Prodáno 07.04.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Copyright © Michal Viewegh, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4135-6

Nedostatek humoru je neklamnou známkou myšlenkových scestí: svět je žert, chvílemi špatný, a jeho původce je Velký Humorista. Je už tak prastarou pověrou intelektuálů, že na světě něco změní, pokud to napíšou na papír. Žijeme ovšem v době klipové a udržet pozornost u textu delšího než dvě normostrany je věru těžké. Máločeho je také třeba tolik jako veselé mysli!

Stanislav Komárek

Hovnivál Scarabeus satyrus si vyrábí z trusu velkou kuličku, kterou potřebuje jako zásobu potravy pro svou larvu. Tlačí ji zadními končetinami a je při tom obrácen hlavou dolů, takže nevidí na cestu, avšak díky tomu, že k orientaci využívá světlo měsíce, na které je velmi citlivý, dokáže putovat po rovné dráze a neuhnout z přímého směru.

PROLOG

Leopoldova zatím poslední cesta do Kobylis k psychiatrovi na jaře roku 2019 je poněkud komplikovaná: prakticky ihned po opožděném, a proto příslušně nervózním odjezdu ze Sázavy narazí na úzké lesní silnici na dva dlouze a složitě se vyhýbající kamiony, na dálnici ztratí dvacet minut čekáním v koloně, na Nuselském mostě se pak ve svém starém opelu prodírá ještě větší zácpou, než na jakou si už téměř zvykl, a těsně před cílem mu vozovku na dlouhou dobu zablokuje popelářský vůz.

Leopold nakonec čekání nevydrží a vykloní se z okénka.

„Dobrý den, pánové. Můžete mě prosím nechat projet?“ Starší z popelářů rezolutně zavrtí hlavou.

„To právě zrovna nemůžem!“

„Mám sezení u psychiatra!“ vysvětluje Leopold zoufale. „Už jsem tam měl víc než půl hodiny být!“

S tím psychiatrem to byla chyba, uvědomí si okamžitě, ale už je samozřejmě pozdě. Starší popelář si v klidu prohlíží vybledlý modrý lak Leopoldova prastarého, a na mnoha místech dokonce rezivějícího auta. Potom pomalu přitaká.

„A víš, že TOBĚ to vlastně i věřim, kámo?“

Schválně si dává na čas. Druhý popelář se spokojeně usmívá. Kdyby oba tušili, že má psychiatrický dohled nařízený soudně, chovali by se možná obezřetněji, nebo přinejmenším zdrženlivěji, napadne Leopolda.

„Jo! Kdybych si měl tipnout, k jakýmu doktorovi kdo jede,“ pokračuje s gustem první popelář, „u tebe bych si vážně vsadil na cvokaře!“

Leopold zadoufá, že ten rudý flek v rozkroku popelářových montérek je proboha jen kečup, a současně ho napadne, zda středně velká skvrna na cizích kalhotách, která nápadně připomíná krev, může v citlivém člověku vyvolat zkratové jednání.

„Podle mě užs tam měl bejt dávno!“ přisadí si popelářův kolega.

Leopold si proti své vůli toho neomaleného chlapa představí v obrovské zorbingové kouli nad potemnělým kamenitým srázem. V oné fantazii samozřejmě vidí i popelářův vyděšený výraz, ale přesto do té nafukovací koule oběma dlaněmi strčí.

Svým způsobem podobně jako hovnivál.

KAPITOLA JEDNA

V pátek 27. července 2018 na sklonku dne – to jest v předvečer sobotního programového vrcholu hudebního festivalu Sázavafest ve Světlé nad Sázavou – sedí čtyřicetiletá učitelka Nela, její dvě čtyřicetileté přítelkyně (a zároveň i kolegyně ze školy) Dita a Sabina a v neposlední řadě i její sedmdesátiletá matka Hilda, bůhvíproč přezdívaná Audrey, ve vířivce uprostřed potemnělého, čerstvě posekaného trávníku před sázavským domem Nely a jejího pětapadesátiletého manžela Leopolda a předávají si cigaretu, v níž je marihuana promíchaná s tabákem v poměru jedna ku třem. Nela to nazývá homeopatickým brčkem. Dospívající děti všech tří pedagožek před pár dny odjely společně na tábor, a i proto mohou nyní všechny jak kouřit trávu, tak být nahé. Ano, já vím, že slovní spojení, či spíše už klišé v předvečer je obvykle vyhrazeno pro významné historické události, které v řádu milionů osudově ovlivňují lidské životy, a stejně tak chápu, že použít tento obrat v souvislosti s letním hudebním festivalem a čtyřmi nahými ženskými ve vířivce může působit poněkud přepjatě, ne-li dokonce zcela nevhodně… I mně je samozřejmě jasné, že tři dny života jedné čerstvé vdovy, jedné rozvedené ženy, jednoho nijak výjimečného manželského páru a jedné tchyně jsou jen nedůležitou kapkou v oceánu lidských dějin, nicméně humanisticky smýšlející spisovatel musí i tak mikroskopický příběh považovat za jedinečný a stejně tak věřím, že dostatečně empatický čtenář téhle sotva třídenní historce nakonec přizná právo na literární existenci.

„Mohu přistoupit, zlatíčka? Nesu šampíčka!“ oznamuje nahým ženám už z dálky hlasitě Leopold (on sám má na sobě kostkované červeno-šedé trenýrky a bílý nátělník, který je mu trochu těsný, a zbytečně tak zvýrazňuje jeho lehce vystouplé bříško), neboť jednak se už od nepaměti snaží dodržovat základní pravidla slušného chování a za druhé stejně jako nemálo lidí, kteří s alkoholem začínali ještě za socialismu, není ani po letech života v tržní společnosti schopen odlišit běžný sekt, který nyní u vířivky servíruje, od pravého šampaňského, jež mimochodem nikdy v životě nepil, neboť si je ani dříve z platu učitele, ani nyní ze mzdy řadového novináře nemůže dovolit, a konečně protože za třetí odjakživa rád rýmuje.

„Neneseš nám šampíčko, Poldo,“ ušklíbne se jeho tchyně Hilda, „ale lacinej sekt.“

Pohledná dvacetiletá studentka pedagogické fakulty se v roce 1998 provdala za vcelku sympatického pětatřicetiletého novináře – a dneska je z ní lehce obézní čtyřicetiletá učitelka, která má za manžela obtloustlého plešatícího pětapadesátiletého kašpara, konstatuje v duchu.

Nela pod vodní hladinou – jako kdyby dokázala číst matčiny myšlenky – kriticky pozoruje své špeky a hned poté svou pozornost přesune na Poldovu počínající pleš.

„Stejně si myslim, že je to šílenej nápad!“ pošeptá rychle Dita Sabině. „Že jedeme všechny… Tohle vždycky nakonec praskne!“

Leopolda Ditin šepot příslušně zneklidní a také Sabina si nenápadně pokládá ukazováček na rty.

„Šup sem s ním!“ zvolá s hlasitým povzdechem Nela, která manželovo rýmování upřímně nesnáší, a významně pohlédne na obě své kamarádky (Dita je už víc než rok rozvedená a Sabina nedávno ovdověla). Neostýchejme se ani my nahoty všech přítomných žen, přistupme blíž a pozorně si je všechny virtuálně prohlédněme. Začněme u nejstarší Hildy: žádná z dam ve vířivce by samozřejmě něco takového nahlas nevyslovila (natož za všech okolností vždy zdvořilý Leopold), ale pravda je taková, že nahé opálené tělo sedmdesátileté Hildy skutečně nápadně připomíná jednu z oněch vysušených a svraštělých lidských mumií z plakátu ke kontroverzní výstavě Human Bodies. Plnoštíhlá, leč i tak stále atraktivní Nela je jen poněkud bledá – což zvláště vynikne ve srovnání s Ditou a Sabinou, které jsou až na bílé trojúhelníky na prsou a pod břichem úplně snědé, neboť se předevčírem vrátily ze společné týdenní dovolené na Mallorce. Prosvětlená hladina bublající vody, která všem čtyřem nahým ženám dosahuje zhruba ke krku, každou chvíli mění barvu – právě teď na červenou. Leopold prodejce vířivky kdysi žádal, aby časové intervaly barevných proměn byly delší, minimálně minutové, nebo ještě lépe dvouminutové, jenže jeho manželka Nela, která miluje časté a rychlé změny a pro niž je slovo trvalost synonymem pro nudu, si u technika, jenž jim přijel vířivku zprovoznit, prosadila nejrychlejší možné střídání barevných odstínů podvodního osvětlení, takže vířivka Leopoldovi dodnes připomíná cosi mezi maloměstskou diskotékou a matějskou poutí.

„Zdá se mi to – nebo jsme až do tý Mallorky celej školní rok nepily?“ ptá se Dita řečnicky.

„Nezdá,“ souhlasí Sabina. „Až do Mallorky jsme deset měsíců nepily! Ale tam jsme naštěstí všechno dohnaly!“ informuje jakoby trochu zlomyslně Leopolda.

Nela si připomene letošní předčasné úmrtí Sabinina manžela Stanleyho.

„Jo jo. Byl to smutnej školní rok! Tak ho pojďme spláchnout!“ vyzve své kamarádky a kolegyně, zatímco voda opět mění barvu.

Vraťme se na chvíli k onomu přecitlivělému pětapadesátníkovi s počínající pleší, lehce vystouplým břichem a náznakem dvojité brady (ale i chytrýma hezkýma očima): co dělá Leopold právě teď, v oné jedinečné červencové podvečerní chvíli, v níž ho zastihlo naše vyprávění?

„Tak se to nese, má žena už se žízní třese!“ volá zrovna na čtyři nahé dámy ve vířivce.

Je to šašek, odsoudí ho v duchu jako už tolikrát jeho manželka Nela (byť možná trochu nespravedlivě). Jsem vdaná za kašpara, připomene si i dnes večer a potom si pomyslí: Tak tohle už je opravdu všechno, co od života ještě dostanu?

Mohla dopadnout i hůř, říká si v duchu Nelina matka Hilda, která si ovšem v posledních několika letech bůhvíproč nechává říkat Audrey, což Leopold tajně (nahlas by nic tak nezdvořilého samozřejmě neřekl) považuje za jeden z důkazů její počínající demence, neboť v ní žádnou podobnost se slavnou hvězdou Audrey Hepburnovou opravdu nezpozoroval – a jeho tchyně hlavně není herečka, nemluví anglicky a váží asi o půl metráku více.

Polda není krasavec, ale je chytrej a milej a já ho mám ráda, říká si v duchu šťastně Leopoldova milenka Sabina. Stanley byl hezčí a uměl to líp v posteli, ale zas nebyl tak inteligentní a fajn.

Než Polda, to už je lepší bejt rozvedená, uvažuje mezitím Dita. A než mít za manžela monstrum, jako je Bob, to už snad bejt radši mrtvá, ušklíbne se trpce.

Polonahý Leopold (na sobě má jen kostkované červeno-šedé trenýrky) kráčí bosý po čerstvě posekaném trávníku k malé, skoro neslyšně bublající, ale zevnitř osvětlené vířivce a opatrně balancuje s dřevěným podnosem, jemuž dominuje orosený plastový kbelík s lahví sektu tak laciného (a z jakéhosi důvodu dokonce ještě zlevněného), že si to snaživé objetí rozmočené ledové tříště ani tu malou skleněnou mističku, obsahující celkem tři rozčtvrcené jahody, snad ani nezaslouží… Na podnose dále stojí čtyři vysoké, a tudíž dost vratké, avšak zároveň spolehlivě nerozbitné plastové sklenice. Leopold si uvědomuje, že se mu na chodidla lepí navlhlá kratičká stébla trávy, a stejně tak už nyní ví, co od své ženy uslyší, až se vzápětí pokusí do vířivky vrátit. A nemýlí se.

„Lásko?“ promluví na Leopolda z oparu páry stoupající do podvečerního soumraku jeho plnoštíhlá manželka Nela. Silnými pažemi objímá okraj vířivky, ale oči má zavřené, aby byla ušetřena pohledu na manželovy pomačkané trenýrky. Ale když to Sabině vyhovuje… pomyslí si jízlivě.

„Ano, drahá?“ zareaguje okamžitě Leopold.

Nela vzdychne, otevře oči a s němou výčitkou postupně pohlédne na svou matku i na obě již trochu přiopilé kamarádky, které jí v oné těžké chvíli, kdy je nucena mluvit s tím komickým, obtloustlým chlapem s počínající pleší, neprojevily dostatek solidarity a soucitu. Leopoldovi je jasné, že o něm nejen jeho tajná milenka Sabina, ale díky manželčině bezmezné sdílnosti i manželčina kamarádka Dita a bezpochyby také manželčina matka Hilda alias Audrey vědí úplně všechno. Ano, i Dita, a dokonce i tchyně – stejně jako Nela a Sabina – bezpochyby dávno vědí, z čeho se on, Leopold, dětinsky raduje nebo proč se občas vzteká. Všechny přítomné ženy jsou zcela jistě zpraveny o tom, jak v noci chrápe, jak si přes den patlá zbytky vlasů alpecinem, jak močí (a občas počůrá prkénko), jak kadí a jak strašně někdy smrdí, a samozřejmě vědí i to, jak často, jak dovedně, či naopak neobratně šuká, co má v sexu rád a co mu bůhvíproč vadí. On své objektivní sexuální kvality může toliko (čím dál skeptičtěji) odhadovat, zatímco jeho tchyně (přestože milencem tchyně jaksi nikdy nebyl) přesně ví, jaké výkony v posteli podává... I tak ale Leopold svou ženu nyní pozoruje bez výčitek, s jakousi unavenou láskou, ba dokonce (jak si musí v duchu překvapeně přiznat) i s náznakem poněkud nerozhodné tělesné touhy. Nela si právě lehá na břicho čelem ke kruhové stěně vířivky, chytá se oběma rukama jejího okraje a celá splyne s hladinou, přičemž všem třem dalším přítomným ženám i svému manželovi nevyžádaně předvede nahý tučný zadek a masitá stehna, na nichž už opravdu nelze přehlédnout rozvinuté symptomy celulitidy (jejíž vskutku odpudivou finální podobu si Leopold může i dnes prohlédnout na stehnech a zadnici své obézní sedmdesátileté tchyně). Jako bych to snad byla já nebo Sabina, kdo jí toho tlustýho, přechytralýho chlapa vybral za manžela! ušklíbne se v duchu v reakci na Nelinu předchozí němou výčitku nedávno rozvedená Dita, která svou křehkou, snad až příliš pohublou nahotu skrývá před případnými Leopoldovými pohledy v bleděmodrých (toho času) vodních bublinách, zatímco před necelým rokem ovdověvší a logicky trochu zestárlá Sabina, jež před chvílí zděšeně zjistila, že na několik dlouhých vteřin úplně zapomněla zatahovat svůj lehce vystouplý podbřišek, sedí nyní naopak až křečovitě vzpřímeně: jednak aby Leopoldovi i všem třem přítomným ženám (zvláště té huse Nele) předvedla svá stále pěkná, překvapivě pevná prsa a pak aby všichni přítomní – samozřejmě včetně Leopolda a snad i prvních hvězd na šedomodré podvečerní obloze – laskavě uznali, že by byla věčná škoda, kdyby takhle pěkná ňadra zůstala na ocet jenom proto, že jim umřel manžel.

„Ano, drahá?“ zopakuje Leopold trpělivě manželce.

Je voda dost vlahá? napadne ho okamžitě, ale má nepříjemný pocit, že tenhle nepříliš dokonalý rým už kdysi použil, a tak raději neřekne nic.

„Jestli si k nám hodláš vlézt, tak si laskavě ty svý špinavý chodidla nejdřív ostříkej hadicí a na cestu sem si obuj kroksy! Kolikrát ti mám říkat, že vířivka neslouží k tomu, aby si v ní chlapi myli haksny špinavý od trávy!“ vyčte mu Nela.

Leopoldovi je samozřejmě jasné, že se jeho žena před kamarádkami předvádí, ale i tak má zároveň nepříjemné tušení, že její chladný sarkastický tón výmluvně ilustruje onu strašlivou proměnu jejich někdejší lásky.

„Ale Bob tam teda určitě nepřijede, že ne, Poldo?“ ujišťuje se dnes už potřetí Dita.

Bob je Leopoldův celoživotní kamarád a současně i Ditin bývalý manžel.

„Ne. Pokud je mi známo, tak ne,“ zalže chladnokrevně Leopold.

„Ptal ses ho?“

„Neptal, ale zároveň se mi jaksi nezmínil o tom, že by případný příjezd zvažoval.“

„To je sice hezký,“ řekne Bobova exmanželka kysele, „nicméně všichni moc dobře víme, že Bob je fantom, kterej svý záměry nikomu předem nesděluje…“

„A zřejmě proto je nesdělil ani mně,“ konstatuje suše Leopold.

„Jestli si k nám hodláš vlézt, Poldo, tak se laskavě nejdřív osprchuj a ohol!“ rozšíří předchozí požadavek své dcery Leopoldova tchyně.

„Nehodlám,“ odpoví manželce i tchyni zdánlivě klidně Leopold.

Doby, kdy se se svou ženou a jejími kamarádkami a kolegyněmi ze školy máchal nahý ve vířivce, už jsou dávno pryč – a všichni to vědí. Poté, co se Bob po loňském rozvodu odstěhoval, a poté, co Sabinin Stanley letos tragicky zemřel (a v neposlední řadě i poté, co se v Poldově vířivce kromě obou manželčiných kamarádek začala cachtat i její matka Hilda), společné koupání pro Leopolda definitivně skončilo. Jeden jediný rok – a najednou to bylo pryč. Leopoldovi náhle všechno připadalo skličující – jako třeba ten tátův holobyt, který po otcově smrti společně s Bobem kompletně vyklidili za pouhé dvě hodiny. Leopold se sice už dlouho snaží žít především přítomností (minulost je jak známo mrtvá a budoucnost ještě nenastala), ale přesto si občas – tak jako právě v této chvíli – bůhvíproč bolestivě připomene, jak se jako kluk během jediného dne ocitl se svými rodiči doslova na ulici… Hned poté si – v pouhé časové spojitosti – uvědomí, že před pětadvaceti lety bylo jeho nynější manželce Nele teprve patnáct a chodila do deváté třídy nejmenované pražské základní školy, kde byl on, učitel Krušina, v listopadu roku 1993 ředitelem vyzván, aby několika desítkám dospívajících dětí u příležitosti výročí sametové revoluce připomněl její demokratické ideály – a nikoliv tedy proto, aby svými znalostmi, řečnickou dovedností a tenkrát ještě i jistým mladistvým šarmem okouzlil jednu jedinou žákyni… Chápu, že se to rodičům mladičkých dívek nebude líbit, ale pravda je taková, že si třicetiletý Leopold onu teprve patnáctiletou, ve všech ohledech spíše průměrnou, leč fyzicky nepřehlédnutelně dospělou Nelu řekněme… okamžitě zapamatoval.

Připadala mu výjimečná.

Ach bože, říká si po všech těch letech Leopold. Trocha vhodně rozmístěné tukové tkáně, a – světe, div se! – mladičké telátko se stává výjimečným.

Ano, Nela mu připadala dokonce tak jedinečná, že když byl Leopold v červnu roku 1997 (tj. o pouhé čtyři roky později) coby čtyřiatřicetiletý fejetonista Lidových novin pozván na Pedagogickou fakultu Univerzity Karlovy, aby studentům českého jazyka a literatury přednesl jednu ze svých osobitých přednášek o novinářských žánrech (zahrnující mimo jiné i sarkastické citace z bezedné pokladnice českých novin a časopisů), a spatřil v přednáškové místnosti devatenáctiletou Nelu, svou bývalou žačku ze základní školy, která se mu líbila už tenkrát, ale jejíž tehdejší lásku samozřejmě nesměl opětovat, odpálil před nic netušícími studenty skutečný ohňostroj slovní imaginace a nápadně často se při tom pohledem obracel na svou zrudlou vyvolenou, jíž pomalu docházelo, čeho je svědkem: Ano, Leopold se v roce 1997 do své bývalé žačky zamiloval stejně jako kdysi ona do něj, a tentokrát už to nebyla láska ani nelegální, ani ryze platonická… Byl koneckonců ještě štíhlý, měl hustou kštici a Nele se zdál vzdělaný a vtipný. V té době ji jeho intelekt a osobitý humor ještě neiritovaly a neunavovaly. Čtyřiatřicetiletý Leopold byl tenkrát pro Nelu prostě „jenom“ chytrý a milý. Ani trochu nesmrděl, dokonce většinou příjemně voněl! Neměl ještě žádné sklony k bolestínství ani na Nelu nikdy nezvyšoval hlas. Očividně věděl spoustu věcí, ale jeho znalosti Nelu tehdy ještě nenudily, natož aby jí jako dnes připadalo, že ji neustále poučuje. Mluvil tak akorát – ani málo, ani moc (teď už bohužel mluví až příliš). A taky nahlas rozesmíval jenom ji samotnou a nesnažil se okouzlovat její kamarádky.

Jako třeba v poslední době Sabinu.

KAPITOLA DVĚ

Na besedy se studenty je Leopold zván dodnes, ale občas mu přijde, že se tak děje poněkud anachronicky: jeho novinářský elán s postupujícími léty klesá, nicméně nejrůznějších pozvánek bůhvíproč přibývá… Třeba pozítří musí předčasně odjet ze Sázavafestu ve Světlé nad Sázavou na nedaleké havlíčkobrodské gymnázium, kde má v rámci tamější Letní novinářské školy pronést svou tradiční přednášku o základních novinových útvarech (v níž studentům vysvětluje hlavní rozdíly mezi zprávou, glosou, sloupkem, fejetonem, komentářem a reportáží). Jako by snad ti mladí lidé k životu něco tak nepraktického a subtilního potřebovali, říká si zrovna skepticky Leopold, který v tomto okamžiku samozřejmě ještě nemůže tušit, že se onou havlíčkobrodskou přednáškou nadosmrti proslaví (a to dokonce v celosvětovém měřítku). Leč nepředbíhejme a vraťme se zhruba o čtvrt století zpět k mladému, sotva třicetiletému Leopoldovi, češtináři z nejmenované pražské základky… Jeho studentka Nela tenkrát byla – jak to shrnout do jediného výstižného slova? Milá? To ano. Jedinečná? Ne. Kdyby byl býval tehdejší pedagog Leopold už tenkrát novinářem a musel pro sobotní přílohu nějakých novin odevzdat Nelin medailonek – budeme-li čistě hypoteticky předpokládat, že by v nějakém celostátním periodiku projevili zájem o portrét sice milé, ale ničím výjimečné patnáctileté dívky – použil by především slovo jiná… Ano, úplně jiná než dnes, ušklíbne se nyní v duchu Leopold. Ostýchavá. Jemná. Nádherně nehotová. Ani v náznaku vulgární. A navíc jaksi ještě neměla matku – tedy samozřejmě, že ji měla, jenom se tenkrát ještě dokázala od Hildy dočasně odpoutat a bydlet sama. Žít svůj život, a nikoliv ten matčin. Ach bože! posteskne si Leopold zvaný Polda, zatímco staví lahev výhodně zakoupeného zlevněného sektu na nejširší okraj bublající a svítící vířivky (a poté do tří speciálních výklenků ve stěně postupně vloží po jedné nerozbitné plastové sklenici).

„Dík, Poldo,“ usměje se na něj nahá Sabina.

Leopold její úsměv opatrně opětuje, ale hned nato svůj pohled odvrátí. Dávno ví, že jisté vzpomínky není radno oživovat – zvláště pak ty úplně čerstvé a zvláště pak v přítomnosti manželky… Vymění dámám plný popelník za prázdný a vrací se do domu, který – jak si nyní v duchu bůhvíproč připomene – je snad de iure pořád jeho majetkem, ale de facto patří jeho ženě Nele, jejím přítelkyním Ditě a Sabině a poslední dobou jaksi stále více i manželčině matce Hildě (zvané Audrey).

„Jsi zlatíčko!“ volá za ním Sabina.

„Díky.“

„Je to zlatíčko!“ opakuje Sabina Hildě i oběma kamarádkám.

Nepřeháněj to, lásko, pomyslí si Leopold.

Poldova tchyně nesouhlasně zavrtí hlavou. Nela a nedávno rozvedená Dita si vymění krátký vědoucí pohled. Leopold si ho umí přeložit: jeho milenka Sabina před sedmi měsíci zcela nečekaně ovdověla (ještě o tom bude řeč: její manžel Standa, zvaný Stanley, se zabil na motorce, ale podle Leopolda i Ditina exmanžela Boba to svým způsobem byla sebevražda), takže Dita i Nela na to stále ještě musejí brát ohled a příslušně se přetvařují. To sám Leopold, který si právě na potemnělé terase domu nasazuje vodotěsnou a nárazuvzdornou čelovku Fenix HM51 Ruby (500 lumenů, dosvit 85 metrů, výdrž až 100 hodin), smutek předstírat nemusí: Standa s přezdívkou Stanley byl jeho dlouholetý přítel. Tohle úmrtí na rozdíl od pohřbů několika jiných, vzdálených známých hned několikrát oplakal. Nyní stojí k vířivce zády: uvědomuje si, že všechny čtyři nahé dámy vidí, jak kužel světla z jeho výkonné čelovky drkotavě olizuje průčelí domu.

„Hustý!“ říká tiše Dita, ale myslí si: Strašný!

Sabina potáhne z jointa, předá cigaretu Nele a vrátí se pohledem k Leopoldovi.

„Svatojánskej brouček!“ vyprskne smíchy.

Ten příměr rozesměje i obě její kamarádky. Leopoldova tchyně se ovšem jen pohrdavě ušklíbne.

„Otoč se, broučku!“ volá na Poldu vesele Sabina.

Co když ji Stanley tam seshora slyší? přemítá Leopold. Může to snad stoprocentně vyloučit? Nemůže. Peklo možná existuje.

„Otoč se a poleť ke kmotřičce!“ směje se Dita.

„Ne!“ chechtá se hlasitě Poldova manželka. „Poleť, ty vole, k Janince!“

„No dovol!“ zvolá její nahá matka Hilda, pohoršena dceřinou drobnou vulgaritou, ale nikdo jí nevěnuje pozornost.

Polda je vážně takovej hodnej vůl, říká si v duchu Nela. Ale chytrej, samozřejmě. Kolik ženských má doma zlý a hloupý voly? Neměla bych bejt nevděčná.

Všechny čtyři popíjejí prosecco, střídavě se noří až po krk do vody a zase se z ní vynořují, dotýkají se nahými chodidly trysek na dně a všechny také (Poldovu sedmdesátiletou tchyni nevyjímaje) si poposedávají tak, aby proud vyvěrající z trysek směřoval přímo k jejich klitorisům, a po chvíli před týmž proudem poněkud nerozhodně uhýbají, pohybují prsty u nohou a lehce znuděně (Nela a její matka dokonce pohrdavě) pozorují Leopoldovy nekončící předfestivalové přípravy: Nelin manžel si právě na terase stříká impregnací své vysoké černošedé goretexové boty Crossroad Dakota II s voděodolnou membránou a masivní, výrazně vzorovanou podrážkou.

Nelu napadne cosi vtipného.

„Holky, koukejte: to nejsou ty vole boty, to sou –“

Nával smíchu jí znemožní větu dokončit. Cítí, jak ji teplý proud jedné z trysek doslova laská v klíně. Tři zbylé dámy trpělivě čekají. Sabina si pravačkou lehce pohrává s levým ňadrem.

„Tak co to sou?“ zeptá se. Vymění si pohled s Ditou.

„Zimní pneumatiky!“ zahýká Nela a potáhne z cigarety.

Až na Hildu všechny řičí smíchy. Leopold se k nim zdálky otočí, ale protože samozřejmě neví, čemu se trojice nahých dam řehtá, poněkud nejistě se usmívá. Když se Nela konečně uklidní, opatrně se postaví, vystrčí na manžela tučný nahý zadek a dolije sekt své matce, oběma přítelkyním i sobě.

„Buď chodí bos,“ vzdychne Nela, jakmile se znovu posadí,

„nebo furt nosí ty svý goretexový křusky, v kterejch mu pak plesnivěj nohy!“

„Je to takovej vandrák!“ praví znechuceně Poldova tchyně Hilda.

„Hodně lidí mívá na fesťácích pohorky – bejvá tam bahno,“ poznamená na Leopoldovu obranu opatrně Sabina.

„A proto prej taky těm, který si na fesťáku dva dny nezujou boty, často plesnivěj nohy!“ uchechtne se Nela.

„Nebuď nechutná, drahoušku!“ napomene svou dospělou dceru matka, jako kdyby Nele bylo patnáct.

Dcera ji ignoruje. Pořád ještě se hlasitě pochechtává. Nikdy by nevěřila, že se dokáže zcela spontánně smát v přítomnosti manželovy nahé milenky. Všechno jde, když se chce. Znovu se zasměje. Dita a Sabina si vymění tázavý pohled, ale Nela to nevnímá, neboť ji právě napadla slovní hříčka, kterou díky účinkům marihuany považuje za geniální.

„Rokfór people!“ zaječí.

Odezva přítomných žen ji ale zklame.

„Chápete, ne? Rokfór – ten smradlavej sejra!“ vysvětlí jim.

Nyní už se burácivě smějí všechny. Nela coby autorka vtipu doslova hýká smíchy, avšak její matka neskrývá své znechucení. Leopold je všechny tázavě pozoruje.

Dita se vydýchá a potom se obrátí k Nele: „Hele, jestlipak víš, koho mi teď tvůj manžel připomíná?“

No schválně, říká si Nela. Tak schválně, jakou zhulenou opálenou blbost zase uslyšíme, pomyslí si.

„Toho novináře, co byl u nás před čtvrt stoletím na základce?“ navrhne povinně.

„Polda je novinář,“ odpoví Dita jakoby bez zájmu a dlaní si přihrne na nahá ramena trochu teplé vody.

„Novinář?“ ušklíbne se Leopoldova tchyně. „Peroutka byl novinář! Eduard Bass byl novinář! Čapek byl novinář!“

„To není fér. Myslím, že jako fejetonista je Polda dobrej!“ hájí svého milence odvážně Sabina.

„Je to šašek!“ zvolá Leopoldova tchyně. Sabina viditelně zrudne.

„To jste zbytečně přísná, nemyslíte?“ prohlásí bojovně.

„Ne! To si teda nemyslím!“ odsekne Nelina matka.

„Neptala jsem se, co Polda dělá – to všechny víme,“ vysvětluje všem klidně Dita. „Mimochodem,“ usměje se na na Hildu, „já si taky si myslím, že jsou Poldovy fejetony dobrý. Ptala jsem se nicméně, koho mi Polda připomíná? Právě teď – v týhle jedinečný životní chvíli?“

Co je na týhle chvíli proboha jedinečnýho? pomyslí si Leopold, který Ditinu repliku slyší.

„Co je na týhle chvíli mimořádnýho? Dyk jste v naší vířivce pečený vařený!“ odváží se pronést nahlas.

„A má bejt? Vadíme ti?“ odsekne Dita.

„Samozřejmě, že ne!“ ujistí povinně obě manželčiny kamarádky, jakož i svou tchyni Polda. „Ale taky samozřejmě vím, proč jste v naší vířivce tak často: protože vám trysky laskaj stydký pysky!“ zarýmuje si tradičně – jenže žádná z žen už ho neposlouchá. Aby ho vzaly na vědomí, musel by řvát. Ne že by to už párkrát neudělal.

„Já vim, koho Polda Ditě připomíná: svatojánskýho broučka!“ tipuje Sabina. „Karafiátova broučka! S tou čelovkou přece, ne?“

„Číšníka s čelovkou!“ volá Nela. Všechny tři se tomu smějí.

„A co horníka?“ navrhuje Sabina.

„Ne!“ trvá na svém bůhvíproč Nela. „Broučka!“

„Mně připomíná malýho kluka,“ pronese po chvíli Dita, „co se poprvý chystá na pionýrskej tábor!“

„Jo. To sedí,“ ušklíbne se Nela.

„Měla bys mu na oblečení nažehlit jablíčko nebo hrušku, aby si ho nesplet s hadrama jinejch děcek,“ doporučí jí Dita.

„Dobrý. Ale jak tu hrušku na to oblečení sakra nažehlim?“ vrtí hlavou Nela. Snaží se tvářit vážně, ale potom vyprskne:

„To ji musim nakrájet hrozně natenko, ne?“

Všechny až na Hildu, na kterou je většina těch zkouřených vtípků až příliš složitá, se řehtají. Tak přesně kvůli tomuhle jsem tu jejich marihuanu nikdy nekouřila a ani nebudu! pomyslí si Hilda. Leopold si ve vzácné, netušené shodě s tchyní myslí totéž. Člověk si ničí mozek i plíce, aby se mohl na půl hodinky stát úplně infantilním, říká si. Všimne si, že ho Sabina pozoruje. Představí si, jak jí příště zaboří hlavu do klína – a jeho nahá tchyně, jako by mu z vířivky dokázala číst myšlenky, zavrtí nesouhlasně hlavou.

„Byl už tvůj manžel někdy na nějakym fesťáku?“ zeptá se vdova Sabina Nely, když se smích kamarádek utiší.

„Pochybuju. Myslim, že ne.“

Ta informace všechny ostatní ženy zaskočí.

„Fakt ne?“ podiví se upřímně Dita.

„Co jsme spolu, tak ne.“

Úlet, pomyslí si pobaveně Dita.

Sedmdesátiletá Hilda se zatváří zhnuseně – jako kdyby její dcera a její zeť například veřejně přiznali, že jedí psí výkaly.

„A co aspoň na normálním open-air koncertě?“ ptá se Dita.

Nela rozpačitě vrtí hlavou.

„Nebo aspoň v letním kině?“ rozřehtá se Sabina. „Byl pan učitel a známý fejetonista za posledních dvacet let třeba jen jednou jedenkrát v letním kině?“

Nela neodpoví. Mám svou hrdost, říká si vzpurně. Aspoň něco mi zbylo.

„Hm. Takže posledních dvacet let jste v letním kině ani na žádným fesťáku zjevně nebyli…“ konstatuje jedovatě Sabina.

„Já ji před Poldou varovala – ještě před svatbou!“ oznamuje Sabině a Ditě Hilda, jejíž prst míří na Nelinu tučnou bradu.

„Každej je nějakej. My s Poldou holt patříme k domácím typům,“ říká Nela a podívá se Sabině zpříma do očí, takže milenka jejího muže nakonec uhne pohledem. Potom však onen zarputilý výraz v Nelině tváři povolí: „Ale Polda pořád jezdí na –“ začne naoko vážně, jenže v polovině načaté věty to nevydrží a rozchechtá se, „ – školy v přírodě!“

„Jo, to víme!“ zasměje se spolu s ní krátce Sabina. „Jenom kvůli tobě doufám, že svou tradiční funkci zdravotníka bere dnes Polda s menším zápalem než tenkrát…“

Doufáš hlavně kvůli sobě! pomyslí si Nela.

„Jo, taky doufám!“ prohlásí povinně a její matka jí věnuje pohrdavý pohled.

Ditu náhle napadne cosi, co vzbudí její obavy:

„No jo, ale kde tam v tý prdeli světa budeme spát?“ zvolá polekaně a všem přítomným tím připomene jak luxus, v jakém žila mnoho let s Bobem, tak i své místy nesnesitelné snobství.

Nad momentálně žluto-modrou vodní hladinou se rozhostí zaražené ticho, které přeruší jen spokojené uchechtnutí Leopoldovy tchyně, jíž problém s noclehem kupodivu připadá komický. Leopolda Ditina naivní otázka rovněž šokuje, avšak z jiného důvodu: Nevědět v předvečer odjezdu kamkoliv, kde budu druhý den nocovat? říká si nevěřícně. Takovýhle přístup k cestování může mít jenom ženská. Jeho tchyně se ovšem na rozdíl od všech ostatních žen bůhvíproč tváří vítězoslavně, což Leopolda vzhledem k okolnostem logicky zklame. Že by věděla o tom stanu? přemítá v duchu rychle.

„Tyhle věci vždycky zařizoval Bob…“ vysvětluje všem přítomným omluvně Dita.

Nepřeberné výhody rozvodů, pomyslí si Leopold. Rozvod jako alibi na všechno.

„Je tam přeci stanový městečko!“ pokusí se všechny poněkud neinformovaně uklidnit Leopoldova žena Nela.

„Ano, lásko, stanový městečko,“ zopakuje po ní Leopold pohrdavě, „tam skutečně je…“

Záměrně udělá pauzu.

„No vidíš! Tak v čem je problém?“ usmívá se i nadále sebejistě Nela. „A co ty hned plašíš?“ napomene Ditu.

Leopold nad prostotou své ženy zavrtí hlavou.

„Stanový městečko tam sice je,“ zopakuje všem přítomným dámám, „ale stany v něm jaksi nejsou,“ informuje všechny škodolibě.

Rozhostí se zaražené ticho.

„Tak to sme v prdeli,“ konstatuje po chvíli Sabina otráveně.

„Budem se krucinál muset vrátit. A z takový prdele po půlnoci žádnej vlak určitě nejede.“

Ženy, které mluví sprostě (jeho vlastní manželku samozřejmě nevyjímaje), Leopolda odjakživa popuzují, ovšem Sabině je vulgarismy – z důvodů, které si nedokáže přesvědčivě vysvětlit – většinou ochoten tolerovat. Nyní má navíc v ruce trumf.

„Vy jste si nezarezervovali pokoj v zámeckém hotelu?“ zeptá se všech přítomných nahá sedmdesátiletá Hilda v celkem přesvědčivě sehraném úžasu nad naivitou lidí středního věku.

Leopold a Nela okamžitě pochopí, že tohle je ona chvíle, na kterou stará dáma celý večer čekala.

Ještě ji ale na okamžik zdrží Sabina:

„Ne,“ ušklíbne se. „To jsme si asi nezarezervovali. Nebo jo, Poldo?“

„Ne,“ odvětí překvapivě klidně Leopold. „To jsme si nezarezervovali.“

„To jste ale měli, protože teď už určitě mají plno!“ vysvětlí všem s neskrývanou škodolibostí jeho tchyně.

„No, to nejspíš mají,“ připustí Leopold. „Stejně jako ve všech penzionech v okolí.“

„Já si rezervaci v zámeckym hotelu udělala už v únoru!“ informuje všechny pyšně jeho tchyně. „Už tenkrát měli jenom jeden jednolůžkovej pokoj!“

Triumfální výraz v její horkem zarudlé a botulotoxinem vypnuté tváři vzdělanému a zcestovalému fejetonistovi Leopoldovi okamžitě připomene tradiční čínské divadlo, konkrétně masku typu ťing, obvykle představující hřmotné padlé muže. Pro Sabinu, Ditu, a dokonce i pro Nelu, které v Číně na rozdíl od Leopolda nikdy nebyly, je Hildina obličejová mimika jenom nesnesitelná.

„A kdo tě tam jako zaveze, mami?“ ušklíbne se se Nela a pokračuje: „Poněvadž my jaksi jedem vlakem – a ty přece vlaky nesnášíš…“

„Můj přítel, samozřejmě,“ informuje všechny pyšně sedmdesátiletá dáma.

„Zdeněk?“ vyhrkne překvapeně Nela.

„Jsem snad promiskuitní?“ zvolá Hilda pobouřeně. „Samozřejmě, že Zdeněk!“

„Ještě loni to byl Robert…“ dovolí si poznamenat její dcera. Matka si ji pohrdavě změří.

„Robert – jak všichni víte – bohužel zemřel. Jsem snad indická žena, abych se s ním nechala upálit na dřevěném voru ve vlnách Gangy? To by sis přála?“ říká Hilda a významně pohlédne na Sabinu, jako by si chtěla vyžádat její podporu. Sabina se ovšem dívá stranou.

„Se Zdeňkem autem, samozřejmě!“ doplní všem Leopoldova tchyně. „Přijedu.“

Obě informace jsou pro Poldu natolik čerstvé, že je zatím raději nekomentuje.

„No, tak to jsme s tím ubytováním v prdeli!“ prohlásí Sabina.

Vyčítavě se podívá na Poldu.

