí, ale zdá se, že o tento posun nikdo nejeví zájem. To, že nemůže opakovat svou dobře nacvičenou lež o práci z domova, ji však zmáhá a postupně začíná být čím dál unavenější. Vysilují ji i docela běžné úkony. Ty už totiž nedělá jen tak mimochodem, v úlevném chvatu, ale s plným uvědoměním. Najednou je všechno takové uzoučké a zbytečné.

Možná, že když prostě zase vytrvá, tak se tahle úzkost postupně zmírní, vždycky přece stačí jenom počkat a vytrvat: Není třeba se v tom nějak rejpat, všichni to tak mají.

Když jedno odpoledne Ema společně s Otou a Kristýnou plejí a kypří záhon (zahradu zalívá těžké syté odpolední světlo, které je horké, ale konečně ne nesnesitelně; dopadá jí na záda a ona cítí, jak se jí prohřívají kosti, svaly a vnitřnosti, a je na chvíli docela klidná), ozve se vedle od sousedů křik následovaný jakýmsi podivným vyděšeným zvukem. Ema se otočí a vidí, jak jejich sousedka – vysoká dobrosrdečná žena s drdolem tuhých tmavých vlasů – drží za nohy slepici. Zvíře vypadá takhle hlavou dolů jako nějaký nový podivný živočišný druh, slepici v něm skoro nelze rozeznat. Dlouhý krk má ohnutý a nepřirozeně vytočený, malé černé oko vyvalené.

Znovu se ozve ten vystrašený přidušený zvuk a slepice sebou trhne. Sousedka ji však drží pevně a nepouští. Natáhne ruku do výšky a zvíře roztočí. Emě v ten okamžik dojde, co bude následovat, a napadne ji, že by měla odsud odvést Kristýnu. Ta se ale brání, je podívanou naprosto fascinovaná. A Ema jí naprosto rozumí.

Zvíře omráčené pohybem se přestane hýbat a žena jím bouchne o zem. Potom se skrčí a sáhne pravou rukou po čemsi vedle sebe. Je slyšet jen zvláštně měkké zakousnutí a pak, když se sousedka narovná, má ruce celé rudé. To už k ní přicházejí i ostatní členové rodiny. Manžel, tchán, dospělá dcera, její muž a malá vnučka. Sousedka se jich nejdřív všech dotkne rudýma rukama na čele a poté (Ema cítí, jak jí v ten okamžik vytryskne do kalhotek silný teplý krvavý proud) slepici zvedne a nechává ji kolovat. Každý z nich si bezhlavé zvířecí tělo, z nějž bez ustání vytéká krev, na chvíli přiloží na hruď a přitiskne se k němu. Sousedčina dcera v jednu chvíli zachytí Emin pohled.

„Vykoupíme se,“ pokývá spokojeně hlavou. „Ještě není pozdě.“

Teprve tehdy někdo popadne Emu za ruku. Když stočí pohled, vidí, že to není Oto, ale Kristýna, která teď táhne oba své rodiče zpátky do domu. Tam za nimi pečlivě zavře, zamkne, sedne si na zem a tázavě se na ně zahledí. Jako první se vzpamatuje Oto. Zuje si boty, opráší ruce. Nedívá se při tom ani na jednu z nich. Pak prkenně vezme dceru do náručí. Ema cítí, jak z ní stále vytéká hustá teplá tekutina a máčí jí prádlo a kalhoty. Jenže teď nemá čas se tím zabývat. Namísto toho chytne Kristýnu za ruku a společně ve třech, jako srostlý organismus, vystoupají nahoru do koupelny. Tam s Otou dceru vysvlečou, usadí ji do vany a osprchují. Z nich samotných odpadává hlína. Pak ji oblečou do pyžama, a i když je teprve pět odpoledne, uloží ji do postele. Kristýna v tu ránu usne. Vyjdou z pokoje a zavřou za sebou dveře. Pevně se obejmou a setrvají takhle několik minut. Když od sebe odstoupí, mají červené rozkroky a břicha, jako by to byla součást nějakého pečlivě navrženého rodinného stejnokroje.

Celou věc pak probírají večer před spaním. Šeptají do tmy, hlavy natisknuté na sebe.

„Dělá to čím dál víc lidí,“ pronese Ema větu, kterou si připravila v koupelně, když si dlouze sprchovala podbřišek vlažnou vodou.

„Nebudeme se tím teď zabývat,“ přitaká Oto.

„Nebudeme.“

Kristýna o celém zážitku na zahradě nemluví. Hraje si jako dřív se sousedčinou vnučkou na zloděje a na babu, křičí a smějí se. Jen výjimečně se rozhádají, a to spolu pak pár minut nemluví. Nic ale nenasvědčuje tomu, že by v Kristýně z celé podívané zůstalo něco hlubšího. Jenže týden nato tvrdě prospí celou noc a ráno není k probuzení. Když se konečně probere, mluví o snech, které se jí zdály. Jsou to krásné výpravné vize, v nichž cestuje, a někdy dokonce létá. Zdá se jí o horách, mořích a ostrovech. V jednom ze snů dokáže žít pod vodou a plave v podmořských jeskyních. V jiném poletuje údolím, plném vzrostlých růžových stromů…

Pokaždé když se probudí, má oči pokryté bledou mázdrou. Ještě chvíli se dívá někam dovnitř do sebe a usmívá se. Krátce nato ale rozpozná, že sen je už u konce, a zklamáním svěsí koutky. Začne být čím dál unavenější a usíná všude, kde se dá. Stane se z ní lehký měkký vak, který rodiče a sourozenci jemně přenášejí po bytě.

Pak se ale sny znenadání promění.

Kristýně se začne zdát o čemsi, co číhá ve tmě, a jednou se probudí s křikem tak děsivým, až se Emě zježí chlupy na krku. Když spěchá k dceři do pokoje, najde ji ležet na posteli s hlavou pevně zabořenou do polštáře. Sedne si k ní a hladí ji po vlasech.

„Copak se stalo?“

„Byla úplně mrtvá,“ hekne Kristýna lapajíc po dechu.

„Kdo?“

„Ta paní.“

„Jaká paní?“

„Ta, co ji střelili.“

„To se stalo dávno. Nemusíme na to myslet. Byl to jenom zlej sen.“

„Střelili ji. Střelili do břicha.“

„Byl to omyl.“

„Nebyl. Viděli ji. Úplně od začátku ji viděli.“

„To je teda ošklivej sen,“ řekne Ema a přitiskne si dceru k sobě. „Nejlepší je zkusit takovýhle věci ještě zaspat. Ráno si už na ně ani nevzpomeneš.“

Snaží se ji zase ukolíbat a nakonec sama brzy usne. Když ráno otevře oči, tak na ni Kristýna upřeně hledí. V očích má červené popraskané žilky.

„Tys nespala, miláčku?“ Jen zavrtí hlavou.

„Jak to?“

Pokrčí rameny.

„Bála ses?“

„Oni by ji střelili znova.“

Postupem času se to ještě zhorší; Kristýna začne ve snech vídat zastřelenou ženu, která se však pohybuje a chodí, jako by byla živá. Tehdy Oskar navrhne, aby jí zkusili dát prášek na lepší spaní.

„Může se to zhoršovat,“ řekne nahlas to, čeho se všichni bojí.

„Neměli bysme ještě počkat, jestli to nepřejde samo?“ namítne Ema. „Anebo zajít k nějakýmu doktorovi? Jinam než posledně?“

Lidka pokrčí rameny. „Napíšou jí akorát zase nějaký prášky. Možná jiný, možná stejný.“

„Může je brát jenom na překonání toho nejhoršího,“ řekne Oskar. „Nepsali by jí je, kdyby to bylo něco šílenýho.“

„To asi ne,“ připustí Ema.

„Ale pak je musí co nejdřív vysadit,“ dodá spěšně Oto.

Zkusí to na začátku jen se čtvrtinou tablety před spaním. Kristýna se vzbudí druhý den v půl sedmé ráno, klidná a odpočatá.

„Zdálo se ti něco?“ ptají se a ona jen zavrtí hlavou. Takhle se to opakuje několik dalších nocí a vypadá to, že znepokojivé sny zmizely – ale spolu s nimi i všechny ostatní.

Obličej jí nateče. Je teď nažloutlý a trochu těstovitý a tahle nažloutlost a těstovitost nemizí, ani když dostává čtvrtinu prášku na spaní jen každý druhý den. Do jejích pohybů se vkrade něco vláčného a zpomaleného. Je tišší, uvážlivější. Jednoho večera však přijde Ema ke Kristýně do pokoje a spatří, jak se dcera zmítá bolestivě na posteli a cosi nesrozumitelného mumlá. Opatrně se ji snaží vzbudit. Kristýna se vrací zpátky jen obtížně, a když konečně otevře oči, má v nich opravdový děs.

„Co se ti zdálo, miláčku?“ ptá se Ema a Kristýna už otevírá ústa, ale vtom, jako by si naráz uvědomila celou situaci, je zase pevně zavře a zavrtí hlavou.

„Nic.“

Ema si k ní lehne a hladí ji po rukách, po vlasech.

„Můžeš mi to říct.“

„Už nebudu muset ty prášky?“

„Když nebudeš chtít, tak ne.“

„Já je nechci.“

„Dobře,“ pokývá hlavou Ema.

„Nevěděli jsme, že ti vadí,“ řekne Oto a oči se mu lesknou. „Promiň nám to.“

Kristýna pokrčí rameny. „Neumim se pak ve snech hejbat. Jenom tam stojim a musim se koukat pořád na… na ty věci.“

„Ošklivý věci?“ Přikývne.

Ema se snaží zjistit, co přesně její dcera vídá, ale ta začne hned natahovat a není už schopna ze sebe nic dostat. Ema ji přikryje a počká, dokud dcera neusne. Prášky jí pak přestanou dávat docela a Kristýna jim začne u snídaně vyprávět, co všechno v noci zažila. Říká to rychle a věcně, jako by jen odříkávala jednotlivá slova, která však pro ni dohromady nevytváří žádný význam:

Mrtví v jámách.

Voda, spousta vody, co všechno zaplaví.

Světlo… a je ho tak moc, že z toho lidem vytékají oči.

Holka, která skočí do vody pro svou kamarádku, a utopí se.

Obrovské vlny, co zaplaví domy a lidi a města.

Rozpálená země, která je tak horká, že se na ní nedá stát.

Úplně suché obří stromy.

A veprostřed toho všeho svítí koule, visí ve vzduchu nad zemí.

Kristýna odříkává všechny své noční vize, pěkně jednu po druhé. Zachází do naprostých titěrných detailů, a pokaždé když s vyprávěním skončí, tak se jí zjevně uleví. Teprve pak se zase chová jako dřív. Z jejích pohybů mizí vláčnost, z tváře rozteklost.

Ema, Oto, Lidka a Oskar naslouchají Emině vyprávění rozesazeni kolem kuchyňského stolu. V tu chvíli vypadá všechno tak pokojně a bezpečně, že jde aspoň na chvíli uvěřit tomu, že takové to zůstane už napořád.

Intermezzo

NA TRIPU

Dlouhou dobu se neděje nic, a potom – jako by jí někdo u ucha cvaknul spínačem – se obloha rozostří a její tvary a barvy se přeskupí tak, že vypadá jako měkká zářivá malba. Jedno obrovské, nádherné, zdánlivě nekonečné pohyblivé plátno, které se jí klene nad hlavou a jehož by se mohla dotknout, kdyby chtěla; hebký a ochotný časoprostor by se okamžitě přizpůsobil a přiblížil, stačilo by ho jen požádat.

„Teď byste měli začít pomalu cítit první proměny. Nesnažte se je nijak zadržet nebo nad nimi příliš přemýšlet. Prostě se nechte tím proudem nést. Sám vás navede, kam bude třeba.“

Vedle se kdosi zhluboka a hlasitě nadechne a ten zvuk je tak nečekaný, že ji v uchu zabolí. Otočí hlavu. Manažer velké firmy, na jejíž jméno si teď nechce vzpomínat, leží na zádech. Má pevně zavřené oči a dlaně tlačí do země. Hlasitě se nadechuje a vydechuje, na ničem jiném mu v tu chvíli víc nezáleží.

„Ano, můžete cítit určitý tělesný nesoulad,“ přitaká hlas. „Možná dokonce určité zrychlování nebo snad nepříjemné odstíny paniky, jimž se budete chtít vyhnout. Zkuste si ale připustit, že tyhle projevy jsou jen dočasné, a především – nijak vás neohrožují. Nepředstavují skutečné nebezpečí. Nacházíte se na klidném místě. Nemusíte se ničeho bát. Všechno je totiž přesně tak, jak má být.“

Ředitelka se vzepře na loktech a rozhlédne se kolem sebe. Společně s ní jsou tady další čtyři lidé. Všichni leží na zemi a dívají se nad sebe. Jediný Manažer má oči stále pevně zavřené.

„Každý z vás má jistě hodně otázek. Někteří mají možná už i jisté počáteční vize, jak svůj byznys posunout dál,“ pokračuje hlas, „a nejspíš byste už nejraději přikročili k řešení. Ostatně to je přece ten hlavní důvod, proč jsme se tu sešli, že? Přesto je důležité, abyste se nesoustředili na řešení přímo, ale spíš jen tak zvolna kroužili kolem něj. Koncentrujte se hlavně na sebe.“

To náhlé zdůraznění ega přijde Ředitelce děsivé. Vyvstane odkudsi zespoda, z jakési lepkavé teplé hmoty, kam se na nějakou dobu ponořilo. Ona má něco vyřešit. Ona se má soustředit. Rozbuší se jí srdce a cítí, jak se jí odkrvují ruce, jako by jí někdo otevřel žíly a nechal z nich vytékat krev. Její tělo, její mysl. Její, její, její. Její řešení, její soustředění. Ona, ona, ona. Ona sama.

Nic z toho jí nechybí. Mohlo to tam ještě zůstat, jenže už to nejde zadržet, stoupá to nahoru, nejdřív docela pomalu, ale pak to vyhřezne všechno naráz a ona už ví docela přesně, proč se tady sešli. Ta vzpomínka jí vybuchne v hlavě jako granát a dolů se snášejí věty, vytržené z kontextu, hrubé a šeredné:

Všichni, kdo v byznysu něco znamenali, tohle dělají. Některé vize jsou tak odvážné, že narazí na úzkoprsou bariéru racionality ještě dřív, než se stihnou pořádně zformovat. Je nutné tuhle bariéru narušit; nechat vize s pomocí pečlivě zvolené chemie volně proudit a pak se jich v příhodný okamžik sebevědomě zmocnit. Je to jednoduché a snadno proveditelné. Nejdůležitější je nebát se a posouvat vlastní limity, protože jenom takhle se člověk dokáže pokaždé dostat o něco dál. A psychedelika jsou k tomu samozřejmě obzvlášť vhodná. Když jich bude pět – lidé z vysokého managementu, co se mezi sebou znají –, tak může mít celý experiment i nějakou kolektivní kreativní kvalitu. A pokud budou mít průvodce, který na ně dá pozor, tak se nemůže stát vůbec nic špatného.

„Řešení a klíč ke svým podnikům máte každý někde v hlavě,“ ozve se a Ředitelka cítí, jak se jí myšlenky neochotně přeskupují, jako by tahala polomrtvé mouchy ze sklenice medu a házela je na jednu hromadu. „Je pouze potřeba tomu doopravdy věřit. Zkuste tím směrem jen na chvíli zaměřit svou pozornost.“

Jak má ale zaměřit svou pozornost, když se přece obloha tak divně přeskupila a ona se jí může dotknout? Co když to už takhle zůstane a ona se nebude moct soustředit vůbec na nic? Najednou jí před očima vytane ta průrva, hrozivá a temná, průrva, kterou nejde nijak zacelit. Ty dvě sféry – sféra hlasu a sféra oblohy – spolu nijak nesouvisejí, neprotínají se. Jde jen o to vybrat si a ona je v té druhé přítomná už moc dlouho.

„Uvědomte si, že jsme se tady nesešli náhodou. Přítomnost tajemného kulovitého útvaru je naznačení, že bychom se měli vydávat novými neprozkoumanými cestami, které byznys až doteď neznal. Na tom není vůbec nic děsivého. Pokud se přesto někdo z vás cítí nepohodlně a připadá mu, že ta podivná rychlost a třas v těle neustávají, napijte se džusu, co máte po své pravé ruce. Šťáva s vitamíny by měla některé nepříjemné projevy zmírnit.“

Ředitelka nahmatá plastovou láhev. Posadí se, otevře ji a napije se. Hutná sladká tekutina jí klouže do žaludku.

Cukr najednou všemu zostří hrany a Ředitelka cítí, že se může vrátit zpátky, když bude chtít. Dokáže si celý proces uzpůsobit, jak bude potřebovat, není jím přece jen vláčena. Všechno má pod kontrolou.

Položí se na zem. Prostor se začíná mihotat a třepat, není to však nijak nepříjemné. Všechno kolem se nasvěcuje jakýmsi vnitřním jasem, který střídavě narůstá a zase slábne. Vnímá, že vnitřní jas vychází taky z ní, a všechno to světlo se proplétá a ona se už nechce dívat na nic jiného, protože nic jiného není důležité, jen tohle, napořád.

„Teď možná cítíte, jak se vaše myšlenky stávají cílenějšími. Někteří z vás to mohou využít a hned sáhnout po tužkách a zápisnících, které najdete po své levé ruce.“ Světlo pohasne, ale nezmizí a Ředitelka slyší, jak někteří zašátrají po zemi a chápou se tužek. Podle zvuků už někdo dokonce otevírá zápisník a začíná psát.

„V této části procesu je podstatné zapsat si úplně každou věc. Nijak se neomezujte a zaznamenejte si všechno, co vás napadne.“

Škrábání kolem zesílí.

„Někteří z vás si možná říkají, že jejich momentální nápady za zapsání nestojí, že nejde o nic výjimečného. Jenže tak to není.“ Ředitelka slyší v hlase nepříjemnou výčitku a výzvu. „Nejdůležitější je začít a na nic nemyslet. Teď nemůžete nic zkazit, jde o naprosto bezpečný proces. Nikdo po vás nebude chtít žádný výkon ani vás nebude zkoušet.“

Snaží se zase dívat na oblohu, ale je to, jako by nebe někdo zamrazil, zastavil. Jemný pohyb je pryč, obloha je najednou statická a tvrdá. Kdyby natáhla ruku, nenahmatá nic; časoprostor by ji jen zatlačil do místa, kde právě je. Kdesi hluboko v těle se jí objeví cosi studeného, co každým okamžikem bytní. Prorůstá to kostmi, svaly, orgány a co nevidět se to dostane do hlavy. Ředitelka tiskne dlaně do země a hlasitě přerývaně dýchá.

„Některým z vás možná přijde, že na zapisování tolik nezáleží. Jistě jste fascinovaní tvary a barvami kolem vás. To je normální a koneckonců skvělé pro probuzení kreativity. Nicméně je dobré si uvědomit, že jste si tenhle stav navodili z jiného, hlubšího důvodu než jen pozorovat okolí.“

Ředitelka má dojem, jako by se všichni ztišili a čekalo se už jen na ni. Na to, až si sedne, vezme zápisník a tužku a začne poslušně psát. Jenže nic takového není možné. Tělo má splasklé jako pohozenou rukavici. Ticho se prohlubuje. Chce se v něm schovat, jenže mlčení ostatních je hladké a naleštěné a odráží se v něm jen ona sama. A vtom se začne zničehonic zvedat nahoru. Zvedá se jí hlava a trup a připadá jí to jako vysvobození – vystoupat nahoru a už tam zůstat, nikdy se nevracet. Jenže pak jí nohy popojedou po zemi a Ředitelka narazí zády na něco tvrdého. Vzápětí jí na klíně přistane zápisník.

„Tak prosím,“ řekne hlas. „Během psaní můžete zaznamenat určité potíže s jemnou motorikou, ale ty přejdou, pokud tomu trochu sami pomůžete. Případně se můžete ještě napít šťávy, po té by se vám mělo ulevit.“

Ředitelka nechce, ale to už jí hrdlo láhve rozhrnuje rty a do úst jí vniká těžká tekutina.

„Výborně. Zkuste to teď. Už by to mělo být v pořádku.“ S tělem, čím dál bezvládnějším a studenějším, sevře tužku. Přiloží ji na papír, jenže na něj nedokáže dohlédnout – průrva mezi oběma sférami už je obrovská. Přesto začíná tužkou náhodně pohybovat, protože jedině zdání činnosti zabrání hlasu, aby se na ni zase zaměřil.

„Vedete si skutečně výborně. Jen tak dál, jste báječní, absolutně báje–“

Hlas zmlkne a Ředitelka si vzápětí uvědomí proč: Vedle sebe zaslechne tiché vzlykání. Otočí za zvukem hlavu a vidí Manažera firmy, na jejíž jméno si stále ne a ne vzpomenout, jak si objímá kolena a pláče. Chce za ním jít, ale nemůže.

„To ne,“ ozve se. „Zůstaňte prosím na svých místech, o situaci bude postaráno.“

Manažerova zkřivená ústa, z nichž vycházejí přerývané vzlyky, najednou zabírají skoro celý prostor. Ředitelka ho chce obejmout a uklidnit, ale než si dokáže navyknout na myšlenku, že se přece dokáže sama zvednout a udělat pár kroků, je Manažer odvlečen kamsi pryč. Celé se to seběhne tak rychle, že si nikdo nevšimne, kdo ho táhne – a hlavně kam.

„Pokračujte zatím v psaní poznámek, za chvíli se k vám vrátím,“ volá ještě hlas zdálky. Jenže nikdo už nepíše. Účastníci se dívají jeden po druhém, bledí a vyvalení. Každý pohled do tváře někoho jiného je jako rána elektřinou. Vzdálenost jedné části těla od druhé už není nepřekonatelná, průrva se zúžila. Ředitelce přijdou ty obličeje jako gumové masky, není v tom však nic děsivého; jen spousta bezradné nakrabacené hmoty. Nedokáže se na ně dívat, nejde to. Skloní se nad zápisník a slova začnou na papíře přibývat docela sama. Nepřemýšlí nad tím, co zapisuje, a stránka je za chvíli plná. Otočí list a připadá si, jako by jí s každým dalším slovem houstla krev a zrychloval se její oběh. Umrtvující chlad už je pryč.

„Je moc dobře, že nepolevujete,“ pronese po chvíli hlas – už opět klidný a přítomný. „V každé krizi je totiž podstatné vždy si připomenout, co člověk od dané situace chce. A to vy víte velmi přesně.“

Nikdo nic neříká, všichni tiše píšou.

„Nejspíš vás zajímá, co se stalo s vaším přítelem, ale nemusíte se o něj strachovat. Bude v pořádku, jen musí v klidu, o samotě překonat některé obtížnější fáze celého procesu. Brzy bude zase plně funkční, spolehněte se.“ Ředitelce vytanou před očima jeho zkřivená rozevřená ústa a potřese hlavou, aby ten obraz zaplašila.