Leopoldova tchyně spokojeně přikývne a hned nato svraštělými, rozmáčenými prsty pravé ruky znovu podebere svůj povislý levý prs, který infantilnímu pětapadesátníkovi Leopoldovi i dnes večer připomíná poloprázdnou punčochu nepříliš úspěšného mikulášského koledníka, a bůhvíproč pak ňadro vyzdvihne několik centimetrů nad vodní hladinu. Proč tu svou vyběhanou kozu pořád takhle venčí? ptá se v duchu Leopold. A proč zase jenom tu levou? nechápe ani tentokrát náš fejetonista, jemuž vyhlášená zdvořilost pochopitelně i nadále brání v tom, aby se tchyně zeptal.

„Ale nejsme v žádný prdeli!“ ujistí všechny poněkud otráveně Nela, která sice také nikdy nebyla v Číně, ale zato byla přítomna předvčerejšímu Leopoldovu návratu z Obchodního centra Chodov.

„Jak to, že ne?“ vrtí hlavou Sabina.

„Polda nám stan včera koupil.“

Černá mračna zklamání jsou ve vteřině rozfoukána a obloha očekávání je znovu stejně blankytně modrá jako toho času voda ve vířivce.

„Hezky!“ zvolá spontánně Sabina, a dokonce udeří dlaní do vodní hladiny. „Teda, Poldo, ty seš vážně chlap do nepohody!“

Sice se směje, nicméně Leopold má i tak pocit, že onen nemanželský kompliment je třeba zlehčit.

„Já asi tak úplně ne, ale ten stan myslím jo,“ říká. „Předvedu!“

Je rád, že má záminku odejít – ale zároveň samozřejmě ví, že se bude muset obratem vrátit. Vstoupí do domu a rovnou zamíří na záchod: vymočí se, zkontroluje prkénko, umyje si ruce a napije se z kohoutku vody. Rovněž si v zrcadle prohlédne obličej: připadá mu zvláštní, že při pohledu na svou pětapadesátiletou cizoložnou tvář nepociťuje ani znechucení, ani uspokojení. Divný, říká si. Jedno z toho by přece v jeho obličeji mělo logicky dominovat – ale on necítí vůbec nic! Třeba už je mrtvý. Možná už se z něj stal zombie. Na šatní skříni ve vstupní hale leží objemná igelitová taška, v níž se nachází včera zakoupený stan, platební doklad, katalog outdoorového vybavení a jeden list papíru velikosti A4, obsahující detailní informace o daném typu stanu (Leopold si je vytiskl z recenze na internetu): Ve stanu Husky Baul 4 si budete připadat jako ve skutečné rezidenci… Leopold si vybaví svůj rozhovor s mladým prodavačem – a nyní už vlastně tak úplně nechápe, že se mu koupi stanu podařilo realizovat. Docela by ho zajímalo, jestli se zaměstnanec obchodu za svou pracovní kariéru setkal s člověkem, který měl o dlouze předváděný a později i zakoupený výrobek menší zájem, než jaký po celý čas nákupu vykazoval on, Leopold. Teď tedy musí prodavače pokud možno věrohodně napodobit – ta stránka z internetu to Leopoldovi samozřejmě usnadní:

„Ve stanu Husky Baul si budete připadat jako ve skutečné rezidenci,“ přečte vestoje nad vířivkou nahé Ditě, neboť na obnaženou Sabinu ani do manželčina obličeje se momentálně neodvažuje podívat (a na nahou tchyni se opravdu koukat nechce).

„Jeho předností je odepínatelná velká vnitřní ložnice, a hlavně prostorná předsíň,“ naváže obratem.

„Hlavně?“ namítne vcelku logicky Dita. „Odkdy je předsíň důležitější než ložnice?“

Sabina na Leopolda nepokrytě zamrká.

„Součástí stanu je tunelová konstrukce se zesílenými durawrapovými pruty.“

Nela manželovo předčítání víceméně ignoruje.

„Hele, holky, furt jsme ještě nevyřešily, co si zejtra vezmem na sebe!“ upozorní své přítelkyně.

Důvěrně známé špeky na manželčině břiše připadají dnes večer Poldovi o něco větší.

„Já jo,“ říká jeho tchyně. „Obleču si černozelený šaty, co jsem měla loni v Maroku.“

„Ty vám sluší,“ přinutí se říct Sabina. „Moc!“

„Můžu pokračovat?“ ptá se Leopold.

„Vyprdni se na to, Poldo!“ požádá ho Dita. „Čteš to, jako kdyby to nebyl blbej stan, ale kurva pokoj někde v Hiltonu!“ Leopold si ke svému zděšení uvědomí to, čeho si až doposud trestuhodně nevšiml: že Sabina, Dita i Nela jsou očividně zkouřené. Kdy to stihly? Za ty tři minuty, co byl uvnitř domu?

„Berem si samozřejmě něco sexy!“ nařizuje všem Sabina.

„Nechceš si sundat trenky, Poldo, a hupsnout k nám?“ požádá bezostyšně Nelina manžela.

„Že by až takhle?“ pronese Leopold opatrně.

Pohlédne na svou ženu a co možná nenápadně pokrčí rameny.

„Jasně že až takhle!“ potvrdí svou předchozí výzvu cynicky Sabina a potom se krátce podívá Poldovi do klína: „Popadni svůj zesílenej duracelovej králičí prut a hupky dupky do naší barevný vodní nory!“

Leopold si překvapeně (a samozřejmě nanejvýš vděčně) uvědomí, že kobylí řehot jeho manželky je zcela spontánní. Především si ale znovu připomene, že Sabina má v sobě oheň, který ho nakonec nejspíš spálí. V živém plotu na boční straně zahrady zaznamená koutkem oka známý pohyb. Otočí se k porostu čelem, zatváří se přísně a pravačkou komusi ukazuje, aby koukal zmizet.

„Víte, proč se ten stan jmenuje Husky?“ zeptá se dam, jakmile se k nim znovu obrátí.

„Protože má modrý voči?“ tipuje Dita.

„Protože šéf firemního marketingu je blb!“ konstatuje suše Leopoldova tchyně a vyvolá tou primitivní poznámkou doslova tsunami veselí. Relativní výhodou marihuany oproti alkoholu je, říká si v duchu Leopold, že se zhulenci – na rozdíl od opilců – se člověk většinou nenudí.

„Ne,“ zasměje se Leopold společně se všemi řehonícími se nahými ženami. „Protože utáhne spřežení saní!“

Směje se kupodivu i Leopoldova tchyně, takže se může svobodně zachechtat také jeho manželka. Rovněž Sabina je vtipem svého milence zjevně nadšena, jen Dita se bůhvíproč tváří vážně.

„Jak často šukáte, králíčci moji?“ zeptá se nečekaně.

Leopold zrudne stejně rychle jako voda ve vířivce. Dita naštěstí vzápětí ukáže na něj a na Nelu:

„Jako vy dva?“

Leopoldovu zhulenou manželku kamarádčina otázka kupodivu nezaskočí.

„Tak dvakrát měsíčně,“ ušklíbne se. „Když to jde dobře…“ Leopold, který svou ženu kdysi dávno poznal jako atraktivní štíhlou studentku, pozoruje nyní obtloustlou čtyřicátnici Nelu s tichou rezignací zdvořilého nekonfliktního člověka, který si v restauraci nahlas a srozumitelně objednal telecí steak, ale číšník mu po více než půl hodině přinesl mletý řízek.

„Klidně pokračujte!“ promluví jen s nepatrným podrážděním. „Jako bych tu nebyl!“

Většinou své city dokáže ovládat. Základní podmínkou klidného manželství (když už ne šťastného) je schopnost a ochota neustále rezignovat na to, co chceme. Třikrát denně. Dvacetkrát týdně. Tisíckrát ročně. Potom jde v manželství všechno jako po másle. Jako bych tu nebyl… Kdyby měl posledních deset let jejich manželství popsat jedinou větou, byla by to tahle, pomyslí si v duchu Leopold. JAKO BYCH TU NEBYL…

„Co to znamená? Když to jde dobře?“ zajímá poněkud masochisticky Leopoldovu tajnou milenku Sabinu.

Když jsme oba schopni a ochotni rezignovat na to, co jsme kdysi od života chtěli, říká si Leopold, zatímco pokračuje v balení. Když oba zradíme své mladické sny a uvažujeme realisticky.

„Když se nehádáme,“ vysvětlí Nela Sabině. Co je ti do toho? myslí si.

Stiskne tlačítko a původně téměř hladká hladina se znovu hlučně zavlní a současně se objeví první bubliny.

„Dvakrát měsíčně…“ vzdychne Sabina, „co bych za to dala!“ Dokonce se odváží pohlédnout s němou výčitkou na Leopolda.

„Ale nekecej,“ oponuje jí okamžitě Dita. „Dyks nám tvrdila, jak tě to s manžílkem votravovalo… Že chudák Stanley píchal jako kolibřík!“ zasměje se a potom se obrátí k Leopoldovi, jenž právě s předstíraným soustředěním kontroluje obsah lékárničky Trek First Aid Kit: „Chápeš?“

„Myslím, že jo,“ ujistí všechny dámy neochotně Leopold. Čerstvá vdova mu to pro jistotu ještě dovysvětlí:

„Stanley byl bohužel tam dole trochu malej – a hlavně byl pokaždý jaksi moc rychlej!“ usmívá se významně Sabina.

„Jo jo. To mi došlo.“

„Rychlí milenci jsou nejhorší!“ varuje všechny Leopoldova sedmdesátiletá tchyně Hilda. „Klíč je v pomalosti!“

„Neměly bysme brát nějaký hormony?“ zeptá se náhle Nela a zalétne pohledem k Leopoldově taštičce s léky. „Jako na spodek?“

Leopold příruční lékárničku, která samozřejmě žádné hormony neobsahuje, zasune do přední (a tudíž kdykoliv snadno dostupné) kapsy batohu Packable Blackpack (25 litrů) a i nadále bedlivě naslouchá konverzaci ve vířivce.

„Nemyslím samozřejmě nějaký zbytečný loudání,“ upřesní svou předchozí poznámku o pomalém sexu Leopoldova tchyně. „Ideální je podle mě waltzovej rytmus. Dobrá soulož je jako dlouhej waltz – a ne nějaká uskákaná zpocená polka!“ Leopolda napadne, že to skvělé milování se Sabinou bylo zatím pokaždé spíš jako rokenrol. Ne, opraví se: nejdřív to byl ploužák, pak divoký rokenrol a nakonec možná i ten waltz.

„Ale blbost!“ praví Sabina odmítavě, jako by mu četla myšlenky. „Žádný hormony nepotřebujem. Na hormony máme sakra čas! Jsme mladý!“

Přání otcem myšlenky, pomyslí si automaticky Leopold.

„Bodejť,“ přitaká Dita, ale zní to nejistě.

Času je málo a voda stoupá, zauvažuje s náhlou, leč naštěstí dočasnou panikou.

„Já vám řeknu, co potřebujeme!“ oznámí všem Sabina.

„Pořádně si zapíchat! A proto si zejtra v noci na tom fesťáku všechny zašukáme!“

A dokonce na mě ještě mrkne! myslí si Nela. Kde se v ní bere ta drzost?

Leopolda, který právě skládá čtyři ultralehké průhledné PE pláštěnky do síťových kapes na bocích batohu, Sabinino prohlášení okamžitě vyděsí. Je víc zhulená, nebo opilá? říká si nanejvýš znepokojeně. Nejspíš obojí.

„Skvělej nápad – teda za předpokladu, že se budu smět dívat!“ prohlásí co možná rozverně, ale nikoho tím neoklame.

„Panebože, Poldíku, ty už nám zase žárlíš!“ zvolá pobaveně Sabina. „Přiznej se!“

„Já vám něco řeknu!“ křičí Leopoldova tchyně Hilda. „Můj manžel taky žárlil! Před smrtí!“

A po smrti? napadne Leopolda automaticky.

„Úplně strašně!“ doplní svou původní informaci Hilda. Po krátkém kontrolním pohledu na nahou sedmdesátiletou tchyni si Leopold o důvodech žárlivosti jejího nebožtíka manžela zakáže přemýšlet.

„Vážně?“ zvolá znechuceně Sabina, která si pokryteckých aspektů svého pobouření zjevně není vědoma.

„Nejsem klasický žárlivec. To je trochu složitější,“ ohradí se opatrně Leopold.

„Složitější! Přesně tohle mi Bob tvrdil taky! Furt! Pořád bylo všechno složitější – a najednou se úplně jednoduše sebral a byl pryč,“ kontruje okamžitě Dita.

Tak bezostyšné falšování historie ovšem Leopold nemůže připustit – už kvůli Bobovi ne.

„No, u vás dvou to – jak všichni víme – opravdu bylo trochu komplikovanější,“ dovolí si poznamenat na kamarádovu obranu – jenže tuhle diskusi Dita nepřipustí. Rozvod s Bobem je pro ni uzavřená záležitost – jako když odklepne dražicí kladívko. Prodáno!

„Tak nám laskavě vysvětli, co je na tom tvým žárlení nežárlení tak těžkýho k pochopení?“ zeptá se Dita útočně Leopolda.

„Jen to ne!“ vyjekne Leopoldova manželka Nela, která nyní – mohu-li částečně recyklovat před chvílí použitou metaforu s hostem a číšníkem – pozoruje svého chotě s podrážděným výrazem emancipované ženy, na jejíž objednávku v restauraci úplně zapomněli.

„Ježíši ne!“ zvolá afektovaně Hilda. „Po třicátý už to poslouchat nehodlám!“

Peklo jsou ti druzí, připomene si Leopold. Sartre na Sázavě! dodá v duchu.

„Vysvětluj!“ vybídne nicméně Poldu Dita. Leopold vrtí hlavou.

„Říkej!“ vyzve jej překvapivě i Sabina.

Můžu si za to sám, pomyslí si Leopold. Zahnal jsem se do kouta. Vířivka opět na chvíli zmlkne. Bubliny mizí a hladina je takřka okamžitě hladká, takže ňadra i pohlaví všech čtyř žen jsou nyní dobře viditelná.

„Dá-li si liberálně smýšlející manžel dohromady A a B, tj. svou vlastní mnohaletou zkušenost s manželkami a přítelkyněmi,“ začne odvážně Leopold, rychle dopije svou sklenici sektu a na vteřinu či dvě pak zpříma pohlédne na nahou Sabinu rozevírající a zase svírající stehna, „jakož i všechna ta lechtivá vyprávění vdaných kamarádek a vdaných exmilenek, a přesto ani poté na svou stávající partnerku nežárlí, není to žádný liberál, ale buďto rezignovaný nihilista, nebo nepoučitelný idiot.“

Rozhostí se rozpačité ticho.

„No dobrý,“ promluví Nela otráveně.

„Tak dík, Poldíku, žes nám to všem objasnil,“ říká kysele Leopoldova milenka Sabina. „Teď už to všechny chápem.“

„Tak kdybys mohl laskavě bejt zejtra nihilista!“ zasměje se Nela.

„Nebo idiot!“ zahýká Leopoldova tchyně Hilda. „Předem děkujeme!“

Dámy se smějí, ale potom se Nela zamračí.

„Holky, vážně!“ prohlašuje starostlivě. „Co si teda zejtra berem na sebe?“

Opravdu jsem řekla holky? uvědomí si Nela pobaveně a zděšeně zároveň. Prokrista! Když problém stárnutí nedokážu ani správně pojmenovat, jak ho chci řešit? uvažuje v duchu.

„Pozor!“ zašeptá náhle Sabina. „Padá omítka!“

S předstíraným studem se sesune pod hladinu, ale obě její kamarádky, jakož kupodivu i Poldova tchyně nadále zůstanou sedět vzpřímeně. Mezi tújemi za plotem protější zahrady nyní jasně probleskuje námahou zrudlý a potem lesklý chlapecký obličej. Syn sousedů Jiří Omítka, žák osmé třídy. Nižší větve tújí se viditelně pohybují.

„Vsadila bych se, holky, že dneska masturbuje už potřetí!“ konstatuje Nela polohlasem. „Každopádně si ho honil už před půl hodinou, když jste se svlíkaly.“

Její matka i zbylé dvě ženy se kupodivu chápavě, dokonce téměř potěšeně usmívají. Vlastně se z toho stala taková pikantní tradice, říká si Leopold. Když paní učitelky před třemi roky svého (dnes už patnáctiletého) žáka, syna poněkud nesympatických sousedů, spatřily masturbovat poprvé, byly ještě túje za plotem zahrady o dost nižší. Sabina i Dita sice stejně jako Nela tenkrát projevily příslušné pohoršení, ale přesto se ani onoho večera, a koneckonců ani kdykoliv později nedokázaly vzájemně přesvědčit, aby mladičkého voyeura a onanistu udaly rozvedené paní Omítkové (která na synovu výchovu zjevně nestačí). Dnes už voyeurské, či spíše exhibicionistické aktivity stále ještě nezletilého, leč evidentně už pohlavně vyspělého a zároveň i vcelku pohledného souseda posuzují nejen shovívavě, ale dokonce i s nepřiznaným vzrušením.

„Já už vím, proč máš ty túje tak pěkný!“ šeptá Nele s úsměvem Dita. „Protože ti je Omítka od jara do podzimu hnojí!“

„Ujišťuju tě, že i v zimě!“ uchechtne se Nela. „Jenže na ně bohužel taky čůrá!“

Okamžitě se jí vybaví žluté skvrny na bílém sněhu plném šlápot.

„V zimě je hnojení k ničemu!“ poučí všechny s řehotem Dita. „To je vegetační klid!“

„Počkejte, holky, vážně!“ žádá obě kamarádky Sabina, když se Dita jakž takž ztiší. „Co si mám zejtra vzít na sebe?“

„Něco sexy, samozřejmě!“ nařizuje jí okamžitě rozvedená kamarádka.

„No to právě nevim,“ zapochybuje Sabina. „Neměla bych jít v černym? Je to přece jen ještě dost čerstvý –“

„Ses posrala v kině?“ přeruší ji nesouhlasně Dita. „To jako hodláš jít za vdovu?“

„Jenže já jsem vdova,“ namítne Sabina poněkud upjatě.

„Jo. Ale už rok!“

„To teda ne!“ nevzdává se Sabina. „Sedm měsíců.“

Pohlédne krátce na opodál stojícího Leopolda a jakoby omluvně pokrčí rameny.

„No a? Žijem v jednadvacátým století – ne v devatenáctým!“ ušklíbne se trochu podrážděně Nela, která si jejího pohledu všimne.

„A hlavně si neuvědomuješ jednu podstatnou věc!“ říká Dita Sabině tajuplně.

„No dobrý, jakou?“ zeptá se po chvíli povinně Sabina.

„Sex je náš, dělá dobře mně i tobě!“ zanotuje Dita a Nela se k ní takřka okamžitě připojí.

Je to spíš recitace než zpěv, ale svůj účel splní.

„Zpíváš naprosto příšerně!“ říká nahé dceři nahá Hilda.

„Dík, mami. Vždycky jsi mě uměla v pravou chvíli povzbudit.“

„Jenom nechci, aby moje dítě žilo v nějakejch iluzích…“

„Oukej,“ říká rychle Sabina. „Takže zejtra seru na smutek!“

„Správně!“ zvolá spontánně Dita „A já budu taky veselá. Budu doslova rozverná! Ať si pan exmanžel Bob políbí prdel!“

„Jasně!“ zvolá Sabina. „Všechny musíme bejt rozverný! Kdo totiž dneska není rozvernej, ten jako by ani nebyl!“

Znovu zalétne pohledem k Leopoldovi a potom – jako kdyby se za svou předchozí repliku opožděně zastyděla – zavírá oči a po okraji vířivky sklouzne dolů pod barevnou vodní hladinu.

KAPITOLA TŘI

Na malém bílém konferenčním stolku v čekárně před kobyliskou ordinací psychiatra, jehož péči Leopoldovi pár týdnů po návratu ze Sázavafestu nařídil soud, leží asi desítka starších periodik – z nějakého důvodu, který si Leopold nedokáže vysvětlit, tu kromě dvou farmaceutických brožurek jsou jen samé magazíny o bydlení. Leopold jedním z těch tlustých barevných časopisů nervózně zalistuje, ale žádný článek ani žádná obrazová reportáž v něm nedokážou vzbudit sebemenší zájem. Možná mají ty fotografie převážně hezkých rodinných domů a upravených zelených zahrad s modrými bazény a vířivkami plnými nápadně veselých rodin s mnoha dětmi působit na čekající neurotiky uklidňujícím dojmem – jenže v Leopoldovi momentálně vzbuzují účinek zcela opačný. Kdyby to – čistě teoreticky – nebyly časopisy, ale počítačová hra War of Tanks, všechny ty líbivé vilky by ihned rozstřílel a zapálil. No, pomyslí si okamžitě s lehkým pobavením, tohle by o sobě psychiatrovi prozrazovat neměl. Z ordinace vychází starší, tiše plačící pacientka a míří k hlavním dveřím. Vlhké oči si za chůze otírá papírovým kapesníkem. Pláču, pláču sůl, jsem už starej vůl, napadne automaticky Leopolda. Zkusí se na ženu co možná povzbudivě usmát a ona mu úsměv smutně oplatí.

„Na shledanou,“ rozloučí se s ní.

Žena chce zjevně odpovědět, ale hlas jí selže. Sklopí hlavu a odchází.

„Pane magistře, pojďte směle dál!“ volá na Leopolda psychiatr.

Čeká vás nápravně výchovný bál, dokončí v duchu automaticky Leopold a zároveň si s lehkým pobavením uvědomí, že jediný člověk na světě, který mu opakovaně připomíná magisterský titul, je psychiatr, jehož mu přidělil soud… Vstoupí do ordinace, pozdraví a posadí se na kancelářskou židli naproti psychiatrovi. Je to šarmantní, štíhlý osmdesátník, který působí tak energicky a tak mladistvě, že si pětapadesátiletý, poslední dobou permanentně unavený a už několik let lehce obézní Leopold při každé návštěvě připadá starší než on.

Je tu už po desáté, takže opravdu netuší, co dalšího by měl ke své výpovědi dodat: Ano, samozřejmě jednal v afektu. Jistěže svého činu lituje. Ano, uvědomuje si, že toho člověka mohl ohrozit na životě.

„Když si vzpomenete na dobu před oním incidentem, řekl byste, že vaše manželství bylo šťastné? Uspokojivé? Nepříliš šťastné?“ ptá se mírně psychiatr. „Nebo jste se v něm snad cítil zoufale nešťastný?“

„Uspokojivé, řekněme,“ pokrčí rameny Leopold. „Chvílemi nepříliš šťastné, ale občas i docela radostné. Řekl bych, že takových manželství, jako bylo to moje, je většina.“

„A všiml jste si u své ženy v týdnech před festivalem něčeho neobvyklého? Jakýchkoliv změn v jejím chování?“

Zdá se, že dnes se konečně dostaneme k meritu věci, říká si v duchu Leopold – a paradoxně je za ten odklon od dosavadních obecností vděčný. Nebude to příjemné, bude to ponižující – ale aspoň se někam pohneme, říká si.

„Ano, trochu ano,“ přitaká ochotně. „Jako by se nepatrně stahovala do sebe. Ale nemyslím si, že by to bylo jenom tím, že mě – bohužel právem – podezírala ze vztahu se Sabinou. Možná jsem jí už šel na nervy víc než normálně.“

„V čem třeba?“

Leopold rozhodí rukama.

„Občas rád žvaním – když jsem v dobré náladě. Vymýšlím rýmy, slovní hříčky nebo různé metafory… Asi někdy trochu plkám.“

„Takže jste si u manželky nevšiml ničeho, co byste si mohl dodatečně vyložit jako signál, že se vám chystá být nevěrná?“

„Ne,“ vzdychne Leopold. „Je mi ovšem jasný, že svou zápornou odpovědí jenom rozšiřuju řady všech podobně slepých idiotů, to jest podváděných manželů, kteří do poslední chvíle taky nic netušili…“

Psychiatr zdvořile zavrtí hlavou.

„To jste na sebe možná až příliš přísný, nemyslíte?“

„Nebo takhle,“ pokusí se svou předchozí odpověď zpřesnit Leopold: „Tušil jsem, že ten bohatej mladej hezoun představuje nebezpečí – jakýsi neurčitý ,samčí‘ nebezpečí – jenomže od začátku jsem se sobecky obával pouze o svou milenku Sabinu… Kdybyste se mě tenkrát po příjezdu na Sázavafest zeptal, jestli jsem si jistej, že mi ten obchodník s umělými penisy a jahodovými lubrikanty nesvede mou plnoštíhlou manželku, tak se vaší otázce vysměju a sebevědomě odpovím, že to teda jsem… Mě nepřekvapilo, že mě s ním podvedla i Nela – mě to naprosto šokovalo! Úplně mě to paralyzovalo!“

KAPITOLA ČTYŘI

Když v sobotu ráno na nádraží v Sázavě Leopold s černošedým dvoukomorovým padesátilitrovým batohem Williard Birch 50 (na jehož vrchní část je nyní nepříliš obratně připevněn složený stan Husky Baul 4), jeho tříčlenný dámský doprovod a v neposlední řadě také více než dvacetičlenná tlupa dalších lidí směřujících rovněž do Světlé nad Sázavou nastoupí do mimořádně vypraveného festivalového vlaku, veškerá sedadla ve vagonu už jsou obsazena, takže náš lehce obtloustlý novinář, jeho žena Nela, jeho ovdovělá milenka Sabina i rozvedená Dita se chtě nechtě musejí připojit k početné skupince stojící v uličce. Dle včerejší post-vířivkové dohody (k níž došlo až krátce po jedenácté hodině v noci, neboť teprve když všechny tři dámy konečně vylezly z barevné vody, připomněla Nele její mokrá nahota, že otázku festivalového oblečení stále ještě nevyřešily) zvolily všechny tři na cestu vlakem pohodlný a praktický outfit: tenisky, džínové či plátěné kraťasy a volná trička a samozřejmě si všechny vzaly i ty tři malé, barevně vyšívané džínové kabelky, které jim před pár lety přivezla Sabina a její tehdy ještě žijící manžel Stanley z dovolené v Mexiku. Do každé z nich se vešla peněženka, doklady, kartáč na vlasy, papírové kapesníčky, menstruační tampony, malý antiperspirant a menší parfém, zatímco do Leopoldova batohu Williard Birch 50 se musely vměstnat nejen jeho toaletní potřeby, jeho náhradní sportovní boty a sada jeho náhradního turistického oblečení, ale i troje dámské nemačkavé letní šaty v pastelových barvách, troje kožené bílé dámské sandály, tři romantické bílé kloboučky, tři neutrální, světle šedé a černé vlněné overaly proti večernímu chladu, šestery kalhotky, tři podprsenky, tři noční košilky a tři velká pouzdra s vlasovými tužidly, pleťovými krémy, líčidly, rtěnkami, řasenkami, odličovacími tampony, sprchovými gely, tělovými mléky a mnoha dalšími toaletními potřebami nezbytnými pro dámy. Leopold má nyní na sobě zlevněné khaki kraťasy Hannah Rich dosahující mu těsně pod kolena a modrošedou kostkovanou outdoorovou rychleschnoucí košili Hannah Bendon za 499 Kč (původní cena 1290); obojí se sice podle Leopoldova přesvědčení na letní open-air hudební festival přesně hodí, nicméně i tak se snaží vyhýbat pohledům sedících cestujících, neboť se trochu obává, že některý z mnoha přítomných mladíků by navzdory právě popsanému mladistvému turistickému outfitu mohl nedejbože vstát a s provokativním úsměvem jemu, Leopoldovi, uvolnit místo – a přesně to jakýsi pohledný štíhlý mládenec v krátkých potrhaných džínsách, batikovaném tričku a v sandálech (jimž Leopoldova manželka Nela odjakživa nestoudně říká kristusky) bohužel po chvíli udělá… Leopold si sice uvědomuje, že to ten zhruba o třicet let mladší hezounek s největší pravděpodobností myslí dobře, ale přesto je to hned na samém úvodu cesty ponižující zážitek.

„Ne, díky!“ prohlašuje spěšně. „Leda že by si chtěla sednout některá z dam?“ dodá a krátkým tázavým pohledem přelétne svůj trojčlenný ženský doprovod.

Nela, Sabina i Dita ovšem shodně vrtí hlavou. Mladík nakloní hlavu na stranu a usměje se (Leopold musí v duchu neochotně uznat, že je to hezký úsměv):

„Vážně ne?“

„No tak já si teda sednu!“ oznámí všem Leopoldova manželka Nela a s viditelnou úlevou se vsouká na volné místo (její nový soused, hrající si i nadále s mobilním telefonem, ani nevzhlédne).

Hezounek se vtěsná mezi Leopolda, Sabinu a za ní stojící Ditu. Krátce se rozhlédne po vagonu, ale když zjistí, že jeho gentlemanské gesto zůstalo u ostatních pasažérů bez větší odezvy, přesune svůj zájem na Leopolda.

„Tak jak to de, brácho?“ zeptá se s úsměvem, který odhalí jeho hezké bílé zuby.

Nela, Sabina i Dita si vymění rychlý pohled a všechny tři se nepatrně pousmějí. Leopold, pro něhož je oslovení brácho samozřejmě zcela nepřijatelné, povytáhne obočí a zároveň se nespokojeně ušklíbne, neboť reakci svého dámského doprovodu právem hodnotí jako nesolidární, ne-li přímo posměšnou – ale současně samozřejmě chápe, že pro vagon nacpaný rockery, punkery, hiphopery, youtubery, performery a kdovíkým ještě bylo jeho mimické gesto poněkud subtilní. Navíc si uvědomuje, že v očích manželky a jejích dvou přítelkyň onou distingovanou němou reakcí na otázku Tak jak to de, brácho? patrně neobstál. Naštěstí alespoň ví, že jestliže nyní mladík zdvihl svou snědou svalnatou paži a sevřel ji v pěst, udělal to nikoliv proto, aby jej, Leopolda, udeřil, nýbrž proto, aby se s ním, Leopoldem, nějakým tím příslušně osobitým, mezi dnešními mladými lidmi tolik populárním (a pětapadesátiletému Leopoldovi tudíž zcela neznámým) způsobem pozdravil… Nejspíš si chce jen nějak komplikovaně plácnout – či jak tomu dnešní mladí říkají, uvažuje kysele Leopold.

Nemůže si pomoct, ale onen komický, choreograficky složitý rituál (mající patrně demonstrovat jakousi cool pohodičku) pro něj vždycky byl, je a i nadále zůstane cizí. Trapný. Kdykoliv má Leopold tenhle pozdrav nedejbože opětovat, připadá si jako někdo, kdo se pokouší imitovat moderátora zpráv pro hluchoněmé a diletantsky předvádí znakovou řeč… I tentokrát cítí už předem stud, ale přesto se s pokryteckým úsměvem přinutí mladíkův pozdrav zkopírovat – než však stihne sevřít ruku v pěst, mladík už je o dva kroky dál a jedním ze svých prstů (Leopold v té rychlosti není schopen rozpoznat, zda jde o ukazováček nebo prostředníček) zahákne za Leopoldův palec a poté se mu ho z jakéhosi neznámého psychosociologického či snad etnografického důvodu snaží vykloubit.

„Jau!“ vyjekne Leopold, ale mladík jeho bolest buďto nezaregistruje, nebo ji cynicky ignoruje – a dokonce pak ještě vrazí klouby pravé ruky mezi prsty Leopoldovy bledé pihovaté levačky a svou vlastní levou rukou sevřenou v pěst Leopolda s úsměvem bolestivě praští do ramene…

Novinářův dámský doprovod se marně pokouší tlumit hihňání.

Panebože, proč jsme nejeli autem? vyčítá si v duchu Leopold.

Protože jsem včera celý večer chlastal s dámami to jejich šampíčko a dnes ráno měl ještě navíc dvě piva na spravení, musí si přiznat. Uvědomí si, že otázka Tak jak to jde, brácho? stále ještě nebyla zodpovězena – a s ohledem na to, že tazatel Nele přenechal své místo k sezení, se rozhodne svůj příkrý tón zmírnit.

„Pohoda jazz,“ odpoví Leopold poněkud opožděně – přesně tak, jak to v redakci slýchává u nejmladších kolegů – jenže se zdá, že jejich generační souputník v krátkých džínových kalhotách a zpoceném batikovaném tričku tomuto slangovému výrazu bohužel nerozumí (nebo to z nějakého důvodu předstírá).

„Jazz?“ zopakuje mladík po Leopoldovi nechápavě.

Dlouho hledí stále rozpačitějšímu Leopoldovi do očí, ale potom – jako by se definitivně vzdal naděje, že je možné porozumět slovům člověka za prahem padesátky – si tázavým pohledem vyžádá vysvětlení od Leopoldovy o patnáct let mladší manželky.

Nela viditelně zrudne.

„To je takovej slangovej výraz naší jazzový generace,“ informuje mladíka. „Jako že je všechno oukej, chápeš?“

Mladík s nečekanou vážností přikývne.

Co to na nás hraje? pomyslí si Leopold. A proč mu moje žena sakra tyká?

„Takže všechno v oukeji?“ obrátí se na něj znovu mladík a přede všemi opět obnaží svůj dokonalý bílý chrup.

„Jo jo,“ ujistí ho rychle Leopold. „Jahoda dřez.“ Uvědomuje si, že jeho snaha konverzaci ukončit je až nezdvořile zřejmá.

Krasavec povytáhne obočí a věnuje Ditě poněkud zvláštní, jakoby chápavý úsměv.

„Na mě se soucitně nekoukej!“ požádá ho Dita a namíří ukazováček na Nelu. „Jeho manželka je tahle…“

To bylo netaktní jak k Leopoldovi, tak i k Nele – ale zdá se, že si to Dita neuvědomuje.

„A já tu taky nemám manžela!“ pronese Sabina. „Opustil mě, bídák jeden, bohužel navěky!“

Mrkne na Leopolda a pokrčí rameny.

No tak ráda flirtuju – a co je na tom špatnýho? znamená její pohled.

„Děláš dámám garde, jo?“ zeptá se Leopolda mladík a znovu si všechny tři dámy jednu po druhé prohlédne.

Leopold vzdychne.

„Garde?“ zopakuje pochybovačně.

Mladík zavrtí hlavou.

„Nevíš, co je garde?“

„Vím, co je garde,“ praví upjatě Leopold. „Pouze si kladu otázku, zda je možné mou festivalovou roli takto označit.“

„Všechno je možné!“ poučí ho se zářivým úsměvem spisovně mladík. „To ve svém věku nevíš?“

Leopold mlčí.

„Tak děláš holkám garde, nebo ne?“ zeptá se ho mládenec znovu.

Leopold bezmocně pokrčí rameny.

„Připusťme, že tady manželce ano,“ praví po chvíli a krátce pokývne směrem k Nele.

„Čili tady těmhle dvěma ne?“ zeptá se mladík neomaleně a se zářivým úsměvem si postupně prohlédne Ditiny a Sabininy vlasy, oči, ústa, prsa, zadek a nohy.

Leopold chce odměřeně nesouhlasit, ale Sabina ho předběhne.

„Ne. Nám dvěma ne!“ prohlásí koketně. „Jenom ryze formální.“

„My dvě se o sebe totiž dokážeme postarat samy,“ doplní ji Dita.

Leopold žasne. Lehkost, s jakou Dita a Sabina hodily Nelu i jeho samotného přes palubu, ho zcela ochromí. A jak je asi v tuto chvíli Nele? říká si.

„Já mám rád samostatný holky!“ ujistí všechny přítomné mladík a zeširoka se zakření.

Sabinu i Ditu ta vyzývavá banální poznámka bůhvíproč pobaví, ale alespoň Nela se k Leopoldově manželské radosti pohrdavě ušklíbne. Věk toho mladého chlápka Leopold nedokáže odhadnout: může mu být třicet, ale i o pět let méně, nebo více.

„Takže na fesťák do Světlý?“ ptá se právě.

„Do Světlé. Tak tak.“

Mladík nakloní hlavu na stranu a podívá se přímo na Leopolda.

„Tebe bych už na takový akce netipoval!“ oznámí hlasitě nejen našemu protagonistovi a jeho trojčlennému dámskému doprovodu, ale i všem lidem ve vagoně.

Leopold pokrčí rameny.

„No, taky jsem sám sebe trochu překvapil…“ přizná neochotně.

Pohledem se vrátí k oknu. Řeku teď sice zakrývá husté křoví, ale to Leopoldovi v dané chvíli nevadí. I křoví je rozhodně lepší než ten drzý, nezdravě sebevědomý mládenec.

V očích mladíka se vesele zablýskne.

„A nechceš si to radši ještě rozmyslet?“ zeptá se Leopolda zvučně.

Dívá se mu do tváře a pobaveně pomrkává.

„No, teď už asi ne,“ usměje se statečně Leopold a na malou chvíli pohlédne na svou manželku Nelu. „Měl jsem si to rozmyslet dřív,“ dodá pak směrem k mladíkovi.

„Bude tam příšernej kravál, to ti garantuju!“ varuje ho mladý hezounek – a záměrně zvýší hlas, jako kdyby už nyní musel překřikovat dunící reproduktory.

Leopold, kterého odjakživa irituje i pouhý psí štěkot, ždímání automatické pračky nebo – jako právě nyní – skřípot kol při brzdění vlaku ve stanici, je nucen předstírat, že mu nadměrný hluk nikdy v životě nevadil.

„Jsem už stejně skoro hluchej,“ ušklíbne se. „Nicméně věřím, že to i ve svém pokročilém věku nějak zvládnu. Maximálně neudržím moč a pustím to jako minule po nohavici do gatí.“

Nela vzdychne a zavrtí hlavou, avšak mladík několikrát radostně přikývne, jako kdyby ho Leopoldův smyšlený zdravotní hendikep potěšil. Pokrčí širokými rameny:

„Když myslíš…“

„Nemyslím,“ opraví toho svalnatého kreténa s pedantským podrážděním bývalý učitel Leopold. „Říkám, že věřím.“

Náhle se mu zasteskne po vlastních dětech. Rád by jim zavolal, ale v roce 2018 s sebou děti na letních táborech bohužel nesmějí mít mobilní telefony…. Totalitní režimy občas začínají i tak, že to několik idiotů takzvaně myslí s lidmi dobře, pomyslí si.

„No,“ zasměje se cynicky mladík, „stejně bys to měl ještě zvážit! Bejt na tvym místě, tak bych si to rozmyslel!“

Dita i Sabina se chichotají.

„To je – upřímně řečeno – poněkud zneklidňující představa,“ praví chladně Leopold.

„Co?“ nechápe mladík – ani Leopoldův dámský doprovod.

Leopold pohlédne svalnatému mládenci do očí. Potom pokrčí rameny:

„Že bys byl na mým místě,“ praví.

„Ale já na něm budu docela rád!“ usměje se pohotově mladík na Nelu. „A věř mi, že tobě se to nebude líbit!“

Leopold o tom nepochybuje. Chvílí přemýšlí o onom tobě (uvažuje, zda má na to drzé tykání nějak reagovat), ale nakonec jen rezignovaně pokrčí rameny:

„Z rozjetýho vlaku už nelze vystoupit,“ konstatuje suše.

„Z rozjetýho radši fakt ne,“ připustí mladík a i tentokrát se dívá na Nelu. „Ale můžeme ti s tím pomoct na příští zastávce!“

Nela, Dita i Sabina se uchechtnou.

„To nebylo hezký,“ komentuje to chladně Leopold. „Od nikoho z přítomných.“

„Buď trochu nihilista, chlape!“ požádá ho s úsměvem Sabina. „Žádný hezký mravní hodnoty neexistujou!“

To, že se Sabina vědomě přihlásila k onomu drzému chlape, Leopolda zabolí.

Takže ho zradila nejen manželka, ale i jeho milenka, uvědomí si hořce.

KAPITOLA PĚT

Psychiatra Leopoldovo vyprávění o překážejícím popelářském voze vcelku pobaví. (Leopold by mohl být dokonce ještě lepším vypravěčem, ale to by musel poslechnout nepsaný zákon dnešní zrychlené doby a od první věty každé své historky poslušně sprintovat k pointě a taky by musel potlačit sklon k sebelítosti, jakož i trapnou žárlivost, které – jak sebelítost, tak i žárlivost – jeho kdysi vtipné sarkastické sebereflexe v poslední době deformují ve sladkobolné dojímání se nad sebou samým…) Leopold by patrně namítl, že do Kobylis k psychiatrovi nejezdí až ze Sázavy dvakrát měsíčně proto, aby starého pána rozesmíval skvěle vystavěnými historkami o popelářích (v nichž vypravěčský subjekt pokorně ustupuje do pozadí), a dokonce k psychiatrovi nejezdí ani kvůli svému nejspíš definitivně rozpadlému manželství, nýbrž pouze kvůli onomu nešťastnému festivalovému incidentu, který jeho rozvodu s Nelou přímo předcházel (a formálně vzato především kvůli tomu sice snad nepředpojatému, nicméně poněkud hysterickému soudci, jenž své rozhodnutí nezavřít Leopolda do vězení podmínil pravidelným psychiatrickým dohledem). Starý zkušený lékař ví, že Leopoldův festivalový exces byl spouštěcím mechanismem rozpadu jeho manželství, a proto nyní našeho fejetonistu nechává mluvit nejen o samotném festivalu, ale i o onom večeru před odjezdem na festival.

„Vy snad, pane profesore, v tý skoro idylický scéně s vířivkou nějaký znamení spatřujete? Podle mě tam teda žádný nebylo!“ tvrdí zrovna Leopold psychiatrovi.

Starý pán se vstřícně usmívá.

„Nebo to snad byl ten barevný vodní cirkus?“ pokračuje téměř zuřivě Leopold. „Mělo to neustálé střídání barev ve vodě být jakousi ilustrativní předzvěstí mojí životní změny? Měla to snad být jakási obrazová předehra mého soudem nařízeného psychiatrického dohledu? Byla to snad nějaká přiblblá metafora blížící se životní pohromy?“

Protože se mu ani tentokrát nepodaří zamaskovat sebelítost předstíraným vztekem, tiše vzlykne, ale následným dechovým cvičením nakonec počínající pláč přece jen zarazí.

(„Ta jeho sebedojímací schopnost je fascinující, a odporná zároveň,“ shrnula to jednou Nela své rozvodové právničce.)

„To mi připadá jako poněkud ezoterický výklad,“ pronese psychiatr mírně a krátce potáhne z elektronické cigarety.

„Jaksi poněkud iracionální – nemyslíte, pane magistře?“

„Jenomže ono to bylo iracionální!“ zaúpí Leopold. „Co je proboha racionálního na tom, že manželka po tolika letech opustí manžela jenom proto, že se na hudebním festivalu spustí se svým bývalým žákem?“

„S bývalým žákem?“ zeptá se psychiatr překvapeně.

„No jo – to mi ovšem nejdřív nedošlo. Jak jsem mohl tušit, že toho hezouna moje žena kdysi dávno – na počátku své pedagogické kariéry – rok učila? A že s ním už tenkrát na škole přinejmenším koketovala?“

„A to jste opravdu nevěděl?“

„Ne! Nevěděl jsem to! Takže i kdybych nakrásně věřil na znamení, pane profesore, žádný tam – aspoň zpočátku – nebylo!“ tvrdí Leopold.

„Možná jste si těch varovných signálů jenom včas nevšiml… A třeba právě proto jste pak reagoval tak agresivně – protože jste se hněval především sám na sebe.“

Leopold pozdvihne ruku k přísaze.

„Přísahám, že nejsem násilník! Já nejsem psychopat!

Nikdy jsem neměl a nemám násilnické sklony!“ Pohlédne psychiatrovi do očí.

„Bylo to zkratový jednání!“ prohlásí. „Myslím, že jsem v době spáchání toho takzvaného trestného činu nebyl příčetný.“

„To sice není úplně vyloučeno,“ připustí psychiatr, „ale nebude snadné to zpětně dokázat.“

Leopold poněkud zoufale přikývne.

„A víte, pane profesore, co mi na tom dneska připadá nejšílenější?“

„Co?“ zeptá se starý pán po chvíli.

„Že opravdu vůbec nic nenaznačovalo to, že se můj život za jedinej den tak tragicky změní! Žádný znamení jsem fakt nezaregistroval! Vůbec nic mě nevarovalo!“

Psychiatr vážně přitaká.

Ano, občas opravdu žádná znamení nepřicházejí, vyloží si Leopold lékařovo souhlasné gesto.

„Byly školní prázdniny,“ pokračuje, „naše milované děti zrovna radostně odjely na letní tábor – celé šťastné, že si od nás odpočinou… Manželka a já jsme zase byli rádi, že si odpočineme od nich. Aspoň od nich – když už ne od tchyně. Těšili jsme se na dva týdny pohody a relativního soukromí!“

Psychiatrův výraz napovídá, že proti dvěma týdnům relativního soukromí nic nenamítá.

„V sobotu ráno jsme s manželkou a oběma jejími kamarádkami Ditou a Sabinou odjeli vlakem na Sázavafest ve Světlé nad Sázavou,“ pokračuje Leopold. „V noci ze soboty na neděli jsme hodlali přespat ve stanu – zatímco má bohatá, snobská tchyně, kterou na fesťák přivezl taxík, jelikož její přítel nemohl, si s ročním předstihem rezervovala apartmá v zámeckém hotelu…“

Leopold se kysele usmívá.

„Takže vaše paní tchyně přijela onu inkriminovanou sobotu autem?“ zeptá se psychiatr.

„Tak jest. S řidičem. Bílým terénním mercedesem.“

Lékař pozdvihne obočí. Leopold není schopen určit, zda jde o mimické gesto uznalé, nebo naopak vůči tchyni kritické.

„Já jsem měl v plánu odjet v neděli ráno vlakem s manželkou – to jest bez Dity a Sabiny a pochopitelně i bez tchyně – do nedalekého Havlíčkova Brodu, kde mne na místním gymnáziu čekala ona dnes slavná beseda se studenty.“

O téhle už opravdu legendární akci byl starý lékař samozřejmě podrobně informován příslušným krajským soudem, který Leopoldovi povinný psychiatrický dohled nařídil.

„V neděli? Na gymnáziu? Proč v neděli?“ zeptá se proto pouze.

„Protože tam celý víkend probíhal jakýsi studentský minifestival.“

Zdá se, že psychiatr tu informaci považuje za věrohodnou.

„Měla to být beseda o novinářské práci, a především o fejetonech,“ doplní ještě Leopold. „Já totiž fejetony už léta píšu.“

„Ano, to samozřejmě vím,“ potěší ho psychiatr. „Každý pátek vás v Lidovkách čtu.“

„Tak to mám radost,“ usměje se Leopold. „Vážně. Jsem pochopitelně rád, že mě znáte i jinak než jako neurotika.“

„Hysterického neurotika se sníženou schopností sebeovládání,“ upřesní Leopoldovu laickou autodiagnózu klidně psychiatr. „Ale pokračujte, prosím, pane magistře!“

Leopold si zoufale povzdychne.

„Novinařinu jsem nicméně nestudoval. Původní profesí jsem učitel. Češtinář.“

„To je mi známo.“

Leopold pozdvihne pravý ukazováček.

„Pane profesore, opakuji znovu: Žádná znamení shůry či snad předtuchy se ve dnech před festivalem, během něj – a koneckonců ani po celé ty dlouhé roky mého manželství s Nelou – jaksi neobjevila!“

Psychiatr opět mlčky přikývne a současně věnuje Leopoldovi mírný, povzbudivý úsměv. Leopold není schopen rozpoznat, zda lékař jeho nepřímou stížnost na nefungující distribuci znamení a předtuch bere na vědomí a bude se jí zabývat, nebo mu naopak naznačuje, že takhle přesně to se znameními a předtuchami v lidském životě chodí, a že bude tudíž nutné se s tím smířit.

„Takže máte dojem, že to celé začalo… v podstatě nenápadně?“ zeptá se ho lékař.

„Doslova tak! Úplně nenápadně!“ souhlasí Leopold.

„A vzhledem k těm třem stále ještě docela hezkým nahým ženským tělům – tchyni samozřejmě nepočítám – v měnících se barvách vířivky dokonce navíc docela fotogenicky! Jako v těch lesklých lifestylových časopisech na stolku ve vaší čekárně!“ usměje se toho dne poprvé Leopold.

„Já tam ty časopisy nedávám, nechávají je tam některé majetnější pacientky,“ oplatí mu úsměv starý lékař. „Vzbudil jste nicméně mou zvědavost. Pokračujte!“

„Ale je to opravdu dlouhá historka…“ varuje ho Leopold.

Psychiatr se podívá na červeně blikající kontrolku na své elektronické cigaretě a poněkud nerozhodně přikývne – ale potom, jako by si uvědomil své kuřácké sobectví, ji odloží na okraj pracovního stolu.

„Take your time, pane magistře!“ dodá povzbudivě a zasune elektronickou cigaretu do nabíječky.

KAPITOLA ŠEST

Zatímco hezký mladík elegantně vyskočí ze dveří o mnoho vteřin dříve, než vlak definitivně zastaví, Leopold z již stojícího vagonu vystupuje s opatrností člověka, který si uvědomuje, že přímým důsledkem zlomeného krčku v kyčli bývá nemocniční hospitalizace a s ní spojené riziko zápalu plic, který u starších pacientů často končí úmrtím.

Ano, jdu do války, říká si ponuře Leopold cestou z nádraží ve Světlé nad Sázavou. Dav nestoudně mladých lidí jej s nepochopitelným veselím postrkuje (samozřejmě stejně jako Nelu, Ditu a Sabinu) k prodejně vstupenek naproti hlavnímu vchodu do festivalového areálu. Dunivá hudba, kterou opravdu nelze neslyšet, Leopoldovi připomíná děsivě blízkou dělostřeleckou palbu.

„Ještě čtyři decibely / a my máme po prdeli! / Rozervou nám uši / a všichni budem hluší!“ zarýmuje pohotově Leopold, ale žádná z žen mu v tom hluku pořádně nerozumí, takže jeho veršování zůstane jako už tolikrát bez odezvy.

Ochranka má černé uniformy a na nohách kanady. Jak jinak! Jdu do války, zopakuje si Leopold a žaludek se mu sevře.

Právě se vylodil na pláži současné hudby a nyní bezbranně čelí kobercovému náletu nepřátelských pohledů. Měl by okamžitě zalehnout, popadnout polní lopatku a začít kopat zákop, ale místo toho se musí pokrytecky usmívat, a dokonce se za pomoci neurčitého pohybování bradou (doprovázeného nepříliš melodickým mrmláním) pokouší všechny ty mladé lidi okolo i sám sebe přesvědčit, že ona rocková píseň, která právě s kovovým rachotem dopadá na jeho přilbou nechráněnou hlavu, patří k jeho oblíbeným skladbám.

Ale svou ženu samozřejmě neošálí.

„Zas to okouzlení bigbítem nepřeháněj, Poldo,“ ucedí skrz zuby Nela. „Vypadáš jako muslim, co nadšeně zdobí vánoční stromeček!“

Leopolda ta metafora – stejně jako Sabinu a Ditu – pobaví, ale aby si zachoval zbytky důstojnosti, zůstane vážný a nadále předstírá, že dotyčnou kapelu skutečně občas poslouchá, a že jde tudíž z manželčiny strany o zlovolné, křivé obvinění.

„Není to zrovna moje nejoblíbenější skupina, ale samozřejmě ji znám!“ namítá dotčeně.

„Jo? A jak se tahle tvoje poněkud méně oblíbená známá kapela jmenuje?“ provokuje ho manželka.

Leopold se krátce zamyslí. I když po té úmorné cestě vlakem, a hlavně po oné konfrontaci s hezkým mladíkem momentálně není v nejlepším rozmaru, jazykové improvizace pro něj ani tak nepředstavují žádný problém.

„Polomor,“ říká naoko vážně. „Jsou to Poláci.“

Nela, Sabina i Dita se smějí, ale Leopold vrtí hlavou.

„Ne, pardon!“ omlouvá se, zatímco se v dlouhé frontě na vstupenky posouvá k prodejním okénkům. „Vlastně ne, poplet jsem to!“

Jeho žena pochopitelně ví, co se děje, ale Sabina i Dita Leopoldovi jako už tolikrát naletí.

„Tak jak se teda jmenujou?“ zeptá se Sabina se svým nejhezčím úsměvem na tváři.

Leopold s prsty na obou spáncích okouzleně předstírá, že přemýšlí. Nyní se už jak Sabina, tak i Dita pohihňávají. Leopoldova manželka Nela se tváří kysele.

„Je to skinheadská kapela,“ poučí Leopold všechny tři ženy. „Jsou to odporní holohlaví antisemité.“

Pauza, kterou udělá, je téměř sadisticky dlouhá. Dita to nevydrží:

„No a jak si teda říkaj?“

„Řízky z obřízky,“ prohlašuje Leopold s kamennou tváří.

Dle jeho očekávání (hraničícího s domýšlivou sebejistotou) to trojici žen rozesměje. Možná jsou tohle jediné chvíle, kdy ho Nela ještě miluje, pomyslí si Leopold. Sabinin smích je spíše diskrétní, ale zároveň ho jako jediná ze tří žen nepřestává pozorovat.

To jediné, co jsem kdy se ženskými dokázal, bylo rozesmát je, pomyslí si Leopold. Cítí se nicméně celkem spokojeně, jenže vzápětí se dozví částku, kterou bude muset zaplatit za čtyři vstupenky – a když se rozladěně otočí k manželce, ještě ke všemu si všimne, že hezounek z vlaku, na kterého už mezitím dokázal téměř zapomenout, stojí ve frontě o dobrých deset míst před nimi, neboť celou řadu drze obešel: dokonce už dostává pásku (a to nikoliv modrou, jako všichni ostatní lidé, nýbrž zlatou). Leopoldově pozornosti ale především neujde, že se ten pohledný mladý muž bez nejmenších skrupulí otáčí k Nele a bůhvíproč se na ni významně culí.

„Jé! Vy ale máte tenký zápěstí!“ promluví na Leopolda nahrbená dívka ve žluté pořadatelské vestě, když mu o minutu později na levou ruku nasazuje modrý plastový náramek s logem festivalu.

„Narodil jsem se jako žena…“ oznámí všem přítomným pohotově Leopold. „Ale nechám si ho dodatečně zvětšit.“

Jeho trojčlenný dámský doprovod se směje, jenže nahrbená dívka je očividně zmatena.

„To zápěstí, pochopitelně,“ vysvětlí jí se záměrným zpožděním Leopold. „Respektive samozřejmě ta zápěstí! Obě!“

„Neberte ho vážně, slečno – je to tak trochu dement,“ informuje dívku Leopoldova žena Nela. „Jsem s ním přes dvacet let. Mně to můžete věřit.“

Leopold si všimne, že Nelin úsměv před koncem oné sarkastické repliky zalétne k hezkému mladíkovi. Rozhodne se přejít do útoku.

„Víte, proč on dostal ne modrou, ale zlatou pásku?“ zeptá se hlasitě svého dámského doprovodu a bradou pokyne směrem k mládenci.

Nela, Dita ani Sabina dle očekávání na danou otázku neznají odpověď.

„Protože je to příslušník zlaté mládeže!“

Nic moc, uvědomí si Leopold. Zoufalí humoristé dělají zoufalé vtipy. Sabina se sice povinně uchechtne, ale Nela i Dita shodně zavrtí hlavou.

„Hele, kámo, nejseš trochu drzej?“ ohradí se navíc hezounek.

Leopold jeho otázku odvážně ignoruje.

„Vy s mou dedukcí nesouhlasíte?“ zeptá se svých dam.

„Ale jo,“ pronese opatrně Sabina.

„Nejenže souhlasíme,“ doplní ji s kyselým úšklebkem Dita,

„my tvou schopnost dedukce v duchu obdivujeme!“

„Tak to je skvělé!“ zvolá Leopold s bolestí v srdci, nicméně i tak pokračuje: „Nyní půjdeme k hlavním vchodu do festivalového areálu, kde se podrobíme bezpečnostní prohlídce. Ta bude vypadat tak, že se všichni svlékneme téměř do naha a na vyzvání ochranky projdeme jako jeden muž, respektive jedna žena, takzvaným bezpečnostním rámem. Vyzujte si, prosím, boty, sundejte si opasky i šle a vyjměte z vašich kapes a tělních dutin všechny kovové předměty a elektronické vibrátory.“

V obličejích tří žen kráčejících po Leopoldově pravici se jako už tolikrát podivuhodně mísí pobavení, úlek a znechucení.

„Ty seš nějakej vtipnej, ne?“ konstatuje hezký mladík.

Je už tak blízko, že se Leopold chtě nechtě musí zastavit.

„Rád bych se samozřejmě vyhnul sebehodnocení, to by bylo poněkud narcistní,“ říká a pohlédne tomu mládenci do očí: „Ale budiž! Ano, říkají to o mně.“

„Vážně?“

Arogantní mladý krasavec – debil, konstatuje v duchu kysele Leopold. Miluju rockové festivaly!

„A seš taky – jak slyším – asi i odborník na vibrátory,“ pokračuje mladík. „Který konkrétně s manželkou používáte?“

K Nelině lehkému zklamání Leopold tu nestoudnou otázku zahanbeně přejde.

„Dovolíš?“ požádá hezounka pouze. „Rádi bychom prošli.“

„A znáš ještě nějakej vtip?“ zeptá se mladý muž, aniž mu uhne z cesty, a svůj obličej k Leopoldovi naopak ještě přiblíží.

„Hele! Hele!“ zvolá pobouřeně Sabina.

„Co je?“ ušklíbne se mladík. „Něco se ti nelíbí?“ V Sabině se probudí učitelka.

„Ty se mi nelíbíš! Nelíbí se mi tvoje drzý chování, a především se mi nelíbí, že mi tykáš! Táhni do hajzlu, nebo tě hned u vchodu napráším ochrance, že nás obtěžuješ!“

Sabina je rudá a sípavě oddychuje.

„Poldo, jdeme!“ oznamuje Leopoldovi Nela. Mladík si Sabinu bezostyšně prohlíží.

„Tak ty seš hustokrutá!“ konstatuje spokojeně. „Slušnej adrenalin! Nejseš náhodou taky učitelka?“

„Polib si, kreténe!“

„Sabino!“ napomene ji Nela. „To snad není nutný.“

V obličeji mladého muže je nepředstírané okouzlení.

„Takže jo! Taky úča! Tím se to vysvětluje! Wow! Já tě fakt žeru!“

„Seru by bylo přesnější!“ ušklíbne se Sabina. Mladík jí zatleská.

„Určitě se ještě uvidíme!“ oznámí všem s úsměvem a konečně odchází.

Leopold se bolestivě šklebí – asi jako člověk, který trestuhodně zapomněl na své obnažené zubní krčky a právě se dychtivě zakousl do nanuku.

Otočí se k Sabině.

„To znělo výhružně, co?“

KAPITOLA SEDM

Pokud v předcházejících slovních konfrontacích s hezounkem ztratil v očích své manželky i obou zbývajících žen nějaké body – což je vcelku pravděpodobné – uvažuje realisticky Leopold, pak je snad tím bleskurychlým a zcela bezchybným postavením stanu Husky Baul 4 před chvílí zase získal zpět. Jakmile nahlédne dovnitř, radostně zjistí, že se ve své hypotéze nemýlí: všechny tři dámy právě v útrobách stanu – za vzdálených zvuků jakési koncertující kapely – spokojeně uléhají na obří, Leopoldem nafouknutou matraci.

„Teda Poldo!“ chválí ho uznale Sabina.

„Pionýrskej tábor!“ volá spokojeně Dita. „Úžasný!“

Roztáhne ruce a dlaněmi pohladí novotou zářící gumovou podlážku stanu. Leopoldovi během nafukování matrace několikrát došel dech, což mu připadalo ponižující, ale nyní naopak cítí dlouho nepoznanou pýchu.

„Vidíš! A to jsou naši pionýři / dneska všude na pranýři!“ zaveršuje spokojeně.

Sabininy oči jsou slastně přivřené.

„Ježíši, ty táborový vzpomínky!“ vykřikne a konečky prstů pravé ruky zlehka přejíždí po rozkroku svých džínových kraťasů. „Mám chuť masturbovat!“

Všichni se smějí – kupodivu i Leopold.

„Jo, to bys měla!“ doporučí vdově Dita. „A já taky.“

„A já bych si dala lečo!“ zvolá Nela, která se rozvaluje na břiše. „Lečo z konzervy! Ohřátý v kotlíku!“

Dokonce svému manželovi, který před chvílí usedl na matraci vedle ní, krátce protřepe řídnoucí vlasy. Sabina to důvěrné gesto sice vidí, ale i nadále se spokojeně usmívá.

Vteřinové štěstí, napadne Leopolda.

Náhlý poryv teplého větru přivanuvšího od festivalového areálu přinese do útrob stanu snadno rozpoznatelnou vůni bramboráku.

„Cmunda!“ zařve Nela. „Probůh, já mám ale hlad!“

„A žízeň?“ ozve se zvučně zvenku. „Máte i žízeň, paní učitelko?“

Ten hlas už znají. Nela zrudne.

„To je snad zlej sen,“ pronese Dita tiše.

„Ten chlap je vosina v prdeli!“ šeptá Sabina.

Vnějším polyesterem i vnitřním prodyšným nylonem stanu Husky Baul 4, díky němuž si Dita, Sabina, Nela i Leopold mají připadat jako ve skutečné rezidenci, částečně prosvítá agresivní stín vysoké mužské postavy.

„Já to slyšel! To nebylo hezký – od nikoho z vás!“ zakňourá mladík ve snaze parodovat Leopoldův vyčítavý hlas, ale náš fejetonista si to tentokrát nenechá líbit.

„Buď trochu nihilista, chlape!“ vpálí mladíkovi pohotově.

„A hlavně vypadni!“ dodá nakvašeně Sabina. „A nevšímej si nás!“

„Nebo co?“ zasměje se mladý muž. „Nebo dostanu dvojku z chování, souško?“

„Učím od roku dva tisíce jedna,“ informuje ho skrze prodyšný nylon snad až zbytečně pobouřeně Sabina. „Takže soudružka fakt nejsem!“

Leopold vrtí nesouhlasně hlavou. Proč se s ním bavíš?

Vůbec se s ním nebav! znamená jeho pohled.

„Hey, people, nebuďte hnusný, já vám nesu panáky na usmířenou!“ volá přes dvojitou stěnu stanu vyčítavě hezoun.

„Let’s just have a drink!“

Dita odmítavě gestikuluje. Nela zdvihne obě ruce vzhůru, aby všem naznačila, že ona se jakéhokoliv rozhodování v této věci předem vzdává. Leopold hlasitě, rezignovaně vzdychne.

„Rád bych nyní v přímé souvislosti s nám nabízeným alkoholem zmínil slova Jaroslava Haška, který se mimochodem narodil jen pár kilometrů odtud,“ pronese nahlas a volně cituje: „Nejsmutnější důkaz toho, kam vede pití, podal lidstvu jak známo Chám, který spatřil svého otce – což byl, jak také jistě všichni víme, jistý Noe – nahého a opilého,“ poučí přítomné ženy. „Mimochodem: víte, kde svého neoblečeného a zřízeného otce Chám spatřil?“

„Ne,“ usmívá se Sabina.

„Ve stanu!“ zvolá Leopold významně. „Ve stanu!“ Sabina se směje.

„OK. Let’s have a drink!“ zvolá poněkud nečekaně Nela.

„Just one! Pojďte!“

Než stačí Leopold namítnout, že Haškův citát ještě zcela nedokončil, jeho manželka rázně odhrne nylonovou zástěnu a vyjde ven.

„Znám jest také případ jistého opilého faráře z Interlakenu, který šel sloužit mši pouze v košili!“ volá za ní Leopold.

„A samozřejmě i případ jednoho Haškova přítele, který v zoologické zahradě v Drážďanech v opilosti zaživa snědl jedovatou kobru!“

Je nicméně jasné, že Leopoldovi – stejně jako oběma zbylým ženám – nezbývá nic jiného než se k Nele připojit. Jakmile i oni vylezou ze stanu, překvapeně zjišťují, že hezounek se mezitím někde bleskurychle převlékl: nyní na sobě má elegantní světle šedý oblek. Na jeho nohou se skví nablýskané bílé polobotky a pod ležérně rozepnutým sakem svítí bílá košile s rozhalenkou. Na malém nerezovém podnosu, který někdejší tramp nápadně vystavuje do popředí, je pět zmrzlých skleniček, zatímco v druhé ruce drží draze vyhlížející lahev, kterou (jak se později Leopold i všechny tři učitelky shodnou ) ještě nikdo z nich neviděl. Dita se ovšem odmítá nechat ohromit.

„Tak jsme se spletli, vážení!“ konstatuje suše a ironickým pohledem sjede mladíkův oblek. „Mysleli jsme, že jedem na letní fesťák, ale von to nakonec bude Ples v opeře…“

Mladý muž její ironii ignoruje.

„Jägermeister Manifest,“ říká klidně. „Ten se jim fakt poved. Jejich vlajková loď!“

„Komunisti měli taky manifest jako vlajkovou loď!“ poznamená vcelku pohotově Leopold i nadále oblečený do zlevněných khaki kraťasů a modrošedé kostkované outdoorové košile. „Kupředu levá, koncentráky neva!“

„To s tím Komunistickým manifestem jsem čekal,“ ušklíbne se Zálesák, zatímco obratně rozlévá bylinný likér do namražených pohárků. „To totiž napadne každýho, kdo se narodil za komančů.“

„Ještě mě taky napadá Bartolomějská,“ říká chladně Leopold. „To proto, že jsem se skutečně narodil v dobách komunismu. Jak by se ti líbil název Jägermeister Bartolomějská?“

„Anebo Fernet Jáchymov?“ navrhuje Sabina Usmějí se na sebe.

„A co třeba stoličnaja vodka Sibirskyj láger? Nebo co saké Hirošima?“ kontruje Leopold a obratem se sám pochválí: „No nemám snad já za ušima?“

Všichni až na Nelu se řehtají.

„Hele, lidi,“ říká kysele hezounek, „já vám nepřišel nabídnout nic menšího než mír – tak mě laskavě nevytáčejte, nebo se naseru a uvidíte!“

Ona poněkud patetická slova o míru v přímé kombinaci s výhružkou všechny zarazí. Jako první se k Leopoldově překvapení vzpamatuje Nela.

„Oukej! Let’s make a peace!“ zvolá trochu kysele. „Ale ty laskavě nikomu nevyhrožuj!“ napomene mladíka.

Mladý muž v obleku k ní téměř robotickým pohybem mlčky přesune nerezový podnos a ona si s povzdechem vezme jeden z pěti ledových pohárků. Její manžel a obě přítelkyně ji v onom rezignovaném počinu po pár vteřinách napodobí.

„No vida, že to jde! Takhle se mi líbíš!“ říká Nele spokojeně mladý muž, jako kdyby její druhou větu vůbec neslyšel.

„Myslíš takhle poslušná?“ neodpustí si Leopold.

„Poslyš, hochu,“ promluví na mladíka ve značkovém obleku Sabina, „a co je tvoje vlajková loď?“

Mladý muž si položí prst na ústa a poté toutéž rukou uchopí poslední ojíněnou sklínku, která na tácu ještě zbyla.

„Top secret!“ prohlásí a zatváří se tajuplně. „Na zdraví!“ Nela tázavě zdvihne obočí, ale nakonec se trochu napije.

Dita stále váhá, ale Leopold i Sabina své sklenice naráz vyprázdní.

„Hele, my jsme ti taky nezatajily, že jsme učitelky,“ namítne kurážně Sabina. „Můžeš snad dělat něco ještě trapnějšího? Laskavě to vybal!“

„Špičkový sekret?“ hádá mezitím nahlas Leopold. „Vrcholný sekret? Sekret při vyvrcholení?“

Sabina se směje. K údivu všech přítomných se mladík tentokrát nenaštve.

„Vlastně seš blízko, kámo,“ oznamuje Leopoldovi téměř uznale.

„Takže co? Vyrábíš lubrikanty? Dovážíš?“

„Dovážím. Nejen lubrikanty, pochopitelně, ale i všechno ostatní,“ informuje přítomné nenuceně hezoun. „Fakt všechno. Z Číny, samozřejmě!“

Zní to pyšně, avšak i pýcha je pro mladíka evidentně stejně samozřejmá jako ten údajně rozsáhlý dovoz čínského erotického zboží.

„Co je to to fakt všechno?“ zajímá Ditu.

„Robertky, vibrátory, lubrikanty, umělý vagíny, nafukovací slečny, Venušiny kuličky, latexový oblečky, pouta, masky a tak dál a tak dál…“

„A je to tady! Der unbesiegbare Rivale!“ zvolá spontánně němčinář Leopold.

Na travnatém prostranství před stanem Husky zavládne na chvíli ticho.

„Že bys to nám nevzdělanejm učitelkám přeložil?“ ušklíbne se Nela.

„Neporazitelný sok,“ usměje se na všechny mladík. „Dík za kompliment, Poldo!“

Leopold je bez nadsázky odzbrojen. Má pokleknout do prachu, sklonit hlavu a přiznat vítězi, co jeho jest?

Sabina si s Nelou vymění krátký pohled.

„A tak dál?“ zopakuje po mladíkovi s jistou prodlevou Sabina. „Ono v erotických pomůckách existuje ještě něco dál? Naivně jsem se domnívala, že to byl kompletní, skoro bych řekla vyčerpávající výčet…“

Leopoldovi připadá, že Sabina se kvůli němu do sarkasmu nutí a že ve skutečnosti začíná být tím očividně bohatým, elegantně oblečeným, a dokonce i německy hovořícím mladíkem čím dál víc okouzlena – koneckonců stejně jako Nela a Dita.

„Zdaleka ne, samozřejmě!“ zvolá hezounek.

„Nafukovací slečny!“ zopakuje s předstíranou radostí Leopold. „Jsem rád, že to konečně někdo nazval pravým jménem!“

Nikdo ho ovšem nepochopí.

„Jak to jako myslíš, Poldo?“ zeptá se nakonec povinně jeho žena.

„Jako že tomu dotyčnýmu sortimentu tady pan dovozce neříká jako všichni nafukovací panny, ale mnohem přesněji nafukovací slečny,“ praví Leopold a zatváří se nesouhlasně:

„Jak by asi tak nějaká z nich mohla bejt panna?“

Nikdo se nezasměje a Leopold se propadá čím dál hlouběji do páchnoucí stoky ponižující porážky.

„Pokud v údajné panně lubrikant pění, pak to patrně panna není!“ zarýmuje už zoufale.

Nela, Sabina i Dita ho ovšem ignorují, neboť jsou plně zaujaty oním sice poněkud arogantním, ale zároveň i hezkým, štíhlým, dobře oblečeným a německy hovořícím věrozvěstem sexu. I ony si však stejně jako Leopold všechny ty nové informace potřebují srovnat v hlavě.

„Ale v okamžiku koupě,“ poučí mezitím stárnoucího fejetonistu Lidových novin mladík ve značkovém obleku, „to samozřejmě panny jsou. Fakt mají panenskou blánu. Nemám sekáč! Žádná klamavá reklama!“

„To rád slyším!“ zvolá Leopold radostně. „Kdybys jen tušil, kolikrát už mě ženy stran svého údajného panenství podvedly!“

Nela a Dita mlčky vrtí hlavou.

„A navíc zákazník může jejich panenství kdykoliv snadno získat zpátky!“ pochlubí se přítomným ženám mladý muž.

„Tenhle věneček totiž pochází z obnovitelných zdrojů…“

„Taky doma s manželkou už léta recyklujeme,“ informuje ho ponuře Leopold. „Teda ne její hymen, samozřejmě – myslím plasty, sklo, papír, baterky a tak…“

„Přestaň, laskavě!“ požádá ho chladně Nela.

„Jak přestaň? Jednou jsme děti Země, Země je naše matka – tak sakra nemůžeme netřídit odpad a předstírat, že jsme herdek ňáký sirotci, ne?!“

Nikdo ovšem Leopolda neposlouchá.

„Takže děláš něco jako obchoďáka? Ale proč se převlíkáš?“ zeptá se mladíka Sabina.

„Obchoďák nejsem, ta firma je moje. Jsem řekněme něco jako obchodní ředitel.“

„Tak proč nejdřív ten outdoorovej kostým?“ nechápe Sabina.

Konečně se na Leopolda podívá a pokrčí rameny. Leopold dost dobře nechápe, co mu to gesto má naznačit.

„Protože jsem nejdřív musel udělat na stánku inkognito kontrolu,“ vysvětlí Sabině mladý muž.

Sabina přemýšlí.

„Na stánku? Máš tam i elektronickou pokladnu?“

„No jasně,“ odpovídá obchodník nevzrušeně. „Cos čekala? Je to zboží jako každý jiný… Taky tam mám v rámci reklamní prezentace zrovna nahou modelku, jestli se chce Polda kouknout…“

S klidem používá i moji přezdívku? říká si konsternovaně Leopold.

„Ne. Polda nechce!“ praví Nela důrazně. „Měl nahý modelky doma! Včera ve vířivce.“

„No tak nic. Já teď mám přesně za tři minuty jednání,“ informuje všechny nevyžádaně mladík, zatímco si odhrnuje manžetu bílé košile a dívá se na své rolexky, „ale ještě se určitě uvidíme.“

„Fikané,“ konstatuje Sabina. „Pro mě nepředstavitelné, ale fikané.“

„Možno až prefíkané, však?“ navrhuje dočasně invenční Leopold.

Mladík se kysele usměje:

„Tak zatím čau, lidi!“

Žádná z žen pohlednému obchodnímu řediteli sice neodpoví, ale – jak si Polda dobře všimne – Dita i Nela lehce kývnou hlavou.

„Nazdar!“ rozloučí se s mladým mužem až přehnaně zdvořilý Leopold.

Jakmile se vrátí do stanu a všichni znovu zalehnou na matraci, Nela na svého manžela pohrdavě ukáže:

„Nikdy nedokáže nepozdravit!“ informuje posměšně své kamarádky. „Polda je tak starosvětsky zdvořilej, že by řekl Ahoj! i zloději, kterej ho přišel vykrást!“

„Přehání,“ usmívá se Leopold na Sabinu.

Nela se na matraci prudce posadí a zeširoka rozpaží.

„Já že přeháním?“ zvolá. „Jednou na parkovišti před Albertem pozdravil i toho chlapa, co mu pár vteřin předtím přejel fabií nohu!“

„Špičku boty!“ pokusí se svou ženu opravit ležící Leopold, ale Nela už je v ráži.

„Ale prdlajs špičku boty, Poldo! Nekecej! Přejel ti skoro celej nárt!“

„Tím ses mi nepochlubil!“ vyhrkne poněkud příliš spontánně Sabina, která se navíc nyní nachází na matraci nebezpečně blízko Leopolda.

Leopold cítí teplo, které sálá z jejího těla. Je mu samozřejmě jasné, že Sabina chce, aby se jí nenápadně dotkl, ale stejně tak ví i to, že kvůli Nele by se od ní měl naopak odtáhnout – a jeho momentální rozpolcenost jako už tolikrát dosahuje kritických hodnot.

„A co teda tomu chlapovi Polda řek?“ ptá se Nely rychle Dita.

„No nic právě!“ vrtí hlavou Nela. „Popřál mu akorát dobrej den!“

Všechny tři ženy se smějí.

Leopold ví, že žádná z nich na mladého elegána nezapomněla a že jeho vlastní přítomnost v centru roztěkané pozornosti všech tří dam je toliko dočasná – ale i tak ho to potěší.

„Ty seš přesnej opak Boba!“ konstatuje Dita. Z téhle poznámky už Leopold radost nemá.

„Tvrdilas vždycky, že Bob je největší sobec na světě – takže to beru jako kompliment!“ vrátí to Ditě.

Dita ho už ale neposlouchá.

„Ten hezounek tu nechal ten nerezovej podnos i skleničky!“ zvolá.

Ona poznámka o zapomenutých sklenicích Leopoldovi bůhvíproč připomene Bobův někdejší pražský mezonetový byt – možná proto, že se v něm kromě velké vstupní haly, obývacího pokoje, ložnice, kuchyně, pokoje pro hosty, dvou koupelen, samostatné šatny a tělocvičny s vestavěnou infrasaunou nacházel i velký nasvícený skleněný bar. Současně si vybaví onu špinavou panelákovou garsonku v Měcholupech, kde bydlí Bob dnes.

No nic, říká si. Život jde dál.

„A myslíte si snad, dámy, že se za svoji od přirození mírnou povahu stydím?“ otáže se všech tří žen. „Nestydím!“

Tomu od přirození se žádná z nich bohužel nezasměje. Kde se toulá vaše mysl, zatímco já stojím tady, přímo vedle vás? myslí si poraženecky Leopold.

„To je nám všem jasný,“ konstatuje suše jeho žena.

Takže snad aspoň ona tu předchozí repliku zaznamenala, ujišťuje se v duchu Leopold.

„Ty seš holt takovej dalajláma parkovišť. Ty seš totiž dalajláma celýho Středočeskýho kraje! Ježíši, já fakt umírám hlady!“ oznámí všem Nela. „Pojďme, lidi, aspoň pro ten bramborák.“

KAPITOLA OSM

Nakonec s ní pro bramboráky jde jenom manžel. Na cestu jim k tomu pravděpodobně hraje – jak zjistí Leopold při pohledu na hodinky a následném krátkém studiu tištěného festivalového programu, který si ihned po příchodu chytře zasunul do svého průhledného plastového pouzdra s mapou Havlíčkobrodsko, Jihlavsko (čímž ovšem současně ke své nelibosti zakryl téměř polovinu mapy) – buď stále ještě ona hudební skupina s odpudivým názvem Sex deviants, vystupující od 12 hodiny (a v tom případě tedy lehce přetahující), nebo už devianty vystřídala kapela s oplzle dvojsmyslným jménem Street 69… Než ovšem náš manželský pár ke stánku s bramboráky dorazí, v těsné blízkosti mine čtyři na grilu se točící rozpečená kuřata, jejichž svůdná vůně Leopoldovu touhu po bezmasé cmundě okamžitě zpochybní. Leopold si je však zároveň vědom skutečnosti, že ta vyzáblice Dita a ani jeho manželka Nela maso nejedí. Vezme proto Nelu za ruku a s demonstrativním sebeobětováním ji táhne – jak se hlasitě vyjádří – od těch voňavých zvířecích mrtvol pryč… Nela se na něho se slyšitelným povzdechem usměje.

Úsměv a povzdech. Dvojsložkové manželské lepidlo. Vděk a výčitky. Radost a smutek, říká si Leopold. Úsměv své ženě krátce oplatí, ale raději mlčí. Pátrat po příčinách manželčina povzdechu by byla školácká chyba, to je mu naštěstí jasné. Takové hrubky pětapadesátiletí, ženatí muži nedělají.

„Čtyři, prosím vás,“ říká zdvořilý Polda prodavačce, když před stánkem s bramboráky vystojí po boku Nely krátkou frontu.

Prodavačka (a kuchařka zároveň) je stará prošedivělá žena s unavenýma očima a obličejem plným vrásek, která podle Leopoldova odhadu v tom malém nevzhledném stánku v nehybném vzduchu rozpáleném sluncem a horkým olejem smaží bramboráky už minimálně čtyři hodiny. Těsto má předpřipravené, protože současně smažit a vydávat bramboráky, inkasovat peníze, vracet lidem drobné, a ještě přitom škrábat brambory a chystat těsto by nezvládla. Zvládne si však zkoumavě prohlédnout Leopolda.

„Ježišmarjá, ahoj?“ pronese stará žena zprvu váhavě, ale její oči – jediné hezké místo v té předčasně zestárlé tváři – se rychle rozjasní překvapivou jistotou: „No ahoj!“

„No jo… tak asi… ahoj?“ vypraví ze sebe neurčitě Leopold a vyšle rychlý tázavý pohled ke své manželce, která sice léty prověřený signál pochopí, nicméně pokrčí rameny. Leopoldovi se i tak podaří usmát.

„Jak to jde?“ zeptá se prodavačky žoviálně.

Opravdu netuší, odkud tu postarší paní může znát. Matka expřítelkyně? Babička jeho jediné mladičké exmilenky? uvažuje mezitím v duchu rychle, ale jeho paměť mu žádný záchytný bod nenabízí.

„Nevíš, viď,“ promluví neznámá stará žena smutně. „Nepoznáváš mě. Nevíš, kdo jsem.“

Jsou to věty oznamovací. Nejsou to tři podezíravé otázky, jsou to tři předem smířené autoodpovědi. Nevyřčené výčitky. Těsto prudce vylité na rozpálený černý kruh nepříjemně zasyčí. Leopold cítí, jak rudne. Nela by svému manželovi (jako už tolikrát v podobné společenské situaci) i dnes ráda pomohla – dokonce navzdory Poldově nechutné avantýře se Sabinou. Udělala by to čistě ze soucitu s tou starší ženou, ale Poldovu mizernou paměť na obličeje při nejlepší vůli takhle narychlo zlepšit nedokáže. Zakouší tudíž téměř stejnou bezmoc jako Leopold – snad jen trochu pobavenou – ale i tak jí té postarší prodavačky začíná být líto. Po chvíli s ní soucítí dokonce natolik, že od stánku raději rychle odejde, aby nemusela nadále přihlížet nevyhnutelnému ponížení té ženy – a málem přitom z rukou jakéhosi polonahého mladíka v dlouhých černých plavkách vyrazí tři půllitrové kelímky s pivem.