„Pokud by někdo z vás měl chuť podělit se s ostatními o svou dosavadní práci, je to samozřejmě možné. Někteří z vás opravdu mohou chtít o svých nápadech mluvit, propojit je s jinými, a tím pádem rozvést do šířky nebo je nahlédnout z nové perspektivy. Je ale zároveň zcela v pořádku, pokud chcete se svými poznámkami zůstat prozatím sami.“

Kolem Ředitelky se už nic nehýbe. Všechno je usazené, mdlé, jen mírně rozmazané. Necítí už ani teplo, ani chlad, jen vláčnou otupělost, které by se chtěla poddat, kterou by se chtěla přikrýt jako tlustou peřinou, jenže v hlavě jí jiskří a praská, nedá se tomu uniknout. Zapisuje si všechny myšlenky, jež zvládne polapit – objevují se a zase rychle pukají, dokáže zachytit jen pár z nich. Neuvažuje nad nimi a nijak je nehodnotí. Připadají jí cizí – jako by opisovala učebnici, jejíž obsah ji doopravdy nezajímá.

„Budu teď procházet mezi vámi a individuálně konzultovat to, co budete chtít. Odložte teď na chvíli tužky a zavřete oči. Zkuste se prosím jen velmi opatrně a jemně navrátit z tvůrčího procesu a představit si, že některé nápady sdílíte s druhou osobou. Jak vám ta situace připadá?“

Ředitelce je to zcela lhostejné. Na zavřených víčkách jí z vnitřní strany problikávají červené a žluté kruhy. Nic jiného si nevybavuje.

„Co vy?“ zazní jí u pravého spánku. Tak blízká přítomnost druhého těla je nepříjemná a invazivní a ona nemá, jak se tomu bránit.

„Chcete mi dát k nahlédnutí svoje poznámky?“ Ředitelka jen zavrtí hlavou.

„Rozumím. Byl by vám tedy příjemnější rozhovor?“ Zase zavrtí hlavou, oči má pořád pevně zavřené. Ty kruhy tam pořád ještě jsou, i když o něco méně zřetelné.

„Dobře,“ řekne hlas nakonec. „Je ostatně jen na vás, jak tuto zkušenost zužitkujete. Pamatujte si ale, že taková příležitost se už nemusí opakovat. Využijte toho, že jste se dokázala dostat až sem. Ne všichni byli tak silní a vytrvalí.“

Kruhy se úplně zastaví. Ředitelka se najednou cítí splasklá a tenká, jako by z ní někdo vymačkal veškerý vzduch. Jiskření v hlavě pohaslo, zůstalo jen ticho a tma. Obří vlna vyčerpání, které už nic nestojí v cestě, ji strhne a smete jako hadrovou panenku.

„Jestli chcete své firmě doopravdy pomoct, uděláte nejlíp, když přestanete sabotovat pokusy o pomoc. To, zda naše vize budoucnosti obstojí, ukážou vždycky až konfrontace s druhými. Nezahazujte takovou možnost.“ Ředitelka se už nedokáže bránit, nedokáže se semknout kolem žádné myšlenky, a tak unaveně přikývne.

Chvíli nato se už ozývá chvatné listování.

„Velmi dobře,“ řekne hlas. „Vidím, že tady máte řadu opravdu dobrých a proveditelných návrhů. Vaše firma má obrovské štěstí, že v jejím vedení stojíte zrovna vy.“

Ředitelka to ví – a nic jí není v dané chvíli cizejší a vzdálenější.

„Můžete otevřít oči.“

Jenže to ona rozhodně nechce, a tak to neudělá.

SPÁNEK

Když se Lara nastěhuje k Emě a Otovi, tak o tom sice nikdo jako o nastěhování nemluví, ale všichni dobře chápou, oč doopravdy jde. Lařin stav se nijak nelepší (podle doktorů svědčí spavost o hluboce narušené imunitě, kterou je potřeba během dlouhodobé rekonvalescence obnovit), a je proto nutné, aby se o ni někdo staral.

Dva týdny stráví na nemocenské a budí se jen málo. Když se má vrátit zpátky do práce, tak se pořád cítí hodně slabá a často usíná, ale zároveň ví, že další její výpadek by zavařil kolegům.

První den, kdy se znovu objeví v práci, všechny zajímá, jak jí je. Těší ji to a ujišťuje je, že brzy bude úplně v pořádku. Příští týden však dostane výpověď a hned jí dojde proč – vykázala přílišnou chybovost. Stala se v dlouhodobém měřítku rizikovou a o takové zaměstnankyně firma nestojí.

Přesto Lara nezůstane zcela bez příjmu.

Dostává drobné zdravotní příspěvky. Ty sice po čase přestanou chodit, ale ze začátku se na ně může spolehnout. Ema s Otou nechtějí nic slyšet o tom, že by jim platila nájem. Výdaje za vodu a elektřinu za jednu osobu navíc nejsou tak strašné. Lara jim dává aspoň příspěvek na jídlo, i ten však často odmítají. Všechny tři děti mají z její přítomnosti radost a po pár dnech to vypadá, jako by u nich žila odjakživa.

Nejdřív spí v obýváku. Tráví tu většinu času, vzhůru bývá jen několik hodin denně. Všichni se snaží rušit ji co nejméně, a ona je hodně o samotě. Jednou v noci k ní však znenadání vejde Kristýna.

Má vytřeštěné oči a prázdný výraz. Lara už tohle zažila a ihned pozná, že je dívka zase náměsíčná. Pokouší se ji odvést zpátky do pokoje, Kristýna však na nic nereaguje, jen stojí na místě jako socha. Lara ji nakonec položí vedle sebe na gauč. Tehdy Kristýna konečně zavře oči a nehnutě tam dospí až do rána.

Stejná situace se opakuje i následující noci. Lara tak nakonec požádá, aby mohla spát přímo v jejím pokoji. Nikdo nic nenamítá. Mají teď postele těsně vedle sebe a někdy se ve spánku drží za ruku.

Nejdřív si chodí lehnout jen po obědě, postupem času však spí čím dál víc, až nakonec prospí naprostou většinu dne i noci. Podobných případů nadměrné spavosti přibývá ale obecně.

(„Jde o zajímavý jev, který z medicínského pohledu nemusí nutně vypovídat o ničem znepokojivém.“)

(„Můžeme se na to dívat tak, že lidské tělo ví nejlépe, co má dělat, a když je vyčerpané, tak si prostě o spánek samo řekne.“)

(„To, že přihlížíme tak masivnímu spánkovému nárůstu v celé populaci, může znamenat, že naše sdílená imunita dosáhla svého kritického bodu, kdy už coby celek prostě nemůžeme.“)

Kristýna s Larou už doopravdy neprocitají. Ostatní členové rodiny je převlékají, krmí a vodí na záchod. Obě jsou schopny s asistencí přijímat i vylučovat, takže to někdy vypadá, že jsou spíš omámené než pohroužené do spánku. Oči mají ale už pořád pevně zavřené a nikdy nemluví.

OTOVY DNY

Oto se nejprve hlásí především na místa odpovídající jeho kvalifikaci, jenže tyhle pozice začínají čím dál víc zastávat roboti. Podle statistik vykazují menší chybovost než lidé – jsou rychlejší, efektivnější a jejich výpadky jsou v drtivé většině případů předvídatelné, nebo aspoň snadno vyřešitelné. Postupně tak začíná přibývat množství časově omezených manuálních prací, kdy jsou pracující najati jen na jeden konkrétní úkol. Právě manuální úkoly měli roboti podle prvních vizí vykonávat především, firmy však automatizují hlavně složitější kreativní pozice, u nichž při zapojení lidského faktoru hrozí chyba.

Oto je přijat do revitalizační skupiny, která má opravit budovu bývalé školy a dát do pořádku přilehlou zahradu. Financují to Kazatelé a nabízejí slušnou odměnu. Oto nabídku vezme bez váhání.

V té době bere víc prášků než obvykle, někdy skoro dvojnásobek. Uvědomuje si, že by tenhle návyk možná měl nějak řešit, ale doopravdy tomu nevěří. Jen chemicky naleštěný je schopný fungovat; bez léků by se roztekl. Budova školy je oprýskaná, navlhlá a špinavá, zahrada zarostlá plevelem. Je to práce pro pět lidí a Oto doufá, že zabere alespoň měsíc. Ve skupině pracují dvě ženy podobně staré jako on, jeden asi dvacetiletý kluk a starší žena. Všichni dostanou rozpis činností na týden. V něm je přesně popsáno, co v který den dělat.

První den má celá pětice za úkol vynést odpadky a zrezivělé harampádí, které se ve škole během měsíců nečinnosti nahromadilo. Oto nechává ostatní odnášet lehčí kusy a sám se snaží brát ty nejtěžší. Práce je namáhavá, únavná, a co je nejlepší – prakticky na nic při ní nemyslí.

V jednu odpoledne si udělají pauzu. Snědí obložené chleby, které si přinesli z domova, a pijí kafe z termosek. Jedna z žen podobně starých jako on nic nemá, a tak se s ní ostatní rozdělí. Pak pokračují dál. Oto, po jídle příjemně ospalý, teď cítí každý sval. Práce je obtížnější, musí častěji odpočívat. S některými kusy mu pomáhá dvacetiletý kluk, který se hodně usmívá a vypráví, že před týdnem odešel ze školy. Připadalo mu totiž, že skoro nic z toho, o čem četli a debatovali, se neblíží skutečnému životu a jeho výzvám; jsou to jen teoretické koncepty, které teď přece nemůžou obstát. Oto mu na to chce něco namítnout – chce říct, že tyhle věci se nedají poměřovat jen aktuálností a užitečností, ale nemůže popadnout dech, a tak neřekne nic.

Práce skončí ve čtyři. Všichni se rozloučí a rozejdou domů. Ten večer usne Oto tak klidný jako už dlouho ne. Další den se má pětice rozdělit do dvou skupinek.

Jedna se bude starat o interiér, druhá o zahradu. Oto se dobrovolně přihlásí k práci na zahradě. Nikdo jiný se nepřidá.

Na zahradě sbírá kameny, kypří půdu a tahá plevel. Horko je nesnesitelné, pot mu teče i do očí. Přesto ho práce uspokojuje. Do prostoru se totiž pomalu dostává jednoznačný, logický řád, který nastolil on sám, jen on a nikdo jiný.

Na zahradě pokračuje i v dalších dnech a fascinuje ho, že stačí jen pár hodin přes noc k tomu, aby na záhonech a podél školy vyrašily nové šlahouny plevele, které chtějí popřít a zarůst všechno, co bylo půdě tak pečlivě vštípeno. Tyhle projevy se dají snadno potlačit – vzpoura je tenká, bez silnějších kořenů. Stačilo by však pár týdnů nepozornosti a původní chaotický stav by se vrátil v plné síle.

Zaplaceno dostanou na konci týdne. Peníze jim předává malý hubený Kazatel. Při vyplácení se každého zeptá, jestli by společně nechtěli probrat dosavadní pracovní postup. Všichni souhlasí (i když Oto jen proto, že se bojí, aby tím neohrozil svoje další působení, a napadne ho, že to ostatní mají možná stejně).

Kazatel je vezme do jedné z tříd v zadním křídle. Odsune lavice ke zdi tak, aby vzniklo víc místa. Pak přinese postupně šest židlí a rozmístí je do kruhu. Ostatní na něj jenom koukají. Nikdo mu nepomůže.

„Prosím, pojďte se posadit,“ vyzve je pak s vážnou tváří.

Oto si sedne tak, aby na něj Kazatel neviděl a musel se předklonit, kdyby se na něj chtěl náhodou obrátit.

„Jak se vám líbí práce?“ začne a ta otázka pevně vymezuje další vývoj: fráze, polopravdy, lži, půlúsměvy, krčení rameny, tlačená skromnost. Nikdo se nemá k odpovědi ani k rozpačitému pokývání hlavou. To Otu těší.

„Nacházíte v ní něco, co vám v předchozích zaměstnáních třeba chybělo?“ pokračuje Kazatel a očima těká z jednoho na druhého. „Tak třeba vy,“ vyzve nakonec starší ženu, která sedí naproti němu.

Žena má vakovité tváře a spadlé koutky úst. Všechno její maso a kůže se stahují dolů, k zemi. Působí to, jako by její tělo někdo kdysi přiměl k vertikále, ale teď se

snaží všechna hmota tohle předurčení popřít a roztáhnout se zase do stran.

„Byla jsem několik let nezaměstnaná.“

„No tak tedy když to srovnáte se zaměstnáními předtím?“

„Jestli mě tohle víc baví?“

„Ano.“

„Ne, to nebaví.“

Oto se neubrání pousmání. Kazatel nehne brvou.

„Můžete říct proč?“

„Je to prostě práce. Věděla bych i o jinejch způsobech, jak naložit s časem.“

„Jako v době, když jste byla nezaměstnaná?“

„To bylo něco jinýho.“

„V čem?“

„Přeju vám, že jste tohle nemusel nikdy řešit,“ ušklíbne se žena.

„Jak dlouho jste byla bez práce?“

„To bylo spíš přerušovaný. Občas jsem někde skončila, ale nikdy ne na moc dlouho.“

„Proč?“

Žena pokrčí rameny. „Byla jsem stará a potřebovali jen dočasně zaplnit místo, než přijde někdo mladší.“

V jejím projevu není zatrpklost ani hněv a Oto ji za to obdivuje.

„Nikdy mě ale nenapadlo hledat v práci něco víc,“ pokračuje, „nebo se vůbec ptát, jestli mě baví, když na to přijde. Byl to prostě způsob, jak se živit. A tady to není nijak jiný.“

Chvíli je ticho.

„Rozumím,“ řekne Kazatel. Z kapsy vytáhne notýsek a propisku. Otevře ho na první stránce a začne si zapisovat. V místnosti se ozývá jen škrábání hrotu po papíře.

„Děkuju a těším se zase příště,“ řekne nakonec a notýsek zavře. Pětice rychle zamíří ven. Kazatel zůstane ve třídě sám.

Druhý týden začne Oto prořezávat stromy.

Dělával to naposledy jako kluk, s matkou. Ta byla vždycky vstřícná, zdvořilá a duchem mírně nepřítomná. Jen při téhle činnosti se z ní stával někdo jiný – někdo neúnavný a zuřivý.

Jednou se během práce řízla do hřbetu ruky. Zprvu si toho nejspíš vůbec nevšimla. A nic nezpozoroval ani Oto, který držel žebřík. Vyděsil se, až když mu na rameno a hlavu plesklo pár cákanců čerstvé krve.

„Co se stalo?“ zavolal tence vzhůru.

Chvíli se nic neozývalo. „Možná jsem se pořezala,“ řekla matka. „Ale není potřeba to nějak řešit.“

Další, tentokrát temnější cákanec krve přistál na Otově hrudi a ihned se vpil do bavlněného trička.

„Pojď dolů,“ řekl prosebně. „Pojď prosím hned teď dolů.“

„Musíme to dodělat,“ ozvalo se z koruny stromu.

Oto ji musel dlouhé minuty prosit. Naléhal na ni, ať je rozumná, ale nic nezabíralo. Teprve když se jí slabostí zatočila hlava a podlomily nohy, začala pomalu slézat ze stromu.

Pomohl jí domů, kde ránu pečlivě vyčistili a zalepili. Rána však byla hluboká. Krev rychle prosákla všemi náplastmi a nakonec museli vyrazit do nemocnice. Neměli auto, šli celou cestu pěšky, protože matka si odmítla zavolat sanitku a zakázala to i synovi. Ruku si obalila do gázy a ručníku a oblékla si kabát, takže nebylo nic vidět. Oto nechápal, proč se tak brání tomu, aby o zranění někdo věděl. A už vůbec nechápal, proč se matka po zašití rány hlasitě rozplakala na chodbě.

Celá čekárna na ně upírala pohledy a jemu byla ta pozornost nepříjemná. Přál si, aby se matka vzpamatovala a ztišila se, jenže ona naříkala pořád víc a víc. Pokoušel se ji uklidnit. Hladil ji po zádech a snažil se ji vymanévrovat ven – pojď, půjdeme na vzduch, tam se ti udělá líp –, ale nic nepomáhalo, a tak prostě jen stáli několik minut u světle nazelenalé zdi přetřené lesklým nátěrem s drobnými výčnělky. Pozornost lidí v čekárně postupně opadávala. Plačící matka se stávala součástí prostoru, rytmickou vsuvkou, která doplňovala otáčení stránek časopisů, popotahování, pokašlávání, šoupání židlemi. A pak, asi po patnácti minutách, konečně zmlkla.

Zamrkala rudýma, do škvírky staženýma očima a pokynula synovi k východu. O celé záležitosti se potom už nebavili. Po pár měsících měla hřbet ruky zase docela hladký, po ráně nezůstala ani malá jizvička.

Kůra je prašná a všudypřítomná. Má ji ve vlasech, v ústech, na oblečení. Stromy mají křehké slabé větve a ta nekonečná horka nemůžou vydržet. Z jedné větve rostoucí blízko u země teče kalná nažloutlá kapalina páchnoucí jako močůvka. Oto k tekutině čichá, nemůže si pomoct. Špičkou jazyka ji dokonce ochutná.

Na konci druhého týdne opět přijde Kazatel. Zaplatí jim, zeptá se jich, jestli si nechtějí popovídat o uplynulém týdnu, a vezme je do stejné třídy jako prvně. Židle tu zůstaly rozestavené do kruhu, nikdo s nimi nehýbal.

„Baví vás práce?“ zeptá se a pokyne směrem k jedné z mladších žen.

Ta opatrně přikývne, ale dál už nic nedodá. Kazatel na ni upřeně hledí, ona se však nenechá rozrušit, zůstává docela potichu a prohlíží si nehty na ruce. Kazatel vyndá notýsek a chvíli si do něj cosi zapisuje.

„Tak dobře,“ řekne nakonec. „Děkuju vám, můžete jít.“

Třetí týden Oto pokládá novou kamenitou cestičku. Horko je tak neúnosné, že cítí, jak se mu nafukuje a vycpává tělo. Prsty má tolik oteklé, že je pro něj obtížné jimi cokoli uchopit. Kameny nosí v kýblech, držadla se mu vysmýkávají ze zpocených dlaní. Před očima se mu dělají fialové a rudé kruhy, které se spájí a zase rozdělují, a Otovi je v tom světě pravidelných obrazců dobře. Někdy koutkem oka vidí i skutečný svět – stromy, sežehlou trávu, kameny – a ten malý výsek stačí k tomu, aby dokázal reagovat tak, jak je třeba. Aby si včas všiml hrbolku, jemuž se má vyhnout, aby dokázal správně uchopit kámen a na správném místě ho zase vyklopit. Tahle částečná, nesoustředěná spolupráce s okolním světem je prvních pár hodin překvapivě příjemná. Jednou po obědě však Oto ucítí, jak mu ve tvářích bolestivě pulzuje krev, jako by mu měla co nevidět puknout hlava. Nohy má rozklepané a slabé, rukama už nic neuzvedne. Žena, která při minulém setkání s Kazatelem sveřepě mlčela, mu nabídne, že ho odvede domů. On ale nic takového nechce, má to přece všechno pod kontrolou, a tak jí jen poděkuje a vydává se do rozžhaveného města sám.

Výsek, kterým ještě před pár hodinami nahlížel okolí, se už uzavřel. Oto teď kráčí ulicemi jako slepec. Ruce má namířené před sebe a ohmatává případné překážky. Skrz těžkou temnou mlhu před očima zahlédne tu a tam obrys nebo pohybující se postavu. V jeden okamžik ho někdo chytí za rameno. Je to nečekaný, nepříjemný dotyk. Oto cítí, jak se mu pod onou přitisknutou dlaní bolestivě napíná kůže.

„Je vám dobře?“ zeptá se mužský hlas.

Jenže Oto nemůže přiznat, že situaci nemá pod kontrolou. Tak tomu bylo možná dřív, v rozhovorech s Ředitelkou, nebo tehdy, když Kristýna vyběhla z auta ven na silnici. To tehdy se mu celé situace vysmekávaly z kluzkých rukou. Ale teď je to jiné. Teď si dokáže poradit docela sám.

Vymaní se muži ze sevření a zamumlá, že je všechno v pořádku, vážně jo, díky. Doklopýtá na konec ulice a není si jistý, kudy dál. Když se dá doprava, nebude muset přecházet silnici a půjde jen po chodníku. Jenže není cesta vlevo výrazně kratší? Minule tudy přece šel. Nebo to snad bylo rovně?

Nahmatá zídku pod sebou a posadí se na ni. Hlava mu třeští, v ústech má pachuť zvratků vzlínající odkudsi z útrob těla a je unavený, tak hrozně unavený. Na zídce se nedá natáhnout, a tak se sveze dolů, na zem. Musí si jen na chvíli odpočinout, pak určitě zase vyrazí.

Když zavře oči, objeví se mu před nimi opět fialové a rudé kruhy, které se točí nejdřív jako zběsilé, ale pak čím dál víc zpomalují. Připadá mu to milé a známé a cítí se v bezpečí.

Když se vzbudí, před očima má zprvu jen bílo. Napadne ho, že má možná od slunce poškozený zrak, ale vzápětí si všimne, že to bílo není nekonečné ani bezchybné. Má různé odstíny, vrstvy, a dokonce několik nahnědlých skvrn. Pootočí hlavu na stranu (do spánků mu okamžitě vyrazí tupá silná bolest) a uvidí zelenou stěnu a hnědé dveře. Pravou ruku natáhne na stranu a nahmatá plastový stolek. Když opatrně pootočí hlavu, všimne si malého okna vedoucího do ulice. Světlo prostupující oknem je bledé a slabé.

Oto se snaží vstát, připadá mu však, jako by mu horní polovina těla zdřevěněla. Každý pohyb si rozdělí do několika fází. Postupuje pomalu. Chce se mu zvracet, ale snaží se to udržet v žaludku. Zatíná břišní svaly a představuje si, jak se všechny ty rozbouřené štiplavé tekutiny ztišují a pročišťují. Když se cítí o něco jistěji, spustí nohy na zem. Jednou rukou se zachytí okraje postele, druhou plastového stolku. Ten zachrastí a popojede. Oto se zakymácí a má co dělat, aby neupadl. Stolek se zařinčením přirazí zpátky ke stěně. Postele se chytí radši i druhou rukou. Zhluboka dýchá. Za chvíli už se určitě zvládne postavit na nohy. Jen potřebuje ještě trochu času.

Vtom se otevřou dveře a v nich stojí mladá žena s ústy zvláštně vtaženými dovnitř do obličeje tak, že vypadá jako želva.

„Zdálo se mi, že vás slyším,“ řekne želví žena a spokojeně se usmívá. „Jak vám je?“

„Líp,“ řekne Oto pomalu. „O moc líp.“

„To je dobře. V nejbližší době vás pustíme domů.“

„Kdy přesně?“

„To teď nemůžu říct, ale nebude to trvat nijak dlouho, nebojte.“

„Kdo mě sem přivezl?“

„Na tom přece nezáleží,“ usměje se žena a ústa se jí vtáhnou zase o něco víc dovnitř. „Hlavní je, že jste tady.“ Oto cítí, jak zvratky začínají zase vzlínat vzhůru.