„Pardon! Pardon!“ omlouvá se Nela, zatímco její manžel Leopold si pro tu zpocenou starou ženu smažící bramboráky pořád ještě v duchu chystá nějakou podobně banální výmluvu (nebo spíše poraženeckou omluvu). Nehybný rozpálený vzduch nad stánkem však náhle rozvíří pohyb křídel – alespoň takhle to Nele pozorující z dálky manžela připadá – jakýsi empatický a soucitný anděl, který v unavených očích prodavačky bramboráčků zřejmě opravdu nechce vidět (stejně jako sociálně přecitlivělí manželé Nela a Leopold) onen známý vlhký zákal životní prohry, a proto Leopoldovi křestní jméno té prošedivělé zpocené paní v poslední vteřině prozradí.

A mohlo to celé být ještě mnohem horší, uvědomí si ihned náhle prozřevší Leopold: není to totiž jen bývalá spolužačka, je to – ach, bože! – dokonce jeho dávná školní láska! Naštěstí víceméně platonická – zaplaťpánbůh za ty dary! – ale na nějaké to líbání a osahávání prokazatelně došlo… Školní výlet!

Koněpruské jeskyně! vybaví si užasle Leopold. Hromadná omakávačka v autobuse! Vlastiny krápníky! Ježíšikriste! Ano, byl to bohužel on, kdo tenkrát pro dívčina nápadně špičatá ňadérka bezmála propichující tenkou bavlnu starého bílého trička vymyslel to přihlouplé přirovnání. Nyní je sice podobnými trapnostmi svého raného mládí upřímně znechucený, ale v druhém plánu mysli cítí profesní novinářskou hrdost, že si po více než čtyřiceti letech vzpomněl na tak drobný detail. Zároveň mu ovšem připadá zvláštní, že se ty dva současné pocity – znechucení a hrdost – vzájemně nevylučují.

„Ale to víš, že vím!“ promluví konečně Leopold k té předčasně zestárlé ženě.

Schválně si dává na čas. Teď už může.

Ženu smažící bramboráky Poldova náhlá jistota samozřejmě překvapí. Tázavě nakloní hlavu na stranu.

„Vlasto,“ dodá Leopold triumfálně, s bezmála koketním úsměvem, „kterej chlap by si nepamatoval ty tvoje krásný dívčí krápníky?“

„Pětapadesátiletý mužský vypadaj většinou líp než pětapadesátiletý ženský, to je mi bohužel známo. V tý druhý věci ale pořád nemám jasno,“ svěří se Leopoldovi na zpáteční cestě ke stanu Husky Baul 4 jeho žena Nela.

„V jaký druhý věci?“ zeptá se bezelstně Polda.

„Jestli jste tím pádem i větší prevíti…. Myslím, že jo!“

„Nemůžu za to, že vypadám o něco málo líp než některý spolužačky ze základky. Proč bych ale tím pádem měl bejt i větší prevít?“ ohradí se celkem logicky Leopold.

„Víc příležitostí, víc zlodějů,“ konstatuje jeho žena lakonicky.

„Nad tím se budu muset někdy zamyslet,“ říká už trochu zneklidněně Leopold.

Nela s bramboráky v rukou projde kolem domovského stanu Husky a opatrně se posadí o pár metrů dál na pruh žlutohnědé trávy, který jakž takž zakrývá stín dvou blízkých stromů.

„Hlavně nepředstírej, že se zamejšlíš nad něčím, co už máš dávno promyšlený,“ ucedí směrem k manželovi.

Leopoldova panika roste.

„Běž říct mým milým kamarádkám, že tu maj ten bramborák,“ vzdychne Nela. „A kup někde pivo!“

Zní to unaveně.

Leopold ale s odchodem váhá. Zjevně přemýšlí.

„Drahá?“ pronese nakonec nejistě. „Jsme na fesťáčku, sedíš na trávníčku, chystáme se jíst bramboráčky, přinesu ti vychlazený pivečko… Ono se snad něco děje?“

„Ale ne, herdek!“ odsekne Nela. „Možná jenom dneska.

Kupodivu i já někdy potřebuju útěchu… Nejen Sabina!“

Potřebuju útěchu / v tvym zválenym pelechu, napadne automaticky Leopolda, ale samozřejmě to nahlas nevysloví. Připadá mu, že ta ostrá sykavka v začátku jména jeho milenky právě vyryla do kůže na jeho čele velké písmeno S…. Je Soro mstitel! Málem se neudrží a zasměje se nahlas. Jako tenkrát na tchánově pohřbu. Nela to bohužel pozná.

„No, jsem ráda, že se bavíš!“ ušklíbne se, ale je znát, že nemá daleko k pláči.

„Lásko, já...“ hlesne Leopold.

„Už nic neříkej, jo?“ požádá ho důrazně Nela. Oči má vlhké, takže Leopoldovi ihned probleskne hlavou tradiční myšlenka na poslední jistotu (tragickou, krajně pochybnou, ale přeci jen jistotu) v podobě sebevraždy.

„Potřebuju panáka,“ přizná po chvíli. „Nejlíp jägermeistera.

Nepřestávejte lovit!“ plácne bezmyšlenkovitě. Nevydrží to a zcela nemístně se uchechtne.

Nela rezignovaně zavrtí hlavou. Leopold ví, že už nesmí říct vůbec nic – jenom by to zhoršil. Je idiot – a co je horší, nemá nad tím kontrolu.

Je mu jeho ženy upřímně líto.

Ano, Leopold je muž, který – jak občas sám říká – už zažil všechno. Jen málo životních situací ho ještě šokuje, jen máloco na světě (jako třeba nedávné předčasné úmrtí kamaráda Stanleyho) ho doopravdy zaskočí. Války? Atentáty? Přírodní katastrofy? Mnohamilionové korupce? Smrtelné choroby? Smrtelné bouračky? Exekuce? Manželské nevěry? A co má být? S tím vším už Leopold v životě jaksi počítá… Nemusel by dokonce ani v novinách pracovat, stačilo by je občas jenom číst… Lidé se rozvádějí, nuceně stěhují, padají do exekucí a umírají v lavinách, při požárech, při automobilových nehodách, nebo s jejich náklaďákem dokonce spadne betonový most – ale on, Leopold, zůstává klidný. Všechno je, jak má být. Život běží podle plánu. A plán v Leopoldových očích představuje řád. Jistě, je to řád nepřehledný, nespravedlivý a víceméně nesrozumitelný, řád, který je k milionům lidí velmi štědrý a k miliardám lidí zcela bezohledný – ale buď jak buď, pořád je to řád. A navíc je ve srovnání s minulými staletími (o minulých tisíciletích ani nemluvě) vlastně ještě soft. Users friendly!

„Bůh vyměkl,“ tvrdívá Leopold. „Minimálně ten v Čechách! Už několik desetiletí nemáme komunismus, neznáme smrtící epidemie, hladomory, války, koncentráky, gulagy… Ano, máme rakovinu, mobily, slevový kupony a manželský poradny… To je boží upgrade. Bůh je sofistikovanější. Jistě, život je pořád ještě hra kočky s myší – ale než nás ta neslitovná kočka sežere, dovolí nám smát se, milovat, pít slušný vína, a někomu dokonce i koupit si vířivku… Tak na co si tu sakra chcete stěžovat?“

Teorie by mu šla. Bude ale Leopold se stavem věcí podobně smířený, až jej dnes v noci manželka Nela podvede?

Ano i ne. Až to zjistí, bude ho to samozřejmě bolet – ale naštěstí si zároveň uvědomí, že rozhodně není první ani poslední chlap, kterému ženská nasadila parohy… Tak za co by se měl stydět? Proč by měl nějak přehnaně trpět? Ostatně je skoro s podivem, že se to za celá ta léta, co jsou s Nelou spolu, ještě nestalo, bude si rezignovaně říkat (a pokud se to stalo, on o tom zaplaťpánbůh neví, dodá pak v duchu). Ví Nela, že on, Leopold, právě prožívá románek s nedávno ovdovělou Sabinou? Nejspíš ano, znejistí dnes v noci Leopold. I když jaký románek? bude sám sebe v duchu obhajovat. Ona je to spíš taková humanitární akce. Dokud Stanley žil, on, Leopold, zůstával vůči Sabininým výzvám celá léta imunní. Tohle by kamarádovi nikdy neudělal.

Tohle by totiž bylo opravdu nevkusné!

KAPITOLA DEVĚT

Leopold se i dnes k psychiatrově potlačované nevoli uklidňuje tradičním způsobem – cvaká uzávěrem propisky. Jakmile si profesorův nevyslovený nesouhlas uvědomí, samozřejmě přestane, ale potom se znovu soustředí na své odpovědi, a ke zlozvyku se po chvíli bezděčně vrátí.

„Co však zradě mojí manželky předcházelo? Co byl ten klíčový moment, pane profesore, který uvedl všechny ty smyslné události do pohybu?!“

Psychiatr se Leopoldovu vypravěčskému zápalu musí usmát.

„To netuším, pane magistře,“ pronese, „ale řekl bych, že mi to už brzy prozradíte – a já se na to – odpusťte mi mé voyeurství – začínám docela těšit!“

„Opravdu?“

Leopold se tváří pochybovačně. Oknem vidí dlouhý úsek Střelničné ulice a právě projíždějící tramvaj. Samozřejmě ji i slyší. Dva vagony lidských osudů. Kolik procent cestujících jsou profesorovi potenciální pacienti? ptá se sám sebe v duchu Leopold, který si coby novinář znalý údajů ze statistické ročenky nedělá o duševním zdraví českého národa přílišné iluze.

„Opravdu,“ přitaká psychiatr. „Musím vám, Leopolde, poněkud neprofesionálně přiznat, že mě začátek vašeho vyprávění – oba víme, že to je jeho víceméně bezproblémová část – nečekaně zaujal. To nečekaně berte, prosím, jako kompliment – asi tušíte, že lidských příběhů, jejichž začátek stále ještě dokáže staré a možná už i trochu vyhořelé psychiatry upoutat, není zase tak mnoho.“

„Děkuji, pane profesore. Slibuji, že se vás i nadále vynasnažím nenudit. Takže: kdybych se na pokračování onoho vyprávění podíval nezaujatýma očima –“

„Což samozřejmě nedokážete…“ přeruší ho psychiatr.

„– ze zpětného pohledu by to byl vlastně docela hezký příběh,“ pokračuje tvrdošíjně Leopold. „Alespoň já tedy – na rozdíl od některých hysterických mravokárců – na jeho poněkud dramatickém konci neshledávám nic tak strašlivě odpudivého.“

Psychiatr se zamračí.

„No, já tedy nejsem hysterický mravokárce, a přesto bych na vaší amorální historce – jakkoli částečně oceňuji její bezmála románovou epičnost – pár odpudivých detailů rozhodně našel!“ promluví přísně. „A to nejen na jejím samotném závěru!“ dodá významně.

Leopold se zahanbeně odmlčí. Náhle si uvědomí, že všechno to, co právě teď vidí z okna ordinace, je přímo okázale, jaksi demonstrativně běžné – ano, venku za oknem jsou jen samé tuctové, doslova banální, snadno vysvětlitelné věci: pouliční osvětlení, obrubník chodníku, modrá čára označující parkovací zónu, barevné popelnice, odtokový kanál… Má mi snad tahle realita (kdo ví, možná na nějaký nenápadný psychiatrův pokyn) demonstrovat svou „normálnost“, a vizuálně tak zvýraznit výstřední zvrhlost mého festivalového chování? ptá se v duchu sám sebe Leopold.

„O tom konci jsem vám přece ještě nevyprávěl,“ namítne chabě a několikrát zacvaká propiskou.

Ví, co uslyší – a nemýlí se. Má pocit, že tmavá obrazovka psychiatrova počítače se mu nyní nepokrytě posmívá.

„To ani nebylo nutné,“ konstatuje sarkasticky psychiatr.

„Všichni přece máme internet…“

KAPITOLA DESET

Z pohledu současné celosvětové kampaně Me Too je Leopoldovo čtvrt století staré seznámení s mladičkou Nelou poněkud kontroverzní, nicméně náš fejetonista, který v inkriminované době stále ještě pracoval jako učitel, na ně dodnes vzpomíná nejen bez výčitek, ale dokonce velmi sentimentálně, ne-li přímo s lítostí – ona lítost se samozřejmě vztahuje pouze k onomu nemilosrdnému kontrastu s názvem Tenkrát versus teď… Leopold přirozeně ví, že takové srovnání by dnes ani vůči Nele, ani vůči němu samotnému nebylo fér: oba mezitím zestárli o pětadvacet let… Čas je neúprosný. Žijí jaksi právě teď, minulost už bohužel neexistuje – a budoucnost zaplaťpánbůh ještě nenastala.

„Ano, líbila se mi už tenkrát na základce,“ líčí zrovna svému kobyliskému psychiatrovi Leopold. „Na začátku devadesátých let jsem totiž ještě nepracoval v novinách, ale živil jsem se jako učitel. Nevystudoval jsem ostatně žurnalistiku, nýbrž pedagogickou fakultu… Ve třiadevadesátém, což byl poslední rok, kdy jsem ještě učil na základce, byla Nela v devítce, takže jí bylo patnáct.“

Psychiatr nakloní hlavu na stranu, ale jeho oči se usmívají.

„Jo jo. Já vím,“ připustí Leopold. „Napůl anděl, napůl ďas… Holt stalo se. Byl jsem s Nelinou třídou na škole v přírodě v Krušných horách – a ona tam chytla chřipku, což se nám oběma stalo osudným.“

„Řekl bych, že osud v tom bude nevinně,“ poznamená s úsměvem psychiatr. „Co nahradit osud slovem chtíč?“

„Klidně. Ať je po vašem, pane profesore. Ano, byl za tím samozřejmě především bohapustý chtíč. Ovšem nejen můj, ale i Nelin! Nebylo to žádné děcko! Nebyla to dokonce ani nějaká vyzáblá Lolitka! Byla až nápadně vyspělá – ale takových prsatých a prdelatých patnáctiletých holek je dneska ve školách spousta. Co s tím jako učitel můžete dělat? V podstatě nic, prostě zapnete klidový režim, a pokud zrovna nejste pedofil, který svou touhu nedokáže ovládat, ono to – světe, div se – funguje! Jste nad věcí.“

Leopold si náhle uvědomí, že lékaře vlastně nikdy neviděl jinak než v šedém obleku a s povolenou kravatou v rozepnutém límci nějaké tmavší košile. A pochopitelně s elektronickou cigaretou v ruce.

„Jenže ta její chřipka, to byl zřejmě fakt osud!“ zvolá náš fejetonista. „Když se ani po třech dnech její zdravotní stav nijak výrazně nezlepšil, museli si pro ni přijet rodiče a odvézt ji domů – ale do té doby ležela na penzionu v karanténě.“

Leopold pokrčí rameny. Profesor po krátké chvíli opět povzbudivě přikývne.

„V úterý – nepřipadá vám, pane profesore, ohromující, že si po všech těch letech pamatuji, který konkrétní den v týdnu to byl?“ ptá se psychiatra Leopold.

„Po pravdě mě to zase tak nepřekvapuje. Naše paměť je jak známo selektivní,“ konstatuje lékař. „Vybírá si z naší minulosti především to, co pro nás bylo důležité, nebo dokonce klíčové.“

„Tak tohle bylo klíčové!“ prohlašuje přesvědčeně Leopold.

„V inkriminované úterý měly všechny třídy pochodové cvičení, takže jsme na té horské chatě zůstali s Nelou sami dva: ona jaksi coby nemocná a já jako její pedagogický dozor. Kozel zahradníkem, říkáte si, že?“

„Inu, trochu se to úsloví nabízí,“ připustí psychiatr.

„Ona se mi nabízela!“ zvolá Leopold. „Doslova se mi vnucovala. Celý dopoledne jsem jí nahoru na pokoj v patře čím dál otráveněji nosil jídlo, čaj, prášky, teploměr a tak dále.

Samozřejmě jsem pokaždé zaklepal. Můžu dál, Nelo? ptal jsem se vždycky. Vždycky! Jo jo, odpovídala znuděně. Odpoledne jsem k ní pak šel se svačinou. Na moji obvyklou otázku, jestli mohu vstoupit, tentokrát doslova zařvala: Jo, sakra! Opravdu křičela! Nechápal jsem, proč tak řve. Znělo to podrážděně. S tácem v rukou jsem otevřel dveře a vešel dovnitř. Věděl jsem, že přesný čas mého příchodu mohla těžko předem odhadnout, a proto jsem pak celá léta věřil, že si tenkrát tu propocenou noční košili svlékla ještě předtím, než jsem vešel, protože se zkrátka opravdu potřebovala převléci do suchého – a že pak moji náhlou mužskou přítomnost jenom rezignovaně strpěla…“

V elektronické cigaretě několikrát vlhce zapraská.

„Ale později vám – předpokládám – prozradila, že se tenkrát rychle svlékla teprve ve chvíli, kdy vás slyšela přicházet,“ říká s mírným úsměvem psychiatr. „Nebo dokonce až když vás uslyšela zaklepat.“

„Jo!“ zvolá spokojeně Leopold. „Přesně tak! Bé je správně!

A víte, pane profesore, jak mi to vysvětlila?“

„Ne.“ odpoví psychiatr.

„Věděla prý, že to klepu já…“ Oba muži se mlčky usmívají.

„To je vlastně docela milý příběh,“ poznamená po chvíli lékař.

„Bohužel je to jenom jeho milý začátek,“ říká Leopold,

„jenže obsahuje i celé to obvyklé banální pokračování: Nelino i moje stárnutí, naše postupné odcizování, oboustranné slábnutí sexuální touhy a v neposlední řadě i mou tchyni.“

„To je život,“ přikývne psychiatr. „Pokud by měl život jen samá milá pokračování, nejspíš byste tu teď nebyl, že?“

Leopold přitaká.

„A tipněte si, pane profesore!“ otevřeně vyzve psychiatra.

„Jaké ponaučení jsem si z té Neliny dodatečné informace, z onoho krásného prapočátku našeho životního příběhu odnesl? Že jestliže jsem byl ve třiceti prokazatelně sexuálně atraktivní pro patnáctiletou dívku, mohl bych být i dneska – v pětapadesáti – přitažlivý pro ženy řekněme o patnáct let mladší? Že nelze říci, že by se mnou dnes hezké čtyřicetileté ženy nemohly chtít flirtovat?“

„To bych považoval za logický, ba dokonce vcelku racionální závěr.“

„Jenomže, pane profesore, to bych to nesměl být já!“ Leopold se odmlčí a vrtí hlavou.

„Přiznám se, že vám teď nerozumím,“ říká psychiatr. „A jaké tedy bylo nebo je vaše ponaučení?“ zeptá se mírně.

Leopold si vůbec poprvé všimne drtičky papíru ukryté pod psychiatrovým stolem. To je to místo, kde nakonec všichni skončíme, pomyslí si. Problémů nadmíru? / Použij drtičku papíru! zarýmuje si v duchu automaticky.

„Moment, pane doktore!“ zvolá. „Chcete to ponaučení slyšet v cukrové krustě mojí takzvané lidské kultivovanosti, nebo v jeho syrově pravdivé podobě?“

Psychiatr krátce zaváhá, a dokonce elektronickou cigaretu na chvíli odloží na stůl.

„Samozřejmě bych to ponaučení raději slyšel v jeho neučesané pravdivosti,“ usměje se.

Leopold se nadechne:

„Zní takto: Jsou to všechno rafinovaný děvky!“ Na konci věty už řve.

„To jste teď ale trochu podjatý,“ namítne po chvíli lékař.

„Znáte probůh nějakého dvojnásobného paroháče, který by nebyl podjatý?!“ zeptá se už skoro klidně Leopold.

Psychiatr pokrčí rameny.

„Nechme teď, prosím, vaši proradnou milenku Sabinu stranou,“ říká. „Bavme se o vaší zrádné manželce – souhlasíte?“ Leopold v psychiatrově tváři chvíli pátrá po stopách výsměchu – ale protože žádné nenajde, nakonec přikývne.

„Říkám si, jestli jste to s vaší ženou nevzdal příliš rychle,“ uvažuje nahlas psychiatr. „Možná jste měl o manželku – i po tom všem, co se stalo – trochu víc bojovat, nemyslíte?“

„S prodejcem vibrátorů?!“ zavrtí nesouhlasně hlavou Leopold. „Mám svou hrdost!“

Psychiatr pokrčí rameny:

„A to je možná právě váš problém.“

KAPITOLA JEDENÁCT

Leč nepředbíhejme – u Neliny a Sabininy nevěry ještě nejsme. Už se k oné epizodě sice mílovými kroky blížíme, ale nejprve musíme volnou, okázale neuspěchanou chůzí do sexshopu – a ještě předtím je nutno nechat zaznít příslušně ironické fanfáry a formou divadelního dialogu ohlásit již dříve avizovaný příjezd Leopoldovy tchyně Hildy.

Ze všeho nejdřív ovšem krátká autorská vsuvka stran oněch výše zmiňovaných mílových kroků: samozřejmě i já – stejně jako většina příslušně ambiciózních spisovatelů – se své psaní snažím ubránit před celosvětovou infekcí slovních klišé, nicméně si stále více uvědomuji, že jde o úsilí tak trochu pošetilé a zbytečně vyčerpávající. Slovní klišé jsou něco jako chemie v potravinách: pokud v naší svaté válce za biopotraviny nejsme schopni občasných racionálních ústupků, zemřeme hlady.

Konec autorské vsuvky a nyní slíbený příjezd Hildy – a když nástup na scénu, proč ne v podobě krátké konverzační frašky? Místo děje: travnaté prostranství před stánkem firmy Nespresso.

Osoby: Leopold, Nela, Sabina, Dita (jejichž oblečení už jsme probrali dříve) a Nelina obézní matka Hilda (Leopoldova tchyně) v dlouhých černozelených šatech upnutých až k vrásčitému krku, ale s překvapivě vysokým rozparkem, který netakticky odhaluje nejen její tlusté nohy, ale i četné křečové žíly.

Všechny čtyři ženy sedí u hliníkového stolku a popíjejí ledovou kávu.

Leopold, na kterého už nezbyla židle a na kávu nemá momentálně chuť, stojí nad nimi a usrkává vlažnou vodu ze své laciné, a tudíž nepříliš výkonné termosky Camelbak Podium Chill (0,62 litru).

LEOPOLD: Teda, Hildo! Tomu říkám antré! Přijet na rockový festival mezi všechny zdejší baťůžkáře taxíkem… Klobouk dolů!

HILDA: Prosim tebe! Těch pár kiláčků… Zdeněk holt nemohl, no!

LEOPOLD: Sedmdesát. Sedmdesát kilometrů.

HILDA: Ty seš mi nějakej počtář! No a?

LEOPOLD (škádlivě): A dokonce v nablýskaném bílém SUV s pohonem všech kol!

HILDA: Objednala jsem si SUV, protože –

LEOPOLD: – by mohlo sněžit?

HILDA (dotčeně): Pršet! Pršet by snad v létě mohlo, ne? To snad uzná i takovej demagog jako ty, ne? Nebo nemohlo?

LEOPOLD: To by – čistě hypoteticky – skutečně mohlo.

Podle předpovědi má sice být celý víkend úplně jasno, ale člověk nikdy neví, že? Známe všechny ty takzvané rosničky, které se akorát fintí, ládují si do podprsenek vycpávky a o starý český poctivý barometr vůbec nezavadí… Nejspíš ho nikdy v životě ani neviděly – a víte, milé dámy, proč?

SABINA (se zamilovaným úsměvem): Proč?

HILDA (podrážděně): Nesnáším ty vaše zablácený vesnický silničky!

LEOPOLD (krátce se usměje na Sabinu): Miluju tuhle roztomilou ženskou neschopnost držet se tématu!

NELA (významně): A nejen tu, že?

LEOPOLD (konsternovaně): Pardon?

HILDA (opakuje): Nesnášim ty vaše mokrý –

LEOPOLD (přeruší ji): Sny?

Sabina se přidušeně směje.

LEOPOLD: Ne, silničky, já vím. Ale nový terénní Mercedes ML se sedadly v bílé kůži za více než dva miliony korun si se všemi nástrahami letního počasí zdárně poradil, že?

Sabina se stále přidušeně směje.

HILDA (podrážděně): Hele, pane investigativní žurnalisto, vážně si myslíš, že vozovej park, potahy a tak dál vybírá taxíkářům zákazník? Nebo že já – když si výjimečně objednávám tágo – trvám na bílejch koženejch sedačkách, ke kterejm se mi akorát tak přilepěj stehna?“

LEOPOLD (se zájmem): Černé nebo hnědé kožené sedačky nelepí?

NELA: Přestaň, Poldo! Už toho mám dost!

Leopold odšroubuje víko termosky a mlčky se napije.

HILDA: Dáma musí mít panebože styl! No tak jsem přifrčela drožkou! No a co? Nebuď pořád takovej zaprděnej troškař, Poldo! Ježišmarjá, já přece nepojedu z tý vaší Sázavy, kde snad pořád ještě máte parní lokomotivy –

LEOPOLD: (přeruší ji) Myslel jsem, Hildo, že nejsi věřící. Nela vrtí hlavou.

HILDA: No to taky ježišmarjá nejsem! Jak tě to probůh napadlo?

LEOPOLD (usmívá se): Ani nevim. Jen mi to tak přišlo na mysl.

NELA (rychle k matce): No musím ti nicméně říct, mami, že když jsi z toho mercedesu vstupovala, všichni ti rockeři, hipsteři a pankáči na tebe obdivně koukali!

LEOPOLD: To je pravda, nešlo si toho nevšimnout! Myslím, že nepřeženu, když dnešek přirovnám k triumfálnímu příjezdu Adolfa Hitlera do Reichstagu.

NELA (k matce): Vůbec si ho nevšímej! (vyčítavě) Nikdy nebyl schopen rozlišit ironii a invektivu!

LEOPOLD (omluvně k Hildě): Promiň, Hildo, plete se mi to kvůli tomu íčku na začátku. Úplně stejně motám inzulin, inkontinenci a inseminaci… Umíš si asi představit, jak tenkrát dopadl můj novinovej rozhovor s tou cukrovkářkou…

DITA (suše): Pomočils ji? SABINA (koketně): Oplodnil?

LEOPOLD (po chvíli): Och, jak prvoplánové! V nižších patrech humoru jsem se nikdy necítil dobře!

SABINA (škádlivě): Tak proč bydlíš ve sklepě sarkasmu?

LEOPOLD (okouzleně): To byl úder pod pás! (přikládá si malíkovou hranu pravé ruky k rozkroku)

Sabina zrudne.

LEOPOLD (rychle improvizuje): Taky ten úder používám, ale jenom ve slovních soubojích s českými politiky a různými multimilionářskými živly. Jinak ne. Nikdy!

HILDA (ukazuje na stojícího Poldu): Pozurážel už v těch svejch takzvanejch fejetonech tolik různejch politiků, stranickejch činitelů a mafiánů, že jsem k nim domů musela nechat nainstalovat a hned vypnout alarm. Příšerně drahej alarm!

Chce ho proplatit? říká si v duchu Leopold.

POLDA (pyšně): Zapomnělas na toho feministu a zároveň učitele bojových umění. O něm jsem taky psal. Mimochodem, neměly byste si, dámy, coby aktivní feministky svou revoluci vybojovat se zbraní v ruce? Jeden zmatený umělecky bojující feminista a pár úvodníků ve čtvrtletníku Šárka yes, Ctirad no! jsou sice fajn, ale když to srovnám třeba s granátometem…

SABINA: Počkej, Hildo, jak nainstalovat a vypnout alarm?

Snad zapnout, ne?

Opravdu se tady se svým milencem, jeho manželkou a jeho tchyní bavím o alarmu? myslí si nevěřícně Sabina. To jako fakt?

Opravdu se milenka mého muže baví s mojí tchyní o alarmu? Dělá si srandu? nechápe Nela.

NELA (neochotně odsekne): Ne, vypnout.

POLDA (rychle vysvětluje Ditě a Sabině): Ječel v noci tak často, že jsme to nevydrželi a vypnuli ho. Svoboda je poznaná nutnost.

Když je se mnou, většinu času mlčí, myslí si Nela.

HILDA: Takže u nich doma v noci spím bez zapnutýho alarmu! Ve svým věku! Každou každičkou noc! Mám nervy nadranc!

Hysterie pozdního klimakteria? uvažuje Polda. Nebo už alzheimer?

POLDA (nesouhlasně opakuje po tchyni): Ve svým věku! Ten tvůj klouzavý věk mě začíná fascinovat! To jsou vážně ohromující proměny, Hildo! Když za bílého dne přijedeš Mercedesem ML se sedadly v bílé kůži na letní fesťák, vypadáš na čtyřicet – což je upřímně míněný kompliment – ale jakmile v noci usneš v našem domě bez zapnutého alarmu, je z tebe najednou stařena…

Kdo aspoň občas nepodkuřuje tchyni, špatně dělá, říká si Leopold.

Vlídný přístup ke tchyni aneb pokus vyžebrat si u manželky odpustek za cizoložství, říká si Nela.

NELA: Jak to víš? Ty mámu v noci šmíruješ?

HILDA: No dovol!

POLDA: No dovol! (po pauze) Jenom zcela výjimečně! Jenom když má tvoje máma tu pyšnou noční košilku. Jindy ne! Přísahám! Na mý suši a Hildiny uši!

NELA: Co prosim? Jako jakou košilku?

LEOPOLD: No tu, co dostala od nás loni k Vánocům přece… (k Sabině) Ta noční košile byla tak drahá, že podle mě musí bejt na sebe i tuze pyšná!

HILDA (neposlouchá ho, k Sabině): No a víš, čím to je, Sábi? Že tady s váma – jak tvrdí Polda – vypadám líp? Protože když se ničeho nebojim – třeba když teď vegetuju tady s váma na tomhle festivalu – tak se můžu uvolnit a rázem logicky vypadám mladší… Ale když spím v noci u nich doma bez nahozenýho alarmu a bojím se, tak opticky logicky o něco zestárnu. Strach dělá člověka starším. To ví každej.

POLDA: O něco bych snad dokázal pochopit – ale o třicet let?

Nejdřív lichotí a pak to obratem podělá, říká si v duchu Hilda. Je to buran. Rafinovaně maskovanej buran.

NELA: Neslyšel jsi nikdy o případu, kdy člověku během jediný noci kvůli nějaký opravdový hrůze úplně zbělely vlasy?

Konverzace? Více práce! myslí si Leopold.

POLDA: Slyšel. Slyšel jsem dokonce o několika takových případech.

Odšroubuje termosku a napije se stále vcelku studené vody. Žehlíš, žehlíš, ale stejně nevyžehlíš, myslí si Nela.

NELA: No tak vidíš.

POLDA: Ale nikdy jsem neslyšel, že by někomu úplně zbělely vlasy kvůli vypnutýmu alarmu.

(Sabina se směje)

Zase tak vtipný to nebylo, myslí si Nela.

POLDA (s úsměvem ke tchyni): Nemusíš tak často spát u nás, můžeš bydlet u sebe doma v Senohrabech, Hildo. Tam máš alarmy dva a stále ve střehu, takže ti garantuji, že tvoje trvalá nezmění barvu ani o odstín...

HILDA (dotčeně): Jeden! Jeden alarm!

POLDA (klidně): Ano. Jeden centrální alarm a jeden bezpečnostní systém, který tvoří několik kamer… Tři, nebo dokonce čtyři kamery. Nebo ne?

HILDA (pohrdavě): O třech blbejch kamerách se tady kromě tebe nikdo nebaví… Vedeme diskuzi o tom, že mám jenom jeden alarm!

POLDA (po krátké pauze): Kamerový bezpečnostní systém se třemi kamerami je – věcně vzato – taky alarm.

HILDA: Tak snad vím, kolik mám v Senohrabech alarmů, ne? Řikám ti, že jenom jeden! Jeden jedinej blbej alarm!

POLDA: Hádat se se ženou je jako krájet vodu nožem, praví korejské přísloví. Nerozčiluj se, Hildo. Můžeme se prosím shodnout na tom, že máš doma v Senohrabech jeden alarm, a kromě něj také bezpečnostní kamerový systém?

HILDA (triumfálně): Žádnej systém nemám! Jenom asi dvě kamery! Dvě blbý kamery!

NELA (podrážděně): A můžeme to laskavě uzavřít bez toho sčítání a aniž bychom se nutně shodli? Děkuju!

POLDA (k Sabině): Pokud se mýlím, může to každý poznat.

Pokud lžu, tak ne. Goethe.

SABINA (rychle k Nele): A ten váš alarm už fakt někdy spustil? To jako že se k vám do baráku v noci už někdo snažil vlézt?

NELA: Jo. Ječí dokonce skoro furt!

POLDA: Furt rozhodně ne! Proč mámu strašíš? (k Hildě) Nela přehání.

NELA: Přeháním? Ten alarm nám taky jednu dobu – to tu ještě byl Stanley – houkal každej tejden!

POLDA: Což není furt. Jednou týdně není furt.

NELA (sarkasticky): Jistě! Šestkrát měsíčně není furt!

POLDA: Měsíc má čtyři týdny.

NELA (po chvíli): S tebou nemá cenu se hádat, Poldo.

O čemkoliv.

POLDA (naoko zkroušeně): Já vím. Hádat se se mnou je jako – k čemu to přirovnat? Jako krájet vodu nožem, nepřipadá ti? (k Sabině) Tak dobře. Uznávám, že ten alarm jednou fakt zvonil –

NELA (přeruší ho): Prdlajs zvonil. Ječel!

POLDA (klidně pokračuje): – protože nějaký třetí poskok asi pátýho nejznámějšího českýho mafiána nám vlezl na plot a pokoušel se –

NELA (opět ho přeruší, k Sabině): Na plot? Za plot! Normálně ho přelez!

POLDA: No tak ho možná na pár vteřin přelezl, aby se nás pokusil psychologicky – psychologicky, ne fyzicky! – zastrašovat. (k Nele) Teď už ale ten alarm nezvoní, že?

NELA (k Sabině): Ne. Už nezvoní. Vypli jsme ho! A krom toho Polda žádnej další fejeton o žijících českých mafiánech naštěstí nenapsal. No, ale známe Poldu! Never say never...

SABINA (vyčítavě k Poldovi): A proč to jako jediná dodneška nevím, pane Salmane Rushdie? Proč se to dozvídám až teď?

NELA (chladně): A proč bys to měla vědět?

SABINA (pohotově): No třeba protože teď jaksi občas přespávám u Dity, to jest hned vedle vás? Takže se to případný nebezpečí týká i mě?

POLDA (omluvně): Právě proto, Sábi. Jenom jsme ani Ditu, ani tebe nechtěli strašit.

SABINA (zamilovaně k Poldovi): To ste hodný. (rozpačité ticho)

HILDA: Povídali, že mu hráli…

SABINA (rychle): A Poldo? Proč si vlastně myslíš, že ty televizní rosničky nikdy v životě neviděly barometr? Předpokládám samozřejmě, že jako zkušený investigativec máš pro tak vážné obvinění dostatečně přesvědčivé důkazy?

POLDA: Samozřejmě! Jistě že mám! Dobrý investigativec se nemůže spokojit s vypouštěním bublin z mýdlové vody! Nejde jen tak plácnout do vody a začít ji ze dne na den kalit! Každá reportáž musí být podložená důkazy – a vůbec nejlepší je nechat si po vzoru amerických soudních dramat ještě navíc nějaké ty trumfy v rukávu – a ty pak nakonec nečekaně vytáhnout a zaskočeného protivníka argumentačně dorazit! Když se kácí les, létají jenom třísky, ale když Jarda Kmenta, paní doktorka Bradáčová nebo moje maličkost společně mýtíme český prales korupce, létají hlavy!

Sabina se usmívá a nespouští z Leopolda oči. Dokonce i Nela tentokrát vypadá celkem pobaveně.

NELA: Hezký, Poldo. Ale nějak jsi s vaničkou korupce jaksi vylil i celý tým našich půvabných rosniček, které se akorát fintí, ládují si do podprsenek noviny –

LEOPOLD: Vycpávky.

NELA: – a starý český poctivý barometr snad ještě nikdy neviděly…

Leopold přemýšlí.

LEOPOLD (po chvíli, vítězoslavně): A víte proč? Neviděly totiž nikdy nejen barometr, ale neviděly nikdy ani mlhu, duhu, modrý mráček nebo blankyt, natož nějaké plynoucí jemné bělavé páry… Nespatřily nikdy dokonce ani slunce, hvězdy nebo měsíc. Ony jsou totiž všechny slepé!

Sabina se směje, Hilda, Nela a Dita vrtí hlavou.

HILDA: A tohleto je prosím můj zeť!

LEOPOLD: No ano. Bohužel jsou slepé. Svůj osud si nevybíráme – a tak i naše televizní rosničky každé ráno docházejí na Kavčí hory z Jedličkova ústavu. Ten je – jak asi víte – hned vedle na Vyšehradě, takže to nemají daleko. I tak ale naše

slepé žáby – rosničky musejí vstávat velmi brzy, už proto, že si občas ranní čaj nalijí mimo hrnek a jejich slepecký pes Azurit to pak po nich musí utírat…

NELA: Azurit je prací prášek, ty kokote. Zní to ale docela pyšně.

KAPITOLA DVANÁCT

Od Leopoldových slovních průjmů, jejichž jediným motivem je snaha zamaskovat cizoložství (což má asi stejnou šanci na úspěch, jako když se třeba stopatnáctikilový řidič polského kamionu v keřích za dálničním odpočívadlem pokouší zakrýt fastfoodový smrad svých hoven jedním papírovým kapesníčkem s chemickou vůní eukalyptu), raději zpět k tuhé stolici prózy: Rád bych samozřejmě věřil, že avizovaná návštěva stánku s erotikou vzbudila vaši zdravou čtenářskou zvědavost, a opravdu nerad vstup do onoho dusného hájemství protetické erotiky oddaluji – jenže naše malá skupinka pořád ještě sedí před stánkem firmy Nespresso na praktických aluminiových židličkách, symetricky rozmístěných na pruhu žlutohnědé trávy, který stále pokrývá stín dvou blízkých stromů. Už jsme si je botanicky zařadili? Ne? Co byste řekli třeba na vzrostlé jilmy? Tak nechť to tedy jsou jilmy, dobře.

„Děcka, nebudete tomu věřit, ale já ještě v žádnym sexshopu nikdy nebyla!“ přizná všem nečekaně Nela a sama nad sebou dojemně pokrčí rameny, čímž Sabině, Ditě a samozřejmě i Leopoldovi, kteří rovněž žádný obchod s erotikou dodnes nenavštívili (jen si to ostýchali navzájem přiznat), poskytne potřebnou psychickou podporu, takže hromadnému coming outu už nic nestojí v cestě:

„A myslíš si snad, že já jo?“ zvolá jako první Leopold.

„Ani já ne!“ ujistí obě kamarádky (a hlavně Leopolda) Sabina.

Rychle si s ním vymění sice rozpačitý, avšak zároveň mile intimní úsměv.

„A já snad jo?“ vrtí hlavou pobaveně Dita.

Hilda, která jejich konverzaci s tichým úžasem sleduje, to nevydrží:

„Děcka, vy jste vážně neuvěřitelný! Vážně nikdo z vás nebyl v sexshopu?! Vy jste fakt ztracená generace!“

„A ty snad jo?“ zeptá se Hildy poněkud útočně Dita.

„No ježišmarjá! Dyk já po revoluci jeden otevřela!“

Hildino sebevědomé doznání všechny přítomné (včetně její vlastní dcery) pochopitelně zaskočí.

Leopold na svou manželku hledí s upřímným úžasem.

„Mně jsi tvrdila, že máma měla videopůjčovnu!“ praví vyčítavě.

„To mi totiž tvrdila taky!“ zvolá pobouřeně Nela.

„No taky že jo! Měla jsem videopůjčovnu!“ hájí se její matka.