„Jsem něco dlužný?“

„Ne – proč byste byl?“ zasměje se želví žena, jako by Oto řekl nějaký povedený vtípek.

„Vzali jste mě sem, postarali jste se o mě…“

„Peníze by v tomhle ohledu neměly hrát roli. Důležitější je, abychom se všichni shodli na tom, co v současné situaci vlastně chceme.“

Otovi se strachem sevřou vnitřnosti. Chce odsud okamžitě pryč, pryč z téhle stísněné běloby, jenže želví žena – ať už schválně, nebo ne – stojí rozkročená mezi dveřmi.

„Ano, samozřejmě,“ přitaká Oto, i když pořádně neví čemu vlastně. „Máte úplnou pravdu.“

Zajiskří jí oči a jeho napadne, že nejspíš ten jeho horlivý bezmyšlenkovitý souhlas prohlédla.

„A co chcete vy?“ švihne po něm otázku jako bič.

„Přece jste nad tím musel přemýšlet.“

Oto si uvědomuje svou slabost, topornost. Uvědomuje si taky to, jak malý, strašně malý a stísněný celý pokoj je a jak pevně je ta podivná osoba vklíněná do dveří. Krk mu zazátkuje dusivá panika.

„Tak nějak trochu…,“ řekne a hlas mu zní zase tence a směšně. „Asi jako každej,“ dodá rychle.

Želví žena si tiše odfrkne. „Jenže to je právě problém, rozumíte. Všichni o tom přemýšlíme tak nějak trochu, pravdou ovšem zůstává, že ta levitující věc přece něco jasně říká. Neexistuje jen tak sama pro sebe. Je to určitej návod.“

Oto si všímá, jak jí postupně povolují rysy a stávají se jemnějšími, měkčími.

„Naše éra dost možná končí. Pro planetu by to samozřejmě nebyla žádná tragédie. Všechno mrtvé se rozloží, zkompostuje a brzy se zase vytvoří nová vrstva. Protože co my víme? Třeba se koule najednou nafoukne a vybuchne. Nebo z ní začne vycházet smrtelný záření. Nebo nás jednoho po druhým sežere. Nebo se to už dávno stalo.“

Oto se bojí zeptat, jak to myslí. Ona však nepotřebuje žádné pobízení.

„Jenže všichni se můžeme vědomě rozhodnout. Nemusíme jen čekat na to, až za nás rozhodnou vnější vlivy.“ Žena se sesune podél futer dolů a sedne si na zem. Nohy má roztažené do stran. „Můžeme být rychlejší. Předvídavější. Můžeme kouli ukázat, čeho jsme schopní. Na to je ale potřeba přestat se konečně bát a ukázat, co všechno jsme schopni rozbořit.“

Oto se už zhluboka nadechuje, ale ona ho nepustí ke slovu.

„Je moc dobře, že jste se nebál propít do bezvědomí, ale ten návrat, to muselo bejt zklamání. Je jednak třeba dostat se co nejhloubš, jenže ještě důležitější je vydržet tam co nejdýl. Musíme to zkoušet tak dlouho, dokud nás tma nepřestane plivat zpátky.“

„Já ale nebyl opilej!“ namítne Oto, kterého bez rozmýšlení popudí, co si o něm myslí. Všechno ostatní, co říkala, naráz vybledne a je tu jen maloměšťácké pobouření, že by Otovu spořádanou nevolnost mohl snad někdo zaměňovat s opilostí. „Udělalo se mi jenom špatně z horka, nic víc.“

„Jo, určitě,“ usměje se žena unaveně, „takhle to určitě taky mohlo bejt.“

Když na konci týdne přijde Kazatel, následuje ho pětice pracujících do třídy už docela automaticky, bez pobízení. Tentokrát se Kazatel otočí ke klukovi. Ten otázku zjevně čeká, je celý našponovaný, nachystaný.

„Vás práce baví?“

„Jo. Škola mi už dlouho připadala na nic, takovej paralelní vesmír, co vůbec nekomunikuje s tim, co se děje. Chtěl jsem poznat lidi a jejich světy. Dozvědět se toho o nich co nejvíc a bejt s nima v kontaktu. Všichni asi cítíme, že žijeme v době určitýho zlomu, kdy si musíme sami určit jak dál. A jak jinak na to přijít než právě společnou prací?“

Kazatel přikyvuje hlavou. Oto ho zatím neviděl tak spokojeného.

„Problém je ale v tom,“ pokračuje kluk, „že dostáváme všechno seshora. Od nás samotnejch nevychází nic, my jen plníme úkoly.“

Kazatel si nepokojně poposedne.

„Vždycky jsem se bál, že dostuduju a skončim v nějaký děsný práci na hovno, kdy budu jen dělat nesmyslný věci osm hodin denně. Člověk, kterej se totálně unaví zbytečnym sezenim v kanclu, pak přece nechce nic řešit. Chce se jen dostat domů a tam se svalit do postele.“

„Popisujete to docela přesně.“

„No jo, jenže tady to není zas o tolik jiný, i když to tak vypadá,“ řekne kluk. „Dostáváme zadání, ale sami ho nevytváříme, nepřemýšlíme o něm. Jsou to jiný podmínky, jenže to jádro situace je pořád stejný.“

Když skončí, zvědavě se rozhlédne po ostatních. Řeč si zjevně připravil, dost možná ji i nějakou dobu cizeloval. Otovi přijde, že je kluk na sebe dokonce hrdý, jako by si snad myslel, že pojmenovat vlastní situaci ho dělá míň ubohého než lidi okolo.

„Já to mám jinak,“ pronese mladší žena, která zatím nebyla vyzvána. Všichni se po ní překvapeně otočí. „Pro mě je práce spíš pomůcka, se kterou si můžu opakovat, kdo jsem.“

„Jak to myslíte?“ zeptá se Kazatel a rychle si vytáhne notýsek a propisku, aby mu nic neuniklo.

„No poprvý se to stalo, když mi bylo patnáct.“ Kazatel si začne rychle zapisovat. „Šla jsem po ulici a najednou jako by ve mně něco tak zvláštně hrklo a já si nebyla jistá, kdo jsem, ani kam mám namířeno. Bylo to, jako by ze mě někdo strhnul nějakou vrstvu a já zůstala úplně bez ničeho, jako bych byla nahá. Dostala jsem hroznej strach a nejhorší na tom bylo, že se to nijak nelepšilo. Postupně jsem si začala opakovat takový ty úplně základní údaje: Jak se jmenuju, kde bydlim, kam chodim do školy, jak se jmenujou moji rodiče. Ničemu z toho jsem doopravdy sama nevěřila, ale věděla jsem, že právě tomuhle věří aspoň lidi kolem mě. Kdybych někomu z nich ukázala občanku se svou fotkou, tak by moh říct, že to jsem já, všechny ty údaje by mu dávaly smysl.“

Žena neklidně těká očima po místnosti. Nikdo ji nepřerušuje. Ostatní jen klidně vyčkávají, až zase naváže.

„Stalo se mi to pak ještě párkrát a pokaždý jsem byla v úplně stejný panice. Nikdy jsem si na to nedokázala zvyknout. Zlepšilo se to až v době, kdy jsem si začala přibírat další a další role. Byla jsem partnerka, dcera, zaměstnankyně. Všechny tyhle věci byly další položky, které jsem si mohla přeříkávat, když se mi to zase stalo. Čím víc těch rolí a údajů bylo, tím rychlejc jsem nad sebou získala kontrolu. Nebyla jsem sice pořád úplně přesvědčená o tom, že je to nutně pravda, ale těch argumentů bylo hodně a zněly rozumně. To mi stačilo.“ Žena pevně semkne dlaně a zhluboka se nadechne.

„Mně je proto úplně lhostejný, co budu dělat. Potřebuju to jako položku do kontrolního seznamu, nic víc. Otázky, jestli mě nějaká práce baví, nebo ne, mi přijdou docela zbytečný.“

Odmlčí se. Otovi je jí líto, strašně líto a chtěl by něco říct, obrátit se k ní a povědět, že ho to moc mrzí, jenže pak si vezme zase slovo Kazatel, a on tak svou šanci propásne.

„Ano... Ano, dobře, děkuji. Ještě někdo by se chtěl podělit o svou zkušenost?“

Kazatel, který nejspíš postřehl Otův neklid, se vytočí na stranu a pohlédne přímo na něj. „Třeba vy? Vypadal jste, že byste nám rád něco řekl...“

„Ne,“ zašeptá Oto. „Nechci.“

Čtvrtý týden seče trávu v odlehlém koutě zahrady. Stébla jsou dlouhá a zrezlá, přelamují se při sebemenším dotyku. Oto zkosenou trávu shrabe na vysokou hromadu a pak si do té sežehlé nažloutlé kopy lehne. Propadá se níž a níž, jako by klesal hustou vodou. Stébla jsou ostrá a pichlavá, ale není to nijak nepříjemné. Vidí jen síť tenkých suchých čar, skrz jejíž oka probleskuje nebe. Takhle by mohl zůstat ležet celou věčnost – postupně do té sítě vrůst a nechat se jí přetvořit, stát se její součástí.

Po střední škole studoval Oto architekturu. Škola mu nevadila, ale mezi ostatními nijak nevynikal. Ve třetím ročníku mu jedna profesorka vytkla, že je zbytečně racionální a zaměřený na výkon.

„Ty nejlepší nápady se často objevují ve chvílích, kdy člověk nedělá vůbec nic. Kdy se na nic konkrétního nesoustředí.“

Oto jen mlčel, a tak profesorka pokračovala.

„Víte, ty vaše návrhy nejsou špatné, jsou jen takové hodně úhledné. Je v tom disciplinovanost a je to promyšlené, ale něco tomu chybí. Zkuste být ve svých vizích trochu odvážnější. Nesnažte se tolik.“

Oty se promluva dotkla, ale poznal, že to profesorka nemyslela nijak zle. Snažila se mu jen pomoct, možná dokonce otevřít něco, s čím dosud nepracoval. Vzal tedy její radu vážně a snažil se úporně každý den pár minut na nic nemyslet. Lehl si na gauč nebo do postele a pokoušel se nasměrovat svou mysl tak, aby se jen bezcílně pohupovala na rozvířených vodách. Vymezil si na to pokaždé přesně třicet minut a cítil se během toho poníženě, strašně poníženě a hloupě.

Oto se snažil, jeho pracím však něco chybělo i nadále a na architektuře ho nepřijali do vyššího stupně. Oto pak studoval na dopravní fakultě, kde to sice neměl příliš rád, ale aspoň ho tam nikdo tak bolestivě nerozebíral.

Teď Oto leží v kopě seschlé trávy, vdechuje těžký suchý vzduch, který ho škrábe v krku a na plicích, a přemýšlí, za jak dlouho už bude nutné vstát. Rozhodne se, že počká ještě chvíli, pět minut bude stačit. Nahrne na sebe trávu, aby viděl ven co nejméně, a začne počítat do čtyř set. U stovky ale usne a probudí se, až když je tma.

Na příští schůzce s Kazatelem o tom všem bez vyzvání vypráví. Nechápe, jak mohl předchozí schůzky mlčet. Teď musí vylíčit kameny a slunce a želví ženu a spálenou trávu a taky to, jak je strašlivě unavený. Chce už jen někde nehybně ležet a čekat, až se všechno stane bez jeho přičinění. Mluví dlouho, jeho vyprávění je překotné a někdy matoucí, ale nikdo ho nepřerušuje. Kazatel si všechno zapisuje. Oty se během řeči zmocní jásavý pocit, který měl naposledy jako dítě. Jenom samotný akt vyprávění ho naplňuje nepopsatelnou radostí. Všechna ta slova jsou jeho, jeho, jenom jeho! Je to jako sladká horečka.

„Rozumím,“ řekne Kazatel, když Oto skončí, „děkuju vám za všechno, co jste se rozhodli v tomto prostoru s námi ostatními sdílet. Je jasné, že křivdy, které se vám staly, jen tak lehce nezmizí. Přesto je jejich zpracování nutným krokem k tomu, abyste se posunuli a dokázali se přeorientovat na jiné uspořádání.“ Kazatel odloží notýsek a tužku. Rozepne si knoflík na své bílé košili. A pak další.

A pokračuje. Vypadá to tak podivně, ale Kazatel si počíná přirozeně a bez rozpaků, jako by o nic zvláštního nešlo. Nikdo nic nenamítá a nikdo od něj nemůže odtrhnout oči.

Oto si připadá jako zhypnotizovaný. Nepamatuje si, kdy naposledy viděl nahé tělo jiného dospělého muže. To svoje vídá jen po částech, jako by doopravdy nedrželo dohromady, ale skládalo se jen z oddělených funkčních jednotek.

Kazatel si zuje boty. Sundá si ponožky, kalhoty, slipy a všechno to složí na židli vedle sebe. Má povislé břicho, scvrklý penis. Na stehnech mu vystupují narudlé žíly. Usměje se a zašátrá v kapse u kalhot přehozených přes židli. Prsa se mu při tom podivně prověsí, takže z úhlu místa, na kterém sedí Oto, vypadají na chvíli jako prsa ženská. Ta kombinace mužských a ženských znaků je v něčem dráždivá.

Kazatel vyndá z kapsy u kalhot sadu žiletek. Krabičku rozbalí, následně obejde kruh a každému vtiskne jednu žiletku do dlaně. Pak balíček odloží k ostatním věcem a postaví se doprostřed.

„V určitém okamžiku je nutné přestat jen mluvit,“ pronese do ticha, které je teď docela nové – klokotají v něm rozpaky, strach a ještě něco jiného, co Oto nedokáže identifikovat.

„Všechno to, o čem jsme mluvili, musí být zaznamenáno – a pak jednou provždy zapomenuto,“ pokračuje Kazatel.

„Musíte svou zkušenost brát vážně. Obemknout ji, dát jí formu a potom navždycky opustit. Nic není účinnější než ji předat do jiné živé hmoty a tu takhle obětovat.“

Otovi se začíná dělat zle. Chtěl by se napít, ale žádná voda v místnosti není.

„Proto musíte svou zkušenost vyškrábat sem, do masa. Jen tak se celý cyklus dokončí a každý z vás bude moct docela sám začít odznova.“ Kazatel se rozkročí a roztáhne ruce a dál jen nehnutě stojí, oči zavřené.

Chvíli se nic neděje. Oto má zvláštní pocit, jako by se pohyboval kus nad svým tělem. Celé je to tak absurdní a neslýchané, určitě to musí brzo skončit. Vteřiny se sunou jedna za druhou a nechávají za sebou mazlavou stopu, která ty další ještě o něco víc zpomalí.

Oto neví, jak dlouho tam sedí. Minuty, možná déle. Kazatelovy natažené paže se klepou, svaly nezvládají napětí. Třesou se víc a víc, muž vypětím vraští tvář. Zuby má sevřené. Na čele mu vyvstávají kapky kalného potu. Oto by chtěl odejít, ale nejde to, ještě pořád třepotá kus nad svým tělem, nedokáže sestoupit dolů. Slyší svůj neklidný dech – jako by k němu však přicházel z dálky. Pak začne postupně nabývat na intenzitě, je hlasitější a mocnější, až nakonec zaplní celou místnost. Udává rytmus, který přijímají i ostatní, a ta harmonie je překrásná.

Neozývá se nic jiného než nádech a výdech, nádech a výdech. Všechno se odteď bude řídit už jen podle tohoto rytmu, navždycky. Jenže poté vedle Oty zaskřípe židle.

Ucítí mírnou, tichou výčitku. Proč nemohla být ta vzácná souhra zachována o něco déle?

Pravý Oto pohybující se nahoře chce vědět, kdo to byl. Prohlíží si kruh. Židli však neodstrčila žádná z žen ani mladý kluk, nýbrž on sám.

Posunul ji až docela dozadu ke zdi a teď míří přímo ke Kazateli. Natiskne se na něj tak, že to takhle z výšky vypadá, jako by se do něj chtěl vpít.

A pak se zničehonic ozve zvuk, jako když se velmi pomalu a pečlivě odtrhává papírové víko.

To už se zvedají i ostatní. Následují Otu do středu kruhu a ten zvuk se ozývá znovu a znovu a vzduch se naplní hutnou kyselostí.

KDYŽ SE ZAVŘELY ŠKOLY

Když Oskar přijde ke škole, už zdálky vidí srocení dětí, které se nemohou dostat dovnitř.

„Co se stalo?“ vyptává se na všechny strany, ale nikdo nic neví, nikdo nic neslyšel. Srocení se tak začne brzy rozcházet. Oskar se rozhlíží a hledá Silviu, avšak marně. Od návštěvy Oldřišky se pořádně nebavili. Oskar má pocit, že v tom dni zůstalo něco kvasícího, co měli nahmatat a vytáhnout ven, ale znovu tu příležitost už nedostanou.

Nijak zvlášť netouží po tom zase sedět v lavici, poslouchat výklad a dělat si poznámky, ono nenadálé uzavření školy mu však přijde zvláštní. Takhle se to přece nemá dělat.

Obchází budovu a nahlíží dovnitř. Všechny místnosti jsou uklizené, prázdné. Okna zavřená. Jen v suterénní učebně, kde bývají hodiny výtvarné výchovy, si všimne nástěnky visící naproti oknu. Jsou na ni pečlivě vyrovnány výkresy čehosi kulatého a světlého, co má kolem sebe přimalované jiskřičky. Vidět ten zvláštní nečitelný objekt nakreslený pastelkami a zavěšený na korkové nástěnce by mu připadalo za jiných okolností k smíchu – teď v tom ale čte cosi zlověstného, nevhodného. Z postávajících spolužáků brzy zbyde už jen hrstka, bezradně se rozhlížející okolo sebe. Oskar to nedokáže

pochopit – proč tu není nikdo z učitelů? Někdo jim přece musí vysvětlit, co se děje, mají na to právo. Vztek a lítost mu nahrnou do očí slzy. Nechce, aby to někdo viděl, a tak zamíří od školy pryč.

Vydá se ulicí, na jejímž konci je seschlý prořídlý park, kam skoro nikdo nechodí. Tam bude moct být chvíli sám. Jenomže už zdálky vidí jakéhosi bláznivého muže, který se snaží vyškrábat na jeden z odumírajících stromů. Kolem sedí další čtyři lidi, kteří to celé pozorují. Mužovy pokusy jsou v něčem nepatřičné; vypadá jako přerostlé dítě, které se pořád snaží dostat do místa, od něhož si slibuje bezpečí, ale odkud je opakovaně vypuzováno. S přibývajícím počtem selhání se mužovy pohyby stávají čím dál víc vláčnější. Je zjevně unavený, pořád se však nevzdává. Oskar se musí ovládat, aby na něj nezaječel, ať toho už konečně nechá, a nesnažil se ho ze stromu odtrhnout. Na něco takového se přece nedá dívat.

A pak se s hrůzou zarazí. Kolena se mu podlomí a obraz před očima se mu rozmlží.

Ten muž totiž není někdo cizí, je to jeho otec. Jenomže vypadá jinak; vypadá, jako by ho někdo rozlámal na kusy a pak ve spěchu zase složil.

Pohybuje se trhaně a nepředvídatelně. Rychlé pohyby střídá náhlá naprostá ochablost. Obličej má bledý a zvláštně lesklý a na oblečení jsou patrné rudohnědé cákance.

Nejdřív si syna vůbec nevšimne. Je tak zabraný do svého snažení, že k němu musí Oskar přistoupit (nikdo ze čtyř přihlížejících ho nezastaví) a chytit ho za rameno. Teprve tehdy se mu za očima cosi mihne a Oskara skutečně zaregistruje. To náhlé vyrušení má nicméně za následek, že se naráz celý schoulí, nahrbí, propadne do sebe. Po předchozí neúnavné činorodosti není ani stopy, teď má problémy udržet se vůbec na nohou.

Oskar vezme jeho paži a provlékne si ji kolem ramen. Druhou rukou ho uchopí kolem pasu. Vidí, že rudohnědé cákance, které má na oblečení, jsou rozesety i po otcově těle, kde ale mají jinou, temně rudou barvu. Takhle s ním nemůže jít domů. Musí ho dostat někam, kde ho očistí a dá aspoň trochu do pořádku.

Jakmile s otcem vyrazí pryč, zvedne se z kroužku zbylých čtyř lidí starší žena a začne dělat přesně to, co před chvílí Oto – snaží se vyškrábat na strom. Spadne dolů, ale hned vzápětí to zkouší zase znovu.

Oskara nenapadne nic jiného než odtáhnout otce do školy. Je to nejblíž, může ho tam vysprchovat, taky mu obstarat něco k jídlu. Nějak už přece vymyslí, jak se dostat dovnitř.

I když cesta zpátky není delší než sto metrů, představuje každý krok obrovskou námahu a bolest. Cítí, jak se mu pod tíhou Otova zcela bezvládného těla bolestivě napínají svaly.

„Už tam budeme,“ říká a snaží se tím přesvědčit hlavně sebe. U školy, kde už nikdo není, posadí otce pod strom. Ten se na něj jen znaveně usměje. Hlava mu samým vyčerpáním okamžitě přepadne dolů.

Oskar se spěšně rozhlédne po okolí. Pokud rozbije okno v přízemí, tak se s trochou štěstí dokáže vyšplhat nahoru, protáhnout ruku dovnitř a otočit kličkou. Pak už jen stačí otevřít dveře a vrátit se pro otce. Chce Otovi vysvětlit, že bude za chvíli zpátky, ale ten už usnul a teď krátce a mělce oddychuje.

Kolem školy není žádný větší kámen, jen samé malé a lehké. Zuje si tak botu, kus poodstoupí a vší silou ji mrští proti skleněné tabuli. Ozve se duté bouchnutí. Bota spadne na zem, v okně ani prasklinka. Zkusí to ještě jednou, ale se stejným výsledkem. Vyzuje si i druhou botu a přiváže je tkaničkami pevně k sobě. Roztočí je a hodí obě, ale sklo je pevné, nepovolí. Projede jím vlna vzteku, táhlá a ledová. Chytne se výčnělku na fasádě a přitáhne se nahoru. Vyšvihne se na parapet, který pod ním hlasitě zapraská. Jednou rukou se přidrží okraje parapetu, druhou rámu okna. Vytočí nohu a vší silou do skla kopne.

Pohyb má větší sílu, než čekal. Noha se zanoří dovnitř do prostoru až po koleno. Oskar se ji snaží opatrně vyvléct zpátky, ale nedokáže ji udržet v jedné poloze a poraní si tak o zubatý otvor lýtko. Vyhrne si nohavici, ale je to jen škrábnutí, nikde ani kapka krve. Vyrovná nohy vedle sebe a pak zvolna protáhne otvorem ruku. Nahmatá kličku a otočí jí. Poté se trochu posune na stranu, za křídlo mírně zatáhne a okno se konečně otevře. Protáhne se dovnitř a seskočí na měkké žlutozelené linoleum.