„Kdy?“ zeptá se pragmaticky Leopold. „Předtím? Před sexshopem?“

„No asi předtím, ne? Kdy jindy? To dá rozum. Až když jsem na začátku devadesátek viděla ten neuvěřitelnej zájem o pornokazety, musela jsem rozšířit sortiment! To by udělal každej dobrej obchodník! “

Nela nevěřícně vrtí hlavou.

„To je pro mě ovšem překvapení! Tak proto jsi mě nikdy nevzala s sebou do práce!“

Hilda to správně pochopí jako výčitku.

„Ježišmarjá, a ty se mi jako matka divíš? Bylas dítě! Měla jsem tě snad posadit ke stolečku, dát ti pastelky a pustit ti Hluboká hrdla nebo Veselé vdovy?“

Rozhostí se rozpačité ticho.

„Ježiš, Sábi, promiň!“ vyhrkne Hilda polekaně, ale Sabina i ostatní už se zase smějí.

„Hele, Hildo, tak to bys ale do toho stánku s erotikou rozhodně měla jít s náma!“ chechtá se Sabina. „To tě přece musí zajímat. Zavzpomínáš si… Zjistíš současný trendy v oboru… “

„Tak to by snad stačilo, ne?“ říká chladně Nela.

„Ne vážně: tak tam pojďme, ne?“ navrhuje rozvedená Dita.

Stále ještě všichni sedí na aluminiových židličkách před stánkem firmy Nespresso.

„Když už nás tam ten playboy pozval… “ dodá Dita. Podívá se tázavě na Nelu.

„Nakonec proč ne? Člověk má zkusit všechno, takže jestli chcete…“ souhlasí k Leopoldovu překvapení jeho manželka, matka dvou dětí. „Pro mě za mě!“

„No já zírám!“ prohlašuje Leopold.

Všichni obrátí pohled k Sabině, která se až dosud jako jediná nevyjádřila. Okamžitě ji zaplaví nervozita. Vážně se svým milencem a jeho ženou půjdu do sexshopu? Už ten název! uvažuje pohoršeně, ale po chvíli se její původní odpor bez viditelného podnětu začne vytrácet. Bojím se navštívit stánek s erotikou? uvědomí si. Kolik mi je, proboha? Ví ovšem, že už tím, jak si onu otázku postavila, lže sama sobě: nejde o to, jestli se odváží sexshop navštívit, nýbrž s kým ho navštíví. Okamžitě si v duchu představí, jak Nela dává Leopoldovi přičichnout k jahodovému lubrikantu. Zatřese hlavou, aby tu vidinu od sebe odehnala, a vytahuje a ihned také zapaluje brčko, neboť marihuana ji nejrůznějších obav už mnoho let úspěšně zbavuje (i když pokaždé bohužel jen krátkodobě). Dvakrát si potáhne a nabídne cigaretu Hildě.

„Japonští piloti kamikadze dostávali před sebevražedným útokem na americké válečné lodě panáka – ne cigáro!“ poučí všechny Leopoldova tchyně a s odporem odmítne.

Kávu už všichni dopili, a proto nyní uvolňují hliníkový stolek jiné čtveřici.

„Chceš koupit panáka na cestu?“ zeptá se Hildy Leopold.

Pak si tajně potáhne z kolujícího jointa.

„Ty teda nejseš moc empatickej zeťák,“ ušklíbne se Hilda.

„Když to nevíš…“

„Věř mi, že moje kognitivní schopnosti dělaj, co můžou. Takže panáka ne?“ odhaduje už vestoje Leopold. „Panáka si nyní nedáš, neboť na něj chuti nemáš?“

„To je kus vola! No jasně že jo, proboha!“ zvolá pobouřeně jeho tchyně.

„A co vlastně ty, Poldo?“ zaútočí na fejetonistu nečekaně Sabina, když vestoje vdechne kouř. „Tys vážně nikdy nebyl v sexshopu? Byly vůbec za socíku nějaký sexshopy?“

„Za socíku ne, ale v devadesátkách byly na každým rohu!“ informuje všechny Leopold, jakmile také on nasaje bíložlutý kouř. „Pár let po revoluci jsem si chtěl sentimentálně zavzpomínat na socík a koupit si v sexshopu dvě nevyholený podpažíčka! Ale neodvážil jsem se dovnitř. A pak mi někdo říkal, že byly stejně vyprodaný. Chlapi po nich tenkrát šli jako slepice po flusu.“

„Ty tvoje milionkrát obehraný přirovnání…“ vzdychne Nela.

„Chlapi po nich šli jako lednice po džusu!“ inovuje za chůze své nadužívané výrazivo Leopold.

Nela ale zamíří k hlavnímu pódiu a Leopold i ostatní ji trochu nerozhodně následují.

„Zdálo se mi to, nebo jsem v tom nechutném sousloví nevyholený podpažíčka ve tvym hlase slyšela vzrušený stesk?“ zeptá se Poldy šeptem Sabina.

„Zdálo. Bylo to něco úplně jiného.“

„Jo. A co?“

Leopold samozřejmě ví, že jeho žena může naslouchat.

„Stýskavý vzruch,“ odpoví přesto riskantně. Nela se k nim skutečně otočí: „Proč proboha nevyholený?“ ušklíbne se. „Dyk je to disgusting!“

„No dovol!“ ohradí se její sedmdesátiletá matka Hilda.

„Teda ty máš úroveň!“ dodá pohrdavě.

„Jakou sis mě vychovala, takovou mě máš!“ usměje se Nela a pohladí matku po zádech.

„No pardon!“ zaprotestuje poněkud opožděně Sabina. „A co můj pečlivě udržovaný koketní černý trojúhelníček kundičkovníček?“

Leopold se z pochopitelných důvodů rozhodne nechat tuhle otázku plavat a odpovědět jen tchyni a manželce: „No protože jsem chlupatá podpaží a bobry už nestihl! Než jsem byl opožděně odpaněn a začal jakž takž sexuálně žít, byla sametová revoluce, ženské zazvonily klíči a šly se oportunisticky oholit do sametova! Místo pořádného tmavého bobra se najednou pod každými kalhotkami bledě blýskal kapr lysec!“

Sabina se směje.

Procházejí family fun zónou, kde se dva sotva desetiletí kluci v kraťasech pokoušejí vstřelit lakrosovou hokejkou míček do malého kulatého otvoru v poměrně vzdálené dřevotřískové desce. S velikostí úkolu roste velikost člověka, říká si v duchu Leopold, ale raději mlčí.

„Jak se dneska bavíte?“ ptá se z nedalekého pódia do mikrofonu zpěvák skupiny Poetika.

„Ubohost!“ prohlašuje hlasitě Nelina matka.

„Jak se dneska bavíme?“ zeptá se Leopold Dity, aby alespoň jedenkrát formálně promluvil přímo k ní (Ditina hřmotného exmanžela Boba má Leopold mnohem raději než tuhle sluncem vysušenou kostru – což Bob a bohužel i Dita dávno vědí).

„Dobře!“ zvolá mezitím poněkud rozpačitě nijak početné publikum.

„Ale jo,“ odpoví zpěvákovi i Poldovi polohlasem kysele Dita.

„Pokud nedorazí Bob, věřím, že to tady s Poldou bude zábava.“

„Jo, to jo!“ ušklíbne se Nela. „Ale bohužel jenom slovní!“

Tohle se Leopolda dotkne víc než všechny manželčiny předchozí invektivy, a tak uraženě mlčí.

„Jak se dneska bavíte?“ ptá se znovu zpěvák publika.

„Dobře!“ křičí opět dav.

„Hele, člověče, to by bylo na dlouhý povídání!“ odsekne zpěvákovi dočasně podrážděný Leopold, ale naštěstí ho zaslechnou jen lidé v nejbližším okolí.

„Jak se dneska bavíte?“ zahuláká do třetice do mikrofonu zpěvák.

„Seš snad hluchej?“ zařve Leopold. „Už ses ptal dvakrát – a ty lidi ti odpověděli!“

„Nemusíš na sebe pořád upozorňovat, Poldo,“ říká Leopoldovi jeho tchyně. „Ale já vím, čím to je: tys byl v dětství málo objímanej, viď?“

Jakýsi vousatý muž v krátkých černých džínách a černém tričku s nerozluštitelným nápisem se suše zasměje a potom Leopoldovi ukáže zdvižený palec.

„Tak tak,“ usmívá se nejistě Leopold. Vymění si pohled s vousáčem a potom krátce pohlédne na Sabinu. „Ale už jsem to mezitím dohnal.“

Kapela Poetika začíná hrát a zpívat – a několik diváckých řad pěje spolu s nimi.

„Připadám si jako v kostele při společný modlitbě – taky neznám text…“ sdělí vousatému chlápkovi Leopold.

Muž se uchechtne:

„Bůh s tebou, synu!“

„Připadám si nepatřičně v celym tomhle světě,“ svěřuje se Leopold dál muži, jako kdyby to byl psychiatr. „Nepatřím sem,“ pokrčí rameny.

Vousáč přistoupí na hru.

„Cítíš to tak odjakživa?“ zeptá se vážně. „Už od dětství?

Nebo až od puberty?“

„Od dětství! Začalo to těmi absurdními polodementními rýmovánkami, co mi matka, která v šestinedělí zřejmě definitivně zešílela, říkávala každý den: Paci, paci, pacičky / táta koupil botičky…“

„A maminka pásek / na myší ocásek!“ připojí vousatý muž.

„Přesně! A tuhle hrůzu mi obvykle recitovala z pěticentimetrové vzdálenosti od mého znechuceného dětského obličeje!“ zvolá Leopold.

„To chce panáka!“ zasměje se vousáč, ale Polda vrtí hlavou.

„Na to je moc vedro, můj neznámý příteli, sorry.“

„V pohodě – no problem. Tak třeba jindy.“

Vousatý chlápek všem s úsměvem a lehkou úklonou zamává a odchází.

„Mám docela příjemnej pocit, že i na tomhle šílenym festivalu bych se s některýma lidma,“ zdůrazní své ženě Leopold, „dokázal domluvit!“

„A kam teda patříš?“ naváže Sabina smutně na jeho nedávnou repliku.

„K psacímu stolu. K počítači. Ke stolu na terase a k lahvi vína!“ prohlašuje Leopold. „A k vířivce, samozřejmě!“

„A možná snad ještě i ke mně…“ připomene manželovi a Sabině Nela.

Zní to znechuceně.

„Hele, lidi!“ ušklíbne se Sabina, „tak mě napadá, že sexshop je vlastně především obchod pro vdovy! Nemaj tam čerstvý vdovy slevu?“

„Tak to nevim!“ zasměje se upřímně jakási mladá žena v žlutém tílku se svítícím kruhem zavěšeným na krku, která právě v těsné blízkosti prochází kolem. „Vy jste vdova?“ zeptá se Sabiny bez okolků.

„Jo jo,“ usměje se na ni Sabina a zlehka přejede prstem po jejím svítícím kruhu.

Mladá žena Sabinu dlouze pozoruje.

„A upřímně: je to zase o tolik horší?“ zajímá se s širokým milým úsměvem, který aspoň zčásti vyváží naprostou neomalenost té otázky.

„O tolik horší zas asi ne,“ uchechtne se Sabina. „Ale jiný.

Dost jiný!“

„Samozřejmě, že ženy, které přišly o manžela, mají v sexshopech slevu!“ informuje je obě autoritativně Leopold, jemuž ona změna tématu zjevně přišla vhod. „Jistě, že mají! Vy to, slečno, nevíte?“ ptá se naoko udiveně slečny se svítícím kruhem.

„Ne. Nevím,“ říká opatrně ona mladá žena. „To si tedy nejsem jistá!“ usměje se.

„Já vážně nechápu,“ prohlásí náhle Hilda, „co na těch festivalech furt máte. Dyk je to tu strašný!“

Nikdo na její stížnost nereaguje, jen Sabina rozpačitě pokrčí rameny.

„Vážně mají – ale jenom množstevní!“ vysvětlí slečně Leopold. „Aby třeba tady naše vdova Sabina dostala discount na pro ni nyní tolik potřebný umělý penis, musela byste tam jít s náma – jenom s vámi nás bude dost.“

„Neposlouchejte ho, slečno. Je to vůl!“ říká Nela.

„A i vy si tam, slečno, musíte samozřejmě taky něco koupit,“ pokračuje nevzrušeně Leopold. „Ale nebojte, tyto ženy vám rády zkušeně poradí. A věřte, že se v sexu opravdu vyznají! Zde přítomná matka mé manželky, jež nemá ráda slovo tchyně, dokonce kdysi provozovala jeden z prvních sexshopů v zemi! Matka mé manželky je dokonce taková kněžna Libuše českého pornoprůmyslu: když v listopadu osmdesát devět prošla se studenty z Albertova až na Národní třídu, aniž narazila na jediný obchod s erotickými pomůckami, pochopila svou velikou šanci! Spatřila, abych tak řekl, obor veliký, jehož sláva hvězd dotýkati se bude!“

„Ty bys taky vymámil z jalový krávy tele, co?“ zpraží ho Nela. Leopold se chystá odpovědět, ale manželčin pohled ho dočasně zarazí.

„Ale měly bysme mít v sexshopech slevu! My vdovy!“ postěžuje si všem přítomným Sabina.

Slečna se svítícím kruhem omluvně krčí rameny.

„Vdova si totiž nekupuje vibrátor, nýbrž zdravotní kompenzační pomůcku!“ vysvětlí jí Sabina a pokračuje ve vášnivé obhajobě všech žen, jimž zemřel partner: „Třeba Venušiny kuličky jsou takovej náš slepeckej pes!“

„A proč masturbuješ potmě? Si rozsviť, huso!“ směje se Dita.

„To bylo trochu zoofilní, nemyslíte?“ praví naoko upjatě Nela.

Leopold uraženě mlčí, ale potom si uvědomí, že už vlastně neví, co se ho před chvílí dotklo.

„To s tou husou, s tim psem, nebo před tím s tím bobrem a lysým kaprem?“ informuje se Sabina hlasitě, aby přehlušila Poetiku.

Dle Leopoldova očekávání slečnu se svítícím kruhem ta nespoutaná konverzace poněkud vyděsí: nesměle naznačí mávnutí a opatrně se vzdaluje. Tradičně přecitlivělý Leopold se přistihne, že cítí jakousi neurčitou lítost – dokonce větší, než by měl jakýkoliv manžel a milenec při odchodu úplně neznámé dívky cítit. Vrací se k nějakým přátelům, nebo do své festivalové samoty? říká si Leopold.

„S tim tvym slepeckym psem!“ upřesní všem mezitím Nela.

„Tohle, Sábi, radši žádnýmu kynologovi neříkej!“

„Radši ani nikomu slepýmu!“ varuje Sabinu Leopold, pro něhož je mlčení předstupněm smrti.

„Ježíši, zmlkni už, Poldo!“ zaúpí Dita.

„To je snad chorobná žvanivost, čím ty trpíš!“ oznamuje Leopoldovi tchyně.

Silácký text písně skupiny Poetika připadá Poldovi nepravdivý – asi jako ten nedaleký reklamní poutač s fotkou dvoumetrové jahodové zmrzliny.

„Ale k těm vdovám!“ naváže hlasitě na svou předchozí repliku, aby překřičel Poetiku: „Viděl jsem vdovu, co před sexshopem parkovala Ford Transit – byla to taková fordelná transsexuálka. Vozili jí ty vibrátory do Transitu v ještěrce na paletách. Ještěrka s vibrátory!“ zvolá Leopold. „To by byl název pro kapelu! Kam se hrabe Poetika!“

„Fake news, to s tím Transitem, že jo?“ ujišťuje se s úsměvem jeden z trojice kolemjdoucích mladíků, který Leopoldovu smyšlenou historku evidentně vyslechl, ale nikdo mu nevěnuje dostatečnou pozornost, takže se poněkud rozpačitě vzdálí.

„Asi to byly vibrátory na jedno použití – jako ty tvoje pitomý žiletky,“ usmívá se na svého chotě vzácně Nela. „Dá se jimi oholit maximálně dvakrát třikrát a pak se definitivně ztupí,“ informuje ostatní ženy.

„Je potupný, jakej aušus si někdy dovolujou prodávat!“ křičí Sabina.

„A navíc ani nejsou na baterky!“ poučí všechny Leopold, chystaje si další vtípek. „Ty vibrátory, myslím.“

„A na co teda jsou, když ne na baterky?“ nechápe Dita.

„Na bionaftu,“ odpoví Leopold. „Samozřejmě s kontroverzní příměsí Tomáše Řepky.“

Ženy se smějí, jen Hilda nesouhlasně vrtí hlavou.

„A už vůbec to s tim slepeckym psem neříkej ve škole!“ varuje Sabinu Nela. „Děckám můžeš, ale hlavně se neprokecni před říďou!“

Sabina se vzhledem k okolnostem musí smát víc, než by si ten rozmělněný vtípek zasloužil.

„Jasně!“ řehtá se bůhvíproč i Dita. „Hele, když jsme u slepeckejch psů – “

„Už dávno nejsme!“ vrtí hlavou Sabina. „Bejvávalo, holka!“

„– víte, jak vypadá K v Braillově písmu?“ nedá se zastavit Dita.

Tohle je Bobův absurdní vtípek – a Leopold to samozřejmě ví.

„Jako klitoris!“ hlásí.

„Správně!“ podiví se Dita, které to nedojde. „Jak to víš?“

Od Boba, pochopitelně, chystá se odseknout Leopold, kterému jde extrémně opálená Dita na nervy ještě víc než obvykle, ale potom se rozhodne pro skrytý útok.

„V mládí jsem byl poměrně slepý,“ praví. „Nebyl jsem třeba schopný rozpoznat první manželku od husy. Takže jsem se pro jistotu naučil hrát se zavázanýma očima na housle a taky jsem se našprtal Braillovo písmo. Ká je odjakživa moje nejoblíbenější slepecké písmeno.“

Hilda vrtí hlavou a znovu si vyžádá jointa.

„Skutečně?“ usmívá se Sabina. „A který bylo tvoje nejoblíbenější slepecký slovo?“

Leopold se rychle rozhlíží po nějakém zdroji inspirace – a zrak mu padne na stánek s tropickými koktejly.

„Kokos, pochopitelně. Kokos a koks. Tyhle dvě. A ještě kykyryký! Takže vlastně tři,“ vysvětlí s úsměvem své milence.

„Mimochodem, Sábi, nechceš si v tom sexshopu koupit i pořádnou slepeckou hůlku? Aspoň patnáct cenťáků? Ale skládací, jinak ti bude překážet. Mně tuhle ergonometrickou zkušenost můžeš věřit!“

„Hele, pane ukecanej!“ osloví ho hlasitě Dita a předá jointa Nele. „Tak mě napadlo: Nechystá se sem náhodou dneska Bob, že ne?“ zeptá se chladně.

„Bob?“ znejistí na okamžik Leopold. „Jak to mám vědět?“

„Vy už si snad nevoláte?“

„Občas jo,“ přizná nahlas, ale už klidněji Leopold. „Ale jaksi se mi nesvěřil,“ zalže.

Dita si ho podezíravě prohlíží.

„A mě zas napadlo něco jinýho!“ zvolá Leopoldova manželka Nela a znovu potáhne z ručně ubalené cigarety: „Ty seš, Poldo, vlastně takovej král ze Sáby!“

Na chvíli se rozhostí naprosté ticho.

„Ježíši, tak jdeme tam, nebo ne?“ zaječí Sabina, ale vypadá potěšeně. „Do toho sexshopu?“

„No konečně!“ promluví po delší době opět Hilda. „To vám to trvalo!“

„Ale jo… Jdeme!“ zařve Leopold. Jako už tolikrát vypadá rozpolceně.

KAPITOLA TŘINÁCT

Ještě než se s Leopoldem, třemi rozdováděnými, lehce zkouřenými čtyřicetiletými učitelkami a tchyní vypravíme do sexshopu, musíme vstřebat sice krátkou, ale poněkud méně atraktivní vsuvku, která bude navíc i smutná, neboť se týká tragického úmrtí Sabinina manžela Stanleyho (ano, i racionální člověk, jako je Leopold, je schopen uznat, že předčasná smrt jeho amerického přítele měla rozměry antické tragédie).

Nejprve je ovšem nutno vyvrátit banální klišé o začínajícím postarším motorkáři, který fatálně přecenil své jezdecké schopnosti, a ještě navíc tragicky podcenil fyzikální zákony – tohle opravdu nebyl Stanleyho případ. Rovněž je třeba uvést, že Stanley, specialista na restrukturalizaci neziskových podniků, po motorce nikdy netoužil. Po celý svůj život si vystačil s ojetým autem, které vždy po nějakých pěti šesti letech v americkém nebo později českém autobazaru vyměnil za novější model. Motorkářem se stal až poté, co se v Praze na jakémsi nudném mezinárodním firemním večírku seznámil se Sabinou (která tam dělala přátelský doprovod nejmenovanému kosmopolitnímu homosexuálovi). Byl motorkář – amatér. Motorkář z donucení.

Vášnivou motorkářkou byla Sabina: na motorce jezdili už její pradědeček, její dědeček i její otec (na jehož klíně se Sabina vozila na harleyi dřív, než se naučila chodit). Od puberty tudíž snila o životě s motorkářem – a tohle dívčí klišé ji naneštěstí neopustilo ani v dospělosti. Ještě v pětatřiceti nepřestala toužit po tom, že s vlajícími vlasy projede v závěsu za svým mužem – nebo ještě raději pár metrů před ním – Route 66… Když se proto před pár lety potkala v Praze s Američanem Stanleym, domnělým motorkářem, samozřejmě doufala, že se splnění svého snu konečně přiblížila (a Stanley jí to zpočátku nevyvracel) – jenže po svatbě se šokovaně dozvěděla, že Stanley si řidičák na motorku tajně udělal až v Praze, a navíc teprve poté, co ho Sabina během jejich prvního setkání z nedostatku jiných konverzačních témat seznámila se svými motorkářskými sny… Teoretické zkoušky musel ještě ke všemu Američan opakovat, a zkušební jízdu zvládl dokonce až napotřetí – ale nevzdal se. Nakonec obě zkoušky úspěšně složil – a později se u Berouna na motorce zabil.

„Byl to svým způsobem heroický boj,“ tvrdí dnes svému psychiatrovi poněkud vzletně Leopold. „Heroická oběť. Stanley byl něco jako novodobý rytíř!“

Lékař pozdvihne prošedivělá obočí.

„Rytíř?“ zopakuje s mírným úsměvem.

„Ano, rytíř,“ trvá na svém Leopold. „Rytíř, který kvůli své lásce vyleze na vysokou skálu pro divokou orchidej.“

„A spadne a zabije se,“ pokrčí rameny psychiatr. Leopolda tak cynická reakce zaskočí.

„Ano,“ připustí zaraženě. „Ale to, že se Stanley nakonec na té motorce zabil, snad jeho lásku neumenšuje, ne?“

„Naopak!“ ujistí ho doktor. „Nepochybuji o tom, že to opravdu byla velká láska.“

Vzájemně se pozorují.

„Ale?“ zeptá se Leopold s nepřiznaným podrážděním.

„Ale velké lásky bývají někdy i trochu hloupé, že? Trochu teatrální. Žádné milostné vzplanutí přece nestojí za takovou oběť.“

Leopold mlčí.

„Vy, pane magistře, o tom přece musíte leccos vědět,“ dodá ještě psychiatr.

Leopold je pobouřen.

„Chápu vaše rozhořčení,“ říká mírně psychiatr. „Musí být těžké si tuhle pravdu přiznat. Ale uznejte sám, pane magistře: aby se váš přítel Stanley zalíbil Sabině, kterou miloval, musel s nasazením života předstírat, že je motorkář – a proto taky na silnici zemřel…. Vy se zase kvůli paní Sabině možná k smrti uvtipkujete …“

Leopold pokýve hlavou: „Ano, to máte pravdu, pane profesore. Ale nejde jen o mě. Je to o nás všech. Ubavit se k smrti – o tom je celý náš příběh. Opouštíme své manžele a manželky, protože s nimi přestala být zábava! Nudíme se s nimi! Chceme se bavit víc! Chceme se v manželství cítit aspoň tak, jako když sledujeme videa na YouTube! Jako když si prohlížíme tisíce fotek na Instagramu! Nele nestačila zábava se mnou, chtěla se bavit s desítkami lidí na Facebooku! Chtěla, abych byl stejně zajímavý jako Facebook a Instagram! A hlavně pořád! Může se někdo divit, že mě opustila, když jsem ji nedokázal zaujmout ani tak, jako poslední videoklip té chuděry Madonny na YouTube? Když jsem coby manžel začal být stejně nudný jako ty nekonečné televizní seriály na Nově! Ano, byl jsem pro ni nudný, protože v našem domácím kině už celé roky promítali jaksi jenom mě… Chlapa, který není ani z desetiny tak zábavný jako třeba family fun zóna, pivní tramvaj, pivní lázně, čokoládová masáž, tetování na počkání, Hanácká vodka party stage a jiné fakt husté festivalové akce! Bohužel nejsem ani takový bavič jako třeba osvěžující brány! A víte, co se stane s manželem, který nedokáže být nonstop zábavný? Který nedokáže být free? Free jako třeba free shop? Který není stejně pohotový jako Google, stejně cool a sexy jako Vojta Dyk nebo prodejci erotických pomůcek a stejně nápaditý a vynalézavý jako sexshop? Který není aspoň tak legrační jako třeba nafukovací plovoucí ostrov?“

Leopold prudce oddychuje.

„Co se podle vás s takovým manželem stane?“ zeptá se po chvíli psychiatr.

„Skončí na smetišti manželčiných dějin,“ pokrčí rameny Leopold.

„No,“ říká profesor po chvíli odměřeně, „já už se nejspíš ubavit k smrti nestihnu, ale to vzhledem k vaší předchozí zástupné litanii není podstatné.“

Leopold se urazí.

„Zástupné litanii?!“

„Pane magistře, oba víme, že tu jaksi nejste kvůli lidstvu, které se v pivních tramvajích a dalších atrakcích možná jednou opravdu ubaví k smrti,“ připomene Leopoldovi nelítostně profesor. „Mluvili jsme tu o vás, o vaší manželce a také o paní Sabině.“

„Což je, mimochodem, pane profesore, moje family fun zóna!“ usměje se poněkud cynicky Leopold.

„Jenomže – přísně vzato – vy tu, pane magistře, nejste ani kvůli tomu,“ říká už smutně psychiatr a jediným krátkým pohybem ukáže na masivní sledovací náramek, vyčnívající zpod pravé nohavice Leopoldových outdoorových kalhot. „Jste tu kvůli povinnému psychiatrickému dozoru. Jste tu kvůli trestným činům ublížení na zdraví a omezování osobní svobody.“

KAPITOLA ČTRNÁCT

Dokud Stanley ještě žil, Sabinin potenciální budoucí milenec Leopold plnil především její netělesná romantická přání – a pouze občas (a navíc částečně nevědomky) i nepatrnou část Stanleyho běžných manželských úkolů: sehnal například Sabině opraváře na myčku nádobí nebo donesl její zavirovaný notebook redakčnímu ajťákovi… Po motorkářově předčasném úmrtí se však na něj navalilo doslova všechno: od toho dne musel vykonávat nejen bezpočet úkolů, které automaticky vyplývaly z jeho tajného vztahu s ovdověvší Sabinou, ale zároveň i veškeré bývalé povinnosti Sabinina manžela. I nadále tu šlo o takzvaně nemanželský poměr – avšak s tím rozdílem, že jakmile Stanley zemřel, Leopold po něm ze dne na den neformálně zdědil jak pozůstalou ženu, tak i veškeré Stanleyho manželské povinnosti. Od motorkářovy smrtelné nehody byl tudíž Leopold manželem dvakrát: žil jak s Nelou, tak se Sabinou. Dvakrát tolik nakupoval, dvakrát častěji chodil do banky a na poštu, dvakrát víc jezdil do čistírny a do lékárny (a navíc musel tohle všechno před Nelou skrývat). Tajně pečoval i o Sabininu zahradu, pokradmu prováděl údržbu a opravy jejího domu, natajňačku přezouval pneumatiky jejího auta a samozřejmě také podezřele často tankoval, neboť i tento jednoduchý manuální úkon od Sabiny už dávno převzal Stanley (a ještě ke všemu musel Leopold dávat do vlastního auta naftu, zatímco Sabinin renault měl benzínový motor, takže se Leopold u čerpacího stojanu občas pletl a jednou byl dokonce nucen zaplatit odčerpání palivové nádrže). Ale především musel vymýšlet dvojnásobek víkendových výletů, dvakrát tolik souložit a prakticky neustále jednu i druhou partnerku utěšovat, uklidňovat nebo o něčem ujišťovat… Pokud Leopold vzal někam na večeři Nelu (což se Sabina samozřejmě dříve či později dozvěděla), musel do týdne vymyslet potřebnou konspiraci a povečeřet také se Sabinou.

Byl už z těch dvou paralelních životů vyčerpaný, ba přímo smrtelně unavený.

Jak to ti Arabové proboha dělaj? napadalo ho často. A proč vlastně?

Věnujme se ale také – alespoň krátce – Ditě a jejímu exmanželovi Bobovi: Leopolda nikdy nepřestalo udivovat, jak snadno a rychle dokázala drobná, křehká Dita zamést s metrákovým chlapem, který celá léta posiloval, a dokonce v posledních letech i boxoval (a pro ránu nikdy nešel daleko)… Otázka pro dámy: Jak můžete stodesetikilového doktora ze záchranky připravit o všechen majetek, který za svůj dosavadní život nabyl?

Odpověď: Postarejte se, aby se do vás zamiloval, a vezměte si ho za muže.

A vy, pánové, si zatím zkuste ty dva představit v pohybu proti sobě – třeba při bruslení pro veřejnost na zimním stadionu v okresním městě: dvoumetrová hora masa a svalů jménem Bob se po ledě nezadržitelně řítí proti o dvě hlavy menší a půl metráku lehčí křehotince Ditě… A teď si tipněte: kdo z těch dvou zůstane po vzájemné srážce ležet na ledě?

Ano, Bob.

V manželství, jak známo, prohrává ten, kdo miluje víc. A kde je Bobovi konec? Přijede snad na festival i on?

Ano, kupodivu se dostaví – a víte proč? Protože se nikdy nevzdává.

Protože nerad prohrává.

Bob se na festivalu objeví už za pár hodin – a samozřejmě přijede bez ohlášení – leč nepředbíhejme.

To, že se na fesťák chystá, telefonicky sdělí pouze Leopoldovi (pouhé dva dny před jeho začátkem). Polda se po celou dobu onoho nočního telefonátu samozřejmě snaží Bobovi ten kontroverzní nápad rozmluvit.

„O co ti jde, Bobe?“

„O pravdu,“ odpoví Bob bez ironie. „O spravedlnost.“

Leopold si samozřejmě okamžitě vzpomene na ony dva městské strážníky z Pece pod Sněžkou, kteří se jedné noci před několika lety dostavili služebním autem s rozsvíceným majáčkem na boudu Máma, aby Leopolda a ostatní hosty poněkud arogantně upozornili, že svým opileckým hulákáním porušují dobu nočního klidu (stanovenou městskou vyhláškou na dvaadvacátou hodinu).

„Je dvacet dva nula tři,“ informoval je tenkrát s širokým úsměvem Bob. „Z centra Pece je to sem minimálně pět minut. Takže v době vašeho výjezdu jsme žádnou městskou vyhlášku neporušovali.“

Starší policista vzdychl.

„Když jsme před chvílí vystupovali z auta, jasně jsme s kolegou slyšeli vaše opilecký hulákání!“

„Opilecký hulákání?“ zopakoval po strážníkovi Bob s tak pečlivou výslovností, že se dopustil pouze jedné, víceméně bezvýznamné fonetické chybičky (kvůli níž všichni přítomní místo slova hulákání slyšeli uhlákání), nicméně mladší policista se i tak triumfálně ušklíbl.

„Připadám ti –“ začal otázku podrážděně Bob, ale potom se na okamžik odmlčel, aby mohl v klidu spolknout malou vlnku zvratků, která mu z překyseleného žaludku právě vystoupala do pusy.

„Pozor!“ projevil sarkasticky starost mladší strážník, jemuž Bobovy dočasné potíže s peristaltikou neušly. „Abychom se náhodou nepoblinkali!“

„Ožralej?“ dokončil Bob odměřeně svou otázku.

„Jo. A nejste snad? Jste vožralej! A buďte tak laskavej a netykejte mi!“ požádal ho popuzeně starší muž zákona.

Bob znovu polkl, nepatrně zavrávoral a poté se na mladšího policistu téměř líbezně usmál.

„V klidu, Bobe!“ žádal ho Leopold s rostoucí obavou v hlase.

„Vyřešíme to v klidu.“

„No samozřejmě!“ odpověděl mu dotčeně Bob a se zdánlivou mírností se obrátil na strážníkova mladšího kolegu: „Zeptám se ještě tebe – a poprosil bych vzhledem k tvýmu nízkému věku o zdvořilejší odpověď, než jakou mi právě dal tvůj starší parťák: Tobě taky připadám ožralej?“

Strážník vzdychl.

„Jo jo. Dyk sotva mluvíte a opilecky se nám tu motáte!“

„Takže ani jeden z vás dvou kašparů zjevně nechápe, co jsem myslel slovem zdvořilost!“ konstatoval naštvaně Bob.

Policisté se po sobě podívali. Starší z nich se už nadechoval k odpovědi, ale Bob byl rychlejší:

„Tak se podívejme, jak se nám tu motáte vy!“ vyzval strážníky, načež je oba prohodil zavřeným oknem do vysoké bílé stěny sněhu, kterou na parkovišti před chatou před pár hodinami vytvořil sněžný pluh.

Leopold se při té vzpomínce zeširoka usmívá.

„Bobe, ty můj prchlivý kamaráde!“ promluví do telefonu pateticky. „Já tě mám rád – jak dobře víš – ale přesto ti musím položit jednu zdánlivě posměšnou a možná i domněle útočnou otázku. Jsi na ni připraven?“

„Běž do prdele,“ odsekne Bob do telefonu, ale Leopold slyší, že se usmívá.

„Jde ti o pravdu? O spravedlnost?“ zeptá se i tak raději mírně. „Kde žiješ, Bobe? Víš, kolik pravd dávno leží někde v hrobě? Spravedlnost neexistuje.“

„Ne. Tak to není,“ stojí si Bob na svém. „Všechny pravdy v hrobě neležej.“

„No dobře, zcela výjimečně pravda zvítězí a spravedlnosti se občas někomu dostane,“ připustí do telefonu neochotně Leopold. „Ale většinou má spravedlnost oči zavázaný šátkem a někdo jí pro jistotu ještě druhým šátkem zacpe hubu!“

„Trochu banální – na fejetonistu,“ konstatuje chladně Bob.

„Nemyslíš?“

„Hele, Bobe, co ty od tý Dity vlastně chceš? Aby bylo jasno: já tě samozřejmě na tom fesťáku rád uvidim – to mi doufám věříš?“

Bob zatvrzele mlčí. Leopold má jako už tolikrát při rozhovoru s Bobem pocit, že se s jedním slanečkem v ruce pokouší o drezuru ledního medvěda.

„Tak věříš mi, nebo ne?“

„Ale jo, furt!“ říká Bob neochotně.

„A je ti snad jasný, že svým případným hřmotným příjezdem na fesťák Ditu natolik vyděsíš, že před tebou okamžitě uprchne?“

„Jakym hřmotnym příjezdem? Zhubnul jsem! Mám sotva sto deset kilo, tak zas nedramatizuj!“ štěkne hlas v telefonu.

„Já nedramatizuju. Já konstatuju,“ říká Leopold, imituje známou televizní reklamu. „Já nepiju. Já vychutnávám. Metaxa!“

Bob zůstane vážný:

„A co teda jako kurva konstatuješ?“

„Konstatuju, že můj kamarád Bob je bezvadnej, milej, nesobeckej chlap, ale –“

„Nepodlejzej, buzno!“

„– ale jenom do chvíle, než v něm bouchnou saze. Pak se z něj obvykle stane nezvladatelnej kretén.“

Ticho na druhé straně linky je dlouhé. Leopold se rozhodne, že tentokrát to nebude on, kdo promluví jako první.

„Ježiš, no jo, furt!“ houkne nakonec do sluchátka překvapivě smířlivě Bob. „No tak sem drobátko prudší! Nejsem holt takovej ten zbytečně zdvořilej vlezdoprdelník, jako seš ty!“

„Jo. To fakt nejseš.“

„No a kurva co?! Jsem svůj! Na rozdíl od tebe jsem sám sebou!“

Leopold si okamžitě připomene vtip, který nedávno četl na internetu: Pokud se chcete stát sami sebou, raději se nejdřív ujistěte, že nejste kokot. Ale tohle teď samozřejmě vyslovit nemůže. Musí počkat, až Bobovi klesne adrenalin v krvi.

„Oukej, jak myslíš, Bobe,“ říká Leopold. „Buď tedy sám sebou.“

Má pocit, jako by právě stiskl tlačítko odpalující jadernou raketu.

Pánbůh nám pomáhej, pomyslí si.

KAPITOLA PATNÁCT

Nejsem numerolog, ale i tak se obávám, že ona patnáctka v záhlaví této kapitoly nebude šťastná – nicméně posuďte sami:

„Víte, pane profesore, Bob je svéhlavý pruďas, ale kupodivu umí být i romantik – i když odsud posud! Ten na žádnou skálu pro orchidej nikdy nepoleze. Ne že by se v pětapadesáti nemohl nebo neuměl zamilovat, ale on prostě řeší lásku jinak. Po svém.“

„To jest jak?“ usměje se na Leopolda psychiatr.

„Zavolá – tedy pokud se přidržím metafory s divokou orchidejí – svému známému, který je ředitel Metrostavu. Ten mu tu skálu nechá navrtat a vyhodit do vzduchu – a Bob pak bude s dvaceti úkáčkama odhazovat půlmetrákové šutry, aby tu podělanou kytku našel!“

Starý psychiatr Leopolda s úsměvem pozoruje.

Jsou to temné oči, které se dívají na lidstvo, připomene si Leopold jako už mnohokrát v životě Zweigovu knihu o Freudovi. Tady v Kobylisích možná zase tak temné nejsou, říká si. Dokonce jsou většinou i chápavé.

„A je v těch dvou přístupech nakonec tak velký rozdíl?“ zeptá se psychiatr.

„Vlastně ani ne,“ musí připustit Leopold a opět v duchu ocení doktorův intelekt.

„Ale co vy, Leopolde?“ mrkne na něj starý lékař. „Jak velký čin jste pro lásku ochotný vykonat vy?“

„Proboha!“ vyhrkne spontánně Leopold, jemuž se psychiatrova formulace samozřejmě zdá až komicky patetická.

„Já?“

Doktor mlčí. Leopold se zamyslí.

„Takhle jsem si tu otázku vlastně nikdy nepoložil,“ odpoví po pravdě.

„Proč?“ ptá se psychiatr.

„Nevím,“ zaváhá Leopold. „Asi mi připadá pro jednadvacáté století příliš vzletná… Nemístně patetická.“

„Skutečně?“

„No ano. Kdo je dneska schopen přinášet lásce takhle šílené – skoro jsem v nevkusném pokušení říci palachovské – oběti? Jak se dneska partner či manžel ve vztahu obětuje?“ ptá se řečnicky Leopold a u slovesa obětuje prsty naznačí uvozovky. „Umyje v neděli po obědě výjimečně nádobí? Před pátečním sexem s manželkou dva dny vynechá porno na internetu? Odvede v pondělí děti do školky nebo – světe, žasni! – se ve středu vzdá řízené ochutnávky španělských vín jen proto, aby jeho tloustnoucí manželka mohla jít večer na zumbu?“

Lékař zůstane vážný.

„Anebo se partner dokáže obětovat doopravdy…“ namítne.

„To jest jak?“ zeptá se poněkud skepticky Leopold.

„To znamená, že se dobrovolně vzdá nikoliv třeba pouhé ochutnávky vín, nýbrž svých nejhlubších citů i svých nejpravdivějších sexuálních tužeb,“ říká psychiatr mírně. „Vzdá se jich, aby zachránil vyšší hodnoty svého manželství a své potomky ušetřil rozvodových traumat. Vzdá se jich, aby svým dětem a své manželce, kterou možná kdysi miloval se stejnou intenzitou jako svou nynější milenku, a nejspíš po ní tenkrát i stejně dychtivě fyzicky toužil, neubližoval.“

Leopold dlouho mlčí.