Třída voní jako vždycky – jako křída a pot a slabá připomínka zvratků. Projde ke dveřím a vyrazí na chodbu, tichou a rozpálenou. Ve světle, které dovnitř proniká okny, se tetelí sloupce prachu. Oskar spěchá k východu a uzavřeným prostorem se zlověstně rozléhá ozvěna jeho kroků. Konečně doběhne ke dveřím a vezme za kliku. Jenže je zamčeno.

Těká očima po vývěskách, na nichž je uvedená obědová nabídka a suply na daný měsíc, jako by čekal, že někde mezi tím vyčte něco, co mu pomůže. Pak poodstoupí o pár kroků a všimne si, že dveře do školníkovy dílny, která se nachází dole pod schody vedle šaten, jsou trochu pootevřené. Když seběhne po schodech dolů, uvidí, že z místnosti vychází elektrické světlo.

Zaplaví ho nesmyslný strach, co za dveřmi může být. Zevnitř se sice nic neozývá, všude je úplné ticho a teoreticky se není čeho obávat, jenže celá ta situace je tak tíživá a nepřehledná, že musí postupovat velmi, velmi obezřetně. Zhluboka se nadechne – a zaklepe.

Průzračná hloupost takového gesta ho samotného rozesměje. Stojí před školníkovou dílnou a jeho smích nabírá na síle. Za chvíli se už směje tak, že mu tečou slzy. V holém prostoru to zní divně, skoro jako štěkání, cítí však, že se díky tomu v budově cosi pohnulo. Najednou si tu nepřipadá tak vyčleněný a trpěný.

Vstoupí dovnitř. Na stropě vrčí rozsvícené zářivky, jinak je všechno pečlivě srovnané a uklizené. Na stěnách visí tři svazky klíčů. Pro jistotu je vezme všechny a vyrazí zpátky.

U dveří trpělivě zkouší jeden klíč po druhém. Při osmém nebo devátém pokusu je konečně úspěšný. Odemkne a spěchá ven. Otec je naštěstí pořád na stejném místě, jen se už podél zdi svezl dolů na zem a z pootevřených úst mu vytéká slina. Oskar ho uchopí a zvedne. Oto otevře oči a na syna se usměje. Zdá se, že s cizí pomocí zvládne stát na nohou docela dobře, už je za sebou jen netáhne jako dva přebytečné vaky. Společně doklopýtají do šatny u tělocvičny, což je podlouhlá místnost obložená dřevem s příliš úzkými lavicemi.

Na jednom háčku zbylo červené tričko, v botníku dvoje tenisky. Oskar usadí otce na lavičku a začne ho svlékat. Ten poslušně zvedne ruce. Kalhoty si už rozepne sám. Vrávoravě se postaví a vysvleče si taky trenky. Stojí tu teď nahý a bezbranný. Oskar ho nasměruje do sprch. Voda je ledová, ale Oto se ani nehne. Jen stojí na místě opřený o kachličkovou stěnu a do odpadu uprostřed místnosti brzy proudí načervenalé stružky.

Oskar si otce důkladně prohlíží. Nikde nevidí žádné rány ani škrábance. Bojí se ho zeptat, co přesně se stalo, a tak jen počká, dokud není Oto čistý, vypne vodu, vytáhne pár papírových utěrek, osuší ho a zavede zpátky do šatny. Otcovo triko je celé zašpiněné, a tak sundá z háčku to červené a navleče ho na něj. Látka je slabě cítit potem, mentolem a dřevem.

Prohledá si kapsy a najde v nich pár drobných. Nechá otce v šatně samotného a zamíří k automatu na pití. Vezme dvě láhve limonády a za zbylé peníze pak koupí v druhém automatu ještě sladkou tyčinku. Vrčení automatů se na tiché chodbě rozléhá jako startování motoru.

Když se ale vrátí do šatny, Oto tu není. Oskar se tedy jde podívat do sprch a na záchod. Nikde nic. Nakonec nahlédne do tělocvičny.

Otec sedí uprostřed místnosti pod nataženou volejbalovou sítí. Dlaněmi se za tělem opírá o zem a dychtivě se rozhlíží na všechny strany, jako by byl v nějakém slavném muzeu. Když mu Oskar podá pití a tyčinku, Oto z ní serve obal a lačně si ji nacpe do pusy. Poté se napije, otře si pusu a položí se na záda. Syn si lehne vedle něj.

Strop je tak nereálně vysoko, až se z toho Oskarovi zatočí hlava. Celá tělocvična mu připadá, jako by se nepozorovaně roztáhla a získala nemožné, směšně nafouknuté rozměry. Cítí se tu najednou docela malý a zanedbatelný. Ví, že musí promluvit, jinak bude to rozpínání pokračovat tak dlouho, dokud v tom obrovském prostoru bez myslitelných hranic Oskar úplně nezmizí.

Důrazně si odkašle a pak se otce konečně zeptá, co se vlastně stalo. Nedokáže se při tom na něj podívat.

Chvíli je ticho a potom Oto zašeptá, že prožil něco, díky čemu je mu to už celé docela jasné. Hlas se mu třese těžko potlačovaným vzrušením.

V tu chvíli má Oskar závratný, silně nepříjemný pocit, jako by se zdi najednou oddálily tak prudce, že prostor kolem nich úplně zmizel – a zůstalo jen nekonečné bílo.

„Ke skutečný změně může dojít,“ pokračuje Oto, „jenom když uděláš něco, co nesmíš. Nebo spíš o čem sis myslel, že to nesmíš udělat. Je to ale nakonec mnohem snazší, než se zdá. Všechno se najednou tak projasní. Úplně mě překvapilo, proč mě to vlastně nenapadlo dřív.“ Tahle slova působí vzhledem k otcově dezolátnímu stavu jako špatný vtip. Přesto Oskar nepochybuje o tom, že je myslí vážně. Neví proč, ale tělo má nehybné strachem a nedokáže ze sebe dostat ani pípnutí. Oto si ale ničeho z toho nevšimne. Mluví dál a dál a vypráví o týdnech, kdy renovovali školu, o všech, které během té doby potkal, o debatách, k nimž na konci každého týdne docházelo. Potom se na malou chvíli odmlčí a vzápětí spustí o posledním sezení. Do nejmenších detailů líčí, jak je Kazatel vyzval k tomu, aby zaznamenali svoje obavy a křivdy (Oskara zarazí, jakou citlivost a vroucnost do toho vkládá), protože jen tak budou moci celý cyklus dokončit a posunout se dál.

Oskar je vystrašený a chce, aby otec přestal. Jenže ten hovoří čím dál rychleji, polyká konce slov a drmolí, jako by se bál, že to nestihne říct všechno. Mluví o tom, jak strašně úlevné bylo, když udělali to, co jim Kazatel naznačil. Jak se v nich najednou něco rozpustilo a oni mohli dohlédnout, co všechno je možné žádat. Že se objevil ten útvar, přece znamená, že můžeme konečně zjistit něco skutečně zásadního. Jenže k takovému posunu nedojde jen tak. Pro takový posun je nutné leccos obětovat.

„Rozumíš přece, co se ti snažím říct?“ chrlí ze sebe Oto. „Viď že tomu rozumíš, viď že jo?!“

Po předchozím vyčerpání a malátnosti ani památky, mluvením ze sebe všechno setřepal. Hlas mu teď jiskří, z těla se mu line jakési ovocné teplo.

„Tak rozumíš mi?“ zeptá se znovu a tentokrát se nazdvihne, aby se na syna mohl podívat. Oskar koutkem oka vidí, jak se mu do obličeje vrátila barva a usadila skoro zvířecí radost.

„Měli bysme jít domů,“ řekne Oskar.

Tělocvična získá zpátky své bývalé rozměry tak rychle, jako když se pustí natažená guma. Přesto se Oskar nedokáže ubránit pocitu, že to v některých rozích a rýhách tak docela nesedí – má dojem, jako by viděl drobné nepřesnosti, které se možná ještě poupraví. Všechno zapadne zpátky na místo, věci se dají do pořádku a otec se začne chovat zase jako dřív.

Zavře na chvíli pevně oči, a když je otevře, tak se všechno zase dokonale překrývá. Oto stojí naproti němu a starostlivě si ho prohlíží.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se. Hlas má už zase svůj.

„Já jo,“ odpoví. „A ty?“

„Mně přece nic nebylo,“ řekne otec a široce se usměje.

„A jestli jo, tak už je to docela pryč.“

PŘÍSLIBY

Když Učitel stojící před tabulí oznamuje třídě, ve které je včetně Lidky jen devět spolužáků, že se škola dočasně uzavírá, působí dojmem, jako by mu to osobně bylo celé strašlivě trapné. Je přihrbený, zrůžovělý. V řeči místy zadrhává.

„Vzhledem k celé řadě závažných faktorů bude oficiální výuka na jistou dobu přerušena. Dostanete samozřejmě osnovy a jistá vodítka, jak pokračovat v jednotlivých předmětech samostatně, ale oficiální rámec toto samostudium mít nebude. Je tedy jen na vás, čemu budete věnovat pozornost a jak velká ta pozornost bude. Za sebe bych pak určitě doporučoval menší skupinky studentů a studentek, ve kterých by se nad přečtenou látkou debatovalo. Je přece jen méně vyčerpávající snažit se najít klíč k neznámému v kolektivu, než když je na to člověk sám.“

Okny do třídy dopadá hutné světlo kreslící na podlaze dlouhé kužele.

Učitel žáky následně vyzve, aby se ptali na vše, co jim není jasné, nikdo se však nepřihlásí. Poděkuje jim, rozdá každému desky s osnovami a studijními tipy. Pak se rozloučí a žáci se začnou trousit ven ze třídy. Nikdo se s nikým nebaví a všichni se tváří, jako by šlo o docela běžný den, jenž nikoho nemůže ohrozit – jako by nepociťovali tu ohromnou časovou bezbřehost, která se před nimi najednou rozkládá. Už žádné předem bezpečně definované dny jako doposud, ale strašlivá tíha vytvářet náplň každý den sám, pokaždé odznovu. Lidce se z toho točí hlava. Připadá jí, jako by pod tou tíhou podklesávala, nemůže to vydržet. Vyrazí hned domů.

Bez pevně daného časové plánu se cítí, jako by klouzala níž a níž. Všechny ty dny, jež se před ní rozprostírají, jsou hladké, nic z nich netrčí, nejde se v nich ničeho zachytit. Tam dole je pak temný a hluboký spánek a ona najednou nevidí důvod, proč by do něj neměla vklouznout taky. Je tak moc unavená. Tohle jí přece nikdo nemůže vyčítat.

Ulice jsou tak rozpálené, že skoro bolí po nich chodit. Tetelivé horko je jako prales, kterým si musí proklestit cestu. Zvuky se mísí do jednoho kolíbavého šumu a pak z něho najednou vystoupí něco tak ostrého a nepravděpodobného, že se Lidka musí zastavit.

„Přísliby, přísliby tady! Rozeberte si je, všechny jsou úplně volné!“

Rozhlédne se, odkud to zní, a hned také na druhé straně ulice spatří zhruba třicetiletého muže s dozadu uhlazenými lesklými vlasy a pečlivě zastřiženými vousy, stojícího za podlouhlým stolem přistrčeným ke kraji chodníku. Lidé se muži nápadně vyhýbají. Někteří se dokonce radši zastaví a vrátí zpátky, než aby prošli okolo.

„Přísliby, přísliby – a všechny docela volné!“ vykřikuje pořád dokola. Lidka si ho pozorně prohlíží, ale přesto nedokáže určit, co muž nabízí. Vypadá to prostě jen jako jakési nádoby s neprůhlednou tekutinou. A tak přejde ulici a zastaví se až těsně u stolu, na němž jsou vyskládané objemné zavařovací sklenice. V každé se pohybuje něco malého, členitého a znepokojivě povědomého… Lidská embrya. Sevře se jí žaludek. Muž si jí konečně všimne a obdaří ji širokým přátelským úsměvem.

„Můžete si odnést třeba hned dvě, slečno.“ Lidka se odtáhne, ale on ji chytí za předloktí tak pevně, až se ozve křupnutí. „V kouli brzo nebude místo a tyhle jsou všechny skladný, naložený v roztoku z vody, glycerolu a octanu draselného. To vydrží navěky, uvidíte.“

„Nechci!“ vykřikne Lidka a muž ji zklamaně pustí.

„S tímhle ale nemusíte nic pracně vytvářet ani odžívat! Budete mít život pořád u sebe! Bezpečně uzavřený, k dispozici jen k vaší vlastní potřebě! Všichni jsme přece vyčerpaní. A takhle je to mnohem snazší.“

Lidka vyrazí pryč, ale ten hlas se za ní nese až na konec ulice a doznívá jí v uších i dlouho po tom, co zahne za roh pryč. Teprve teď se pečlivě rozhlédne a s úzkostným podezřením zkoumá tváře lidí, které míjí. Každý, kdo jen tak postává, jí připadá podezřelý a raději se mu vyhne. Všechno je ale jako vždycky. Muž rozdávající naložená embrya byl určitě jenom nechutná odchylka, která se už nebude opakovat.

Když už je skoro doma, všimne si malého srocení lidí. Tak deset osob postává v kruhu na ulici a čemusi se zaujatě věnují. Lidka automaticky odvrátí hlavu – nechce už vidět žádnou další odpornost, nedokáže na to ani pomyslet. Jedna z osob však náhle poodstoupí a jí se tak naskytne přímý pohled dovnitř skupiny, kterému nedokáže odolat:

Všichni cosi pečlivě stříhají nůžkami. Lidka si uvědomuje, že by měla radši zmizet, jenže zvědavost je silnější. Nenápadně se přikrade blíž a průhledem mezi těly uvidí kousky barevných tuhých papírů snášejících se k zemi, kde už vytvořily celkem objemnou hromadu.

Vypadá to tu jako po hodině výtvarné výchovy. Jenže tihle lidé nestříhají barevné papíry – oni stříhají peníze. Na jedné kupě mají hromadu na sebe poházených bankovek, na druhé jejich rozstříhané kousky. Pracují soustředěn, potichu. Vtom si Lidky jeden z nich všimne, starý muž s úzkýma očima skoro ztracenýma v záhybech vrásek. Usměje se na nově příchozí a gestem jí naznačí, že se může přidat.

„Je tady spoustu práce, jestli chceš,“ řekne hlasem, který zní jako křupání sněhu. To už se na Lidku otočí taky ostatní.

„Jen pojď.“

„Uděláme ti místo.“

„Budeš se pak cítit mnohem líp, uvidíš...“

V Lidce ta podívaná probouzí zvláštní nevolnost, a tak se otočí a zamíří pryč. Slyší, jak se ti lidé o něčem šeptem dohadují a smějí se.

Už jen pár kroků a bude doma. To přece vydrží, to zvládne. Na rohu ulice míjí obchod, kam chodí často nakupovat.

Před vchodem se tvoří obří bíločervená louže, která se neustále zvětšuje.

Lidka už ale nemá sílu na to něco zjišťovat.

Když konečně dorazí k brance jejich domu, vší silou nalehne na zvonek a je jí úplně jedno, jestli vzbudí Kristýnu nebo Laru. Ony by to přece pochopily. Dveře se otevřou a v nich stojí Ema.

„Jsi v pořádku, miláčku?“

To ale ona není – protože nic není.

Intermezzo

UČITEL

Ten první den, kdy si nemusí balit přípravy ani kávu a následně vyrazit do školy (což je cesta, která mu trvala nejčastěji dvacet minut – někdy sedmnáct, když měl štěstí a k přechodům dorazil právě ve chvíli, kdy na semaforu blikla zelená), se Učitel vzbudí časně. Chvíli jen tak nečinně leží a před očima se mu promítají němé obrazy ze včerejšího dne:

Nahrbená dychtivá těla jeho žáků, která musel poslat pryč. Nedokázal jim nic poradit, nedovedl jim nic předat, jenom pár papírů a rady, jimiž se samozřejmě nebudou řídit – věděl to on, věděli to oni.

Ta ohromná bezmoc. Bezmoc!

Díval se za nimi z okna a všechno to hemžení na ulici mu připadalo tak strašně ubohé, bezcílné a naprosto zbytečné, že začal čelem bouchat do skla, aby ten pocit zaplašil. Tloukl hlavou do okna několik minut, ale ve skle se neobjevila ani jedna malá prasklina.

Tipuje, že teď bude půl páté. Možná pět. Co si jen počít se všemi těmi hodinami?

Vstane, umyje si tvář a vyčistí zuby. Vezme si batoh a zabalí si do něj dvě láhve s pitím, boty na přezutí, ponožky a vyjde ven. Když za sebou dovírá dveře, má pocit, jako by slyšel v chodbě za sebou kroky – možná se už doma vzbudil i někdo jiný, ale to teď není důležité.

I takhle brzy ráno panuje venku těžko snesitelné vedro. Učitel se snaží vzpomenout, kdy ta horka vlastně začala, ale nedokáže to. V hlavě se mu sice vynořují obrazy podzimu a zimy – sníh a déšť a studený vítr, ale všechny ty prvky mu připadají jen těžko uvěřitelné, jako by o nich spíš někde četl, než je sám viděl. Kdysi se ještě řešilo, že takové teploty nejsou v pořádku a že je potřeba přijmout určitá opatření, ale nakonec toto téma nejspíš vyšumělo do ztracena. Učitel si nepamatuje, že by k nějakým konkrétním krokům skutečně došlo. Nejspíš se to prostě nechalo být.

Umrtvené a vyprázdněné město vypadá uboze, skoro jako by šlo jen o maketu, která se sesype, když do ní člověk trochu zatlačí. Postupně se ale město začne taky probouzet, rozeznívá se a rozhýbává. Auta, hlasy, kroky. S každou další přidanou složkou se město stává uvěřitelnější a ta znepokojivá dvojrozměrnost mizí.

Učitel míří z centra na periferii a pak ještě dál. Kus jde po dálnici, kde na něj všichni troubí jak zběsilí. Poté se dá jedním výjezdem doleva a zamíří přes pole pryč.

Půda tady je sluncem vybledlá a rozpukaná. Padne na všechny čtyři a do jedné z prasklin strčí dlaň. Uvnitř cítí trochu chladu. Zkusí prostrčit ruku ještě hlouběji, ale nejde to. Zvedne se. Klouby, nezvyklé na takovou námahu, hlasitě zapraskají. Přímo před ním se rozkládá les a on k němu zamíří.

Čím je stromům blíž, tím je země po nohama měkčí, mazlavější a les už zdálky vydechuje vábivé studeno. Přidá do kroku. Vtom zavadí nohou o něco podlouhlého, měkkého a vodnatého. Lekne se. Udělá prudký úkrok stranou a má co dělat, aby neztratil balanc. Ohlíží se na místo, kde zakopl.

Leží tam mrtvá liška.

V pootevřené tlamě jsou vidět malé ostré zuby, oči má pokryté mázdrou. Vypadá to, že tu není moc dlouho, horko ji ještě nestihlo vysušit úplně. Po hlavě jí lezou mravenci a cosi miniaturního se jí zavrtává do srsti, takže se chlupy na pravé dolní končetině slabě pohybují. Učitel se rozhlédne kolem sebe. Všechny kameny jsou buď moc malé, nebo moc oblé. Poodejde kus dál a přidřepne na zem. Konečně najde jeden dost ostrý a dlouhý. Vrátí se zpátky k mrtvému tělu a začne vedle něj hloubit otvor. I když je tady více vlhkosti než na začátku pole, jde to ztěžka a po chvíli se mu zalije čelo a podpaží potem. Dál však postupně odsekává horní, nejsušší vrstvy hlíny. Díra se postupně zvětšuje, i když je pořád hodně mělká, jen pár centimetrů.

Odloží kámen a začne hrabat rukama. Kamínky ho škrábou na kůži a zadírají se mu za nehty. Hrabe jámu tak dlouho, dokud slunce nevystoupá vysoko na oblohu a nepraží tak, že se mu z toho chce zvracet. Nemůže ale přestat. Ještě kousek.

Hlínu odhazuje za sebe, ale i tak ji má pod oblečením, ve vlasech, v puse. Přestat nemůže, musí to dokončit. Konečně je jáma dost široká a hluboká. Tehdy lišku opatrně vezme a jemně ji do jámy položí. Srovná jí hlavu a končetiny. Pak tělo pomalu zahrabe a půdu udusá. Postaví se a snaží si oprášit hlínu z oblečení, ale ta už je na látce rozmazaná. Cítí zvláštní uspokojení, které mu zaplavuje břicho jakousi teplou sladkou tekutinou. Takhle je to správně, takhle to bude dělat – jen takhle má dnešní den nějaký smysl.

Vkročí do lesa a obklopí ho smrt. Pod stromy tu leží mrtví ptáci, kuny, zajíci. Taky brouci a pavouci a mravenci. Země v lese je pokrytá mrtvolami – je to, jako by je sem někdo záměrně nanesl a vyskládal vedle sebe jako padlé vojáky. Copak takhle houfně umírali vždycky? ptá se Učitel sám sebe, ale neví, nepamatuje si ani tohle.

Padne na kolena a hloubí a ukládá, hloubí a ukládá. Pracuje jako stroj, tu námahu ale skoro necítí. Tělo vykonává přesně to, co má, a všechny svaly a úpony mají konečně svůj jasný účel.

Světlo pomalu pohasíná, les se zahaluje temnotou a ve vzduchu se vznáší vlhká skořicová vůně. Učitel se na chvíli zastaví – ruce už má docela rozedrané a teče mu z nich krev – a lehne si pod strom. Nikdy v životě se necítil tak plný.

V ty okamžiky, kdy tušil, že by se právě takhle plně měl cítit, ale necítil, se do toho nastavení dokázal alespoň vžít. Odhadoval, jak by se na jeho místě asi choval někdo jiný, kdo by nemusel jen předstírat. Učitel se tak dokázal usmívat v ty pravé chvíle a říkat ty správné věci (a tušil, že to dělá asi správně), ale pokaždé se cítil příšerně, jako laciná náhražka. Kdyby k němu přišel někdo blíž a sáhl si na něj, tak by ucítil, že se nedotýká kůže, ale gumy. Jeho oblečení nebylo skutečné, jen namalované na celistvém kostýmu.

Teď teprve ví, jaké to mohlo být, kdyby to bylo někdy doopravdy.

Zhluboka se nadechne, převalí se na bok a pokračuje v práci. Všechna ta těla si zaslouží péči, a tak hloubí a ukládá, hloubí a ukládá.

PŘED NEMOCNICÍ

Odvezou je v noci, kdy už většina pacientů spí. Oldřiška bere každý večer dvě tablety, po nichž upadá do spánku tak hlubokého, jako by na ni někdo nahrnul vagon hlíny. Že někdo manipuluje s postelí, tak nejdřív vůbec nepostřehne. Ten pohyb se jí jen obtiskne do snu, které má teď od doby, co je v nemocnici, divoké a strašidelné. Zdá se jí, že jede v autě, z něhož postupně odpadávají součástky. Vůz sebou trhá a je jasné, že dlouho nevydrží a rozpadne se docela. Oldřiška předstírá, že se nic neděje a že je všechno v pořádku a ruce se jí třesou tak, že je na volantu skoro neudrží. Když autu odletí střecha, uhodí ji do tváře proud teplého vzduchu.

Tehdy se probudí a posadí se.

Je na parkovišti před nemocnicí, kolem slyší tlumené hlasy. Okolo ní jsou sestřičky, doktoři, doktorky i ošetřující personál.

„Promiňte?“ ozve se, ale nikdo jí nevěnuje pozornost.

„Haló?“ Nikdo k ní ani neotočí hlavu. Vedle leží kluk o pár let starší než ona. Zatřese s ním, on se však jen zavrtí a otočí na druhý bok.

Na parkoviště přivážejí čím dál víc pacientů. Personál nemocnice si mezi sebou občas jen tiše vymění nějakou poznámku, jimž ale Oldřiška nerozumí, ať napíná uši sebevíc. V jejich pohybech a řeči není ani stín paniky.

Mají celou situaci zjevně zcela pod kontrolou, nebo jsou o tom alespoň přesvědčeni.

Ještě chvíli se dožaduje toho, aby s ní někdo mluvil, má na to přece právo, někdo jí musí říct, co se děje. Po chvíli usoudí, že se s ní nikdo bavit nebude, lehne si zpátky do postele a zavře oči.

Když byla malá, vysypala jí spolužačka penál na hlavu. Bylo to celkem nečekané, kružítko jí zasvištělo kus od ucha.

„Tobě to nevadí?“ divil se učitel, který to náhodou viděl a nařídil spolužačce, aby se okamžitě omluvila. Oldřiška studovala učitelův pevný nesouhlasný výraz a poslušně rozkývala hlavu. Jo, vlastně vadí. Ve skutečnosti jí na tom ale nezáleželo.

Nešlo o to, že by měla pro spolužaččino chování pochopení nebo že by se jí snad bála – bylo jí to prostě jedno. Toho znepokojivého rozdílu mezi sebou a ostatními si všimla brzy.

Nikdy se ničeho nedožadovala tak jako ostatní děti. Ne proto, že by byla mírnější nebo nesobečtější, ale protože to prostě stálo moc energie. Když zjistila, že by si něco musela tvrdě prosazovat, tak od toho bez lítosti couvla. A postupem času začalo ubývat i toho malého množství věcí, o něž jevila skutečný zájem, který byla ochotna vyjádřit.

Její okolí se naštěstí naučilo tuhle absenci energie vykládat jako rozvahu a klid. Přesto bylo nutné, aby někdy zahrála takovou reakci, která se od ní očekávala. A situace, kdy jí někdo vysype penál na hlavu, k tomu jistě patřila.

V tomhle případě to ale nezvládla. Výkon byl rozpačitý, publikum mu nevěřilo. Po hodině si ji zavolal učitel k sobě do kabinetu, kde to bylo cítit po vařených vajíčcích. Vždycky, když tam někdo ze třídy zůstal moc dlouho, přichytil se mu ten pach na oblečení a na kůži.

„Jak se teď v poslední době cítíš?“ zeptal se učitel a účastně zamrkal.

Její rodiče se zrovna v té době rozváděli a nevedli si při tom příliš obratně. Jeden z následků byl bohužel ten, že se všichni zajímali, „jak to Oldřiška snáší“, a chtěli se s ní bavit o „nových začátcích“, ačkoli to, co skutečně potřebovala, bylo, aby si jí aspoň na chvíli nikdo nevšímal, a ona se tak mohla naučit nové akceptovatelné reakce.

„Dobře,“ odpověděla dutě.

„Nemáš třeba pocit, že by se v tobě hromadila nějaká agrese, kterou se jen snažíš vší silou potlačit?“

„Ne.“

„A řekla bys mi, kdyby tě něco trápilo?“

„Jo.“

„Většina dětí v tvé situaci by byla rozrušená nebo nějak vykolejená. A to samozřejmě nemluvím jenom o tom kružítku. U tebe je ale vidět, že se snažíš zcela ovládat.“

„Hm,“ řekla jen.

„Můžu ti dát jednu radu?“

Oldřiška věděla že nemá smysl odporovat – učitel jí to stejně poví, ať už o to stojí, nebo ne.

„Hm.“

„Nedrž se tolik na uzdě, není to tak docela zdravé. Někdy jsou potřebné i ty negativní reakce. Vztek, zloba. Možná i ždibec agrese. Když tohle v sobě člověk potlačuje moc dlouho, nic tím nezíská, ono se to nakonec všechno stejně dostane ven. A je to mnohem horší, než kdybys s těmi emocemi pracovala průběžně.“ Učitel na ni pronikavě pohlédl. „Dává ti trochu smysl, co jsem teď řekl?“

„Jo,“ odpověděla. Učitel chtěl možná ještě něco dodat, ale pak si to rozmyslel a pustil ji ven z kabinetu. Pach vajec jí stačil za tu dobu vniknout do pórů. Na záchodech si pak dlouho pod vodou drhla ruce, krk a obličej. Od té chvíle si začne dávat pozor, aby se čas od času zachovala dostatečně nepředvídatelně. Nejde už jen o to napodobovat ostatní, teď si musí vytvořit svoje vlastní zapamatovatelné reakce.

Většinou naštěstí i nadále stačí mlčet, ale někdy je zapotřebí jít do konfliktu nebo se jednoznačně ozvat. Tak si lidé její reakce všimnou a ona se může na dlouhou dobu zase ponořit zpátky pod hladinu.

Tyhle jednorázové výlety ven ji vyčerpávají, ale postupně se je naučí plánovat. Připravuje se na ně dopředu, trénuje různé verze. Brzy je to jen rutina podobná nutnosti chodit na záchod nebo jíst a pít. Doufá, že našla mechanismus, který bude dokonale fungovat, jenže po pár letech ji to začne znovu vysilovat. Vynořit se nad hladinu je čím dál těžší a nijak se to nelepší. Naopak to jde pokaždé o něco hůř a nejděsivější na tom je, že v dohledu není žádný konec.

Představuje si všechny ty roky, co na ni čekají, a je to jako ohromná černá vlna, která se před ní vzdouvá a nejde před ní utéct. Existuje jen jedna malá prasklina a za ní průrva, kudy lze uniknout.

Dřív měla Oldřiška coby cílovou pásku konec dne, kdy si vyčistila zuby a zalezla k sobě do pokoje. Tehdy si naposledy projde, jestli má všechno splněno. Jestli jednotlivé situace správně uchopila a co by případně mohla na svém výkonu příště zlepšit. Pak si ještě zkontroluje všechny věci do školy. Přesvědčí se, jestli má přečtené zadané kapitoly, vypracované úkoly a ořezané tužky. Teprve v tu chvíli, kdy ví, že jí nejde nic vytknout, konečně usne. Po patnáctých narozeninách se ale tahle cílová rovina náhle vzdálí.

Už nestačí jen zhasnout a lehnout si do postele. Před očima se jí bez přestání promítají možnosti dalšího dne a ještě toho dalšího a dalšího a není před tím úniku. V myšlenkách se navíc pořád vrací k tomu podivnému kulatému světélkujícímu útvaru, který je pořád stejný, den za dnem. Nic se na něm nemění. Nijak se nesmršťuje ani nenatahuje, nic z něj nevychází. Občas se někde řeší, co se asi tak může dít uvnitř, ale ona sama v tom má jasno – neděje se tam vůbec nic. Je tam jen docela hluché prázdno. Ta myšlenka jí připadá nekonečně uklidňující. Jenže pro ni žádné takové prázdno neexistuje. Možné varianty budoucích dnů jí víří hlavou a ona nemůže usnout a ráno vstává docela vyčerpaná. Reakce má pomalejší, a co je nejhorší – ostatní si toho všímají.

Oldřiška cítí, že se na ni stáčí pozornost a udivené pohledy, a neví, jak je od sebe odehnat.

Naštěstí se ale brzy objeví nový silný štít.

Její matka má po rozvodu dvě práce, a Oldřiška je tak často doma sama. Když přijde ze školy, je za prázdný dům vděčná. Vezme si jídlo do postele a pustí si televizi a hudbu tak hlasitě, jak chce. Nikdo se jí na nic neptá, nikdo ji nekontroluje. Jenže když začne padat tma, proměňuje se dům v podivný nepředvídatelný prostor.

Se staženým krkem si prohlíží svůj odraz v oknech a přemýšlí, jestli někdo nestojí venku a nepozoruje ji. Připadá jí, že když nebude dávat dostatečný pozor, tak se od ní odraz odpoutá a začne žít vlastním životem. Bude přeskakovat z okna na okno, dokud nezačne slábnout a průsvitnět, až se úplně vytratí.

Všechny zvuky a mihotání světla, kterým přes den skoro nevěnuje pozornost, jsou najednou podezřelé a nebezpečné. Když se koupe, sedí na záchodě nebo si myje vlasy, tak se musí v koupelně zamknout, a i tak má pro jistotu oči stále upřené na škvíru pode dveřmi a sleduje, jestli se tam neobjeví stín. Večery se pro ni stanou masou času, kterou se musí zkrátka probrodit. Když přijde matka domů a ptá se, jak se Oldřiška měla, odpovídá pokaždé stejně – dobře, všechno v pohodě, co ty? Matka mluví často o tom, jak je vyčerpaná a jak se dvě práce nedají zvládat. Dům si chce ale udržet za každou cenu. Říká, že za něj bude dcera vděčná, až bude starší. Jenže té je to úplně jedno. Ví, že to všechno matka dělá hlavně kvůli sobě, kvůli pocitu, že to dokázala. Kdyby totiž záleželo jen na ní, tak se klidně odstěhují do nějakého docela malého, levného, obyčejného bytu. Dům je starý, nedá se pořádně vytopit a pro dvě osoby zbytečně velký. Nechce ale matce přidělávat starosti, a tak jí neodporuje – a vlastně jí ani nic doopravdy neříká.

Jednou se Oldřiška zdrží ve škole výrazně déle. Vrací se za tmy, a když vejde do domu, je ten prostor znenadání snesitelnější, útulnější. Neviděla, jak zvolna potemňuje, nemusela se postupně úzkostlivě přesouvat do pokojů, kde je víc světla. Podmínky jsou nastolené a je to ona, kdo si již ustálený prostor podmaňuje a nutí mu svoje pravidla. Konečně není tou, co se musí přizpůsobovat. Tenhle postup pak opakuje čím dál tím častěji. Když skončí škola, přesune se do některé z tříd, kam se chodí uklízet až naposledy. Tam si čte nebo se připravuje na další den. Doléhají k ní zvuky kroků a křiku a třískání dveří. Cítí se v bezpečí, její odraz v okně jí v tomhle prostředí přijde krotký a poslušný. Když potom přijde uklízeč, sbalí si věci a odchází domů. Jenže takhle to nejde dělat každý den.

Někdy je v jedné třídě dva až tři večery za sebou, někdy učebny střídá. Důležité je znejistit všechny, kdo by v jejím chování chtěli hledat jakoukoli pravidelnost nebo snad vzorec. Takhle pozdě tu naštěstí moc lidí nevídá. Jen uklízeče nebo pár lidí z vyšších ročníků, kteří ji neberou nijak na vědomí. Jednou večer ale potká na chodbě Oskara.

Dohromady se moc neznají – mají spolu hodiny výtvarné výchovy, ale nikdy se nebavili, nebyl důvod. Teď mají kus společné cesty ze školy.

Oldřiška si hned spočítá, že se nejspíš rozdělí na autobusové zastávce. Odtud jezdí hodně lidí domů a on to bude mít pravděpodobně stejně. Tam ho nechá a dál půjde sama pěšky. Jedná se tím pádem jen o pár společně strávených minut, to se dá přece vydržet.

Cestou na sebe pálí dotazy (Chodíš na…? Jak ti přijde…? Bavíš se s…?) a je to jako souboj pistolníků – kdo má rychlejší reakce a vymyslí otázku, ten je na chvíli zbavený tíhy odpovídat a formulovat názor. Oskar ale po několika minutách kapituluje a nechá ji, aby se ptala už jen ona sama.

Oldřišku odpovědi ve skutečnosti nezajímají; protékají kolem ní a ona jen v určité momenty pronese něco jako „Hm“ nebo „Aha“, případně „Aha, vidíš to.“ Je ale tak úlevné mít jasně nastavenou situaci, v níž mají oba své role, které nemusí nijak otáčet ani zpochybňovat!

Oskar pak dokáže s naprostou určitostí odhadnout, co a v jakém množství jí říkat. Skoro se na ni nedívá a mluví s pohledem upřeným do tmy. Vypráví jí o knížce, kterou četl, o zítřejší písemce, o otci, o Emě, o sestrách a ona se přistihne, že ho skutečně začíná poslouchat.

Připadá jí bezpečně mírný. Má příjemný hlas a ve všech věcech, o nichž mluví, zaznívá určitý odstup a pochybnost, jako by si ještě nebyl jistý, že se to tak doopravdy stalo.

Oldřiška si nevšimne, když minou zastávku. Uvědomí si to, až když jsou skoro u náměstí. S leknutím se zastaví.

„Ty nepojedeš autobusem?“

„Já tě doprovodím.“

„Ty víš, kde bydlim?“

„Ne, ale ty jo.“ Chvíli je ticho.

„Vadí ti to?“ zeptá se Oskar. „Můžu se vrátit, nic se neděje.“

„Nevadí,“ odpoví nakonec a v tu chvíli je to pravda. Když dojdou k jejímu domu, ani jeden celou situaci nijak neprotahuje. Jen se stručně rozloučí a Oskar odejde.

Ten večer si Oldřiška nechá rozsvíceno jen u sebe v pokoji. Jestli byly v domě nějaké podezřelé stíny a šelesty, přesunuly se jinam.

Usíná docela klidná.

Když Oskara druhý den o přestávce zahlédne na chodbě, tak se jí obrátí žaludek naruby. Teď se jistě všechno pokazí. Jenže on se k ní nijak nehrne, dokonce se na ni ani neusmívá. Jen jí krátce pokývne a pokračuje v chůzi dál. Podobně snesitelná je taky spojená hodina výtvarné výchovy na konci týdne, kdy Oskar sedí tam co vždycky a s Oldřiškou se nebaví. Ta se na něj párkrát otočí, on je však plně zabraný do práce.

Když ho o pár týdnů později potká ve městě, už necítí skoro žádný tlak. Oba vklouznou do svých připravených rolí a je to téměř stejně snadné jako napoprvé. Pokradmu si ho prohlíží. Má úzká ramena, jemný, nezapamatovatelný obličej, drobné dlaně. Zároveň mu však hranatá brada ostře trčí do prostoru, což mu dodává zvlášť sveřepý výraz. Oldřiška se zastaví a on po chvíli taky. Přejde k němu a přitiskne svou pusu na jeho. Chutná to trochu zatuchle a vláčně, jako zkažený bonbón, co si někdo nechal dlouho v kapse. Oskar se nechává vést, a ať už vědomě, nebo ne, opakuje po ní každý pohyb. Když mu obtočí ruce kolem těla, udělá to taky. Když se od něj odtáhne, napodobí ji.

„Chceš ještě někam jít?“ ptá se a utírá si rty.

Ona jen zavrtí hlavou. A on nevypadá, že by ho to nějak zklamalo. Odhrne si vlasy z čela. „Tak jo, měj se.“ V jednu chvíli to vypadá, že se k ní možná znovu nakloní, ale Oldřiška jen strnule stojí na místě. Oskar se zarazí, krátce jí zamává a za chvíli je pryč.

Je to Oldřiška, kdo si dává záležet na tom, aby je lidi ze školy spolu viděli. Na chodbách stojí těsně vedle sebe, doprovázejí se do třídy. Na spojených hodinách sedí společně v její lavici.

Oldřiščina spolusedící je tímto vývojem znechucená. Nechápe, proč by se měla z lavice stěhovat zrovna ona – má tu všechny věci a nerada by o ně přišla! Po každé hodině výtvarné výchovy si okatě kontroluje, jestli jí nechybí pravítko, vodovky nebo snad některý ze sešitů.

„Kdy se to vlastně stalo?“ zeptá se jednou nevěřícně Oldřišky.

Ta si dává pozor, aby zněla dostatečně zaskočeně:

„Tak nějak… postupně.“

Cítí, jak se pozornost jejího okolí přichytává na tuhle překvapivou novinku. Nikdo už nepozoruje ji, její pomalou reakci a neochotné vynořování na hladinu. Pozornost se teď zaměřuje na ni a Oskara a ta tíha je najednou o tolik snesitelnější. Kdyby totiž ona vypadla z role, je tady přece on, který číslo dokončí za ně za oba. Navzdory tomuhle pečlivě skládanému upejpavému dojmu, který se Oldřiška snaží vzbudit u spolužáků, je realita docela jiná.

Brzy ho pozve k sobě domů. Když ji Oskar doprovází, je ještě světlo. Myšlenka na to, že Oldřiška bude na pravidelné uhasínání a umrtvování sama, je příliš tíživá. K tomu, aby si trvale podmanila dům, je zapotřebí něco většího.

Když se svlékají, zahlédne jejich odrazy v okně. Obvykle se vidí nahá jen v zrcadle v koupelně. Teď jí přijde její tělo zvláštně nepadnoucí, jako by na něj její hlavu jen namontovali. Když se však přiblíží k Oskarovi a proplete kolem něj ruce, tak je celá konstrukce najednou ve skle pevně zachycená. Rozhodně se nemůže jen tak rozhýbat a zmizet.

Oskar si lehne do postele a ona se natáhne vedle něho. Přijde jí legrační, jak jsou si jejich těla v tenhle okamžik podobná. Stejně široké boky, horká kůže, studené ruce. Líbá ji po těle a sahá mezi nohy, nejdřív jen opatrně. Pak už tam dlaň nechá a začne s ní pohybovat nahoru a dolů. Není to nepříjemné, ale počáteční mírné vzrušení brzy opadne. Její tělo začne vylučovat spoustu tekutin. Potí se na zádech, v podpaží. A vnímá, jak záplava vazovité tekutiny znesnadňuje pohyb jeho dlaně.

Záhy se utápí ve vlastních tekutinách, jako by se její tělesná forma postupně ztrácela a rozplývala, a je jí z toho zle a stydno. Sedne si na něj, ví přesně, co má dělat. Přesto ale skoro nic necítí.

Oskar se zeptá, jestli je všechno v pořádku, a ona jen mlčky přikývne. Všechno je přitom slabé, neznatelné, potopené. Oskar začne rychle oddychovat a nakonec vykřikne. Ten zvuk zní v prázdném domě jako volání o pomoc. Oba se poté hbitě obléknou a on se jde napít do kuchyně. Oldřišce to přijde v něčem strašně drzé, jak si ten kluk tady tak samozřejmě vykračuje a bez ptaní si pouští vodu. On tu náhlou prudkou nelibost musí vycítit, protože sklenici nedopije ani do poloviny a zeptá se, jestli Oldřiška chce, aby s ní zůstal, ale ona mlčí. Je teď příliš hluboko pod hladinou, nedokáže se dostat nahoru, i kdyby se snažila sebevíc.

Oskar se proto rozloučí a odejde.

Teprve tehdy ji začne bodat v podbřišku. Nejdřív jen mírně, ale k večeru bolest zesílí. Dává si horké obklady a naštěstí se to rychle zlepší.

Když přijde matka, začne zase mluvit o tom, jak je unavená, strašně, strašně unavená.

„A jak ses měla ty?“ zeptá se nakonec dcery.

„Dobře, moc dobře, všechno v pořádku,“ odrecituje Oldřiška a zamíří k sobě do pokoje.

Následující týdny se s Oskarem scházejí každý večer. Oldřiška všechno řídí a on se nechává vést. Vlastní tělo jí připadá jako ohavná nacucaná houba a na všechny snahy odpovídá jen tím, že bezmocně cedí víc a víc tekutiny. Nic jiného neumí. Zato jeho tělo ji začíná fascinovat. Jeho tvar, záhyby, nedostatky. Propojení s ním je snadné, až příliš. Stydí se, když pozoruje, co všechno to způsobuje jemu. Občas se na ni podívá a ona cítí, že by ho měla ujistit, jak je jí to příjemné, nebo aspoň něco předstírat, nikdy to však neudělá.

Po pár týdnech je celkem jasné, že v prostoru mezi takhle provázanými těly nic není. Není tu žádné lano, jehož by se mohla chytit a přidržovat nahoře na hladině.

Jejich schůzky jsou pořád stejné, brzy už vlastně jen mechanické.

Po třech týdnech ho poprosí, aby za ní už nechodil. On na to nic neřekne a rychle odejde z domu. Oldřiška předpokládá, že se tím pádem přestanou bavit, ale ve škole se stýkají dál. Důvěrně se k sobě naklánějí a sedí vedle sebe na společných hodinách. A co je nejdůležitější – ostatní to vidí. Oskar to všechno dělá bez otázek nebo jakéhokoli zpochybňování.

O schůzkách u Oldřišky doma už nikdy nemluví.

Nemocniční personál přiváží na parkoviště čím dál víc pacientů, takže postele jsou nakonec pevně natěsnané na sebe. Kdyby chtěla Oldřiška pryč, musí po několika lůžkách přejít. Teprve potom by vůbec mohla došlápnout na zem.

„Je to evakuační cvičení,“ vykládá důležitě starší muž ležící ob dvě postele. „Takhle se to dělá vždycky.“

„To vám někdo říkal?“ ptá se ho žena vedle.

Muž jen zavrtí hlavou. „No to ne. Ale co jinýho by to mohlo bejt?“

„Mně nikdo neřekl, o co jde, i když jsem se ptala několikrát,“ pokračuje žena. „Takový chování si přece nemůžeme nechat líbit. Takhle nás skládat jako kostky!“

„Vy se nějak rozčilujete, moje milá,“ opáčí muž a v hlase mu zní pobavení. „V nemocnici se přece musí pracovat rychle a bez řečí – zkouší si, co by dělali, kdyby to bylo doopravdy. Kdyby tady hořelo nebo tak něco. V takovým případě by se přece nezdržovali tím, že by každýmu furt dokola vysvětlovali, co se děje. To bysme tady všichni rychle zařvali. Zkuste jim trochu věřit, vždyť to jsou pro-fe-si-o-ná-lo-vé.“ Poslední slovo muž roztrhá na slabiky, které hrdě zdůrazňuje, jako by nemocniční personál sám učil a zacvičoval.

„Měli by nám říct, co se děje.“

„Mně se spíš zdá,“ pokračuje muž a z hlasu mu zní nesnesitelná blazeovanost, „že jste jediná, kdo to nechápe a rád dělá problémy. Koukněte se kolem sebe. Všichni ostatní jsou úplně v klidu.“

„Tak to přece není,“ namítne žena, ale z hlasu se jí vytrácí jistota.