Psychiatr si na tváři ponechá svůj jemný úsměv.

Pozoruji a nesoudím, připomene si Leopold tradiční buddhistickou moudrost.

„Potřebuju silnější prášky, pane profesore!“ promluví poté, ale konečné slovo patří psychiatrovi.

„Úniky do vtipu,“ konstatuje lékař. „Opakované a už zjevně zoufalé. Asi ta silnější antidepresiva skutečně potřebujete.“

To se Leopolda natolik dotkne, že ačkoliv to původně neměl v úmyslu, rozhodne se vytáhnout zatím poslední trumf.

„Možná vás to u povrchního humoristy mého typu překvapí, pane profesore,“ říká poněkud upjatě, „ale v hlubokém zármutku a s bolestí v srdci si vám dovoluji oznámit, že Leopold Krušina po těžké nemoci jménem láska minulý týden Sabinu navždy opustil.“

Dolů po Střelničné už opět sjíždí tramvaj narvaná lidskými osudy.

Leopold by se nyní opravdu rád cynicky zašklebil, jenže cítí, jak mu vlhnou oči. Nad trapnou kýčovitostí té slzavé scény se nevydrží nezasmát – a teprve potom se nezadržitelně rozbrečí.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Rád bych samozřejmě věřil, že před časem avizovaná návštěva stánku s erotikou vzbudila vaši zdravou čtenářskou zvědavost, a opravdu nechci onu scénku uměle oddalovat – jenže k vaší smůle Dita, Sabina, Nela a její obézní matka Hilda (v dlouhých černozelených šatech upnutých až k jejímu vrásčitému krku, ale s překvapivě vysokým rozparkem, který netakticky odhaluje nejen její tlusté nohy, ale i četné křečové žíly) jsou dnes poněkud nerozhodné, takže stále ještě sedí u hliníkového stolku na travnatém prostranství před stánkem firmy Nespresso a popíjejí kávu. Leopold, který stále ještě nesehnal volnou židli, i nadále stojí nad nimi.

POLDA: Teda, Hildo, stejně… Sorry, že se k tomu vracím, ale hele, klobouk dolů! Vážně. Tomu říkám antré! Přijet na rockový festival mezi ty baťůžkáře taxíkem…

POLDOVA TCHYNĚ HILDA: Neurážej, laskavě! (k Sabině, ukazuje na stojícího Poldu) Pořád uráží! Urazil už v těch svejch fejetonech tolik politiků a mafiánů, že jsem si kvůli němu u nich doma musela nechat nainstalovat drahej alarm. Příšerně drahej alarm!

POLDA (k Sabině): Netočíme se v kruhu? Téma alarm už jsme tuším probírali.

Opravdu se tady se svým tajným milencem, jeho manželkou a jeho tchyní bavím podruhé o alarmu? pomyslí si pobaveně Sabina. To jako vážně?

Opravdu se milenka mého muže baví s mojí tchyní zase o alarmu? Dělá si srandu? nechápe ani tentokrát Nela.

POLDA (ironicky k Ditě a Sabině): Jak už jsem vám tuším říkal, ječel v noci tak často, že jsme to nevydrželi a úplně ho vypnuli.

Když je se mnou, většinu času mlčí, pomyslí si znovu Nela.

POLDOVA TCHYNĚ HILDA: Tak to vidíte, holky! Já ve svým věku spím v noci bez alarmu?! Každou noc mám nervy nadranc!

POLDA (opakuje po ní): Ve svým věku!

NELA: Ten tvůj klouzavý věk nás začíná fascinovat, mami! Tady na letním fesťáčku vypadáš na čtyřicet, přestože je ti sedmdesát – což ber od nás všech jako upřímně míněný kompliment – ale jakmile v noci usneš v domě bez zapnutýho alarmu, je z tebe najednou stařena?

Je vtipná, musí uznat Leopold.

HILDA: No a víš, čím to je?

NELA: Náhodou vím. Protože když jseš tu s náma, ničeho se nebojíš! Uvolníš se, takže teď logicky vypadáš mladší…

POLDA: Ale když jseš sama v noci v posteli a bojíš se, tak opticky zestárneš. Strach dělá člověka starším, to ví každej.

HILDA: No přesně!

POLDA: Slyšeli jsme dokonce o případech, kdy člověku během jediný noci kvůli nějaký opravdový hrůze úplně zbělely vlasy! Tak proč nakonec ne i kvůli vypnutému alarmu? Že jo?

Sabina se směje.

Existuje něco krásnějšího než milenčin smích? napadne Leopolda.

KAPITOLA SEDMNÁCT

Až do Stanleyho nečekaného úmrtí si Leopold dle vlastních slov byl své smrtelnosti dobře vědom (což je obsahově téměř prázdná fráze, která o skutečné připravenosti člověka na smrt nevypovídá zhola nic, ba co hůř: naznačuje, že dotyčný s trestuhodnou lehkomyslností na své neodvratné opuštění tohoto světa stále ještě doopravdy nepomyslel), avšak po Stanleyho smrti se Leopoldův poněkud ležérní přístup k odchodu ze života zásadně změnil.

Došlo k tomu tou nejbanálnější myšlenkovou konstrukcí, kterou si lze představit: Když mohl předčasně umřít Stanley, můžu při podobné smrtelné nehodě nebo na jakoukoli smrtelnou chorobu předčasně zemřít i já, přijme konečně Leopold základní životní pravdu (a především ji pak, jak se říká, zvnitřní): Udělá si dlouhý seznam smrtelných nehod a postupně ze svého života vyloučí veškeré aktivity, které by k nim mohly vést. Zároveň Leopold samozřejmě musí zjistit, jaký je jeho aktuální zdravotní stav, a pokusit se tak snížit pravděpodobnost úmrtí na nějakou smrtelnou chorobu. Ještě před Stanleyho pohřbem se proto Leopold objedná na komplexní (a tudíž příslušně drahý) screening na nejmenovanou soukromou kliniku.

Výsledky přijdou po necelém týdnu – a bohužel je nutno po pravdě uvést, že ona lékařská zpráva Leopoldovy čerstvě probuzené obavy ze smrti příliš nerozptýlí. Nejezdím sice na motorce, uvažuje nad mnoha červenými čísly v obdržené tabulce sklesle Leopold, nicméně žiju ve stresu, mám vysoký cholesterol, vyšší tlak, zvětšenou prostatu, mírně zvýšené jaterní testy a náběh na cukrovku… To by bylo, aby si zubatá z tak pestré nabídky nevybrala, říká si v duchu ponuře.

Samozřejmě ihned zavolá Bobovi, aby ho jako svého osobního lékaře o všech těch krajně znepokojivých nálezech informoval.

„Hele, Poldo, musim ti znovu vysvětlit jeden opravdu podstatnej rozdíl,“ zarazí Leopolda Bob dříve, než fejetonista svou litanii dokončí: „Doktorům ze záchranky lidi volaj, když se jim něco vážnýho stane.“

„Což já samozřejmě chápu a respektuju.“

„Hovno respektuješ! Ty mi telefonuješ ne proto, že by ti něco bylo nebo že by se ti něco opravdu stalo, ale jenom proto, aby ses mě zeptal, co všechno by ti bejt mohlo.“

„No jo, já vím,“ připustí zkroušeně Leopold. „Jenomže já se prostě potřebuju ujistit, že ta moje prostata, a hlavně ty jaterní testy – i když samozřejmě pravidelně beru prostenal a ostropestřec –“

„Nutkavá potřeba neustále se ujišťovat o svém zdraví!“ přeruší ho podrážděně Bob. „To je přesně vono! Jediný, co je na tobě opravdu chorobný, je tahle nutkavost! A víš proč?“

„Ne. Proč?“ táže se Leopold s upřímným zájmem.

„Protože sis koupil tu ďáblovu bibli, přestože jsem ti to výslovně zakázal. Tobě taková kniha vůbec nepatří do rukou!“

Leopold se z čiré ješitnosti rozhodne předstírat, že vůbec netuší, o čem je tu řeč.

„Jakou knihu máš na mysli?“

„Nehraj to na mě! Domácího lékaře, samozřejmě!“ houkne Bob. „Vsadím celej svůj botník, že si v tý bibli hypochondrů masochisticky čteš minimálně jednou tejdně!“

„Každý týden ne. Proč bych si v ní každý týden měl číst? Zalistuji v ní jenom tehdy, když se důvodně obávám, že mi něco je.“

„Takže obden! Neboli pokaždý když úplně bezdůvodně plašíš, že seš nemocnej! Přečti si, ty vole, znova Tři muže ve člunu – a víš proč?“

Leopold, který celé dětství a mládí opravdu vášnivě četl, to samozřejmě ví.

„Jo jo. Protože vypravěč je podle tebe stejný magor jako já. Přečte si v Domácím lékaři například příznaky tyfové horečky –“

„– a hned si vsugeruje, že ji má taky!“

„A taky všechny ostatní existující choroby kromě horečky omladnic,“ zavzpomíná s úsměvem Leopold, ale potom zvážní: „Jenomže je tu jeden podstatný rozdíl, který jsi pominul a který ti hned ochotně vysvětlím: já nejsem hypochondr!“

„Rozhodně ne!“ zasměje se Bob. „Ty seš úplně zdravej chlap prolezlej bezpočtem smrtelnejch nemocí!“

„Ty si děláš srandu, ale jeden příklad za všechny: víš, jak dlouho mi třeba trvá, než se s prominutím vymočím?“

„Jak se močí s prominutím?“ dotazuje se Bob jízlivě. „Vím samozřejmě, jak se močí s ledvinovejma kamenama nebo s kapavkou, ale jak se močí s prominutím, fakt nevim!“ usmívá se obrovský lékař.

„Asi minutu mi trvá jenom to, než vůbec začnu nesouvisle močit! A když vedle mě někdo stojí, tak se mi moč někdy nespustí vůbec – a všichni se pak právem diví, co na tom záchodě tak dlouho dělám! Nebo proč tam vůbec jsem!“

„Ale ty sám si pamatuješ, proč jsi na ten hajzl přišel?“ chce vědět naoko znepokojený Bob.

Dělá si srandu? pomyslí si Leopold.

„No to jo, samozřejmě!“ ujistí Boba.

Opožděně si uvědomí, že to samozřejmě vyslovil se zjevnou pýchou.

„Dělám si srandu, vole!“ ušklíbne se Bob. Leopold vzdychne.

Bob vrtí hlavou.

„Ty seš stejně neuvěřitelnej puritán!“ praví. „Ještě bych pochopil, kdybys řek než se s prominutím vychčiju – a dokonce bych ti toleroval i slovní obrat než se s prominutím vycákám – ale než se s prominutím vymočím… Panebože, takhle snad mluví jenom katolickej kněz!“

„Myslím, že svým způsobem jsem… tedy v jistém ohledu… tak trochu… řekněme napůl… kněz,“ přemítá ostýchavě, ale bohužel přesvědčeně Leopold.

„Ty seš napůl leda tak páter Vyklouz!“ vysměje se mu doktor.

KAPITOLA OSMNÁCT

„Hele, lidi, neměli bysme jít radši na nějakou kapelu? Nejsme na veletrhu erotiky, ale na hudebním fesťáku!“ říká ostatním pochybovačně Dita, zatímco váhavě následuje Hildu, Nelu, Sabinu a Poldu ke stánku s lechtivým zbožím.

„Ale prosim tebe, co máš proti erotice?“ zpraží ji okamžitě Poldova tchyně, která se do místního sexshopu evidentně těší. „Já ti něco řeknu, děvče: Víš, čeho dneska hlavně lituju?“

Že jsem hrála puritánku / popírajíc nymfomanku, zarýmuje si v duchu Leopold, který tohle od tchyně bohužel slyšel už vícekrát.

„Že jsem kvůli svýmu nesmyslnýmu puritánství v životě promarnila desítky příležitostí si zašukat! Co desítky – stovky!“

Právě míjejí stánek s bylinkami a kořením v bio kvalitě. Existují snad bylinky, které bio nejsou? napadne Leopolda. Krátce pohlédne na Sabinu a potom se obrátí ke tchyni:

„Neodvažuji se samozřejmě zpochybňovat počet tvých potenciálních příležitostí, Hildo,“ říká opatrně. „Jen si dovoluji připodotknout, že pouhá příležitost mít sex ještě automaticky neznamená, že onen akt skutečně proběhne... O tomhle něco vím. Můj sexuální život byl – samozřejmě až do osudového seznámení s Nelou – doslova festivalem promarněných příležitostí… Není proto nutné litovat úplně všech domnělých příležitostí, protože zkrátka nemůžeme vědět, kolik z nich by se skutečně ujalo… Toť vše.“

Sabina mu věnuje rychlý plachý úsměv.

„Panebože, dítě, koho sis to vzala!“ zvolá Leopoldova tchyně Hilda a s demonstrativní chlípností si prohlédne do pasu nahého a úplně propoceného mladého kováře mlátícího kladivem do rozžhaveného žlutorudého železa (a zjevně otráveného dnešním horkým počasím). Potom se znovu otočí k Leopoldovi:

„Ty seš, Poldíku, takovej náš teoretik, viď?“ Dita a Nela se opatrně uchechtnou.

Hilda, která celou skupinku vede, se zastaví u velkého stánku s nafukovacími matracemi ve tvaru giganticky velkých zmrzlin, banánů, melounů, pivních půllitrů a šunkových pizz, a také příslušně zmenšených nafukovacích automobilů, delfínů, žraloků, kosatek a velryb, jakož i malých nafukovacích ostrůvků.

„Ježišmarjá, koukněte na ty blbosti!“ zvolá Leopoldova tchyně v upřímném zhnusení. „Je todlencto vůbec možný?“ Leopoldovi ta expresivní řečnická otázka připadá dokonce ještě absurdnější než všechen ten pološílený nafukovací sortiment. On sám třeba nafukovačku ve tvaru pizzy chápe jako metaforu současného zešílevšího světa: všechno už je dneska v digitální podobě – a pokud náhodou ještě ne (jako třeba pizza), je to aspoň umělé, popřípadě i s možností nafouknutí… Chybí snad už jen nafukovací elektrické křeslo a nafukovací rakev, říká si, nicméně dvojice nafukovacích vodních ptáků (obří pelikán zlevněný z 1 790 na 690 korun, a ještě větší, skoro dvoumetrový plameňák růžový s obtížně pochopitelným názvem Bestway za 749 korun) ho z jakéhosi dětinského důvodu zaujme.

„Nechceme si namísto návštěvy sexshopu raději zakoupit tohoto nádherného plameňáka?“ navrhuje svému dámskému doprovodu, a dokonce pak všechny čtyři ženy doslova natlačí dovnitř stánku. Zde se v Leopoldově zorném poli okamžitě objeví cosi ještě zajímavějšího, než jsou plovoucí nafukovací zvířata: nafukovací plovoucí ostrovy. Jakýmsi zvráceným způsobem ho nadchnou hned tři: tyrkysově modrý Luxury Island s nafukovacím růžovým slunečníkem (který kvůli své tlusté noze vypadá spíše jako nějaká jedovatá houba), dále bílý nafukovací ostrov Aloha se žlutým opěrátkem ve tvaru obřího banánu (na němž se ve větru komíhá tlustý fialový kmen nízké palmy s celkem čtyřmi tmavozelenými listy), a především pak velikánský nafukovací ostrov Intex Unicorn o rozměrech 5 x 3 metry, nad kterým se majestátně tyčí hlava bílého jednorožce s modrýma očima velikosti grapefruitu (s příslušně rozšířenými černými zorničkami), obrovským zlatým vroubkovaným rohem a s duhovými barvami na křídlech (4 950 korun).

Nela si manželova infantilního nadšení samozřejmě po chvíli všimne – ale už je bohužel pozdě.

„Jeden plovoucí ostrov Intex Unicorn!“ oznamuje Leopold mladé usměvavé prodavačce. Postaví se na špičky a to bájné obří zvíře přátelsky popadne za zlatý roh.

„Ani nám nemusíte dávat nějakej zabalenej,“ dodá. „Vezmem si rovnou tenhle, když už je nafouknutej…“

Prodavačka krčí rameny, ale nakonec přikývne.

„To není jenom pro mě – to je pro nás všechny!“ ujistí Leopold svou ženu. „Žádný člověk totiž není ostrov sám pro sebe, každý je kus nějakého kontinentu, část nějaké pevniny.“

„Zešílel jsi?“ zvolá Nela.

Leopold se ke své manželce vyčítavě otočí.

„Smrtí každého člověka je mne méně, neboť jsem součást lidstva! A proto se nikdy – rozumíš: nikdy! – neptej, komu zvoní hrana, jestli jsem zešílel nebo proč kupuju plovoucí ostrov!“ dokončí svou osobitou variaci na známý citát.

Sabina a prodavačka se usmívají.

„Ach, Johne Donne!“ volá Leopold a podívá se k nebi.

„Moje žena se odvažuje veřejně zpochybnit mou celoživotní lásku k ostrovům a jednorožcům!“

Teatrálně se chytí za hlavu, čímž nechtěně zapne svou čelovku, jejíž světlo je v přítmí stanu až překvapivě výrazné.

Úsměv prodavačky se ještě více rozšíří.

„Jo. Odvažuju,“ říká Nela otráveně. „A víš proč?“

„Ale jistě,“ ušklíbne se Leopold. „Protože moje lidsky pochopitelná celoživotní slabost pro ostrovy a jednorožce stojí téměř jednu pětinu mé novinářské mzdy…“

Vrtí nesouhlasně hlavou.

„Jednu ubohou pětinu mého ještě ubožejšího novinářského žoldu!“ pokračuje. „Ty jsi tak nechutně přízemní! Sundáme toho krasavce společně, slečno?“

„Holky, on si mimo své přesvědčení tajně zahulil? Nebo mu snad hrabe?“ ptá se ostatních Nela.

Prodavačka už působí poněkud vyděšeně.

„Jestliže moře spláchne hroudu, je Evropa menší, jako by ta malá hrouda byla nějaký její mys. Nebo jako by to byl statek tvých přátel nebo tvůj!“ vzpomene si ještě – aspoň přibližně – Leopold.

Prodavačka zmateně těká očima. Leopoldova i nadále svítící čelovka jí připomene starý černobílý film o hornících, na jehož název si momentálně nedokáže vzpomenout.

„Nebojte se,“ říká slečně Leopold, ale dívá se přitom na Nelu. „Moje žena s pravidelností nápadně připomínající menstruační cyklus jednou měsíčně předstírá dominanci – a zrovna to vyšlo na dnešek… S tím si poradíme.“

„Já ho zabiju!“ ucedí polohlasem Nela.

„Slyšíte? Vidíte? Nejenže zrovna menstruuje – ona navíc ještě prokrastinuje! Víte, doufám, slečno, co je prokrastinace?“

Prodavačka s úsměvem krčí rameny.

„Opakovaně se chystáte něco udělat – například posekat trávník, sepsat konečně daňový přiznání nebo zabít manžela,“ vysvětlí jí Leopold, „ale nakonec tu práci pokaždý odložíte na neurčito… Jinými slovy prokrastinujete!“

„Ježíšikriste!“ zvolá Nela jakoby zoufale a pobaveně zároveň. „Koho jsem si to vzala?“

„Básníka života? Dona Quijota?“ navrhuje jí Leopold se svítící čelovkou na hlavě. „Ochránce žen a přítele jednorožců?“

Sabina se směje.

KAPITOLA DEVATENÁCT

Intex Unicorn je tak velký a těžký, že ho ke stánku s erotickými pomůckami – za nechápavého pobavení a občas i neskrývaného znechucení ostatních návštěvníků festivalu – musí nést všichni čtyři, nicméně dovnitř je s tím dvoumetrovým kolosem dle očekávání nepustí. Nela navrhuje, aby tu hrůzu nechali venku za stanem, ale Leopold prohlásí, že se jeho žena zbláznila a že on tedy plovoucí ostrov Intex Unicorn rozhodně neponechá na pospas organizovaným tlupám profesionálních zlodějů jednorožců.

„Ježišmarjá, tak já ti to venku pohlídám!“ vzdychne Dita, která už má Leopoldových slovních průjmů (jak se už vícekrát vyjádřila) pro dnešek dost. „Stejně se mi tam nechce.“

„Ale proč?“ nechápe Sabina. „Který jiný ženský než ty a já by si měly koupit vibrátor? Vdova a rozvedená! Dyk my dvě jsme pro robertky přímo předurčený! Jsme cílová zákaznická skupina výrobců robertků, tak nám nedělej ostudu!“

„Ty to máš jinak. Chudák Stanley byl fajn chlap,“ namítá Dita a potom se zachechtá: „Ale já si fakt nemůžu koupit falešnýho čuráka, protože bych si pak pokaždý, když ho vezmu do ruky, musela vzpomenout na Boba…“

Všichni kromě Leopolda se smějí.

„Tak to chápu,“ říká po chvíli Ditě Sabina.

„Nemluv prosím o mém krásném jednorožci jako o hrůze,“ žádá svou ženu poněkud upjatě (a poněkud opožděně) Leopold. „Je to bájný jednorožec, takže podobná dehonestující pojmenování by se ho mohla dotknout.“

Nela se ušklíbne.

„Jsi zhulenej. A to jsi mě za marihuanu vždy káral! Je boží den, slunce svítí a ty máš na čele zapnutou čelovku,“ konstatuje.

Leopold světlo polekaně vypne.

„Proč jsi mě neupozornila dřív? Mohla se úplně vybít a v noci bychom byli ztraceni!“

„Protože jsem zhulená,“ pokrčí rameny Nela. „Protože už jsme ztraceni!“

„Jak to jako myslíš?“ zeptá se Leopold po chvíli.

„Počkám tu,“ oznámí mu Nela místo odpovědi. „Běžte sami.“

„Jen pojď pěkně s náma!“ nařizuje jí matka a významně zamrká.

„Jasně!“ zvolá okamžitě Sabina. „Já snad nejsem zhulená?

Pojď taky! Každá si koupíme nějakej pěknej vibrátor!“

„Ale ne moc velkej!“ říká manželce výhružně Leopold, ale poté pohlédne i na Sabinu. „Nic nad třináct centimetrů u manželky v kabelce vidět nechci!“

Připadá si jako ten největší pokrytec na světě, jenže se musí i nadále tvářit rozverně.

„Ne ne!“ trvá na svém unaveně Nela. „Jen jděte, holoubci moji, pěkně sami!“ nařizuje manželovi. „Vidím, jak se doslova zajíkáte vzrušením,“ dodá.

Otevřená jízlivost manželčiny poznámky vyvede Leopolda z míry – ale ví, že se musí vzpamatovat.

„Zajíkat se vzrušením?“ otáže se řečnicky po krátké prodlevě s lehkým, avšak nikoliv přehnaným (tj. rozumně vyváženým) sarkastickým posměchem a potom se ohne v pase doprava, aby mu mohutný trup jednorožce přestal bránit ve výhledu na manželku.

„Nemám nejmenší důvod,“ pokračuje ihned, „nevěřit mladým lidem, že se v té či oné dlouho, či nikdy nepoznané erotické situaci skutečně občas tzv. zajíknou vzrušením – nebo se dokonce zajíknou nikoliv jednou, ale zajíkají se vzrušeně vícekrát, to jest opakovaně!“ prohlašuje Leopold hlasitě.

„A stejně tak věřím, že na takový okamžik člověk později rád zvlhle vzpomíná – zvlhle, nikoliv zvrhle – avšak pro chudáka, jako jsem já, tj. pro člověka s celoživotní poruchou polykacího reflexu, která mi – jak všichni zde přítomní dobře vědí – například znemožňuje spolknout tabletu aspirinu, aniž bych si ji předtím minimálně rozčtvrtil, je tvá hypotéza o tom, že se čímsi zajíkám –“

„Přestaň, Poldo,“ vzdychne Nela. „A sundej si proboha tu čelovku – a hlavně tu nech to příšerný zvíře! A pokud možno i to pouzdro s mapou!“

„Ale proč?“

„Protože se za tebe stydím.“

„A uvědomuješ si, že jde o zcela bezdůvodný stud? Stud, kterým vlastně přiznáváš svou neji–“

„Jděte už, proboha!“ přeruší ho opět hlasitě manželka.

KAPITOLA DVACET

„Měli byste si dávat větší pozor – vy dva!“ vysvětlí Sabině a Leopoldovi polohlasem fejetonistova tchyně, když všichni tři vstoupí do přítmí malého stanu, v němž je kromě nízkého pódia a avizované, již svlečené, nicméně toho času pouze nečinně postávající mladé striptérky i sám dovozce erotických pomůcek a Jägermeistera Manifest (ve svém slušivém značkovém obleku).

„Lidi maj právo milovat, ale nemaj právo ostatním ubližovat!“ syčí Hilda.

I v příšeří stanu je poznat, že Sabina zrudne.

„Počkej! Ty už to snad taky víš?“ obrátí se Leopold na svou tchyni.

Hilda si pohrdavě odfrkne – a importér erotického zboží si jich konečně všimne.

„A heleme se, naše nelegitimní dvojice!“ zvolá, než stačí Hilda Leopoldovi odpovědět. „Vítejte, lidi!“

„Nazdárek,“ odpoví nenapravitelně zdvořilý Leopold, a striptérku pak dokonce pozdraví doslova starosvětsky: „Dobrý den, slečno.“

Hned nato pokrčí rameny, a to ze dvou důvodů: kvůli své dotčenosti, neboť striptérka mu hulvátsky neodpoví, a za druhé proto, že si není jistý, zda se podle pravidel společenské etikety mají nahé striptérky zdravit – a pokud skutečně ano, pak tedy jak? Leopold si je téměř jistý, že během vlastního svlékacího tanečku příchozí lidé striptérky zdravit nemají, aby nenarušili jejich vystoupení – ale se situací, jako je tato, si neví rady: dotyčná se prokazatelně nesvléká, neboť už je kompletně nahá, a na pódiu navíc netančí, ale zjevně jen tak lelkuje… A Leopold má ještě jedno, o nic menší dilema: rozhodně nechce mladou striptérku chlípně okukovat (navíc v přítomnosti své sedmdesátileté tchyně a své čtyřicetileté milenky), ale zároveň by onu nahotinku nerad svým domněle demonstrativním nezájmem urazil. Doslova proto neví, kam s očima. Nakonec to přede všemi přítomnými vyřeší tradičně a svou rozpolcenost dívce nahlas přizná:

„Jsem poněkud rozpolcen! Pochopitelně vás, slečno, nechci chlípně šmírovat – ale na druhé straně vás ani nechci ponížit tím, že budu vaši půvabnou nahotu ignorovat.“

Striptérka, jejíž výraz působí trochu hloupě, si s Leopoldovým upřímným doznáním evidentně neví rady, avšak dovozce značkového alkoholu a erotického zboží má naopak okamžitě jasno:

„Koukám, že ty budeš v sexu fakt spíš teoretik, co?“ říká Leopoldovi a zamrká na Sabinu.

Leopold si znovu připomene, jak byl tento vskutku všestranný podnikatel oblečen ve vlaku.

„A já vidím, že ty seš zjevně muž mnoha tváří!“ ušklíbne se.

„A já zas vidím, že ze všeho nejdřív potřebuješ trochu povzbudit!“ usmívá se bezstarostně mladík, zatímco si nepokrytě prohlíží Leopoldovu čelovku. „A kromě toho potřebuješ můj, abych tak řekl, manifestační souhlas s cizoložstvím.“

Leopold a Sabina si vymění šokovaný pohled. Neříkala jsem to? znamená vítězoslavný výraz tchyně.

„Přesně!“ promluví po chvíli Leopold. „Tohle je zjevně okamžik, kdy se citlivé nelegitimní dvojice jako Sabina a já potřebují napít něčeho tvrdšího.“

Sabina si okamžitě přikládá ukazováček na rty. Užasle hledí na Leopolda – a současně opět polichoceně zčervená.

Leopold pokrčí rameny a věnuje tchyni i Sabině krátký úsměv.

„Jasně!“ zvolá poněkud hystericky Sabina. „Dejte mi Manifest!“

Oba muži pak v rychlém sledu vypijí blíže neurčený počet namražených skleniček Jägermeistera Manifest (Sabina a tchyně dvě) – a od téhle chvíle si Leopold vybavuje pouze tyto dějové momentky: příchod dávné spolužačky ze základní školy (u jejíhož stánku zhruba před hodinou a půl kupoval bramboráky), dále onen vzrušující okamžik, kdy Sabině vybral a zaplatil vibrátor s názvem My Love (a nahlas to přirovnal k nákupu pouťového perníkového srdce s nápisem Mé milované mamince), a nakonec bohužel i Sabinino tajuplné zmizení. Že by se Sabina na ten vibrátor těšila až tolik, že s ním běžela napřed do soukromí stanu? uvažuje nyní v duchu rádoby pobaveně opilý Leopold. Kamsi se posadí – a hned ho to ukolébá. Přivírá oči, pokyvuje hlavou a pohybuje trupem tam a zase zpět. Má pocit, že usíná. Potom skutečně na blíže neurčitelnou dobu usne – a když se polekaně probudí, zjistí, že je stále ještě dost opilý a že tu cosi nesedí – respektive že on sám bůhvíproč sedí nahý na nafukovacím jednorožci uprostřed svižně plynoucí řeky.

KAPITOLA DVACET JEDNA

Pokud nyní napíšu, že tato kapitolka bude nebývale krátká, neboť pojednává o Leopoldově neokázalém hrdinství, vyzní to jako další sarkasmus namířený proti našemu stárnoucímu a občas poněkud komicky působícímu hrdinovi – ale to by byl mylný a vůči Leopoldovi nespravedlivý výklad, neboť jeho profesní a občanské postoje si opravdu zasluhují jisté uznání – avšak každé uznání (nemá-li být nevkusně patetické) si žádá úspornost. Život bývá jak známo složitější, než se zdá být na první pohled: Ano, Leopold je sice právě teď úplně nahý, opilý na plech (a to uprostřed svižně plynoucí řeky) a také je (jak víme) už dlouhou dobu nevěrný své ženě Nele – a já samozřejmě chápu, že u čtenářů, pro které jsou minimálně opilství a manželská nevěra prohřešky neakceptovatelné, už ztratil veškerý morální kredit – ale pokusme se pro něj přesto najít i nějaké to legendární „malé bezvýznamné plus“: Polda, jenž se toho času zdá být pouhým lacině vtipkujícím fejetonistou se sklonem k promiskuitě a alkoholismu, je už léta uznávaným investigativcem, nebojácným novinářem, který výsledky své mnohaleté detektivní a analytické práce rafinovaně implantuje do svých naoko fiktivních (a tudíž soudně obtížně napadnutelných) fejetonů, v nichž s odvahou, kterou nejmenovaný důstojník Bezpečnostní a informační služby doslovně označil za sebevražednou, chladnokrevně odkrývá spletité vazby zkorumpovaných magistrátních politiků, různých pochybných velkopodnikatelů a mafiánských bossů z několika pražských obvodů – a to včetně samotného Kmotra. Mezi Kmotrem a Leopoldem dokonce vznikl pozoruhodný ambivalentní vztah, založený na ojedinělé vícesložkové kombinaci Poldova morálního pobouření, Kmotrovy averze vůči novinářům a upřímných, leč obtížně vysvětlitelných vzájemných sympatií (nevylučující ovšem občasné Kmotrovy výhružky, v jejichž důsledku se Leopold po knižním vydání svých novinových fejetonů stal na čas jakýmsi Salmanem Rushdiem Prahy 1, Prahy 4, Prahy 5 a Prahy 11).

„Taky se ti podepisu, ale nozem na zada! Do roka a do dne!“ zněla Kmotrova výhružná textová zpráva (odeslaná v den autogramiády Leopoldovy knihy ve 23.47 ze skrytého telefonního čísla).

„To si jenom dělá srandu Jirka Macháček!“ žertoval pak statečně Leopold v narážce na známou píseň skupiny MIG 21, v jejímž textu se rovněž objevuje (romské) psaní nožem na záda, a dokonce si dovolil na onu výhružnou zprávu odpovědět dvojznačným citátem z Epikura:

Nemůžeme žít beze strachu, budíme-li sami strach.

Jako patrně první český novinář v historii měl pak Leopold Krušina na křtu své sbírky fejetonů policejní ochranku – a v následujících třech týdnech pak na doporučení šéfů protikorupčního útvaru bydlel (samozřejmě i se ženou a dětmi) v konspiračním pražském bytě.

„Jsem na tebe fakt nasraná!“ oznámila mu hned na počátku prvního týdne v pražském azylu Nela. „A taky pyšná.“ Tohle nanejvýš upřímné manželčino uznání mělo pro Leopolda vyšší hodnotu než ona novinářská cena, kterou za svou sbírku fejetonů později dostal.

KAPITOLA DVACET DVA

Opusťme však nyní odvážného investigativce Leopolda a vraťme se ke stejnojmennému cizoložníkovi a ochlastovi s přezdívkou Polda: I jemu se samozřejmě jako milionům jiných mužů na celém světě už párkrát v životě stalo, že se uprostřed noci nebo časně k ránu probudil stále ještě opilý, napůl oblečený či dokonce úplně nahý na pohovce v neznámém obývacím pokoji, v nějaké cizí ložnici nebo v hotelovém apartmá vedle více či méně známé (a v jednom případě zcela neidentifikovatelné) nahé ženy, aniž pochopitelně tušil, jak a kdy se na daném místě ocitl – ale za celý život ještě nikdy nezažil, aby se už na sklonku večera probral opilý a úplně nahý (tedy až na svítící čelovku a plastové pouzdro s turistickou mapou Havlíčkobrodsko, Jihlavsko 1 : 40 000, které měl stále zavěšené na prsou) uprostřed svižně plynoucí řeky na nafukovacím ostrůvku pod hlavou bílého jednorožce s modrýma očima velikosti grapefruitu – a především vedle dvou zcela obnažených žen: hubené mladičké striptérky a pětapadesátileté někdejší spolužačky, z jejíchž mastných vlasů by byl cítit bramborák a která by – Leopold se raději znovu přesvědčí pohledem – v pravé ruce svírala polorozmočenou šedobílou kostkovanou krabici s nápisem My Love.

Šok, který ho v prvních vteřinách zaplaví, mu málem zastaví srdce, ale jakmile se ujistí, že obě ženy normálně dýchají a že ani on se netopí, nedusí, nikde nekrvácí a dokáže hýbat hlavou, rukama i nohama, pochopí, že jeho život není v bezprostředním ohrožení, a trochu se uklidní. Veškeré pohyby jeho končetin – tedy ty, které mu dovoluje rozpětí křídel jednorožce – jsou však stále podivně zpomalené a jakoby malátné, což Leopolda znovu značně znervózní, ale potom si uvědomí, že je patrně jenom zhulený a ožralý – a tahle autodiagnóza ho kupodivu pobaví. Záchvat smíchu přijde rychle, nečekaně a v takové síle, že Leopold málem sklouzne pod temnou vodní hladinu. Jakmile znovu získá rovnováhu, provede v duchu bilanci ztrát – avšak ta k zasmání opravdu není: nemá ani svou kostkovanou outdoorovou košili Hannah Bendon, ani žádný další kus oblečení, nemá své goretexové boty, a především postrádá – panebože! – svou plátěnou taštičku přes rameno, v níž jsou (nebo alespoň ještě během dne byly) veškeré jeho doklady, peněženka, mobilní telefon, diář, klíče od auta a klíče od domu… Jediné dvě věci, které Leopoldovi zůstaly, jsou nepromokavé pouzdro s mapou, které mu i nadále visí na nahých prsou, a výkonná čelovka, jež k jeho údivu stále ještě nepřestala svítit. Hodinky ani mobil ovšem nemá, takže vůbec netuší, kolik může být – a přitom zítra dopoledne musí být v Havlíčkově Brodě, kde má na tamějším gymnáziu od deseti hodin přednášku o fejetonech, připomene si s krajním znepokojením. Kupodivu se stále ještě usmívá, ale současně už se snaží přemýšlet: „nalodit“ se nevyhnutelně museli někde v areálu festivalu ve Světlé nad Sázavou, takže logicky plují dolů po proudu, čili – pokud si je ve svém podnapilém stavu schopen vybavit směr říčního toku – k Ledči nad Sázavou. Neboli přesně obráceným směrem než tím, kterým leží Havlíčkův Brod.

S každým Leopoldem nově objeveným aspektem dané situace její fatálnost dramaticky narůstá.

„Nazí jsme přišli na svět a nazí z něj nakonec odejdeme!“ oznámí nicméně naoko pobaveně své dávné spolužačce – jako by se snad domníval, že se právě stal nedobrovolným objektem nějaké dobře zamaskované skryté kamery, a nechtěl se před statisíci diváků stejnojmenného televizního pořadu zesměšnit tím, že bude hystericky panikařit. Zasměje se a několikrát nafukovacím plavidlem zahoupe.

„Nech toho, nekolíbej s tim!“ žádá ho okamžitě nahá striptérka. „Neumím plavat, jasný?“

Nahý Leopold žasne. Ano, zná dva tři lidi, kteří vodu příliš nemilují, ale nezná jediného dospělého člověka, který by byl neplavec… Jednorožec se na náhle zesílivších vlnách říčního proudu ovšem začíná stále víc kolébat i bez Leopoldova přičinění. Jestli se zvrhneme, budu tu nahou holku muset zachránit, říká si v duchu Leopold a jeho novinářská fantazie mu ve vteřině nabídne krátké, ale nanejvýš vzrušující video: striptérka, která se nikdy nenaučila plavat, by v říčních vlnách jistě hystericky zpanikařila, což by ji bezpochyby zbavilo schopnosti rozlišovat mezi snahou o záchranu a chlípným osaháváním, takže on, Leopold, by se na jejím těle mohl doslova vyřádit. Nahlas by něco takového samozřejmě nikdy nepřiznal. Ach, to celospolečenské pokrytectví! V osmnácti letech byl jeho sexuální zájem o stejně staré dívky zcela přirozený a nikdo se nad ním nepozastavoval, v pětapadesáti je z něj – při naprosto stejných sexuálních preferencích – bezmála úchyl. Namísto věrnostních bonusů cejch chlípného juvenofila! Když v patnácti složil poklonu stejně staré holce, byl většinou bezva kluk, ale kdyby totéž udělal dneska, v pětapadesáti, bude automaticky lidská zrůda. Co se od něj sakra očekává? Že ho budou k zalknutí vzrušovat padesátnice s celulitidou a křečovými žílami? Metaforicky řečeno: nesmí už nikdy v životě, tak jako v dobách svého mládí, vášnivě sbírat poštovní známky (kterýžto koníček mu vydržel od raného dětství až do současnosti), ale musí si začít schovávat pivní tácky, které ho nikdy nezajímaly? Jeho počínající erekce ho v dané situaci samozřejmě vyděsí.

„No konečně jsme se trochu pohnuli z místa!“ oznámí rychle své dávné spolužačce, aby se zbavil pohledu na sexuálně mnohem atraktivnější striptérku (a aby se té potetované huse pomstil za její předchozí podrážděnou repliku).

„Bezva,“ reaguje téměř bez zájmu bývalá spolužačka. Jako bych to snad byl já, kdo tenhle šílený říční výlet vymyslel, říká si v duchu dotčeně Leopold, ale současně si uvědomí, že to možná skutečně byl on. Minimálně se na plovoucí ostrov Unicorn dobrovolně „nalodil“ – těžko totiž může předpokládat, že jej na obrovskou nafukovačku hodil někdo jiný, a ještě ho odstrčil od břehu…

„Připravte se na vylodění, dámy. Jakmile na některém z břehů uvidím stopy lidské činnosti – a tudíž blízkost civilizace – přistáváme!“

Při pohledu na obě dotyčné si uvědomí, že vypadají jako matka s dcerou na nudistické pláži – a jeho erekce rázem zmohutní.

Aby své myšlenky odvedl co nejrychleji jinam, obejme levačkou široký krk jednorožce, odvážně se nakloní nad zvlněnou hladinu řeky a volnou pravačkou vytáhne z vody skoro metrovou, poměrně tlustou větev, které si před okamžikem všiml (ne že by ji snad k něčemu potřeboval).

„Co to jako má bejt? Ty stopy lidský činnosti?“ zeptá se ho opožděně a poněkud pohrdavě striptérka.

„Co bys řekla?“ pronese Leopold neméně ironicky, aniž se na ni podívá, a bůhvíproč začne vylovenou větev zbavovat drobných výrůstků.