Oldřiška cítí, že by měla pacientku podpořit, jenže to by znamenalo zvednout se, ptát a zajímat. A to už dneska přece udělala, pro dnešek má splněno.

Dívá se na nebe, kde není vůbec nic. Jen tma různě odstíněná světlem vycházejícím z budovy.

„Já myslim, že by to chtěli vědět i ostatní,“ zkusí to ještě jednou žena, ale nikdo na ni nereaguje.

A vtom najednou začne světlo za jejich hlavami pohasínat. Zaskřípají postele – to se někteří pacienti otáčejí, aby se mohli podívat, co se děje. Když skřípání zesílí, tak se Oldřiška taky povytáhne, opře o loket a otočí se dozadu na budovu nemocnice.

Jedno okno po druhém se noří do tmy, celá budova se zhasíná. Nepostupuje to nijak pravidelně – okna černají na přeskáčku, časové intervaly jsou odlišné. Světla na parkovišti ubývá.

Oldřiška se rozhlédne. Otočená je teď většina pacientů, nikomu z nich už ale není vidět do tváře. Zbývá z nich už jen dech a jeho zvuk, který vyplňuje všechen prostor. V okamžiku, kdy nemocnice pohasne celá, se všichni naráz úplně ztiší. Jen kdesi v dálce je slyšet nějaké nekonkrétní bouchání, ale nejde poznat, co to je ani odkud to vychází. Chvíli nato se rozezní kroky spěchající po

betonovém parkovišti pryč, rychle pryč. Oldřiška se snaží ve tmě rozpoznat, co se děje. A netrvá dlouho, než to zjistí:

To nemocniční personál opouští areál.

Odcházejí docela beze slova, a přitom podivuhodně koordinovaně.

KDYŽ BYLI VŠICHNI SPOLU

Oto už si žádnou práci nehledá. Dohodnou se s Emou, že budou nějaký čas doma oba a pak se rozhodnou, co dál, tak to bude určitě nejrozumnější.

K Oskarově obrovské úlevě se otec chová jako dřív. Onen den, kdy spolu dorazili ze školy domů, byl stále ještě plný té tetelivé, podivně zlostné síly, ale hned další ráno už se mu zdál zase měkčí, rozpoznatelný.

V televizi přibývá tipů na to, jak vydržet „velmi silná horka“. Občas vystoupí pamětníci, kteří mluví o tom, jak vypadala krajina dřív, a je to milé vzpomínání bez nějakého kontextu. Začínají se taky řešit drobné, vzájemně nesouvisející příběhy lidí, kteří vyprávějí o tom, že je díky útvaru napadlo přehodnotit svůj dosavadní život. Řada z nich mluví o nutnosti sáhnout si kamsi hlouběji a překročit myslitelné hranice, ale nikdo neřekne přesně, oč vlastně jde.

Po tom, co se zavřely školy, přejdou Lidka s Oskarem na domácí vzdělávání. Ema s Otou jim jednou za pár dnů navrhnou určité okruhy studia a sourozenci si pak vyberou téma, kterému by se chtěli věnovat (jedinou podmínkou je, aby se předměty střídaly), a společně si o něm načítají a vypisují poznámky. Při večeři danou tematiku všichni dohromady probírají. Dospělí pokládají otázky (sami mají přitom celkem přiznaně otevřené učebnice) a sourozenci se snaží odpovědět. Někdy je téma natolik složité, že se k jednoznačné, poctivé odpovědi není možné propracovat, a výsledkem je tak neuzavřená diskuse, jež pokračuje, dokud se za okny nerozhostí tma.

Takhle uplyne několik dní. Studium, hovory a péče o Kristýnu a Laru, které stále naprostou většinu dnů i nocí spí.

Pak ale přijde nová, ještě horší vlna veder.

Všechno betonové je tak rozpálené a povolné, až to vypadá, jako by stačil jen malý zásah zvenčí, aby se rozžhavená hmota začala přeskupovat v něco jiného. Vzduch se už vůbec nehýbe. Je jako plastová plachta, kterou někdo přitiskl na město.

Jednou za dva tři dny musí někdo dojít s odpadky a nakoupit. Každá cesta ven je namáhavá a vyčerpávající, a tak se v tom střídají všichni čtyři. Jenom tak se to dá snést. Jinak vycházejí z domu hlavně v noci, kdy je teplo o něco snesitelnější. Snaží se pečovat o zahradu, ale všechno schne a umírá tak rychle, že nad tím ztrácejí veškerou kontrolu.

Tři týdny to takhle dobře funguje – větrání, vaření, studium. Převlékání, jezení. Čas se scukne tak, že to vypadá, jako by prožívali pořád dokola tentýž den, jen s několika malými obměnami.

Skoro s nikým se nebaví; nechtějí se ostatním vyhýbat, ale nepociťují žádnou opravdovou chuť nebo snad nutnost. A nejpřekvapivější na tom je, jak silnou úlevu to přináší. Celá ta plejáda rolí, kterou museli zastávat, se smrskla na několik jednoduchých obnažených úkolů. Už není třeba se tolik přemáhat – říkat věci, co si člověk nemyslí, vykonávat úkony, k jejichž obsahu nic necítí. Všechno je jednodušší, prostší, řidší.

Jenže ani to nemá dlouhého trvání.

Intermezzo

BUŇKA

Když si nechá Ředitel Manažera velké firmy, na jejíž jméno Ředitelka nechtěla vzpomínat, poprvé představit buňku, ve které mohou až čtyři lidé bez problémů vydržet několikaměsíční odloučení od okolního světa a pomocí důmyslného systému uskladnění vody, potravin, regulace teploty a odděleného prostoru sloužícího k vylučování mít i jakýsi minimální komfort, tak se v duchu pochválí za to, jak výhodný obchod uzavírá. Zatímco jeho kolegové s podobnou koupí stále ještě váhají, on myslí dopředu. Vždycky to tak bylo – bez toho by se ostatně nedostal tam, kde je.

Ředitel ví, že když se bude dostatečně dlouho vytáčet, tak se mu navíc podaří srazit cenu. Stačí nenavazovat oční kontakt, předstírat zdvořilou znuděnost a roztržitost a prodávající se vždycky poleká; zařadí zpátečku a šroubovanými vyděšenými otázkami se sám dostane přesně tam, kde ho chce Ředitel mít – v upocené nejistotě, ve které proklouzne kdejaký, někdy i ten skutečně neslýchaný návrh. A on ví, že o buňky zatím není kdovíjaký zájem. Mistrovsky tak předvádí různé stupně váhání, od jemně nervózního krčení ramen po takřka rozhodné odmítnutí. Cítí přitom příjemné chvění v žaludku. Je to on, kdo má situaci zcela pod kontrolou – kdo rozhoduje o tom, jak bude vypadat několik následujících minut. Nejde mu přitom o cenu – která pro něj bude ostatně vždycky přijatelná –, ale o samotný proces, během něhož nabývá moci tak hmatatelně, že i vzduch kolem poslušně řídne.

Dohodnou se nakonec na částce, kterou Ředitel nadhodil při vyjednávání jako první. Prodávající je ale tak rozklepaný a pobledlý, že na tu sumu vyčerpaně kývne.

„Pokud budete mít zájem, je možné přikoupit si tutorial, jak buňku ovládat,“ zkouší to ještě. „Buď já, nebo některý z mých kolegů by vám ukázal třeba to, jak ji co nejlépe udržovat, a potom samozřejmě taky jak ji zapečetit. To je asi nedůležitější bod, protože jde – jak už jsme si říkali – o jednorázovou, nevratnou akci.“

„Ano.“

„Buňku jde i po zapečetění samozřejmě otevřít, ale pak se stává nepoužitelnou.“

„Jistě.“

„Tak měl byste zájem?“ zeptá se prodávající docela tiše.

„Zatím spíš ne. Dostanu přece návod.“

„To dostanete, ano, ano, samozřejmě... Někteří ale… někteří lidé preferují živý nácvik.“

„Chápu.“ Chvíli je ticho.

„Možná byste mohl naše služby doporučit známým a kolegům?“ ozve se nakonec tiše.

Ředitel dobře ví, že je to způsob, jak se necítit docela poražený a ponížený, ale alespoň na okamžik jako někdo, kdo přece jen uspěl. Jenže takové chvíle se nerozdávají jen tak, a proto jen bez zájmu pokrčí rameny.

„Uvidím.“

„Ano, samozřejmě, kdybyste měl nějaké – jakékoli – dotazy nebo jste uvažoval o něčem dalším z naší nabídky, určitě se na mě obraťte.“

„Určitě.“

„Děkuji vám. Bylo mi potěšením!“ chrlí ze sebe prodávající překotně.

„Na shledanou.“

„Nashle,“ řekne prodávající a schlíple zamíří k autu. Cestou se zarazí a je vidět, že zvažuje, jestli se neotočit. Nakonec to ale neudělá. Nasedne do vozu, nastartuje a odjede.

Buňku si nechá Ředitel přivézt dozadu za dům. Desetiletý syn a sedmiletá dcera naléhají, aby si uvnitř mohli hrát nebo si tu novou divnou věc mohli alespoň zevnitř prohlédnout, ale nic z toho samozřejmě nepřichází v úvahu.

Manželka chce vědět, jestli to není trochu bláznivé. Říká to shovívavým tónem, jako by mluvila s dítětem, což Ředitele popudí.

„Mně to přijde jako zbytečný plašení,“ vysvětluje mu. „Nikdo přece neví, jestli něco jako změny klimatu vůbec reálně existuje. Je přece spousta názorů, co to vyvracejí nebo tvrdí, že je to docela normální věc, který se nemusíme bát.“

Ale Ředitel ji doopravdy neposlouchá. Soustředí se jen na ten nesnesitelný tenký provazec slin, který se jí tvoří mezi horním a spodním rtem a při mluvení se natahuje a smršťuje jako harmonika.

Dělá se tam poměrně často a mizí teprve tehdy, když se žena napije, a zavlaží si tak ústa. Když to před lety objevil, zadoufal, že jde jen o takovou drobnost, kterou ostatní ani nepostřehnou. Pak ovšem na jednom večírku zaslechl, jak si jeden z hostů přesně z tohohle utahuje. Ředitel na to tehdy nijak nereagoval, ale tváře mu planuly studem. O pár dní později na to manželku upozornil.

„To jsem si nikdy nevšimla,“ divila se. „Asi to má takhle každej, ne?“

„Právě že nemá,“ zabručel.

„No tak mi to můžeš někdy říct, až si toho zase všimneš, nebo já teda nevim, co s tim. Vadí ti to nějak moc?“

„To ne,“ vysoukal ze sebe. „Spíš jsem si toho prostě všim.“

Žena mu dala pusu na čelo. „Tak to jo. Já si taky občas něčeho všimnu. Je pěkný, že jeden druhýho tak pečlivě sledujem.“

Řediteli to ale zas tak pěkný nepřišlo.

A teď stojí v kuchyni a pozoruje, jak se sliny natahují a smršťují, a najednou ho napadne, jaké to asi bude pozorovat ten provazec celé měsíce ve stísněném prostoru buňky.

„Já chápu, že lidi snadno podlíhají panice,“ nepřestává mluvit manželka, „ale ono je potřeba nebrat to všechno tak hrozně tragicky. Jsou třeba statistiky, který ukazujou, že se neděje nic zas tak hroznýho.“

„Jaký statistiky?“

„Já teď z hlavy nevim,“ odpoví žena, „ale nějaký určitě jsou.“

„Tak aspoň jednu.“

„No nevim, z hlavy teďka prostě nevim. Ale i kdyby měli ti, co panikaří, pravdu, tak ještě neni všechno ztracený. Pořád jsou tady ještě další možnosti.“

„Jako jaký?“

„No že se to nějak vyřeší. Vědeckej pokrok a tak.“

„Vždyť jo. Začali vyrábět buňky – a já jednu koupil.“

„Já myslim něco většího. Pro víc lidí.“

„A kdy to podle tebe bude?“

„To nevim a je zbytečný to řešit. Nějakej způsob se prostě vždycky najde.“

Ředitel radši mlčí.

„To, že s tebou někdo nesouhlasí, ještě nemusíš brát hned jako útok nebo tak něco,“ řekne manželka a položí mu ruku na rameno. „Mně šlo prostě o to, jestli ses s tou buňkou neunáhlil. To je celý.“

Provazec slin už je naštěstí úplně pryč.

„Neunáhlil, “ odpoví.

„No tak fajn,“ odtáhne žena ruku a netrpělivě tleskne.

„Nejdůležitější je, že z toho máš radost. Určitě to nějak nakonec využijeme…“

„Je to buňka, ve které mohou až čtyři lidé bez problémů vydržet několikaměsíční odloučení od okolního světa a pomocí důmyslného systému uskladnění vody, potravin, regulace teplot a odděleného prostoru sloužícího k vylučování mít i jakýsi minimální komfort.“

„Tak jo,“ souhlasí žena „Aspoň si tam můžou hrát děti, mít to jako takovou svoji klubovnu. To by mohlo bejt pěkný, ne? Říkali mi, žes je tam nechtěl pustit, ale vysvětlila jsem jim, že to určitě jenom nějak špatně pochopily.“

„No já bych to zatím nechtěl pro jistotu nijak používat, aby to bylo funkční, když to budem potřebovat.“

„Tak dobře,“ kývne manželka unaveně hlavou. „Tím asi nic nezkazíme.“

Ředitel vyjde ven na zahradu. Horký vzduch je tak celistvý a neprostupný, že si připadá, jako by se brodil kaší, která mu s každým nadechnutím vniká do krku a zaplňuje plíce.

„Otevřeš nám bunkr prosím?“ volá na něj syn. „Nám to nejde.“

„Já jsem se na to pověsila,“ chlubí se dcera, „ale je to zamčený.“

„Zatím to nebudeme otevírat.“

„A proč ne?“

„Necháme si to, až bude větší horko.“

„Tam takový horko jako venku nebude?“

„Nebude.“

„A nemůžeme tam jít hned?“

„Ne.“

„Mně je ale děsný horko už teď!“ naléhá dcera.

„Až pozdějc.“

„A kdy teda?“ zajímá se syn. A Ředitel si najednou uvědomí, že tohle je ta nejlepší – a vlastně jediná možná – otázka. Tak kdy teda?

Jenže on to neví; nemá ani nejmenší tušení, kdy se situace vychýlí natolik, že bude čas buňku otevřít a následně zapečetit. Na nic takového manuály nejsou, nedá se to odhadnout, a co hůř – situace se nedá ohnout tak, aby ji mohl ovládat a nasměrovat tam, kam potřebuje. Nemá nad tím absolutně žádnou moc.

„Brzo,“ odpoví nakonec. „Ale kdybysme věděli kdy přesně, tak to nebude žádný dobrodružství. Není lepší nechat se prostě překvapit?“

Je vidět, že syn to pečlivě zvažuje. „No tak jo,“ řekne nakonec. „Ale ať to netrvá moc dlouho.“

„Nebude,“ slíbí mu otec.

To dcera nedůvěřivě přejíždí očima z jednoho na druhého. „Když já nemám ráda překvapení,“ řekne nakonec nešťastně.

Ředitel ji vezme do náručí.

„Já vim, že ne, já to mám stejně. Ale nedá se s tim teďka nic dělat. Pomohlo by ti, kdybych tohle překvápko vyměnil za to, že ti řeknu, co dostaneš k narozeninám?“

„Jo! To by teda pomohlo!“ křičí dcera nadšeně.

„No tak dobře. Sice bych o tom asi neměl mluvit, ale určitě ti moc neprozradím, když ti řeknu, že to je barevný a jsou v tom kostky a figurky a tobogány a bazény –“

„Stavebnice aquaparku!“

„Cože? Ty jsi na to takhle rychle přišla? To teda nechápu, když jsem to tak dobře tajil…“

Dcera se rozesměje a nadšením začne kopat nohama, takže ji otec musí postavit zase na zem.

„Stavebnice aquaparku! Stavebnice aquaparku!“

„Pučíš mi ji?“ chce vědět syn.

„Jo!“ zakřičí. „Někdy jo! Hele a tati,“ napadne ji najednou, „nemůžu tu stavebnici dostat už teď?“ Oči má doširoka otevřené.

Ředitel zavrtí hlavou. „To ne. To by nebylo fér.“

„Jo, to teda nemůžeš,“ souhlasí syn. „Všichni musíme s dárkama vždycky čekat až na narozeniny.“

Dceři se zatřepe bradička, rychle se však ovládne.

„Tak jo,“ řekne smířeně. „Tak já to teda vydržim.“ Otec ji pohladí po hlavě. „To jsi moc šikovná.“

„Budeme teďka něco hrát?“ vyhrkne. Po předchozím smutku už není ani stopy. „Na schovku!“

Ani jeden se nemá k odpovědi.

„Prosím!“

Ředitel přikývne.

„No… tak jo,“ souhlasí neochotně taky syn. Dcera zatleská, otočí se a hned začne počítat.

„Jedna, tři, čtyři, šest…“

Ředitel vidí, jak syn vyráží kamsi do domu. Není to úplně fér – sestra ho bude dlouho hledat, než jí dojde, že bratr není na zahradě. Jenže horko je tak zničující, že mu to přece nejde vyčítat.

„... deset, třináct, patnáct…“

Ředitel vyrazí dozadu za dům. Na celé zahradě už není skoro žádný stín. Přitiskne se do výklenku u vchodu, takže ho není vidět. Dcera by musela přijít až docela k němu, aby ho našla.

„... devatenáct, dvacet! Už jdu!“

Podle kroků vyrazila na druhou stranu.

„Haló! Haló, kde jste?“

Brzy se ozve zvuk otevírání vchodových dveří. „Vy jste vevnitř, že jo?“

Ředitel se sveze po rozpálené omítce na zem. Tady pár minut zůstane. Nikdo ho nehledá, nikdo po něm nic nechce. Horko mu prostupuje kůží, svaly, dostává se do kostí. Celé tělo se mu postupně roztéká.

Pak se přece jen zvedne. Jde to ztěžka, nohy se mu třesou, ale nakonec dokáže přejít k buňce. Otevře ji. Vevnitř je takové přítmí a chlad, že se mu srdce rozbuší vzrušením. Chvíli postává u vchodu a pozoruje, jak si sloupce světla postupně podmaňují místo. Pak se otočí – a zavře za sebou dveře.

Vchod zapečetí podle návodu, který je snadný a naprosto pochopitelný, extra tutorial by k němu potřeboval jen pitomec.

KDO SE VZBUDIL

Teploty zůstávají stejné, absurdně vysoké. Vymizí chutě a barvy a zbývá už jen rudá, žlutá, šedá a pak ta nesnesitelná nakyslá žluklost, co zůstává na patře. Všechno obalí jakási lepkavá vrstva. V ulici se u přeplněných popelnic, které nikdo nevyváží, vrší odpadky. Kvasí a rozpadají se a lezou po nich malí černí brouci. Ema se nemůže ubránit představě, že jednou v noci, nepozorovaně, nalezou brouci do domů. Protáhnou se pode dveřmi, vyšplhají po schodech a dostanou se do ložnic, kde všem nalezou do uší a do pusy a zadusí je.

Velké množství lidí se vydává k útvaru. Prosí ho, aby se něco stalo, ale koule zůstává stále stejná, ke všemu zcela netečná. Míří k němu taky hodně sousedů z ulice. Lidka je vidí z okna brzy ráno, když nemůže spát, jak se pomalu šourají z domů pryč, všichni jedním směrem. Záda mají ohnutá, jako by za poslední dobu všichni nepřiměřeně zestárli. Všechno je tak smrtelně vyčerpávající, že se přece už musí něco stát, takhle nejde pokračovat.

A taky že ano.

Začne to tehdy, když Otovi zbývají jen poslední tři prášky. Jeho obvyklým spolehlivým zdrojům došly zásoby a většina lékáren se zavírá. Jednoho rána si vezme všechny tablety naráz a připadá si, jako by přes něj někdo přehodil teplou tmavou deku, pod kterou nic nepronikne. Když se po pár hodinách dostane zase na světlo, nemůže to vydržet. V ústech má sucho, hlava mu třeští a za očima se mu rozprostírá prázdno, jako by už dávno umřel, ale z nějakého podivného důvodu byl stále schopný hýbat se a mluvit.

Opláchne si obličej, oblékne čistou košili a vyrazí ke staršímu páru, který žije naproti. Ví, že žena bere totéž co on, protože si jednou stěžovala, že jí u doktora nechtějí napsat víc balení najednou. Ona si je tak musí shánět sama, trapně pokoutně, a přitom bolesti neustávají! Případá si, jako by byla nějakej zločinec nebo co, a to nechce nic speciálního, jenom úplně normální léky.

Oto vyjde ven z domu. Ulice vypadá jako kus docela cizí čtvrti. Nikdo tu není, jen po zemi leze spousta malých černých brouků.

Přejde silnici, zastaví se před brankou a zazvoní. Ani po několika okamžicích se nic neděje, a tak to zkusí znovu. A ještě jednou. A ještě. Nemůže odsud přece jen tak odejít. Ta prázdnota za jeho očima se tlačí tvrdě ven, a jestli jí něco rychle nepředhodí, tak ho ten tlak roztrhá na kusy. Zazvoní počtvrté a ze dveří vykoukne ženská hlava s chundelatými černými vlasy, které vypadají jako vata.

„Já se moc omlouvám, že ruším,“ začne Oto a má najednou podivný závratný pocit, kdy si není jistý, jestli se slova neozývají jen v jeho hlavě. Slyší ho ještě vůbec ostatní?

Žena nepatrně ukloní bradu na stranu, a tak pokračuje. „Chtěl jsem vás jenom poprosit, jestli byste mi nemohla vypomoct s jednou věcí.“

„A s jakou?“ řekne ona a udělá malý úkrok vpřed. To ho povzbudí. Bude to dobré – stačí jenom, když nebude dávat najevo, jak moc je zoufalý, jak moc ty prášky chce. Stačí se jen chovat, jako by pro něj nic zásadního neznamenaly a on se bez nich dokázal docela dobře obejít. Pak to všechno půjde.

„Já bych si potřeboval vypůjčit nějaké léky. Stačí jenom pár tablet. Hned, jak budu moct, je samozřejmě vrátím…“ Oto začíná mluvit čím dál překotněji. „Je to taková nepříjemná situace, rozumíte. Myslel jsem, že toho doma máme víc, ale ukázalo se, že jsem dobral poslední plato. Potřeboval bych tak jenom něco málo, na překlenutí, než se věci zase dají nějak… do pořádku.“ Oto se usmívá, až mu tuhnou obličejové svaly pod ušima. Žena nijak nereaguje, mlčí a jemu se rozbuší srdce strachy.

„Můžu vám za ně samozřejmě taky zaplatit, kdyby bylo potřeba. Jde vážně jenom o nějakou výplň, než si obstarám nový balení, nic zásadního, v pohodě úplně. Jenom mě prostě napadlo, jestli byste mi možná nemohla pomoct. Prosím vás...“

Slyší to ostré prosebné zoufalství ve svém hlase a raději hned zmlkne. Jenže už je pozdě, ona už to všechno poznala a pochopila. A teď stojí ve dveřích, nehýbe se, mlčí a on ji za to nenávidí.

„Dneska jsem si vzala poslední. Mrzí mě to,“ řekne sousedka a on pozná, že si nevymýšlí. Oči se jí lesknou, ústa má pootevřená. Skoro to vypadá, že chce ještě něco dodat – že to není tak bezvýchodné, že ví o nějaké skryté možnosti, kterou lze využít a zachránit se –, ale ona udělá jen dva kroky zpátky a zavře za sebou dveře. Oto stojí na ulici, oči upřené na zabouchnutý vchod.

Cítí, jak se mu svírá prázdný žaludek, ve kterém se teď převalují kyselé šťávy. Chce se mu zvracet, jenže když to udělá, přijde i o ty poslední drobné kopance doznívajících účinků prášků. Tělem mu projede odshora dolů vlhká vlna tepla. Přiloží si ruku na břicho, sedne si na chodník a na chvíli zavře oči. Sílící denní žár mu proniká skrz zavřená víčka.

„Tady byste neměl takhle sedět, udělá se vám špatně,“ ozve se kdesi nad ním. Otevře oči, ale nevidí nic, jen nezřetelný obrys člověka. Teprve když si přiloží dlaně na čelo a zastíní oči, rozezná muže o něco staršího než on sám, kterého si od vidění pamatuje. Muž žije na druhém konci ulice sám se svým dospívajícím synem a Oto se s ním zdraví, ale nikdy si nic víc neřekli – proč taky.

Muž mu podá ruku a on ji vděčně přijme. Vyhoupne se na nohy. Ty se mu ještě třesou, když však drží dlaň druhého člověka, hned se cítí jistěji.

„No vidíte, musíte na sebe dávat pozor,“ řekne muž starostlivě a Oto mu teprve nyní pořádně pohlédne do tváře. Nohy se mu vzápětí rozklepou tak, že má co dělat, aby se pod ním nepodlomily.

Muž nemá na obličeji žádnou kůži, jen holé maso. To je na pohled vlhké a rudé a na některých místech potažené onou nažloutlou lepkavou vrstvou. Otovi se zatočí hlava. Uvolní sevření ruky a ustoupí zpátky. Muž jen krátce pokývá hlavou, jako by jeho jednání schvaloval.

„Všichni na sebe teď musíme dávat pozor,“ pronese tiše. Pak se otočí a pokyne komusi za sebou. O kus dál stojí jeho syn, mladý, sedmnáctiletý kluk. Má dočista prázdný výraz, jako by mu někdo naráz vygumoval všechny rysy.

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se Oto kluka hloupě, protože ho nic jiného nenapadá. Neví o žádné otázce, která by dokázala obsáhnout tu náhlou hrůzu a nejistotu; nabízejí se mu jen samé nedostatečné možnosti, ale něco říct přece musí, nemůže zůstat jen tak zticha.

Ani jeden mu nicméně neodpoví.

„Musíme vyrazit ke kouli,“ řekne po chvíli muž synovi. „Už se to nedá odkládat.“ Položí dlaň na jeho záda a jemně ho po nich pohladí. Chlapec se nejdřív mírně prohne a pak beze slova zamíří pryč. Otec ho následuje. „Musíme si pospíšit,“ zaslechne Oto ještě mužův naléhavý šepot. „Brzo na nás přijde řada a my je přece nesmíme nechat čekat, to se nedělá.“

Dívá se za oběma tak dlouho, dokud nezahnou na konci ulice za roh a nezmizí mu z dohledu.

Ničemu nerozumí a prázdnota se tlačí ven čím dál silněji, až mu připadá, že mu každou chvíli musí prasknout oči, čímž by se mu snad konečně ulevilo, jenomže bulvy pořád nesnesitelně drží. A tak se Oto-mrtvola vydá zpátky domů.

V ložnici ještě jednou prohlédá všechny šuplíky, podívá se dokonce i za knížky na policích, prohmatá kapsy všech svých kalhot i kabátů a propátrá každý zákrut aktovky.

Nenajde ale vůbec nic. Všechny prášky už spolykal, rozmělnil, použil. Už neexistuje žádná brzda, žádná zábrana. Nečeká ho nic, jen bílo bez konce, které zvolna sílí a proniká mu dokonce i do nehlídané hlavy. Zavře oči. Vůbec si nepamatuje, že by usnul, ale probudí se až o několik hodin později, kdy ho Lidka zve k večeři. Všechny hlasy a zvuky k němu doléhají se zpožděním, jako by stál v dlouhé prázdné chodbě a jen pozoroval ostatní sedící na druhém konci. Pak se však stane něco, co ho okamžitě vtáhne zpátky.

Když dojedí a začínají sklízet nádobí, vejde do kuchyně Lara.

Všichni na ni užasle zírají, nikdo není schopen slova. Co se to stalo? Jak to že se najednou probrala? Není jí nic?

Vypadá v pořádku, jen dolní polovinu těla má podivně nakynutou, jako by se všechny tělní tekutiny během spánku začaly usazovat právě tam. Boky se jí rozšířily a nohy připomínají dva sloupy.

„Měla jsem sny,“ řekne. „Strašný sny.“

Celý večer jim pak vypráví o tom, co se jí zdálo – o ohni a žáru a pachu škvařícího se masa. Chtěla utéct, křičela a bránila se, ale jako by ji tam někdo držel proti její vůli. Nesměla ani zavřít oči. Vždycky, když to udělala, tak jí je někdo nebo něco násilím zase otevřeli. Musíš být pořád strašlivě vzhůru, opakovali jí lidé, které neviděla. A tak se dívala.

„Co ještě se ti zdálo?“ chce vědět Lidka.

„Nic,“ zatřese hlavou. „Jenom tohle. Pořád, pořád a pořád dokola.“

„Ale věděla jsi přece, že je to jen sen, viď že jo?“ ozve se Oskar.

„Nejdřív jo,“ odpoví. „Potom jsem si už nebyla jistá, jenomže to už na tom vlastně nezáleželo. Najednou totiž neexistovalo nic jinýho.“

„Byl tam s tebou někdo?“ chce vědět Oto.

Lara svraští čelo. „Asi jo. Občas jsem někoho slyšela. Měla jsem pocit, že se všichni drží někde vzadu, jako by mě celou dobu pozorovali.“

„Jak ses nakonec dokázala probudit?“ ptá se Ema.

„To já právě nevím. Snažila jsem se vzbudit už od začátku, ale nešlo to. Brzo jsem to vzdala a přestala se snažit, ale najednou jsem byla zase tady.“

„A Kristýna?“ zeptá se slabě Oskar. „Neviděla jsi ji někde?“

„Kristýně se takovýhle věci určitě nezdají,“ odpoví Lara a všichni předstírají, že tomu věří.

Lara nechce jíst. Říká, že nemá hlad, a pije jen spoustu vody. Poté poprosí, jestli by se mohla jít umýt.

Oskar jí připraví čisté ručníky, Ema pyžamo. Lara se zavře do koupelny. Když jde Lidka po chvíli kolem, slyší, jak se zevnitř ozývá usedavý pláč. Nahlédne dovnitř a uvidí ji, jak sedí nahá na vaně a vzlyká.

„Co se stalo?“ zděsí se a zjišťuje, jestli se Lara neporanila nebo jestli ji něco nebolí. Ta nejdřív není schopna ze sebe skrz pláč dostat slovo. „Řekni mi to, miláčku, jen mi to pověz,“ opakuje Lidka a objímá ji kolem třesoucího se hrudníku.

„Já si nedokážu vzpomenout,“ vysouká ze sebe Lara nakonec. „Nevim, jak pustit vodu. Vůbec si nevybavuju, jak se to dělá!“

Tvář má celou zpocenou, posetou rudými fleky. Lidka nadzvedne páčku a otočí ji do strany. „Vidíš? Je to lehký, to zvládneš jedna dvě. Stačí si to jen párkrát vyzkoušet.“

Do vany přitéká jen slabý proud. Lidka namočí žínku a vodu zase zavře. Potom ji vydrhne jako dítě.

„Nic se neděje, to se přece může stát,“ říká tiše, zatímco ji osušuje.

„Já bych se měla vrátit,“ zamumlá nešťastně. „Já už sem přece nepatřím.“

Lara už potom nikdy není doopravdy přítomná. Odpovídá a reaguje, ovšem jen málokdy vyvine více energie, než je nezbytně nutné. Dlouhé hodiny sedí na jednom místě, oči upřené do prázdna. Až když za ní někdo přijde a vyzve ji, aby se přesunula jinam, poslušně udělá, co se po ní chce. Ale nic navíc. Nají se, vykoupe, uvaří a dojde, kam je potřeba, ale všechny ty činnosti vykonává zcela bezduše.

V noci spí pořád u Kristýny. Pomáhá ji umývat, převlékat a krmit. V jejím pokoji tak tráví většinu času a vychází z něj jen tehdy, když je to nutné.

Bez prášků má Oto návaly horečky a zimnice. Jeho tělo už přišlo na to, že nedostane svou obvyklou tišící dávku, a teď se klepe vztekem a nesouhlasem. Ten obří protest Otu děsí. Naučil se uvažovat o svém těle jako o poslušném, mírném nástroji, jenže teď ho nedokáže ani přimět k jednoduchému pohybu a všechno se jen zlostně natřásá jako obludný rosol. Ať už to prosím skončí, opakuje si v duchu. Ať už to prosím celý skončí.

Odpoledne mu Lara do ložnice přinese dvě láhve vodky.

„Ty začátky jsou u některejch typů prášků podobný a je třeba to něčím přehlušit,“ řekne ve dveřích a zamíří k posteli. Sedne si k Otovi, odšroubuje z láhve víko a nalije mu tekutinu přímo do pusy. A on poslušně polyká. Uvnitř těla se mu začne šířit horký klid – začíná mu zase pomalu patřit.

„Kdy jsi skončila ty?“ zeptá se jí.

Mělo ho to napadnout dřív, samozřejmě, že mělo. Jenže ve svém chemickém mikrosvětě jen málokdy přemýšlel nad tím, jestli něco vzdáleně podobného neřeší i ostatní. V těch nejsilnějších okamžicích – kdy nastupovaly účinky prášku – totiž všichni ostatní přestali být skuteční. Existovalo jen já tvořené jemnými elektrickými záškuby, podle něhož se přeskupovalo všechno ostatní. Teprve jeho přítomnost dávala okolnímu světu hloubku. Bez něj to byly jen nepodstatné, dvojrozměrné kusy kartonu.

„Končila jsem několikrát, nikdy to ale úplně nešlo,“ odpoví. Pohled má sice upřený na Otu, ale vypadá to, jako by ho skutečně nevnímala a dívala se kamsi skrze něj. „Střídavě jsem dávky snižovala nebo je rovnou vysazovala. Bála jsem se, že když si tělo zvykne na určitou hladinu, tak ji budu muset už jen zvyšovat. A to jsem si nemohla dovolit. Když jsem neměla peníze, tak jsem zkoušela skončit úplně, jenomže brzo jsem přišla na to, že největší chyba je zbavit se všeho najednou a snažit se normálně fungovat. Vždycky si musíš něco nechat. Bez toho to nezvládneš.“

„A co máš teď?“ chce vědět Oto a nedokáže potlačit jásavou naději, že možná právě Lara má zásoby, o které se s ním rozdělí – a všechno bude zase snesitelné.

„Teď vůbec nic,“ potřese tázaná hlavou. „Od chvíle, co jsem se probudila, se cítím jinak. Jako by mi někdo vyměnil buňky. Už ty prášky nepotřebuju, ani na ně nemyslím.“

Oto se kousne do rtu, až mu z něj vytryskne trochu krve. Tak ani ona mu nepomůže.

„To musí bejt úleva,“ řekne dutě.

Lara se usměje. Celá tvář se jí vyjasní a Oto jí v ten okamžik tak závidí, tak strašně, strašně závidí. Tak jí se to podařilo. Dokáže fungovat sama – a vydržet to.

Lara se usmívá čím dál tím víc. Pak ale naráz svěsí koutky, pokrčí čelo a zavrtí hlavou.

„Ne, tak to není. Není to vůbec žádná úleva. Samu sebe nepoznávám.“

Oto ji chce obejmout, ale nedokáže to, ruce má ještě příliš slabé na to, aby je dokázal zdvihnout.

MYSTIKA

„Myslím, že je v současný době nutný udělat něco opravdovýho,“ říká mladý muž, který nemá skoro žádný krk. „Něco, čím dáme jeden druhýmu najevo, že máme důvěru ve věci, co nás přesahujou.“

„A co by to podle vás mělo být?“ ptá se moderátor.

„Musíme ukázat, že se nebojíme ztráty a bolesti. Neprožíváme už žádný duchovno. Věříme jenom v sebe a v to, že jsme schopný čehokoli. Jenže to přece není pravda.“

„Můžete to rozvést?“

„V sedmnáctym století byste těžko někoho přesvědčili, že je možný, aby se z rolníka stal přes noc šlechtic. A přitom my dneska v takovým světě žijeme. Slyšíme, že je možný se vypracovat, stačí přece jenom chtít a hodně makat a ono to prej přijde samo.“

„Jenže vy si něco takového nemyslíte...“

„Ne, to si teda nemyslim. Pro mě ale není řešení v tom, že se vymyslí způsob, jak se někym strašně úspěšnym přece jenom stát. Já si myslim, že skutečně podstatný je napnout síly směrem nahoru – k něčemu, čemu můžeme věřit. Je dost důležitý, abysme v sobě probudili víru v něco zásadnějšího. Jenže ta víra se neobjeví jen tak. Je nutný tomu pomoct.“

„Jak?“

„No nejdůležitější je moment překročení hranice. Žádný polovičatosti, žádný vymlouvání. Jenom tehdy jsme schopný tu víru v sobě fakt rozdmýchat. Všechno ostatní jsou jenom prázdný kecy.“

„Jiné cesty podle vás tedy nejsou?“

„Všechny znamenají jít na dřeň. Nic jinýho neplatí, když to myslíte fakt vážně,“ řekne mladý muž a moderátor mu zdvořile poděkuje a rozloučí se.

„Já si myslím, že je důležitý útvar nějak aktivovat,“ vypráví později žena s pletí tak bílou, že vypadá, jako by si ji natřela barvou. „Ta koule tady přece není jen tak. Musí v sobě nést něco podstatného, něco, k čemu se musíme teprve dostat. Je to rébus, co je nutné vyřešit. Přijde mi absurdní, že se někteří ke kouli modlí – tím se přeci nikam neposuneme. Je důležité k ní přistupovat jako k hádance. A jestli nepřijdeme na její řešení, tak jsme prostě jednoznačně selhali.“

„Co se z našeho společenství úplně vytratilo, je sebeobětování,“ říká stále jeden a ten samý známý religionista, kterého zvou novináři všude, protože jiného zjevně neznají. „Pokud ovšem chceme se svou situací něco dělat, tak to znamená, že nás nesmí zastavit strach. Ano, pro někoho mohou být kazatelské metody poněkud extrémní a přiznám se vám, že ani já všechny jejich kroky zdaleka neschvaluji. Ale jedna věc se jim musí nechat – po dlouhé době se v našich duchovních životech něco skutečně hnulo. Je to ostatně vidět v mnoha oblastech. Třeba spontánní rušení či uzavření některých institucí dává najevo, že je třeba tyhle věci znovu promyslet a opět vystavět od základů. Důležitost jejich funkce je stále platná, ale provedení zastaralo a nereaguje na aktuální potřeby. Sledovat pak, jak se tyhle instituce budují odznovu, bude určitě hodně zajímavé. Ale jinak si stojím za tím, co říkám od začátku: Do doby, než budeme vědět víc, je třeba pokorně vykonávat svou práci a své povinnosti tak jako doposud. Musíme být trpěliví. Ono se před námi brzy všechno rozevře a vyjeví se pravá podstata věcí. Je to nevyhnutelné a nemělo by smysl se tomu bránit. Všichni pak budeme muset přinést jisté oběti.“

„Pro mě jako pro manažera zabývajícího se hlavně lidmi, nikoli procesy, je samozřejmě důležité, aby se zaměstnanci cítili dobře a byli v klidu.“

Manažer má hlavu hladkou a kulatou jako vejce.

„Jak to myslíte?“ chce vědět moderátorka.

„No, zvlášť v současný atmosféře, kdy dochází k propouštění a hodně lidí z toho může panikařit, tak jsou určité duchovní akce cenné jako máloco jiného. Máme rozjetou celou řadu aplikací, které nahrávají úkony, co zaměstnanec vykonává. Díky tomu se pak tyhle úkony může rychle naučit vyvíjený robot a práci postupně přebírat. Hodně lidí je s tím úplně v pohodě a celkem realisticky si uvědomují, že pokrok se prostě nedá nijak zastavit, to je asi jasné. Setkal jsem se ale taky už s názory, že je to využívání zaměstnanců. To je samozřejmě naprostý nesmysl. Děláme všechno pro to, aby tyhle pocity zmizely. Však to sama uvidíte. Pojďte se mnou.“ Manažer se usmívá a svým vlastním slovům mohutně přikyvuje.

Po rozhovoru moderátorka vstoupí do malé konferenční místnosti, kde sedí v kruhu skupina mužů a žen. Všichni mají zavřené oči. Uprostřed stojí Kazatel a promlouvá tichým, klidným hlasem:

„Je samozřejmě naprosto pochopitelné, že se cítíte zmateni, možná dokonce zrazeni. Nemá smysl si nalhávat, že v této firmě budete pracovat navěky. Procesy se mění a nejde to zastavit. Ty změny jsou všude okolo vás, a to na mnoha úrovních. To nejlepší, co v současné situaci můžete pro sebe i pro druhé udělat, je procítit, že jste důležitou součástí těchto změn. Každý jeden z vás musí tyhle změny vzít vážně a něco jim obětovat. Je nutné si pořád dokola zdůrazňovat, že chybějící mystika v našich životech je skutečným problémem. Proč byste tuhle mystiku nemohli najít taky v další pracovní výzvě? V novém zaměstnaneckém úkolu? Každý z nás se přece snaží po svém. Někteří se účastní seminářů, jiní pracují v našich revitalizačních projektech, kdy dáváme manuální práci i lidem přesně jako vy, co museli opustit své stálé místo. Nejpodstatnější je zachovávat si pořád určitou pracovní kontinuitu a nevzdávat se plně svých starých návyků. Změna je nutná, ale nemůže probíhat nekoordinovaně, bez většího rozmyslu. Pokud se nad tím skutečně zamyslíte, zjistíte, že je vlastně docela snadné spojit starý svět práce a nový svět obětování dohromady.“

Skupina mužů a žen má stále zavřené oči. Někteří přikyvují a usmívají se.

„Všechno bude v pořádku, uvidíte,“ řekne Kazatel vlídně.

Potom se moderátorka ptá několika účastníků.

„Mně často připadalo, že všechny ty hovory o navrácení mystiky a potřebě něčeho nového zapomínají na to, že hodně z nás na takový věci nemá čas,“ vypráví jedna z účastnic s růžolícími tvářemi a rozzářenýma očima.

„Chodíme do práce a máme prostě určitej režim. Až teprve teď mám pocit, že mi to všechno začíná dávat smysl. Můžeme mít totiž oboje – svoje normální životy a zároveň pak v nějakejch pauzách přemejšlet o tom, kam bysme se měli nějak společensky posunout.“

„To určitě souhlasim,“ přizvukuje ženě kolega s lesknoucí se lysinou. „Zároveň jsem moc rád, když vidim, jak tyhlety různý přístupy můžou fungovat vedle sebe, aniž by nutně vznikaly nějaký třenice nebo snad něco jako revoluce. To si myslím nemáme zapotřebí. Všichni totiž sledujeme jeden cíl, a to je nutný mít pořád na paměti: maximalizovat příležitosti, a hlavně možnej prospěch, kterej nám útvar nabízí.“

Podobná videa a krátké reportáže jsou teď všude, prostor je jimi zahlcený. Ema, Oto, Lidka a Oskar na ně několik dní fascinovaně zírají. Aktivně je vyhledávají a dávají jeden druhému hned vědět, když objeví něco nového. Oto se při sledování výpovědí nedovede ubránit příjemnému mravenčení v tříslech. To je někdy natolik silné, že dokáže na chvíli přehlušit i touhu po prášcích. Když ho před pár týdny Kazatel vyzval, aby do něj vepsal svoje zkušenosti – protože jen předání do jiné živé hmoty, která je obětována, může něco změnit –, tak mu to zpočátku připadalo bláznivé. Jenže nakonec se zvedl, přišel ke Kazateli a společně s ostatními vykonali přesně to, co měli. S každým dalším řezem se Oto dostával hlouběji do sebe, a co víc – on se stával víc sám sebou, jako by se před ním otevírala zákoutí agrese a vzteku, o nichž doteď nevěděl. A všude bylo najednou tolik čisté jasné energie.

Na ten pocit moci a celistvosti nechce zapomenout. Přehrává si v hlavě pořád dokola každý jeho záchvěv. Ze začátku to stačí, jenže časem se z toho stává jen mechanická záležitost, souslednost několika bodů, z nichž se nezadržitelně vytrácí obsah.

Až když slyší, jak ostatní lidé mluví o překračování hranic, tak mu to všechno zase vzdáleně nabíhá. Ta opravdovost, ta živost. K těm hranicím se zatím nedokáže přiblížit, na to je stále příliš pevně ukotvený v logice prášků, kde existuje jenom jeden přijatelný stav, ale vidí je aspoň v dálce před sebou.

Oskar ho někdy zkoumavě pozoruje a otec předstírá, že si toho nevšímá. Oba ale vědí, oč jde; sledují se jako dva zápasníci, kteří čekají na výpad toho druhého.

Od toho dne, co ho dovlekl do školy, osprchoval, oblékl a přivedl domů, se spolu pořádně nebavili. Oto se snaží chovat tak, jako by se nic nestalo. Říká a dělá ty víceméně správné věci, ale je čím dál znavenější a dopouští se chyb. Někdy si všimne, že mluví příliš dlouho nebo že snad možná pronesl něco nevhodného. Ostatní se na něj totiž tak zvláštně dívají, sami mlčí a jen čekají. Jenže na co? Až se omluví? Nebo až vysvětlí, jak to myslel? Často si není schopný vybavit, co doopravdy řekl. Je tak soustředěný na další správnou věc, že se mu nit řečeného trhá a on před sebou vidí jenom její malé kousky. Ty vypadají docela neškodně, ale možná některý podezřelý přehlédl nebo je špatně navázal na sebe. Nedokáže se v tom vyznat.

Lidka je zprávami přesycená. Nic v jejím těle už není na svém místě; je až po okraj naplněna jakousi novou kalnou tekutinou, ve které všechno plave. Kdyby hladina ještě o něco vystoupala, tak se Lidka zadusí. Přesto je jí jasné, že pod hloupými nedostatečnými slovy reportáží je něco, co se dostává k samotné podstatě; k tomu nepříjemnému a bolestivému, co nakonec budou muset udělat a co se k nim každý den přilísává o něco víc. Nejraději by to celé zaspala – chtěla by usnout tak jako Kristýna a Lara, jenže každé ráno je vždycky zase tak strašlivě vzhůru.