„Nevim,“ ušklíbne se otráveně striptérka.

„Například elektrické světlo. Nebo jenom oheň. Táborák by úplně stačil.“

Spolužačka zdvihne vibrátor nad hlavu a několikrát s ním nesouhlasně zakmitá.

„Jestli s tím zkurvenym drakem nepřestaneš houpat, budu blejt!“ oznámí Leopoldovi věcně.

S odporem pozoruje zvlněnou říční hladinu.

Představa pozvraceného bílého jednorožce Leopolda, který už si na svou nahotu, jakož i na nahotu obou žen začíná zvykat, v duchu pobaví. Naoko ale zvážní.

„To není můj zkurvenej drak, brouku,“ oznámí té předčasně zestárlé nahé ženě. „To je můj bájný jednorožec.“

Chvíli přemýšlí, jestli někdy v životě slyšel vtipnější repliku, než byla tahle. No, asi ano – ale rozhodně nikdy nezaslechl žádnou vtipnější hlášku pronesenou na plovoucím nafukovacím jednorožci, říká si v duchu spokojeně. Ta byla skoro tarantinovská! Na plovoucím nafukovacím jednorožci dokonce nikdy v životě neslyšel žádné repliky – ty nudné a nevtipné nevyjímaje! Striptérka ovšem jeho odpověď dle očekávání neocení.

„Teda vy dva staroušci jste fakt slušný mimoňové!“ prohlásí okamžitě.

„Já ti dám staroušky, že se posereš!“ zpraží ji Poldova dávná spolužačka.

„No, ty její staroušky celkem chápu, ale proč hned i mimoňové?“ přemítá nahlas Leopold. „Myslíš, že jsme tak trochu mimo skutečný, reálný život, že?“ zeptá se nahé striptérky.

„Tak trochu,“ ušklíbne se dívka pohrdavě, ale současně nepřestává sledovat reakci starší ženy.

„No,“ říká stále ještě vcelku trpělivě Leopold. „obávám se, že s námi dvěma postaršími mimoni teď evidentně strávíš dost času…“

V duchu už si chystá otázky, na které naléhavě potřebuje znát odpověď.

„To se taky obávám,“ zadrkotá zuby striptérka a sprostě zakleje: „Do píče!“

Klepe se zimou, na obou pažích má husí kůži a její chladem zmenšené bradavky jsou už od pohledu úplně tvrdé.

Leopold téměř spokojeně přikývne a podívá se té huse do očí.

„A proto tě musím požádat, aby ses k mé dávné kamarádce i ke mně chovala zdvořile, a hlavně nepoužívala žádné vulgarismy. V opačném případě tě z bájného jednorožce budu muset, abych tak řekl, deportovat do řeky.“

„Ha ha,“ říká striptérka otráveně. „Hraješ si na drsňáka, ale přitom nedokážeš bejt ani nezdvořilej…“

Nad jejími slovy se Leopold tentokrát musí opravdu zamyslet. Nakonec si hlasitě povzdychne, ale dívce neodpoví.

„Prožili jsme toho v životě tak málo!“ sdělí místo toho své nahé pětapadesátileté spolužačce ze základní školy smutně, ale za chvíli už se znovu nahlas chechtá – a tentokrát smích nedokáže zastavit. Levý břeh řeky lemují černé siluety olší, podél pravého břehu je nyní jen řídké rákosí.

„Ale dneska to napravíme, má drahá, to ti slibuju!“ vypraví ze sebe po chvíli.

Oči mu slzí smíchem, nicméně slovní spojení má drahá mu i tak okamžitě připomene manželku Nelu a všechny otázky, na které momentálně nezná odpověď – a v jeho vnitřnostech se začne otáčet důvěrně známý osten žárlivosti.

„Některý ženský jsou pěkný kurvy!“ oznámí nahé spolužačce zcela vážně.

Ani tentokrát se na ni nepodívá.

Prodavačka bramboráků k jeho údivu souhlasně přikývne:

„A některý už ani ne pěkný!“

Dokonce ji to vlastní strohé konstatování pobaví.

KAPITOLA DVACET TŘI

Otázek v Leopoldově hlavě se však už nahromadilo příliš mnoho.

„Počkej, honey, vysvětli mi jedno,“ osloví svou někdejší spolužačku, jakmile se za pomoci před chvílí vylovené tlusté větve odrazí od nejbližšího balvanu. „Jak jsme se tu všichni vlastně ocitli?“

Někdejší spolužačka se ovšem jeho oslovení vzepře.

„Nejsem Hanka, sakra!“

Přestože jde o nesouhlasnou a zjevně i podrážděnou odpověď, stárnoucí žena na jejím konci – doslova při onom sakra – radostně zavýskne.

Leopolda to zarazí. Až dosud se pohledu na nahotu někdejší spolužačku, jakož i striptérku snažil vyhýbat, ale nyní se ke starší ženě podezíravě otočí, aby zjistil, z čeho se mohla radovat – a aby jí zároveň patřičně sarkasticky vysvětlil rozdíl mezi oslovením honey a Hani – jenže šokovaně zjistí, že jeho nahá pětapadesátiletá spolužačka právě dychtivě rozbaluje promočenou šedobílou kostkovanou krabici, které si až dosud nevšiml. Ta krabice je mu povědomá.

„Co to herdek děláš?“ zeptá se bez okolků.

Prodavačka bramboráků na něho spiklenecky mrkne, ale neodpoví. Leopold znervózní.

„Není v tom ta věc, co si myslím, že ne?“ zeptá se – avšak šedobílá krabice s růžovým nápisem My Love obsahuje přesně to, čeho se obával: jeho spolužačka, s níž na počátku sedmdesátých let (jak si před malou chvílí s nečekanou přesností bezmála sentimentálně vybavil) pátého či snad devátého května stával v pionýrském kroji jako čestná stráž u sázavského pomníku padlých válečných hrdinů, už z krabice radostně loví gumový penis tělové barvy. Jakmile si ale nynější prodavačka bramboráčků tvrdý a žilnatý silikonový pohlavní úd zkušeně prohlédne, s viditelným i slyšitelným zklamáním Leopolda a mladou striptérku informuje, že potřebné dvě tužkové baterky v tom balení doprdele nejsou.

„Takže tě čeká ruční pohon!“ oznámí nakonec někdejší spolužačka Leopoldovi škodolibě.

Fejetonista se proti své vůli zasměje. V duchu si vybaví zatím poslední tajné milování se Sabinou tuhle v pátek: „To bylo… kosmický!“ prohlásila bez váhání zpocená Sabina, když skončili.

„A víš proč?“ zeptal se Leopold pyšně.

„Ne. Proč?“

Protože v orgasmickém chroptění čerstvých vdov se ideálně mísí nenaplněná sexuální touha s anachronickým, leč i tak vzrušujícím pocitem morálního provinění vůči mrtvému manželovi, zformuloval si to pro sebe v onen inkriminovaný pátek v duchu Leopold. A pochopitelně musíme připočíst i provinilé dvojí sadistické uspokojení: Sabiny, která své kamarádce Nele šuká manžela, a moje, neboť já pro změnu své manželce ojíždím nejlepší kamarádku…

Ale tohle samozřejmě Sabině říct nemohl.

„Protože jsi taková moje –“ začal tenkrát bez přemýšlení s odpovědí, ale poté se musel odmlčet, aby získal potřebný čas.

„Co?“ usmívala se Sabina v předtuše nějakého osobitého novinářského komplimentu – a Leopold ji nezklamal:

„Lajka mýho prázdnýho sexuálního vesmíru!“

Tak to byla kratičká retrospektiva vztahující se k Leopoldovu zatím poslednímu cizoložství – a nyní jsme opět na řece, jejíž proud stále sílí. Leopoldova kormidelnická pozornost je ovšem poněkud rozptýlena jak nahou striptérkou, tak nově i nálezem erotických pomůcek – a navíc jej už poněkolikáté štípl komár nebo možná ovád; jde o bodnutí opravdu bolestivá, jenže repelent Expedition 50+ ( jak si Leopold v duchu zklamaně připomene) zůstal bohužel ve stanu Husky… Náhle si zděšeně všimne, že uprostřed řeky, jen pár metrů před svižně plovoucím nafukovacím jednorožcem, se nad hladinou tyčí obrovský černý balvan – a pochopí, že srážka je bohužel nevyhnutelná.

„Sexuální orgie se odkládají!“ konstatuje překvapivě klidně Leopold. „Držte se, přijde náraz!“

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Přerušme teď po vzoru hollywoodských scénáristů tuto dramatickou scénu a rafinovaným odkladem uměle zvyšme její napětí: podívejme se třeba, co v oné večerní době, kdy se Leopold a jeho dvě nahé společnice marně snaží zabránit srážce nafukovacího jednorožce s velkým balvanem, dělají Dita, Sabina, Nela a její matka: sedí na vratké dřevěné lavici u podobně nestabilního dřevěného skládacího stolku pod fialovou střechou stánku Captain Morgan a popíjejí třetí (a Poldova tchyně Audrey dokonce čtvrtý) koktejl Cuba Libre, využívajíce tak alibisticky svou oprávněnou naštvanost na náhle zmizevšího Poldu, jenž se – alespoň podle jejich společné hypotézy – buďto někde příšerně ožral, nebo zhulil ještě víc než ony a bůhvíproč pak zdrhl neznámo kam, aniž své ženě Nele, své tchyni, své milence Sabině nebo své (formální) kamarádce Ditě za celou tu dobu, co je pryč, zavolal nebo aspoň jednou jedenkrát laskavě zdvihl svůj opakovaně vyzvánějící mobil.

„Hele, poslouchejte mě vy dvě, chci vám něco říct!“ zavelí rázně už trochu opilá Sabina a významně pozdvihne levou ruku, aby si u podobně indisponovaných přítelkyň a u Leopoldovy úplně ožralé tchyně sjednala pozornost a současně své chystané poznámce dodala váhu. Potom se ovšem paradoxně odmlčí a s unavenou rezignací čtyřicátnice pozoruje dvě dívky v kratičkých džínových kraťasech a bílých upnutých tričkách se žlutočerveným logem lízátek Chupa Chups, které se z jakéhosi neznámého důvodu i se svými košíky už nějakou chvíli motají kolem. Na lavičce pod nedalekým javorem sedí jiné dvě holky, jen o něco starší, a vyfukují před sebe celé roje bublin. Teplý podvečerní vítr od nedalekého stánku s grilovanými kuřaty přinese příslušnou vůni.

„Cypljonok žárenyj!“ zvolá ruštinářka Sabina, která mezitím zapomněla na svůj předem avizovaný proslov. „Počkejte, holky, nedáme kuře?“

„My tlustý rozhodně ne!“ prohlašuje okamžitě Nela.

„My rozvedený taky ne,“ podpoří ji Dita.

„A to my vdovy zas jo!“ zasměje se Sabina. Nela obě kamarádky pozoruje.

„Vy rozvedený a vy vdovy hlavně přestaňte žrát ten betakaroten! Vypadáte jak přerostlá mrkev!“

„Pravila bílá paní!“ ušklíbne se Dita.

Je 17.45 a moderátor největší stage s logem Hitradia Vysočina ohlašuje příchod Karla Gotta, jehož v mnoha příštích vteřinách vítá potlesk, a dokonce i zcela nepopiratelný jásot.

„Takže pokud kuře, tak až po Goťákovi!“ oznamuje Sabině nadšeně tleskající Dita.

„Stejně je to frajer!“ říká Sabina, která už rovněž tleská.

„Ježiš, tak mluv konečně!“ vyzve ji Nela.

Sabina k oběma ženám znovu otočí obličej, v němž nadšení z Karla Gotta překvapivě rychle vystřídá neméně autentický pocit životní křivdy.

„Řeknu to takhle: mně chlap umřel a vám dvěma pro změnu zdrhnul!“

„Nele ne!“ prohlašuje přiopile Dita. „Nele se zatim jenom ztratil.“

Všechny tři se kupodivu smějí.

„Ztratil, poněvadž se někde vožral,“ rozšíří Ditinu hypotézu Nela. „Zřejmě o trochu víc než my.“

„To máš jedno,“ říká jí Dita. „Je tu, nebo není?“

„Není,“ připustí neochotně Nela.

„No tak vidíš! Nemyslíte, ženský, že za daný situace máme všecky výsostný právo se nejen doožrat, ale taky si zašukat?“ zeptá se Sabina sice sugestivně, ale podle mínění Dity a Nely až příliš nahlas. „Všecky tři?“

Obě dívky s košíky lízátek Chupa Chups se smějí, a jedna z nich dokonce Sabině ukáže zdvižený palec, ale potom se nápadně rychle vzdalují, jako kdyby se zničehonic polekaly vlastní odvahy. Dita i Nela si shodně přikládají ukazováček na rty.

„Být stále mlád, být stále mlád!“ zpívá Karel Gott v tmavomodré košili a černých kalhotách a Dita, Sabina i Nela se postaví a pějí s ním – a nakonec spolu s početným publikem začínají tleskat už pár vteřin předtím, než zpěvák ztichne. Obě dívky s košíky lízátek Chupa Chups se k nim mezitím znovu přiblíží, tentokrát z neznámého důvodu dokonce velmi těsně. Těm holkám snad není ani osmnáct, říká si v duchu Nela, zatímco si s tázavým, ale přátelským úsměvem prohlíží jejich hezké obličejíčky.

„My jsme vám jenom přišly říct,“ špitne rozpačitě vyšší z dívek, „že jsme vás před chvílí neslušně poslouchaly a že nám připadáte jako děsný sympaťačky.“

„Teda holky! Já budu asi brečet!“ vyhrkne spontánně Nela.

„Von je to ale trochu zvukovej klam,“ usměje se na obě dívky přátelsky Sabina. „Možná teď působíme sympaticky, ale ve skutečnosti jsme učitelky.“

Děvčata se opatrně usmívají.

„Ve skutečnosti jsme všechny příšerný krávy!“ informuje dívčiny s vážnou tváří Nela.

Dívky se smějí, a tak Nela pokračuje: „Dělám si srandu, samozřejmě. Ale ten chlap, co je tu s náma –“

„– ale zrovna teď tu s náma není…“ doplní ji Dita.

„Tak to je ale fakt vůl!“ ukončí to Nela.

KAPITOLA DVACET PĚT

Vraťme se zpátky na řeku a oceňme Leopoldův klidný chlapský nadhled:

„Držte se, přijde náraz!“

Buďme upřímní: Leopold sice občas naštve samotného Kmotra, ale opravdu to není fyzicky zdatný novinář vysílaný pravidelně do válečných či sociálních vřav, nýbrž lehce obtloustlý fejetonista, který z pohodlí svého domova jednou týdně napíše nějaký ten odlehčený textík, třeba o absurdní nemožnosti reklamovat jednou použitý nefunkční mixér nebo jaké předvídatelné potíže čekají na řidiče auta s poznávací značkou 6AY. Ve chvíli, kdy už s jistotou ví, že říční proud za pár vteřin smýkne jeho netrénovaným pětapadesátiletým tělem mezi kluzké balvany, dokáže před oběma ženami (shodou okolností nahými) světácky žertovat – a to dokonce i ve verších:

„Co se stane nahé ženě / po nárazu do kamene? / Buďto zblbne, nebo zmoudří / tvrdí aspoň říční bobři!“ zarýmuje až neuvěřitelně pohotově Leopold v onom kritickém okamžiku, zatímco obě ženy toliko ječí (připouštím, že ty veršíky samy o sobě nejsou nic moc, ale vy na oplátku uznejte, že na světě není zase tolik mužů, kteří by si pár vteřin před nedobrovolnou noční koupelí ve studené kamenité řece zachovali stejně chladnokrevný přístup).

A osud se Leopoldovi za jeho statečnost odmění: jakmile se totiž velký nafukovací jednorožec po nárazu do balvanu prudce nakloní na stranu, hned nato se převrátí a náš hrdina se nohama dotkne dna, zjistí, že zatímco postarší spolužačka už plave ke břehu, nahá striptérka se mu v panické obavě o svůj život s jekotem věší na krk – a to jaksi i přesto, že říční hladina sahá Leopoldovi sotva po ramena (takže i o něco menší striptérka by nohama na dno patrně dosáhla). Leopold se s ohledem na své omezené sexuální zkušenosti, svůj věk, svůj vzhled i svůj měsíční novinářský plat rozhodne tuhle životní příležitost chytit za pačesy: nejprve nesměle osahává striptérčina pevná ňadra (jejichž světle hnědé hroty ve studené vodě pikantně ztvrdnou, čímž navíc pro Leopolda vytvoří dostatečně výrazné orientační body) – a jakmile jsou obě malé tuhé kóty dobyty (aniž se útočící jednotky Leopoldových prstů setkaly s jakýmkoliv odporem), Leopold pocítí celkem uspokojivou erekci. V náhlém impulsu ho proto odvážně napadne, zda by neměl v útoku pokračovat – avšak v příštích vteřinách zaváhá, což se pro trvalou udržitelnost jeho chlípné touhy málem stane osudným. Naštěstí si pak ale koutkem oka všimne, že jeho nahá spolužačka (a spolupionýrka) za pomoci vibrátoru z krabice My Love na břehu řeky v podřepu divoce masturbuje a současně bůhvíproč i močí, a vrhne se na striptérčino nahé mokré tělo jako starý nadržený faun.

„Ano, pane profesore, vy se usmíváte, ale skutečně jako faun! Jako nějaký satyr!“ tvrdí později svému kobyliskému psychiatrovi Leopold.

Lékař i toho dne sedí jako vždy zády k oknu, zatímco Leopold kvůli hlubšímu posezu v křesle tentokrát vidí jen koruny stromů, tramvajové troleje a občas i vršek projíždějícího náklaďáku.

„A to je zároveň něco, čím bych se tohle takzvané cizoložství pokusil před vámi částečně ospravedlnit,“ pokračuje Leopold zapáleně. „Pokud ale jakoukoli nevěru bez ohledu na její okolnosti považujete z principu za neomluvitelnou, budu vaše znechucení respektovat – ale přiznejte mi prosím, pane profesore, alespoň jednu polehčující okolnost: nebyla to žádná předem plánovaná, s cynickou důkladností předpřipravená a poté složitě maskovaná nevěra! Nepronajal jsem si pokojík v zastrčeném okresním hotýlku ani si předem za pomoci kamaráda nezajišťoval alibi a tak dále! Byl to noční akt vášně! Byl to můj šrámkovský Měsíc nad řekou! Byl to můj Sen noci svatojánské!“

Lékař se lehce usmívá.

„A co tedy ona následná nevěra vaší manželky?“ zeptá se opatrně. „Jí také přiznáváte nějaké šrámkovsko-shakespearovské polehčující okolnosti?“

Leopold se viditelně zarazí a pohledem uhne k boční zdi, ale žádný ze tří akvarelů, které na ní visí, mu neposkytne ani tu nejmenší útěchu.

„To byl trochu podpásový úder, pane doktore,“ namítne zkroušeně.

Psychiatr naštěstí cítí potřebu změnit téma.

„No, pojďme raději k tomu chudákovi prodejci erotických pomůcek,“ navrhuje.

„Chudákovi?!“ zvolá pobouřeně Leopold. „Doufal jsem, že už chápete, jakej je ten chlap nebezpečnej prevít!“ zvážní Leopold.

„Skutečně?“

„Ano!“ zvolá přesvědčeně Leopold. „Ten obchodník se sexem je čirý zlo!“ dodá přesvědčeně.

„Takže jste to zlo chtěl z vašeho života… odstranit,“ říká psychiatr mírně. „Proto jste ostatně tady.“

Leopold vůbec poprvé, co sedí v této ordinaci, vytočí obě dlaně vzhůru, takže jeho prsty nyní svírají se zápěstími téměř pravý úhel.

„Jenom… odehnat… Nechtěli jsme ho s Bobem přece proboha zabít! Chtěli jsme ho jenom odkoulet pryč – jako tu legendární kouli z výkalů, co si před sebou tlačí brouk hovnivál! Samozřejmě, že jsem si přál, aby… zmizel? Chtěl jsem ho dostat co nejdál od své ženy… a od své milenky… prostě ho … vyhnat? Ano, vyhnat!“

Zdá se, že se slovesem vyhnat je Leopold nakonec jakžtakž spokojený.

„Vyhnat,“ zopakuje po něm jakoby nejistě lékař. Leopold přikývne.

„Ano. I mně to dneska zní šíleně – ale ta noc byla šílená! Opravdu jsem chtěl… vyhnat ďábla,“ krčí rameny omluvně Leopold a dlaněmi znovu provede onen prudký pohyb vpřed.

„Vyhnat ďábla?“ říká psychiatr pochybovačně. „Myslíte vymítat? Od našeho prvního setkání vás tedy mylně pokládám za racionalistu?“

„Ale ono to bylo racionální rozhodnutí! Na mne tedy nebývale vášnivé a překvapivě i poněkud vzteklé – to jsem, pane profesore, samozřejmě ochoten připustit – ale zároveň stále racionální, jakkoli jsem samozřejmě nebyl tak úplně při smyslech. Chtěl jsem toho člověka od Nely i od sebe prostě… odstrčit. Odstrčit pryč. Pryč od nás. Což jsem pak – jak víte – skutečně udělal. A ano, nedopadlo to dobře. Nechtěl jsem ale toho chlapa zranit – natož probůh třeba zabít…. Začalo to ostatně úplnou náhodou.“

„Říká se, že náhoda přeje připraveným,“ nadhodí opatrně profesor.

„Zdá se, že mi tu nahodilost nevěříte,“ poznamená zklamaně Leopold.

„Já vašemu vyprávění věřím, pane magistře. Snad až na to slovo šílená… Říkáte, že ta noc byla úplně šílená… Víte, pro psychiatra je slovo šílený trochu zavádějící,“ usměje se starý lékař.

„Chápu,“ přikývne Leopold. „My, laická veřejnost, používáme slovo šílená jako pejorativní označení pro každý marginální jev, který se takzvaně příčí zdravému rozumu, zatímco vy psychiatři tím slovem šetříte, neboť si je schováváte pro opravdové psychotiky – kterým já podle vás bohužel nejsem.“

Profesor nakloní hlavu na stranu.

„Bohužel?“ otáže se.

Obratem ovšem pochopí, proč Leopold slovo bohužel použil:

„Ach tak, vy myslíte vzhledem k onomu nešťastnému trestnímu stíhání, které je proti vám vedeno.“

„Přesně tak, pane doktore. Nalijme si čistého vína: oba víme, že od vás potřebuji psychiatrické dobrozdání, že jsem onen tragikomický trestný čin spáchal ve stavu snížené příčetnosti. Budu-li vaše vyjádření mít, vyhnu se trestní odpovědnosti.“

Profesor se usmívá.

„Co chci říct: uznejte, prosím, pane doktore, že jsem se až dosud ani jedenkrát nesnížil k tomu, že bych se před vámi pokusil psychózu předstírat,“ pokračuje Leopold. „Za prvé by to vůči vám bylo urážlivé a za druhé byste mě stejně dříve či později odhalil.“

Profesor sebevědomě přikývne. Leopold prosebně sepne ruce.

„Odpusťte mi ten patos, pane profesore, ale řeknu to takhle: opravdu bych uvítal, kdyby o mé případné snížené příčetnosti nerozhodovaly pouze moje odpovědi na vaše otázky, nýbrž mé konkrétní činy oné noci ze soboty na neděli v červenci 2018! Vy sám posuďte všechno to, co jsem tehdy udělal, a rozhodněte, zda šlo o racionální, chladnokrevný trestný čin, nebo o zkratové jednání coby možný důsledek dočasně snížené příčetnosti. “

Profesor lehce nadzdvihne svá bílá obočí.

„Opravdu jste už v mládí chtěl být novinářem?“ usměje se.

„Nechtěl jste být spíš právníkem?“

„Můj talent prosakuje do mnoha oborů lidské činnosti, ale vybrat jsem si bohužel mohl jen jeden,“ oplatí mu úsměv Leopold. „Ale pojďme k meritu věci: co jsem po oné krátké plavbě na nafukovacím ostrově pod hlavou jednorožce a následném ztroskotání prokazatelně udělal?“ otáže se řečnicky. „Co se tam opravdu stalo?“

„Pokusili jste se – vy a ony dvě nahé dámy – vyprosit si od občanů obce Vilémovice nějaké oblečení,“ říká informovaný psychiatr.

Leopold uznale přikývne.

„Přesně tak! Jenže než jsem se mohl nahý vypravit – s obnaženou někdejší spolužačkou a s nahou striptérkou – k některému z domů na okraji Vilémovic, abychom si od místních občanů vyprosili pár kousků starého oblečení, museli jsme se samozřejmě všichni tři alespoň částečně zakrýt.“

Psychiatr se uculuje.

„Má novinářská profese mi samozřejmě okamžitě nabídla asociaci fíkový list a o pár vteřin později i lopuchový list,“ pokračuje Leopold, „ale fíkovník ani lopuch jsem v zarostlém břehu Sázavy bohužel neobjevil. Zato jsem po pár minutách pátrání našel velkou černou igelitovou tašku se žlutobílým nápisem Family Market, z níž jsem si obratem zhotovil improvizovanou bederní roušku. Bývalá spolužačka i striptérka zůstaly ovšem i nadále nahé.“

„Musím uznat, pane magistře, že vaše novinářská profese je znát i na vašem vyprávění. Všechny ty úžasné detaily! Především se mi ale líbí, že má i tak spád. Podobnou rychlost vyprávění mých pacientů bohužel většinou postrádá.“

„Děkuji, pane profesore,“ odpoví Leopold, který oknem psychiatrovy ordinace už opět sleduje tramvaj jedoucí dolů po Střelničné. „Položme si nyní otázku, co přesně jsem dělal, když jsem po několikakilometrové pěší cestě z vesničky Vilémovice – u jejíchž břehů jsme se striptérkou a mou někdejší spolužačkou ztroskotali, díky své čelovce a mapě Havlíčkobrodsko, Jihlavsko na sklonku noci po boku obou polonahých žen úspěšně dovrávoral zpátky do areálu Sázavafestu ve Světlé nad Sázavou? Co jsem udělal, když jsem ve stanu

Husky Baul 4 napoprvé nenašel vůbec nikoho: ani svou ženu Nelu, ani svou milenku Sabinu, ani naši miss solárium Ditu, a dokonce ani tchyni Hildu?“

„Napoprvé?“ zeptá se psychiatr

„Ano, napoprvé,“ zopakuje bez dalšího komentáře Leopold. „Co myslíte, že jsem udělal?“

„Vcelku racionálně jste se je vydal všechny hledat.“

„Racionálně?!“ zasměje se už trochu hystericky Leopold.

„Vy mi, pane profesore, tu nepříčetnost nebudete chtít uznat, že? Tak si prosím poslechněte, jak to pokračovalo. Samozřejmě mě napadlo zajít do toho stánku s erotikou – ale ten byl zamčený a zjevně prázdný.“

Záměrně se odmlčí.

„Takže jste pak šel kam?“ říká po chvíli psychiatr.

„Počkejte, pane profesore, než vám odpovím, musím se nejdřív k něčemu přiznat: já před tím stánkem zůstal stát paradoxně zklamaný! Vážně! Cítil jsem zvrácené zklamání, že jsem nepřistihl svou manželku a matku svých dětí in flagranti!“

Psychiatr se usmívá. Potom praví:

„Ale napodruhé jste se už dočkal.“

Leopold zalapá po dechu. Pozoruje černý monitor lékařova

počítače, klávesnici oblepenou několika oranžovými proužky (jež mají patrně starému psychiatrovi připomínat funkci některých méně používaných kláves) a šedobílou tiskárnu se svítícím zeleným okem signalizujícím připravenost k provozu. Leopold naopak stále ještě není připraven odpovědět.

„Promiňte, pane magistře,“ říká psychiatr mírně. „Nechtěl jsem se vás samozřejmě dotknout.“

Leopold se vzpamatuje.

„Neomlouvejte se, pane profesore, není za co. Ano, uvažujete správně!“

Leopold se rozhodne vytasit hlavní vypravěčský trumf. Přestože je v onom šokujícím minipříběhu tří učitelek jednoznačně tragickým hrdinou, momentálně se cítí dobře. Nad utrpením paroháče dočasně vítězí spokojenost vypravěče, zformuluje si v duchu.

„Ano. Napodruhé jsem se dočkal,“ zopakuje po profesorovi s jakýmsi perverzním gustem. „Dokonce abych tak řekl hned trojnásobně.“

Udělá pauzu. Profesor trpělivě čeká.

„Přistihl jsem in flagranti jaksi všechny tři!“ říká Leopold s masochistickým uspokojením pacienta se silnou cukrovkou a zeleným očním zákalem, který se po sonoskopickém vyšetření právě od onkologa dozvěděl, že kromě obou výše zmíněných závažných nemocí má navíc ještě rakovinu plic.

Ve starém unaveném psychiatrovi ona informace nicméně probudí téměř mladistvý zájem.

„Opravdu?“ zvolá. „Všechny tři?“

Leopolda upřímně těší, že znovu obhájil svůj post mezi zajímavými pacienty, ale zároveň coby fejetonista chápe, že by se lékař bezpochyby rád dočkal nějaké pointy – nebo alespoň pokračování příběhu. Dobrý vypravěč je střelec s plným zásobníkem, ví Leopold. Jeden náboj nestačí.

„Ano. Všechny tři,“ přikývne téměř hrdě. „Připomínám, že jaksi mluvím nejen o Ditě, která mi je sice po sexuální stránce víceméně lhostejná, ovšem váže mne k ní upřímný kamarádský cit, ale i o své drahé a opravdu milované manželce Nele, a především o své okouzlující milence Sabině. Kolik mužů na světě načapalo in flagranti současně svou dobrou kamarádku, svou milovanou manželku a svou okouzlující milenku?“ ptá se řečnicky.

S tou kamarádkou je to trochu složitější, ale to teď Leopold s psychiatrem rozebírat nemůže. Už takhle toho mají na práci víc než dost.

„Všechny tři najednou?!“ dotazuje se namísto odpovědi profesor v neutuchajícím úžasu.

I téměř padesátiletá zkušenost s mezilidskými vztahy má zjevně své limity, pomyslí si Leopold spokojeně. Chápe, že doktorova profesionalita nyní svádí souboj se zvědavostí, a rozhodne se sympatického psychiatra odměnit několika pikantními detaily.

„Ano. Všechny tři najednou,“ zopakuje, ale jako obratný fejetonista a zkušený vypravěč popis onoho klíčového okamžiku ještě na chvíli oddálí:

„Po již zmíněném ztroskotání mého nafukovacího plovoucího ostrova jsme se samozřejmě všichni tři potřebovali – tedy má někdejší spolužačka ze základní školy, ona mladá striptérka a já – dostat z obce Vilémovice zpět na festival ve Světlé nad Sázavou.“

Leopold počká, až profesor přikývne.

„Naštěstí jsem díky své vysmívané voděodolné čelovce a mapě Havlíčkobrodsko–Jihlavsko, která vzhledem ke svému umístění v dámami neméně zesměšňovaném plastovém pouzdru neutrpěla při té nedobrovolné koupeli v řece nejmenší úhonu, zjistil, že do Světlé nad Sázavou je to z Vilémovic zhruba osm kilometrů, takže dojít po úzké asfaltce pěšky zpátky nebyl zase tak velký problém – tedy samozřejmě až na to, že obě ženy i já jsme – kromě mé bederní roušky zhotovené z igelitových tašek s logem firmy Family Market – byli stále úpně nazí.“

Profesor chápavě přitaká, ale v koutcích úst mu zacuká.

„Problém,“ říká pomalu Leopold, „paradoxně nastal až ve chvíli, kdy jsme se na festival vrátili a já si rychle běžel do stanu pro oblečení.“

Udělá znovu pauzu.

„Jaký?“ zeptá se psychiatr povinně, přestože už tuší, na co, nebo spíše na koho Leopold ve stanu narazil.

„Návratem na festival začala největší tragédie mého života! Manželská tragédie, která by možná obstála i ve srovnání se shakespearovskými dramaty!“ zvolá troufale Leopold, aniž tuší, ke které konkrétní shakespearovské hře by své prázdninové dobrodružství mohl přirovnat.

Psychiatrův jemný úsměv Leopolda přinutí nepatrně slevit.

„No dobře,“ připustí neochotně. „Tak manželská tragikomedie.“

Současně ovšem trvá na tom, že jde o historii zcela nevšední.

„Řekněte sám, pane profesore: Kolik mužů přistihlo při smilstvu zároveň svou manželku, svou milenku i kamarádku? Kolik chlapů načapalo současně svou ženu, kterak s roztaženými stehny vilně chroptí pod nahým tělem přirážejícího obchodníka s erotickými pomůckami – a na tomtéž místě a v té samé chvíli i svou tajnou milenku, již tentýž souložící playboy volnou rukou s prominutím prstuje, a k tomu všemu do třetice – jako by to stále ještě nestačilo, jako by toho ponížení pořád nebylo dost – i exmanželku svého přítele, kamarádku, která mezi roztaženými stehny obouruč svírá čtvrtmetrový vrnící vibrátor? A to všechno v mým stanu Husky!“ vrtí hlavou stále ještě nevěřícně Leopold.

„Říkal jste, že jste po návratu na festival našel stan prázdný,“ připomene mu s úsměvem psychiatr.

„Napoprvé,“ vysvětlí mu Leopold. „Napoprvé byl opravdu prázdný. Nikdo v něm nebyl. Když jsem se tam o chvíli později vrátil, už se tam děly hotové orgie! Skupinový sex!“

„Ach tak,“ pronese lékař velmi jemně.

„Tak to vidíte, pane profesore,“ pokrčí rameny fejetonista, „místo aby tři české učitelky, dědičky odkazu Jana Ámose Komenského, v pověstné štafetě lidství předávaly svým žákům hořící pochodeň vzdělání, šukají jako tři nadržené králičí samice a vzájemně si předávají – mimochodem stejně zpocené, jako kdyby tu pomyslnou štafetu skutečně běžely – leda tak vibrátory a anální kolík a možná ještě chlamydie!“

Profesor vypadá pobaveně.

„Neuvažoval jste, pane magistře, někdy o tom, že byste kromě fejetonů napsal i humoristický román?“

Leopold několikrát zamrká:

„Takže vám ona scéna, která mi roztrhala srdce na hadry, připadá veselá?“ žasne.

„Ne. Ale popsal jste ji s humorným nadhledem.“

„Snad jsem o románu kdysi i uvažoval – nebo spíše o něm snil,“ odpoví po krátké pauze Leopold. „Ale věřte, že ve chvíli, kdy jsem se odpotácel ze stanu Husky Baul 4, jehož inzerovaná přednost v podobě velké vnitřní ložnice se oné noci – tedy alespoň pro mne – změnila z výhody v krutý žert, jsem žádného humorného nadhledu nebyl schopen. Přemýšlel jsem leda tak o sebevraždě…“

Psychiatr nakloní hlavu na stranu.

„Slovo sebevražda, pane magistře, je třeba vážit víc než jiné. A víc s ním šetřit.“

Leopold přikývne.

„Chápu. Promluví-li živý, relativně zdravý a celkem úspěšný novinář nahlas o tom, že v jistém období svého života chtěl dobrovolně odejít ze světa, stává se automaticky mluvkou, který nedrží slovo.“

„To je minimálně zajímavý psychologický aspekt,“ přitaká profesor.

„Ale činí snad onen zjevný fakt, že tu nyní před vámi sedím živý a zdravý,“ pokračuje Leopold, „můj tehdejší suicidiální úmysl nevěrohodným? Nebo minimálně málo přesvědčivým? A je snad mé dnešní doznání, že jsem tenkrát o sebevraždě vážně uvažoval, stejně demonstrativní, jako by tenkrát bezpochyby bývala byla demonstrativní i ona případná dokonaná sebevražda? Je i toto mé přiznání podobně demonstrativní? Podobně okázalé? Máte pocit, že tu své někdejší úvahy o sebevraždě jaksi vystavuji na odiv?“

„To bych se takto opravdu neodvážil říci,“ konstatuje doktor. Nějakou chvíli oba muži mlčí – to se tu často nestává.

„Byla to opravdu šílená noc,“ zopakuje nakonec psychiatrovi Leopold. „V podstatě se tam mohlo stát cokoliv.“

Starý lékař ho se zájmem pozoruje.

„Celý ten festival byl jenom suma absurdit!“ zvolá náhle Leopold.

Psychiatr přikývne.

„Suma absurdit,“ zopakuje po Leopoldovi. „Není to vlastně přesná definice života?“

KAPITOLA DVACET ŠEST

Milí čtenáři, připouštím, že předchozí kapitola byla trochu delší, ale uznejte laskavě, že ona říční švédská trojka, a zvláště pak ten skupinový sex přece jen potřebovaly větší prostor… Leč zpět k Leopoldovi: zatímco zdrceně prchá areálem pryč od orgií ve stanu Husky Baul 4, skutečně uvažuje o sebevraždě, a dokonce i o vraždě – přestože kdyby se v oné vypjaté chvíli dokázal zastavit, trochu se uklidnit a být sám k sobě upřímný, musel by si přiznat, že jde o úvahy plané a že pouze exhibuje sám před sebou.

„Před chvílí jsi píchal se mnou v řece,“ sípe za ním nahá striptérka, která jej bůhvíproč s psí věrností stále následuje, a snaží se s ním proto udržet krok. „A manželce nic podobnýho nedopřeješ?“

Leopold se podrážděně zastaví. Většina mužů by si možná ve slovním sporu s tuctovou striptérkou v dané chvíli nebrala servítky, ale extrémně zdvořilý Leopold je zcela odlišný typ.

„Nezlob se, ale ono je to trochu složitější,“ říká zadýchaně. Cítí se nekonečně unavený – a striptérka je na tom podobně.

„Tak to nám hloupejm holkám vysvětli!“ žádá Leopolda zajíkavě někdejší spolužačka, jakmile je dožene. „Tady a teď!“ varuje ho striptérka. „Než zas uděláš nějakou blbost!“

Zas? pomyslí si Leopold. Takže i to předchozí faunovské běsnění v řece byla pouhá blbost? Striptérka a spolužačka už usedají na vlhkou lavičku u pokecaného stolu před zavřeným stánkem s vietnamským jídlem. Leopold se po chvíli uvelebí vedle nich.

„Skutečnost se zdá být skutečná, jenže není,“ poučí obě ženy. „Skutečnost je šifra.“

„Aha,“ říká kysele bývalá spolužačka. „Takže moje bramboráky nejsou skutečný, ale zašifrovaný…“

Striptérka se směje.

„Život je ve skutečnosti –“ začne Leopold, ale alkohol, únava a vyčerpání mu zabrání větu dokončit. Opře si hlavu o ruce položené na stole.

„No tak asi nic,“ konstatuje zkušeně jeho dávná spolužačka.

„Co je život ve skutečnosti?“ zajímá kupodivu i nadále mladou striptérku, která by samozřejmě nechtěla ve své existenci ustrnout, ale naopak se posunout někam dál – třeba na malém městě provozovat oblíbené květinářství nebo v tomtéž městečku vlastnit erotický klub.

„Bílý dům. S vyhlídkou do zahrady,“ zamumlá Leopold a během následujících několika vteřin usne.

Když se vzbudí, striptérka i bývalá spolužačka jsou pryč (už se s nimi nesetkáme, nicméně věřím, že tyto dvě vedlejší postavy dokážete stejně jako já opustit beze smutku). Polda prochází areálem, tráva je mokrá a studená, měsíc je stále vidět, ale obloha už bledne. Brzy bude svítat. Aniž má jasno v tom, co v příštích minutách a hodinách udělá, vrátí se ke stanu Husky. Uvnitř je tentokrát ticho. Netuší, co se stane, až spatří svou spící manželku, milenku a kamarádku, ale přesto bez přemýšlení porozepne zip a nahlédne dovnitř: Stan je ovšem už opět liduprázdný. Leopold vleze dovnitř a marně se snaží ignorovat zjevné stopy a pachy nedávných orgií. Zmítán zuřivou žárlivostí si svlékne bederní roušku z igelitky, převlékne se do čistých kraťasů a trička, nazuje si sandály a bledý vzteky s hekáním vyleze ven. Prochází znovu tmou a vyhýbá se posledním lidem, kteří v areálu ještě zůstali. Neví, co by měl dělat, když v tom náhle narazí na svého nejlepšího kamaráda Boba – což mu jeho rozvažování samozřejmě zásadně usnadní.