Oskar ty dny myslí hlavně na Oldřišku. Neslyšel o ní od toho odpoledne, co ji byli se Silvou navštívit. Vyčítá si, že se o ni víc nezajímal a nezjišťoval, jak se jí daří, jenže se toho dělo tolik a on se navíc celou dobu strašně bál. Bál se, co všechno si za těch několik týdnů mohla udělat. V době, kdy se scházeli, byl fascinovaný okamžiky, kdy se nořila do sebe. Nikdy nevysledoval, co přesně těmhle ponorům předchází. Měl pocit, že je všechno v pořádku, ale pak najednou zmlkla a začala reagovat zvláštně zpomaleně.

Oskar vždycky čekal, že Oldřiška přijde s něčím podstatným – jako by kdesi hluboko v sobě potřebovala zvážit všechny významy a možnosti, aby se mohla zase vynořit s něčím překvapivým a závažným. Připadalo mu, že právě ona musí vědět víc než ostatní, že tahle dobrovolná odpojení musí nakonec cosi zažehnout. Byl tím očekáváním tak pohlcený, že se k ní snažil dostat co nejblíž, že se snažil stát její součástí. Když bude dávat dobrý pozor, tak se od ní něco naučí a pak se mu to může podařit taky. Jenže nic takového se nestalo.

Teď by rád věřil něčemu podobnému – že všechny ty podivné promluvy a akce, semináře a setkávání jsou jenom snahou, jak dosáhnout čehosi, na co nikdo z nich v obyčejné bdělosti nestačí. Možná stačí být jenom trpělivý a ono se to podaří.

Jenže potom si vždycky vzpomene na to, co mu Oldřiška řekla v nemocnici – že se nedalo dělat nic jiného než skočit –, a taky na otce blábolícího o změně. A už tomu věřit nedokáže a používá to jen jako plachtu, kterou přes sebe přehodí, aby nemusel nahlížet do míst, která ho lekají.

Přesto cítí, jak se z těch míst začíná sunout cosi nesmlouvavého, mohutného, co nelze odvrátit.

Ema sleduje všechny ty zprávy a výpovědi a kdesi v zátylku se jí usadí nepříjemný pocit, že jí něco důležitého uniká, že na něco zapomněla. Jednotlivá sdělení jsou samostatně uvěřitelná, ale když se je snaží poskládat za sebe a nahlédnout coby celek, začínají se hned drolit a rozpadat. Přitom musí existovat způsob, jak je vzájemně provázat a ukotvit. Je si tím docela jistá, nedokáže však na nic přijít. Snaží se ve tvářích lidí na obrazovce najít nějakou pochybnost nebo zklamání, ale všichni jsou tak sebejistí a samozřejmí, jako by věděli o čemsi podstatném, co zůstalo utajeno jenom jí. Ema se proto pokouší na to všeobecné nadšení také nasednout, ale to jí neustále uniká, ať se snaží, jak chce.

Ví, že by se s tím měla svěřit Otovi, možná i Oskarovi, Lidce a Laře, ale vyslovit tu pochybnost nahlas by znamenalo ztratit její opravdový význam. Převedením do slov by se umenšila a Ema by se nadobro připravila o možnost objevit to možné potřebné pojivo.

Jenže s každým dalším dnem jsou její šance na úspěch o něco menší.

A ona ví, že se nakonec podvolí.

Za městem, kus od Farské louky, začnou stoupat k nebi sloupce dýmu. Jeho těžký nasládlý pach, z něhož se zvedá žaludek a který nikdo nechce pojmenovat nahlas, občas zavane do ulic, ale v tuhém neprostupném vzduchu brzy ztratí na intenzitě – nebo si na něj možná jenom všichni postupně zvyknou.

Tehdy se vzbudí Kristýna.

KRITICKÉ MNOŽSTVÍ

„Zdálo se ti něco?“ ptá se Ema opatrně, když celá rodina sedí ráno v kuchyni.

„Asi jo,“ řekne Kristýna vesele.

„A co to bylo?“ zajímá se Lara.

„Bylo to, jako bych byla někde vevnitř.“

„Někde zavřená?“ chce vědět Lara a nehty si zatíná do dlaně. „Drželi tě někde?“

„Ne, to ne… spíš jako bych byla v něčem pěknym.“

„V nějaký zahradě? Nebo někde v domě?“ ptá se Ema a vezme si dceru k sobě na klín.

„Ne, ne,“ zavrtí Kristýna hlavou. „Takový měkký to bylo.“

„Bylas tam sama?“ zajímá se Oskar a hladí sestru po tváři.

„Byli tam všichni,“ odpoví a usměje se. „Úplně všichni.“

Na rozdíl od Lary vklouzne Kristýna zpátky do své existence docela hladce, jako by se v uplynulých týdnech, které zaspala, vůbec nic nestalo. Teď je dokonce živější a radostnější než předtím. Z každého jejího pohybu srší cosi elektrického, nepokojného.

Většinu času tráví před televizí nebo rádiem.

Ema se ji snaží zaměstnávat; bojí se, aby neslyšela něco, co by ji mohlo rozrušit. Kristýna se však při každé příležitosti vrátí k obrazovce jako hmyz létající za světlem.

Jednou se Ema probudí uprostřed noci. Cestou na záchod si všimne světla vycházejícího z obýváku. Když nahlédne dovnitř, uvidí dceru sedět před televizí s vypnutým zvukem.

Muž a žena tam o čemsi zaníceně mluví, rychle pohybují ústy, krabatí obličeje.

„Pojď spát, miláčku,“ vybídne ji měkce. Kristýna ale jen zavrtí hlavou.

„Já už chci vyrazit,“ řekne pak. „Prosím.“

Ema ji pohladí po čele. „Půjdeme si lehnout, jo?“ Vezme ji do náručí a zdvihne. Najednou je tak hrozně lehká.

„Chci to,“ zašeptá ještě Kristýna cestou do pokoje. Řeč už má nasáklou a ztěžklou únavou. Pak zavře oči a zvrátí hlavu dozadu.

Ema ji uloží v pokoji do postele. Vedle už leží Lara. Čelo má pokrčené a rychle mihotá víčky. Něco nepokojného se jí zdá.

Ema jí položí ruku na temeno a ona se začne ošívat, po chvíli se však uklidní a tvář se jí uvolní.

Obě teď spí ve stejné pozici, tvářemi otočené k sobě. Emě je tak úzko, že musí přemoct nenadálou chuť je vzbudit; přiskočit k nim a třást s nimi tak dlouho, dokud neřeknou, že nic z toho, o čem v uplynulých dnech mluvily, nemyslely doopravdy a že se ničeho z toho není třeba bát, protože snění a bdělost jsou dva pevně oddělené stavy – tak to přece bylo vždycky a nikdo příčetný tohle nemůže zpochybňovat.

Namísto toho jen chvíli postojí na místě – a potom tiše odejde. Když o pár chvil později leží v posteli, nedokáže usnout. Jen zírá nehnutě do tmy, dokud se neztratí jistota, zda má otevřené, nebo zavřené oči.

Spánek pak musí přece jen přijít, protože se jí zdá o tom, že je u sebe v posteli, ale tentokrát je něco jinak: Kolem ní totiž stojí postavy, jimž není vidět do tváře, a postupně se přibližují. Pohybují se nicméně tak pomalu, že se zdá těch pár centimetrů, které je od ní dělí, jako nepřekonatelná vzdálenost.

Ema leží na zádech a nedokáže se pohnout. Není vyděšená z toho, co nastane, až k ní postavy dorazí, protože tomu se ani nedá vyhnout, ale to postupné, přesto nekonečné přibližování je mučivé. Ať už to prostě udělají, přeje si, jenomže tím ničemu nepomůže; postavy postupují pořád stejnou rychlostí, a co hůř, sen se nijak neproměňuje ani úlevně nerozpadá. Jen pořád pokračuje s tou strašlivou neotřesitelnou urputností dál a dál. Když se konečně vzbudí, je už skoro poledne. Chvíli nedokáže uvěřit tomu, že zvládá pohnout rukama a nohama, dokonce se i posadit. Zaplaví ji čistá, tetelivá radost, kdy obdivuje možnosti svého těla. Přesto má ještě pár minut po probuzení pocit, že se do ní obtiskl snový čas – všechno je podivně zpomalené a roztahané, jako by mezi prsty natahovala nekonečnou rozteklou žvýkačku. Ten pocit ale naštěstí postupně odeznívá a Ema se začíná cítit zpátky v bdělém stavu zase pohodlně. Jen někde daleko, na kraji myšlení, zůstává viset určitá slizká pochybnost.

Kristýna nepřestává opakovat, že chce vyrazit. Chce, chce, prostě chce! Zatímco ostatní už jsou z reportáží a výpovědí v televizi unavení, ona hltá všechno, co může, a nejde ji od toho držet zpátky. V každém nestřeženém okamžiku se nalepí k obrazovce a jen na ni lačně zírá.

„Čím si vysvětlujete,“ ptá se moderátor Kazatelky, „že i po tolika akcích zahrnujících až určité hraniční rituální praktiky zůstává kulovitý útvar pořád neprostupný – a pro nás všechny vlastně stále záhadný?“

Moderátor má vodnaté, skoro ubrečené oči.

Kazatelka nakrčí čelo a pokývá hlavou. „Tuhle otázku si teď celkem přirozeně kladou asi všichni. Proč se pořád nic neděje? Co děláme špatně? Podstatné přitom je to, abychom se nedožadovali konkrétního výsledku, ale spíš se zamysleli, co bychom mohli dělat líp.“

„Můžete to nějak upřesnit?“

Kazatelka se unaveně usměje. „Samozřejmě. Víte, ten hlavní problém je v tom, že každý z nás musí něco obětovat. Je zapotřebí dosáhnout určitého kritického množství. Teprve tehdy se začne proměňovat celá společnost, protože každý něco ztratí – a dost možná taky něco nového získá. Tohle by měly mít na paměti všechny rodiny bez výjimky. Jsem moc vděčná, že mnohé se tím už statečně řídí, ale pořád by jich mohlo být mnohem, mnohem víc.“

Oto se snaží ty rady a apely neposlouchat nebo se jim přímo záměrně vyhýbá. Většinu času tráví v ložnici a převaluje se na propoceném prostěradle. Lara se nemýlila – prášky jde ten první a druhý den opravdu částečně nahradit alkoholem. Teprve když je jím dostatečně nasáklý, pomine ten nejhlasitější šum rozléhající se mozkem a dostaví se úleva. Jenže ta nikdy netrvá dost dlouho; šum se zase brzy ozve a tu a tam do něj pronikají děsivé, neuzávorkované obrazy, nad nimiž Oto nemá kontrolu. Všechny jsou podivně lákavé, detailní a tak plastické, že si někdy na pár vteřin nedokáže uvědomit, jestli se odehrály jen v jeho hlavě, nebo mají evokovat něco, co se teprve stane.

První a druhý den bez prášků dokázal ještě nějak přečkat, ale ten třetí už nezabírá vůbec nic. Chce ticho, ticho a tmu, ale to mu dopřáno není – namísto toho je vláčen ven, na ostré světlo, do kterého se ale nedokáže dívat. Odvrací pohled a zavírá oči, ale cosi ho nutí držet je pořád otevřené, jako by to byl jeho trest. Šum je pořád hlasitější, zní mu v hlavě teď už konstantně a přechází do kvílení jako siréna. A právě tehdy, když je to úplně nejhorší, vejde do pokoje Kristýna.

Usmívá se a oči jí září jako nikdy.

„Tak už pojedeme?“ zeptá se. „Vezmeme auto a hned vyrazíme.“

Oto mlčí.

„Chci to bejt já,“ pokračuje. „Chci, chci, chci!“ Oto pořád nic neříká.

„Stejně nevíme o ničem jinym, co se dá dělat,“ pronese podivně dospěle.

Oto přikývne – a tehdy šum konečně ustane.

KOUŘ

Když se to sneslo na Zem – konkrétně na Farskou louku středně velkého města – mysleli si lidé, kteří to viděli jako první, že jde o nějaký optický klam; možná lom světla, jenž zmizí, když člověk pootočí hlavu nebo zajde-li slunce za mrak. Jenže ono to nezmizelo; pořád to zůstávalo pár desítek centimetrů nad zemí – podivný kulatý bíle světélkující útvar, který měl asi tři metry v průměru. Bylo možné se k němu přiblížit, a bylo možné se ho dokonce i dotknout. Někteří říkali, že je povrch teplý a vláčný, jiní přísahali, že cítili, jak se uvnitř něco hýbe.

Koule každopádně nezmizela po dni, po týdnu ani po měsíci.

Brzy se objevily názory, že jde o jakousi anomálii, zaviněnou dlouhodobým razantním přehříváním planety. Taky se říkalo, že se jedná o výstrahu či přímo trest (ale nebylo už tak úplně jisté před čím nebo za co). Všichni se shodli pouze na jediné věci – takový úkaz je něco dočista nového, vzrušujícího, něco, co se musí pečlivě prozkoumat a popsat.

Koule ale zůstávala stále stejná, ke všemu zcela netečná.

A nikdo se s tím nedokázal smířit.

Auto zastaví na kopci, odkud je na Farskou louku dobrý výhled. Ema, Oto, Lara, Lidka, Oskar a Kristýna jsou uvnitř namačkaní, mladší sestra sedí starší na klíně. Rodina vidí, že je u koule shromážděna spousta lidí. Není přitom ale jasné, co přesně se za hradbou těl děje. Zdálky to totiž vypadá jen jako obrovský nekonkrétní chumel osob bez tváří, který se na útvar přilepil.

Odkudsi ze strany stoupá kouř. Není vidět, co hoří, ale zároveň o tom není pochyb.

Hoří tam lidé.

Vůz zůstává stát. Dveře jsou zavřené, nikdo se nemá k tomu vystoupit. Všichni hledí před sebe – ke kouli a ke sloupcům dýmu. V autě je naprosté ticho.

Pak Oto nastartuje. Nikdo ho nezadrží.

Chvíli motor běží jen tak naprázdno. Benzínové výpary se mihotají v teplém vzduchu. Ten okamžik mohutní a bobtná, až je tak těžký, že už se nedokáže nijak pohnout ani přetvořit. Všechno spočívá na místě, bez vývoje, beze změny.

Koule zůstává stále stejná, ke všemu zcela netečná.

A pak se k ní auto rozjede. Jede tak rychle, že se brzy docela ztratí z dohledu.

PRASKLINY

Shlukování, oddělování, mizení, tlení, pálení, přesunování.

Zmizí jednoznačné barvy, struktury, teploty, linie, míry. Zůstane jen bílo a horko, které už není samozřejmě doopravdy bílé ani horké, protože se nemá k čemu vázat, a tak samo o sobě nemá žádné určení. To jediné, co si vynucuje na okolí svou podstatu, je koule. To ona jediná nese význam v nahuštěném žhavém prostoru bez hranic a bez měřitelné plochy.

A uvnitř koule se něco hýbe.

To, že jsou všichni uvnitř, a ne vně koule, tuší jen velmi málo lidí, ale nikdo jim pořádně nenaslouchá – jsou tu přece Kazatelé a ti se tváří, že mají ty správné odpovědi. A spoustu toho namluví i všichni ostatní.

Shlukování, oddělování, mizení, tlení, pálení, přesunování.

Všechny ty procesy se v kouli odehrávají v omezených trajektoriích. Jejich nositelé mají specifické rysy, ale jeden od druhého se navzájem odlišují. Někteří se na chvíli dokážou vysmeknout ze svých určených tras a společně se dotknout vnitřního povrchu koule.

Tehdy se stěna slabě, skoro neznatelně pohne. Jenže něco takového se zdá příliš riskantní, a především to je naprosto neexaktní; dávají si proto dobrý pozor, aby se podobná situace znovu neopakovala.

Shlukování, oddělování, mizení, tlení, pálení, přesunování.

Všechny procesy se přelévají přes sebe, některé se dokonce vzájemně potlačují a ruší. Ale existují i jiné možnosti.

Až se spojí síly a vyvine se mnohem větší tlak stejným směrem, tak se s koulí něco skutečně stane.

Zachvěje se. Pak se objeví první prasklina. Následně druhá. Třetí.

A někdy potom přestane být koule důležitá.

Prodáno 27.07.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Doslov

JAK UNIKNOUT UMRTVUJÍCÍ SÍLE BÍLÉ LEVITUJÍCÍ KOULE?

Úvodní motiv prozaického debutu Praskliny scenáristky, publicistky a spisovatelky Kláry Vlasákové nás láká do pasti science-fiction. Na „Farskou louku středně velkého města“ se snese bíle světélkující koule, která má přibližně tři metry v průměru. V mnoha ohledech připomíná impozantní výjev z psychologického sci-fi snímku Příchozí kanadského režiséra Denise Villeneuva, v němž se na odlehlé mýtině zničehonic zjeví neidentifikovatelný mimozemský útvar podobný obřímu organickému srpu, tyčícímu se k nebesům. Čtenář Prasklin se tak pomalu připravuje na postupné sbližování s jinou formou života – jenže ničeho takového se v próze Kláry Vlasákové nedočká. Nadpozemský kulovitý objekt svou netečnou existencí pouze celý literární prostor Prasklin neurotizuje. Na lidi působí zneklidňující silou a spouští v nich stavy frustrace, deziluze a nejistoty.

Spíše než klasický science-fiction příběh nabízí Praskliny podivně groteskní svět, který svou atmosférou těžkého temného snu může připomínat zúzkostňující vize próz Franze Kafky. Motivace chování většiny postav jsou často nejasné, přesto ale jako by se řídily nepojmenovatelnou osudovou silou. Hned v úvodu knihy jsme svědky toho, jak ředitelka jakési korporátní společnosti v zasedací místnosti oznamuje zaměstnancům, že kvůli automatizaci přicházejí takřka všichni o zaměstnání. Nikdo neprotestuje, nikdo se nebouří. Všichni nejprve zmateně a později už jen odevzdaně ředitelce naslouchají, kterak lakuje jejich vyhazov narůžovo. Vrchol zaměstnanecké vzpoury nastane, když si zaměstnanec Oto lehne v kanceláři vedle svého kolegy na zem, zatímco nechává z tiskáren padat nekonečný proud potištěných papírů.

Všechny postavy knihy jsou uvězněny v jasně uzavřeném a nepropustném univerzu práce a mezilidských vztahů, z nějž nemohou vystoupit. Zneklidňující přítomnost levitující koule nabourává jejich automatismy a vyvolává iracionální reakce. „Do té doby, než budeme vědět víc, je třeba pokorně vykonávat svou práci a své povinnosti tak jako doposud,“ snaží se v samotném úvodu knihy religionista uklidnit televizní diváky, ale jeho radami se nikdo řídit nedokáže. Nenaplní se ovšem ani naděje a výzvy socioložky, která s ním ve studiu polemizuje. Kontakt s radikálně jiným postavy Prasklin nedokážou obrátit ve svůj prospěch. Toto bizarní setkání se pro ně nepromění v šanci, jak se nově podívat na svět a zamyslet se nad tím, co možná nefunguje. Místo toho, aby se společně pokusili udělat ve své realitě praskliny, a mohli třeba spatřit širší horizont možností existence, se před zneklidňující silou bílé koule uzavírají do patologických stavů – k agresivnímu chování, rezignaci a depresím, sebepoškozování nebo užívání silných, otupujících léků na předpis.

Z prózy Kláry Vlasákové vyplývá, že autorka český literární kontext překračuje. Jakousi stylovou podobnost bychom mohli snad najít u posledních dvou próz Bianky Bellové (Jezero, Mona) s jejich strohým, až filmovým jazykem a výstřední obrazností. V Prasklinách ale identifikujeme spíše inspiraci jihokorejskou spisovatelkou Han Kang a jejím vyprávěním na pomezí grotesky a zneklidňujícího existenciálního pátrání po samotných základech lidství z Vegetariánky. Důstojná, až hrozivá religiozita Kazatelů zase připomíná dystopické prózy kanadské spisovatelky Margaret Atwoodové. Ostatně i na začátku zmiňovaný snímek Příchozí Denise Villeneuva je filmovou adaptací povídky „Příběh tvého života“ amerického spisovatele Teda Chianga. Kromě zahraničního literárního kontextu do sebe ale próza Kláry Vlasákové nasává i globální témata – Otovu práci ohrožuje automatizace, časoprostor prózy postupně deformuje klimatická změna, před úzkostmi a nejistotou se postavy uchylují do náruče silných utlumujících léků, které jim umožňují v nehostinném světě přežívat.

I přesto ale román udržuje silný kontakt také s českou realitou, a možná právě tím připomíná zdánlivě nadreálné příběhy Franze Kafky. Reakcí postav na nepřátelství, nespravedlnost a násilí není protest, ani vzpoura. Nedokážou své rozčílení nebo zklamání jakkoliv ventilovat. Negativní emoce se tak pomalu přesunují do jejich podvědomí, kde se zanícují a vytvářejí bolestivé, hnisající chuchvalce. Svá traumata a problémy postavy nedokážou sdílet ani se svými nejbližšími, a tento vnitřní tlak se tak projevuje v podivných excesech nebo v jejich odevzdaném ploužení se světem. Postrádají vlastní působnost, protože postrádají jakýkoli cíl nebo ukotvení svých životů. Jejich frustrace, zmatenost, dezorientace ve světě, nespokojenost nebo naštvanost se kupí v jejich nitrech a dohromady vytváří také něco na způsob neklidné, těkající kulaté hmoty, která s nimi zůstává, ať už se hnou kamkoliv. Právě zde Klára Vlasáková důmyslně uchopuje jakousi esenci postkomunistické psyché.

Bílá koule románu Kláry Vlasákové je však také metaforou našeho světa. Je symbolem smrti imaginace, všepohlcujícím bílým světlem konce všech vyprávění, umrtvující silou absence jakékoli představy budoucnosti. „Až se spojí síly a vyvine se mnohem větší tlak stejným směrem, tak se s koulí něco skutečně stane. Zachvěje se. Pak se objeví první prasklina. Následně druhá. Třetí. A někdy potom přestane být koule důležitá,“ zazní v závěru knihy a nikdo už nemůže být na pochybách, co je hlavní otázkou tohoto krátkého románu. Vyhraje nad námi netečná a umrtvující síla bílé levitující koule, nebo se nám společnými silami podaří protrhnout její povrch a s ním i vězení světa starých aspirací, obav a strachů?

Jan Bělíček

Klára Vlasáková

Praskliny

Obálku a grafickou úpravu navrhla Klára Janíčková (Take Take Take)

Doslov Jan Bělíček

Vydala Euromedia Group, a. s., v edici Listen, Nádražní 30, 150 00 Praha 5,

v roce 2020 jako svou 3437. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích www.booktook.cz a www.knizniklub.cz