„Nazdar, Bobe!“ zvolá Leopold poněkud zoufale.

„Proč mi nebereš mobil, kámo?“ ptá se ho dvoumetrový lékař ze záchranné služby vyčítavě, jako by ho opravdu přijel zachránit. „Volal jsem ti snad desetkrát.“

„Protože už pár hodin telefon nemám,“ hlásí mu dutě Leopold. „Utopil jsem ho! Jsem definitivně zbaven ponižující povinnosti mluvit s lidmi přes nějaký idotský vzdálený satelit!“

Je rád, že svého hřmotného přítele vidí, ale v žaludku má asi dvoukilový balvan žárlivosti.

„Ty ji máš jak z praku, co?“

„Poslušně hlásím, herr doktor, že mám.“

Bob se k Leopoldovi automaticky přidá. Společně procházejí areálem.

„Co je s tebou? A kde máš ženský?“ zeptá se Bob ze své výšky Leopolda.

Polda se nadechne. Náhle nedokáže promluvit.

„Co se děje?“

Leopold se pokusí zasvětit kamaráda-lékaře do situace. Krátce mu vylíčí setkání s mladým trampem ve vlaku a samozřejmě mu popíše i jeho následnou proměnu v elegantního obchodníka s erotikou. Opatrně Bobovi popíše průběh odpoledne i večera a nakonec ho zasvětí i do plavby na nafukovacím jednorožci – se striptérkou a bývalou spolužačkou.

„No, zdá se, že ses bavil!“ konstatuje s uznáním Bob, ale potom si Leopolda znovu prohlédne: „Nebo snad ne?“

Polda vzdychne.

„Cos mi zatajil? Tak to vysyp! Dělej!“ nařizuje mu nekompromisně Bob – a Leopold svému obrovitému kamarádovi popíše, co viděl, slyšel a cítil ve stanu Husky.

Bob dlouho mlčí. Leopold přemýšlí, jak moc žárlí rozvedení muži na své bývalé manželky.

„No tak je jdeme najít!“ oznamuje mu Bob. Fejetonista znejistí.

„Ale neudělaj zase nějakou blbost, herr doktor, že ne?“

„Proboha, proč? Přicházím v míru, který nemá hranic!“ odpovídá Bob dotčeně – a Leopold si v duchu automaticky vybaví obraz policisty prolétajícího zavřeným oknem krkonošské boudy Máma.

Pár minut nato – když společně brouzdají festivalovým areálem tam a zase zpět – si v kalném ranním světle na přilehlé louce svažující se dolů k řece všimnou pohybujících se zorbingových koulí, v nichž – jak zjistí, jakmile přiběhnou blíž – skotačí Poldova nahá manželka Nela, jeho nahá milenka Sabina a Bobova nahá exmanželka Dita s nahým dovozcem erotických pomůcek.

KAPITOLA DVACET SEDM

Je mi líto, ale po Střelničné opět projede tramvaj – chápu, že to už může působit poněkud monotónně, ale na druhou stranu uznejte, že spisovatelé frekvenci provozu pražských tramvajových linek neurčují.

„Ta nenucená hravost! Ta postkoitální spokojenost!“ líčí právě psychiatrovi Leopold. „Tři stále ještě trochu opilé a předchozími orgasmy omámené nahé víly a jejich chlípný faun po hromadném sexu ve stanu Husky Baul 4 společně tančí v obřích zorbingových koulích ve světle měsíce!“

Leopoldovi připadá, jako kdyby starému lékaři z nějakého důvodu vyprávěl obsah Shakespearovy bláznivé komedie Sen noci svatojánské, kterou před pár lety poněkud rozpolceně, ne-li téměř znechuceně shlédl v Národním divadle, avšak v psychiatrově mírném úsměvu je – použiji-li tutéž metaforu – spokojenost pravidelného shakespearovského diváka, jenž se v onom nepřehledném hemžení polopříčetných postav nejen bezpečně orientuje, ale dokonce je z něj pokaždé nadšený.

„A v téhle chvíli – při pohledu na tři ženy v zorbingových koulích – jste si vzpomněl na hovnivály?“ zeptá se doktor beze stopy ironie, a opět tak Leopoldovi předvede své pochopení pro bizarnosti lidské psychiky.

Leopold nakloní hlavu na stranu.

„Hovniválové jsou váš příměr,“ připomene pacientovi psychiatr. „Takhle jste mi to říkal na našem prvním setkání.“

Leopold přikývne.

„Po pravdě řečeno hned ne,“ odpoví. „Až později. Vůbec nejdřív se mi vybavilo to, co dělá kočka, když ji člověk hladí po zádech.“

„Skutečně?“ říká psychiatr neutrálně.

„Ano. Znáte to, ne? Kočka začne vrnět, otírá vám čumák o stehno, zvedá tlapky a zase vám je hned pokládá zpátky na nohu a samozřejmě prolamuje hřbet a ocas vytrčí vysoko vzhůru…“

„Oceňuji váš novinářský pozorovací talent,“ usmívá se lékař.

„Děkuji,“ říká Leopold a hlavou naznačí úklonu.

„Takže pak – tedy po vzpomínce na vaši mrouskající se kočičku,“ naváže psychiatr beze stopy ironie v hlase (jeho oči se však usmívají), „jste si, pane magistře, vzpomněl na hovnivály?“

„Ano, pane profesore,“ přikývne stejně vážně Leopold. „Na hovnivály neboli vrubouny, kteří si, jak známo, vyrábějí z trusu obrovskou kuličku – větší, než oni sami – a tlačí ji před sebou do své skrýše. Orientují se toliko měsíčním světlem,“ poučí co možná neokázale psychiatra. „Měsíc byl mimochodem tu noc velký jako frgál, což je –“

„Vím, co je frgál,“ vzdychne starý lékař.

„Takže ta podobnost byla opravdu nepřehlédnutelná!“ uzavře své líčení Leopold.

Psychiatr se tváří pobaveně.

„Když vás tak opakovaně poslouchám, Leopolde,“ říká, „přestávám věřit tomu, že by se s vámi mohla nějaká žena nudit.“

„Děkuji, pane profesore. I pro mne je to – při vší skromnosti – naprostá záhada! Bermudský trojúhelník ženského smíchu! Proč se v mé přítomnosti ženský smích pořád ztrácí? Do jakých hlubin mizí?“

Oba muži se na sebe usmívají.

„I když,“ připustí Leopold, „třeba při souloži má všeobecně oceňovaná zábavnost dámy obvykle bůhvíproč popuzuje, a často jim dokonce zabraňuje dosáhnout orgasmu. Netušíte, proč?“

„Nebude to tím, že je rozesmíváte až příliš?“ Leopold předstírá, že se snaží si vzpomenout.

„Možná,“ připustí. „Pravdou je, že třeba Sabina se při sexu se mnou už dvakrát smíchy počůrala – jenže tím pádem pak nedosáhla orgasmu.“

„Protože smích a orgasmus se vzájemně vylučují?“ zajímá se starý pán.

„Myslím, že ne,“ říká Leopold. „Předem se omlouvám za ty intimní detaily, ale Sabina se o vyvrcholení podle mne připravila jen proto, že v té pročůrané posteli pak ani jednou nevydržela ležet… Jakmile se počůrala, pokaždé vyděšeně vstala a jala se tu žlutou pohromu po sobě uklízet.“

„Přiznám se,“ promluví po chvíli s jemným úsměvem psychiatr, „že u vás není snadné rozlišit, co myslíte jako žert – a co myslíte vážně.“

Leopold zaujatě přikyvuje.

„Tak to jste uhodil hřebík na hlavičku, pane profesore!“ říká. „A teď si zkuste představit, jak těžké je to pro mě!“

KAPITOLA DVACET OSM

Leopold a Bob klečí ve vysoké vlhké trávě a šokovaně sledují noční orgie na louce.

„Sabině bych to zase tolik nezazlíval,“ přemýšlí šeptem Bob, který i v pokleku Leopolda skoro o půl metru převyšuje. „Je koneckonců vdova. Zašukat si potřebovala. Naše pomsta se bude týkat jenom těch dvou nevěrnejch kurev!“ poučí Leopolda, jenž samozřejmě rovněž klečí, ale při jeho průměrném vzrůstu mu vysoká tráva zakrývá celou spodní polovinu obličeje. Zdvořilý novinář právě v duchu zvažuje, zda označení kurva není minimálně pro Ditu coby rozvedenou ženu poněkud nespravedlivé, nicméně po chvíli váhavě přikývne.

Když se kácí les, létají třísky, pomyslí si.

„Nely, Dity a samozřejmě toho hajzla!“ sečte zamýšlené oběti Bob.

Pokouší se mluvit tiše, ale Leopoldovi připadá, že mohutný doktor má i dvojnásobně velké hlasivky. „Tři ty zorbingový koule ve dvou zmáknem, ne?“

„Jak zmáknem?“ vyjekne z porostu Leopold, který si okamžitě vybaví ony dva policisty prohozené oknem krkonošské boudy Máma.

„Ty jednu kouli a já dvě – to je veget. Hlavně nesmíme ani na chvíli zastavit, aby z tý kraviny nemohli vylízt,“ instruuje Bob šeptem Leopolda. „Musíme je před sebou furt koulet! Furt v pohybu!“

Leopoldův žaludek svírá strach – ale nakonec nad obavami zvítězí žárlivost.

„A Sabinu neodkoulíme?“ zeptá se tiše. Svírá zuby k sobě a dívá se stranou.

„Bolej mě šíleně kolena!“ šeptá Bob. „Proč Sabinu? Je vdova. Ta ať si dělá, co chce!“

Leopold poněkud nerozhodně pokrčí rameny. Bob se mu podívá do očí – a náhle pochopí.

„Ty hajzle!“ šeptá s úsměvem. „Takže ty chudákovi nebožtíkovi Stanleymu pícháš Sabinu?“

„Stanleyho už to netrápí, Bobe,“ namítne alibisticky Leopold. „Ten je z nás naopak v největší pohodě, nemyslíš?“

„Ne. To si nemyslím,“ vrtí hlavou Bob.

Ještě jednou si Leopolda důkladně prohlédne.

„Ty teda umíš překvapit, pisálku!“ Leopold se ješitně usmívá.

„No jo no!“ uzavře to Bob. „Tak holt kvůli tobě tlačíme všecky! Všecky čtyři! Ty dvě koule a já taky dvě!“

„Jako dva hovniválové!“ vzpomene si Leopold.

Zdá se, že už tomu šílenému nápadu začíná přicházet na chuť.

„Přesně,“ říká spokojeně Bob. „Ty krávo, moje kolena!“ zaúpí náhle.

„Tak si na ně něco předepiš, ne? Když už seš ten doktor!“ směje se tiše Leopold. „Předepiš si vole, kamzíka!“

„Kamzík je bez receptu, pane investigativče… Jdeme!“

Teprve v této chvíli si Leopold v duchu připustí, že je stále opilý a že ani jeho kamarád lékař nevypadá zrovna střízlivě. Znovu znejistí.

„Ale kam pak s nima?“ zeptá se poněkud bezradně.

„Šoupnem je všechny na řeku přece! Kam jinam?“ podiví se Bob Leopoldově otázce.

Věta Šoupnem je na řeku! Leopoldovi nepříjemně připomene větu Zalejem je do betonu!. Začíná v něm narůstat panika.

„Proboha, proč na řeku? Z toho bude průser! Neutopěj se?“

„Utopit se v nafukovací kouli?“ vrtí hlavou Bob. „Přemejšlej sakra trochu, chlape!“

Leopold tiše zaúpí. Uvědomuje si, že jeho přítel vyloučil (a navíc nijak přesvědčivě) pouze možnost, že by se člověk v nafukovací kouli plovoucí po řece mohl utopit. S případným udušením těsně pod hladinou Bob patrně nemá problém, říká si kysele Leopold. Vzchopí se.

„Na řeku ne, Bobe!“

Lékař svou velkou rukou prudce odhrne trávu před Leopoldovým obličejem a vyzývavě si ho změří, ale v přímé konfrontaci s Poldovým odhodláním jeho nesmlouvavý výraz po chvíli přece jen povolí.

„Dobrý, na řeku teda ne,“ prohlašuje šeptem otráveně. Leopold se nicméně i nadále tváří starostlivě.

„Bobe, kamaráde, já ti fakt nevim,“ promluví tiše a asertivně do tmy. „Jo, jsou to svým způsobem tak trochu děvky, ale… Nevysereme se na ně? Nevodkoulíme jenom toho hajzla?“

Bob podrážděně vzdychne.

„Stárneš!“ oznámí vyčítavě Leopoldovi. „Už nemáš koule.“

„Stárnu,“ připustí šeptem Polda. „Ty ne. Ty seš nadčlověk.

Nadčlověk s artrózou kolen.“

„Nadčlověk nejsem, ale nejsem ani posera! Já koule mám!“

„Bobe, prosím!“

No tak jo, ty srabe,“ souhlasí po chvíli Bob – stále ještě tiše, ale zároveň už poněkud podrážděně. „Tak jenom toho sráče!“

KAPITOLA DVACET DEVĚT

„Takže jste se s doktorem Švandou vynořili z vysoké trávy a jako dva bohové pomsty jste vtrhli na palouk, kde vaše manželky, exmanželky a milenky tančily nahé v měsíčním světle s dovozcem erotických pomůcek,“ konstatuje s gustem psychiatr. „Jak na váš příchod všechny tři ženy reagovaly?“

Leopold rozhodí rukama.

„No jak asi? V prvních vteřinách samozřejmě příslušně zaskočeně. Moje manželka dokonce vyděšeně.“

„A minimálně tahle jejich prvotní reakce vás uspokojila,“ konstatuje psychiatr.

„Ano, tahle jejich prvotní reakce mne jistým zvráceným způsobem skutečně uspokojila, ba dokonce velmi potěšila,“ souhlasí překvapivě klidně Leopold. „Cítil jsem příslušnou morální nadřazenost, takové to příjemné pohrdání – a docela fajn byl i ten spravedlivý hněv. Postupně se však dostavil i nevěřícný šok, pocit ponížení a samozřejmě i standardní sžíravá žárlivost… Byl to takový pocitový koktejl… Emoční Long Island Ice Tea…“

„To tedy mluvíme o pocitech,“ promluví opět psychiatr.

„Ale jak konkrétně jste se v první chvíli zachovali? Jak konkrétně jste reagoval vy sám a jak doktor Švanda?“

„No jak asi? Všechny ty nevěrný kurvy jsme pochopitelně úplně ignorovali. Nestály nám za jedinej pohled! Ty jejich provinilý ksichty jsem si nejdřív jenom představoval… Jenomže když jsem se na Nelu a na Sabinu v jedné chvíli přece jen podíval, ani jedna provinile nepůsobila! Obě dvě se tvářily… spíš jakoby vzdorně! Skoro posměšně! Jako by se mi Nela i Sabina ještě vysmívaly! Bobova exmanželka Dita jakbysmet! Věřil byste tomu?“

Psychiatr se na novináře povzbudivě usměje, ale neodpoví.

„Víte, pane profesore, ve filmech bývají manželky či milenky přistižené in flagranti občas na místě zastřeleny – a cizoložník taktéž – nebo je alespoň důkladně zmlácen,“ pokračuje zapáleně Leopold. „Známy jsou samozřejmě i varianty, kdy se filmový manžel udiveně vstupující do ložnice, v níž jeho vlastní žena právě sténá zakázanou rozkoší, pouze otočí na podpatku a mumlaje cosi o zatracených děvkách odchází se sklopenou hlavou do tmy nebo do hospody… A bezpochyby existuje už i varianta ukazující rádoby muže, který se na žádnou nadávku (natož okamžitou pomstu vůči svému sokovi, své partnerce nebo vůči nim oběma) nezmůže a jenom se demonstrativně zhroutí,“ vypočítává před psychiatrem nahlas Leopold. „A samozřejmě tu jsou i různé variace těchto základních možností: někdy třeba zhroucení následuje až po úvodním násilí na sokovi a podobně.“

Leopold se dočasně usmívá.

„A jindy zase počáteční zhroucení předchází pozdějšímu násilí,“ praví významně psychiatr.

„Což je podle vás můj případ, že?“ konstatuje bez vytáček Leopold.

„O tom není sporu,“ přikývne profesor.

„I když násilí…“ ohradí se zamračeně Leopold. „Nevzali jsme na toho chlapa nůž ani baseballovou pálku… Jenom jsme s Bobem prostě využili okamžiku, kdy celá ta ožralá nahá partička dobrovolně vlezla do zorbingových koulí... A v ten moment –“

„– šlo ještě všemu zabránit!“ přeruší ho smutně psychiatr. Leopold zavrtí hlavou.

„V té chvíli jsme s Bobem – tedy s doktorem Švandou – vstoupili na scénu my,“ konstatuje.

Zní to kupodivu pyšně.

„Nomen omen,“ poznamená psychiatr. „S doktorem Švandou si patrně užíváte legraci dost často, že?“

„Zas tak moc ne, ale tentokrát to fakt stálo za to! Na první pohledy všech tří žen – myslím na ty, než se dostavil onen již zmiňovaný posměšný vzdor – nikdy nezapomenu! Opravdu jsem litoval, že nemám foťák ani mobil a že si ten cizoložný měsíční výjev nemůžu vyfotit!“

„Promiňte, pane magistře, ale musím vám připomenout základní fakta: coby víceméně systematický cizoložník jste litoval, že si to víceméně nahodilé, ojedinělé cizoložství své ženy nemůžete vyfotit…“

„No ano, pane profesore. Ovšem oba přece víme, že vlastní hříchy naše pobouření nad jinými hříšníky neumenšují! Když zloděj křičí Chyťte zloděje!, bývá jeho rozhořčení bezmála upřímné,“ prohlašuje Leopold, zatímco z okna ordinace sleduje viditelnou část pražských Kobylis.

„To je stejná demagogie jako marxistická dialektika.“

„Ano. Je. A taky radši hned uznám, je to stejná demagogie jako to My chlapi být nevěrní můžeme, ale naše ženy rozhodně ne!“

„A přesto, že si demagogičnost podobného ospravedlňování uvědomujete – a dokonce to přiznáváte – stejně si onu neférovou výjimku z pravidel bez skrupulí nárokujete.“

„Ano. Protože ačkoliv my muži zjevnou nespravedlnost tohoto dvojího metru uznáváme, nejsme ochotni podle něj přestat měřit. Víme, že je ten metr cinklej, ale i tak ho dál bez skrupulí používáme.“

„Tak jako třeba pan dovozce erotických pomůcek.“

Leopold zmlkne a podívá se stranou. Psychiatr popojede na kolečkové židli blíže k němu, jako by se na Leopolda chystal zaútočit.

„Ten muž vlastně taky jenom využil cinklý metr,“ konstatuje nemilosrdně. „Nemyslíte, pane magistře?“

„Ale on je přece jiný případ!“ namítne zoufale Leopold, rozhazuje rukama. „Nevíme, jestli je ženatý, a jestli tedy i on podvedl svou manželku – a je mi to koneckonců úplně jedno. Ale samozřejmě mi není a nemůže být šumák, že mi ten nadsamec naráz svedl manželku, milenku i kamarádku!“ dokončí zuřivě.

Lékař klidně přikývne.

„A proto jste s ním v té kouli, z níž nemohl vylézt, kutáleli s vaším přítelem Bobem přes půl republiky.“

„Pár kilometrů,“ ohradí se Leopold.

„Osmnáct kilometrů,“ opraví ho věcně lékař. „Až do Havlíčkova Brodu.“

„No tak osmnáct, no,“ zasměje se téměř pyšně Leopold.

„To máte vlastně jedno. Každopádně jsem tomu prodavači

sexu nezkřivil ani vlásek!“ prohlašuje. „Ani já, a dokonce ani Bob! A jistě chápete, že opravdu nebylo lehké Bobovi v případném násilí zabránit!“

Profesor vrtí hlavou.

„Ten mladý muž ke konci vaší trestné výpravy téměř nepřetržitě zvracel,“ připomene vyčítavě Leopoldovi. „Několik posledních kilometrů. Mohl se udusit vlastními zvratky.“

„Bob je doktor ze záchranky,“ vznese předvídatelnou námitku Leopold. „Takže se náš mladý hrdina udusit nemohl a taky se tak nestalo. Naopak furt mluvil!“

Profesor znovu popojede na židli. Není dneska Den psychiatrické mobility nebo tak něco? uvažuje v duchu Leopold. Soustřeď se! napomene se.

„A co říkal?“ zeptá se překvapivě pragmaticky psychiatr.

„Samé předvídatelné banality, pane profesore. Nejdřív nám samozřejmě sprostě nadával, poté každému sliboval statisíce a nakonec i vyhrožoval fyzickým násilím – což mi vzhledem k jeho situaci připadalo opravdu komické.“

„A mezi těmi sliby a výhružkami zvracel,“ opakuje tvrdošíjně lékař.

„Zvracel myslím jenom dvakrát,“ zavzpomíná Leopold. Dívá se znovu z okna, až se zdá, že si onu vzpomínku na letošní léto před první návštěvou doktorovy ordinace bůhvíproč ukryl někde v korunách stromů podél Střelničné.

„Vlastně třikrát,“ přizná psychiatrovi dodatečně.

„No tak vidíte!“

„Potřetí spíš už jen tak lehce ublinkával,“ zasměje se zcela nemístně Leopold.

Starý profesor odmítavě zavrtí hlavou.

„Nicméně připusťte, pane magistře, že se ten člověk klidně zadusit mohl,“ říká vážně. „Už proto, že přítomný lékař byl stejně jako vy namol. Vy nesouhlasíte?“

„Nesouhlasím toliko se slovem člověk. Promiňte.“ Psychiatr vzdychne.

„I podle policejního protokolu jste přiznal, že jste s Bobem – tedy s doktorem Švandou – nepřestali dotyčným koulet ani poté, co zvracel!“

„To sice nepřestali, nicméně v pauzách mezi dávením ten takzvaný člověk pořád mluvil, takže jsme bezpečně věděli, že žije,“ trvá na svém Leopold.

„A co vám za dané situace sděloval?“

„Snažil se mi vysvětlit, proč mi současně ojel kamarádku, milenku i manželku – a proč si to nemám brát osobně.“

KAPITOLA TŘICET

Profesor Leopoldovo rozčilení do jisté míry chápe, a tak mu vulgární výraz ojel velkoryse toleruje.

„Vysvětlil mi, že to byl pouhý akt vášně, který ani z jeho strany, ani z Neliny strany, ani z Ditiny strany, a dokonce prý ani ze Sabininy strany nebyl namířen proti mně,“ říká Leopold se širokým úsměvem, který ovšem psychiatra ani tentokrát neoklame.

„Což vás natolik popudilo, že jste ho – cituji z jeho výpovědi do policejního protokolu – dvakrát udeřil ulomenou větví stromu přes obličej,“ říká. „Přestože se vzhledem ke svému uvěznění v zorbingové kouli zjevně nemohl bránit,“ dodá.

„Žárlivost je mocná čarodějka,“ říká smutně Leopold.

„To tedy ano,“ souhlasí profesor.

„Do obličeje jsem ho nicméně praštil jen proto, že jeho varlata byla v té zorbingové kouli příliš schovaná,“ mračí se Polda. „Jeho varlatům bych samozřejmě dal přednost, ale jaksi nebyla dostupná.“

„Vidíte? Slyšíte se?“ říká lékař významně. „Ještě jste to v sobě nezpracoval. Ta rána je stále otevřená.“

„To je možné. Ano, ještě pořád jsem to nezpracoval,“ odpoví kysele Leopold a pokrčí rameny: „Jednu porci nevěry bych možná spolkl – tedy jak vy říkáte zpracoval –, ale tři talíře najednou jsou fakt asi moc velké sousto!“

„Počkejte, pane magistře,“ zarazí se okamžitě psychiatr.

„Řekl jste tři talíře?“

Leopold si uvědomí svou chybu – ale tu číslici už zpátky vzít nemůže.

„Pokud ovšem i Ditino festivalové sexuální extempore chápete jako nevěru,“ pokračuje káravě doktor, „pak i Dita logicky byla nebo nedejbože stále je – stejně jako Sabina – vaší milenkou. Nebo se pletu?“

„Ne,“ přizná konečně Leopold. „Nepletete. Není, ale byla. Pouhá dvě tři upocená čísla – ale samozřejmě až když se rozvedla s Bobem.“

Psychiatr se zamračí.

„Coming out…“ pokrčí rameny Leopold. Profesor nesouhlasně vrtí hlavou:

„Tedy, pane magistře, řekněte sám – nevrhá tato skutečnost vaši rádoby oprávněnou žárlivost do poněkud nepříznivého světla?“

„Samozřejmě že vrhá,“ přizná Leopold bez okolků. „Já můžu, Nela ne. Když dva dělají totéž, není to totéž… Ano, jsem pokrytecká zrůda!“

„Zrůda snad ne,“ konstatuje lékař, „ale z pokrytectví se patrně nevylžete.“

Leopold zahanbeně mlčí.

„Obraťme list,“ říká smířlivě doktor. „Pojďme k vašemu dnes už legendárnímu havlíčkobrodskému gymnaziálnímu vystoupení, které jste bohužel nakonec stihl.“

Profesor se už opět usmívá.

Leopold vzdychne, a dokonce na chvíli zavře oči.

„Ano. Bohužel,“ souhlasí sklesle.

„Chcete o tom skandálu mluvit?“ zeptá se psychiatr.

„Snad ani ne,“ říká Leopold. „Ale pokud vás to zajímá, najdete to na internetu. Nejméně tři studenti si to – jak asi víte – natočili na mobil.“

„Viděl jsem to. Dokonce jsem shlédl dvě nezávislé nahrávky, což jaksi považuji za dostačující,“ informuje fejetonistu psychiatr. „Takže do Havlíčkova Brodu jste nakonec dorazili v jaké sestavě?“

Leopold se uchechtne. „V pólnom sastáve. Sledoval jste někdy v dobách socialismu hokej s Ruskem? Víte, co na konci naší přesilovky pokaždý říkal hlasatel na stadionu?“

„No, nějaký ten hokej jsem za svůj život snad i viděl, ale tohle si opravdu nepamatuji.“

„Sbórnaja kamánda igrájet v pólnom sastáve.“

„Chápu,“ usmívá se jemně profesor, „dorazili jste v plném mužském obsazení: vy, váš přítel Bob a pozvracený obchodník s erotikou. Vy a Bob jaksi pěšky, po vlastních, ten chudák v zorbingové kouli.“

Leopold přikývne.

„A v této trojici jste také vstoupili do budovy gymnázia?“

„Před budovu gymnázia,“ poopraví doktora Leopold. „Byly prázdniny a bylo vedro, takže ona kulturní akce neproběhla v budově, nýbrž v parčíku před ní. Mají tam malou letní scénu s kamenným pódiem. Pořádají zde recitační soutěže a školní divadelní představení – a právě tam jsem měl mít i svou přednášku. O fejetonech.“

„Přednášku jste pak skutečně měl,“ konstatuje psychiatr.

„Ano,“ přikývne Leopold.

„V parčíku na divadelním pódiu, na které jste s doktorem Švandou ještě před vaším vystoupením dotlačili zorbingovou kouli s nahým a pozvraceným člověkem,“ doplní potřebné informace lékař.

„Ano,“ usmívá se Leopold. „Stala se z toho nakonec taková multikulturní dvojakce: přednáška a zároveň minimalistická avantgardní výstava pod názvem Human Body. Obsahovala jediný exponát.“

Lékař se ale nesměje.

„Vaše přednáška ovšem – jak už všichni díky internetu víme – nakonec nepojednávala o problematice fejetonů,“ konstatuje věcně.

„To souhlasí. Původně jsem ovšem měl hovořit nejen o psaní fejetonů, ale i o psaní sloupků a taky o novinářské glose a její odlišnosti od zprávy a tak podobně, ale vzhledem k okolnostem jsem se nakonec rozhodl pro změnu programu. Svést někomu zároveň manželku, milenku i exmilenku je podle mě silnější téma než technika psaní různých novinových útvarů, že?“

„To si netroufám posoudit.“

„Pane profesore, slyšel jste někdy o někom, kdo by kvůli technice psaní fejetonu, sloupku či glosy fyzicky napadl jiného člověka?“

„To opravdu neslyšel,“ připustí psychiatr. „Ale slyšel jsem o někom, kdo kvůli manželčině a milenčině nevěře držel jejich společného milence mnoho hodin násilím uvězněného v zorbingové kouli, a dokonce ho i týral… A samozřejmě jsem to jako statisíce dalších i viděl!“

„Ano, na stará kolena jsem si prožil svou čtvrthodinku slávy. Náš nahý, pozvracený, ale i tak stále ještě celkem pohledný exponát v zorbingové kouli, který jsme s Bobem v parku před gymnáziem vystavili pobaveným zrakům asi dvou stovek studentů, jakož i vyděšeným očím členů a členek profesorského sboru, samozřejmě zaznamenal asi milionkrát větší úspěch, než jaký by kdy mohla mít jakákoliv přednáška o fejetonech…“

„Ano,“ říká doktor. „A za každý úspěch se, jak známo, platí.“

KAPITOLA TŘICET JEDNA

Leopoldova přednáška na havlíčkobrodském gymnáziu:

„Nazdar, mládeži, kam zmizel váš pedagogický dozor? Co prosím? Že obě paní profesorky běžely kvůli jednomu nahému chlapovi v zorbingové kouli na policii? To mi připadá trochu přepjaté, ale budiž, začneme tedy bez nich. Nahráváte to, doufám? Bezva! Nejdřív vám musím představit svého mohutného přítele Boba, který není zápasníkem sumo, jak jste se možná až doteď domnívali, nýbrž pracuje jako lékař záchranné služby, takže kdyby některá z přítomných studentek v hysterické euforii z mého vystoupení omdlela, dostane se jí okamžité odborné pomoci!“

Studenti si vyměňují zmatené pohledy.

„Všimněte si nejprve jedné věci,“ pokračuje Leopold: „Žijeme v době volně dostupné fyzioterapie, techniky kvantového doteku Matrixu, aromaterapie, párové terapie, viscerální terapie, arteterapie, fotodynamické terapie, regrese, neurolingvistického programování, hypnózy, kraniosakrální terapie a kdovíjakých dalších léčebných možností a postupů – a tento pozvracený mladý muž v zorbingové kouli tu před vás předstoupil úplně nahý a kouká s prominutím jako tele na nová vrata! Nepřijde vám, že tím svým vyjukaným přístupem uráží celou naši současnou civilizaci? Že se vlastně vysmívá nejen pokrokům v léčbě duševních a jiných nemocí, ale nepřímo i volnému trhu, demokracii a našim občanským právům? Přikoulí si to sem s těmi svými nechutně obnaženými varlaty a svraštělým penisem – dámy laskavě prominou – a pak tu stojí jako svatý na mostě a jenom exhibuje, deviant jeden zatracený! Mimochodem, co myslíte: je v jeho strachy scvrklém penisu za á dnes už legendární linie krásy, nebo je to za bé křivka hnusu? Kdo to ví, odpoví, odpoví mi na otázku, co je… nestoudnost? Nikdo? Nestoudnost, chcete to spelovat? No nic, možná se neshodneme, ono totiž záleží na životní zkušenosti každého jednoho z nás. Jakou zkušenost jsme si s prominutím vykopulovali, takovou ji máme! Tam slečna vzadu vystrkuje bradu? Ne? Takže jste se nehlásila, ale jenom se chytala za hlavu. Souhlasím s vámi! Vaši cyničtí nadržení rodiče vás přivedli na svět, aniž by vám jaksi zařídili dostatečně příjemnou, nevulgární a klimatizovanou existenci! Vymknuta z kloubů, doba šílí, říká Shakespeare. Už na to nemám – jak stále ještě neřekl Miloš Zeman. Žijeme v absurdním dramatu. Dějiny jsou snůškou lží, na kterých se lidé domluvili, řekl pro změnu Napoleon, ale to jsem odbočil, i když – jak si snad ještě pamatujete – jsem na druhou stranu před pár vteřinami hovořil o penisu, takže nikdo nemůže říct, že bych se tou kratičkou zmínkou o českém prezidentovi odklonil od tématu. Že bych někam odbíhal nebo zabíhal, popřípadě zanášel. O zanášení zatím doufám víte málo, ale brzy se bohužel vše potřebné dozvíte, to mi věřte, a nebude to nic pěkného – i když zároveň ani nic nového. Víte, co je novýho? Ostříhali holýho! Ale to bylo hodně na první signální, uznávám. Dost bylo Zemana – a bohužel pořád je – zatímco Havla bylo a je prokazatelně málo! Když dneska olizuji známku s prezidentem, zvracím občas úplně stejně jako tady náš pan dovozce erotických pomůcek! Ne, počkejte, vy se smějete, on je to opravdu přední importér umělých penisů do České republiky! A dneska jako úplně první umělý kokot přijel do vašeho nádherného města osobně. Je to takový Remek erotického byznysu a tahle nafukovací zorbingová koule je metaforicky vzato jeho Sputnik! Ano, jistě, jsou i mnozí jiní kokoti, nicméně moje lidská tolerance má své hranice. Milí mladí přátelé, řekněme si to otevřeně: vážně vám připadá amorální, když se v Brně v divadle ukazuje, jak Ježíš znásilňuje muslimku? V Brně, kde mají na největším náměstí místo kašny třímetrový penis z černé oceli? No samozřejmě, že ne! Tohle jsou právě ty naše myšlenkové a genderové stereotypy! Aby to všechno bylo příslušně pohlavně vyvážené, musela by na brněnském náměstí Svobody být aspoň dvoumetrová ocelová kunda – a ta muslimka by v každém druhém představení – řekněme v každém sudém – musela znásilňovat Ježíše! Cože? Kdože sem jde? I vy jedni jidášové, tak já do vás celou dobu chlebem svobody slova – a vy teď do mě kamenem cenzury? Vážně dovolíte třem učitelským fosiliím, aby vám říkaly, co smíte slyšet a co ne? Copak nevíte, že svoboda je podle Hegela samou podstatou člověka? A vida, naši strážci mravnosti už přicházejí, dokonce ve slušivých letních uniformách. Ta policejní košile s krátkými rukávy, to je sama esence léta! Vzduch voní senem, jahodami a slzným plynem… Přestaňte mě prosím natáčet a obraťte svoji videokameru na policisty! A za žádnou cenu nepřestávejte nahrávat a kameru i všechny mobily včas ukryjte do bezpečí – třeba do kalhotek některé spolužačky, tam žádný policista nemůže! Už přicházejí. Jak řekl Masaryk: Tož demokracii bychom měli, teď ještě nějaké ty demokraty… Věřím, že váš minimálně stopadesátihlavý dav nedovolí dvěma hysterickým učitelkám a pouhým čtyřem – cha cha! – městským strážníkům, aby umlčeli svobodný hlas českého fejetonisty! Ach bože, jste skvělí! Každý život má svou velikost, řekl Heine! Díky, Bobe. Věděl jsem, že i ty mne nakonec budeš bránit. A vy, milí studenti, si prosím provlékněte navzájem ruce a utvořte kolem mne zástup! Tak! Skvěle! Neodpovídejte na násilí násilím – ale nebojte se, pochybuji, že by některý z těch uniformovaných dospělých mužů použil v roce 2018 proti bezbranným studentům obušek! Chlapci, budete-li přesto napadeni, máte právo se bránit! Můj přítel Bob vám ukáže, jak na to. Použijte třeba karatistický úder malíkovou hranou do krku! A vy, děvčata, se nebojte vrazit své půvabné prstíky s udržovanými nehty policejním tyranům přímo do očí! Pravda úmyslu je pouze sám čin! Tak, to je ono! Vidíte? Je to trochu nechutné, ale účinné! Tak! Bobe nebo chlapci, mohli byste mne prosím zbavit toho brunátného domnělého strážce pořádku a zákona, který mi… právě visí… na krku? Skvěle! Děkuji ti, Bobe! To stačí, nech ho raději na živu… Jsme přece humanisté. Výborně, studenti! Vedete si jedinečně. Jste sůl této země. Jste všichni báječní! Bravo! Právě jste vstoupili do dějin! Jsem na vás nezměrně pyšný! Tohle je váš 17. listopad! Cítíte také tu opojnou, povznášející vůni svobody, kterou jste si dneska sami vybojovali? Nechte prosím ty uniformované muže odejít! A vraťte jim, prosím, jejich čepice. I ty roztrhané. Tak, děkuji. Ano, samozřejmě, že přivedou posily! No a co? Naše vítězství nám už nikdo nikdy nevezme! Svobodu! Svobodu! Svobodu!“

KAPITOLA TŘICET DVA

„Je to na internetu!“ říká Leopold psychiatrovi. „Ti báječní študáci celé mé vystoupení i následnou bitvu s policií natočili a vyvěsili na síť! Ano, i s mou údajnou nahou obětí v kouli, která policejnímu zásahu po celou dobu jen bezmocně přihlížela a marně žádala o vysvobození… Byl to nezapomenutelný den!“

„Já to video zhlédl, protože mě o to požádala policie – a pevně doufám, že nic podobně odporného už nikdy v životě neuvidím,“ říká přísně lékař.

„Při veškeré úctě k vám, pane profesore: nepřeháníte trochu svoje znechucení? To video má přes dva miliony zhlédnutí!“ pochlubí se Leopold. „Je z toho bez nadsázky senzace! Šéfredaktor po mně na to konto chtěl otvírák: rozhovor na titulní stranu! Rozhovor se mnou! Taky mi volali z České televize, z nějaké polské televize, z italské televize RAI UNO a z německé televize ARD! Stala se z toho akce celosvětového významu!“

„Toho jsem si samozřejmě nemohl nevšimnout,“ říká psychiatr kysele. „A zaujalo to dokonce i Policii České republiky, že? Nejen tu městskou!“

Leopold se ušklíbne.

„Nebyl to žádný trestný čin, jak tvrdí někteří policejní demagogové a právničtí puritáni. Bylo to morální gesto! A kdesi mezi řádky to byl i můj soukromý protest proti sexuální agresi!“

„Nikoliv,“ říká doktor. „Myslím, že nejsem demagog ani puritán, ale tohle byl trestný čin! Omezování osobní svobody, a pak dokonce i bezpočet napadení veřejných činitelů. Životu nebezpečná pomsta dvou opilých mužských žárlivců, kteří psychologicky zmanipulovali dav nevinných mladých lidí!“

„Ale prosím vás, pane profesore… Možná to takhle začalo, ale nakonec se z toho stal vcelku veselý happening! Nikdo neutrpěl žádnou újmu! Proč kriminalizovat happening? Pokud nás obviní, stanou se ze mě a z Boba celonárodní mučedníci!“

Psychiatr zdvihne prst:

„Proboha, pane magistře! Posloucháte se vůbec? Ten muž se pozvracel, pomočil a nakonec i pokálel!“

Leopold se marně pokouší skrýt spokojený úsměv.

„Kdo s čím zachází, tím taky schází…“ říká.

„Pravila teta Kateřina – a jako obvykle byla i tentokrát mimo.“

„Pane profesore, uznejte!“ hájí se Leopold. „Vždyť to celé skončilo dobře!“

Psychiatr vrtí hlavou, ale potom ho zjevně cosi napadne.

„Počkejte – a co vlastně ten avizovaný rozezlený Kmotr, o němž jste napsal onen posměšný fejeton a on vám pak vyhrožoval?“

„Ten na festival nepřijel, protože ho mezitím zavřeli,“ pokrčí rameny Leopold. „Mafiánské zlo bylo tudíž pro jednou potrestáno – a snad se mohu s jakousi pýchou úspěšného homeopata domnívat, že jsem k tomu v řádu molekul svým fejetonem přispěl i já… Tak jako tak lze říci, že dobro – sice s odřenýma ušima a bez velké slávy – nakonec těsně zvítězilo! Zazvonil zvonec a pohádky byl konec.“

„Pokud berete život jako pohádku…“ namítne doktor. Leopold se zamyslí.

„A proč vlastně ne?“ odpoví po chvíli. „Proč vlastně život nebrat jako takovou pološílenou pohádku?“

Prodáno 07.04.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

EPILOG

V pátek 26. července 2019 na sklonku dne – to jest v předvečer sobotního programového vrcholu hudebního festivalu Sázavafest ve Světlé nad Sázavou – sedí jednačtyřicetiletá učitelka Nela, její dvě jednačtyřicetileté přítelkyně (a zároveň i kolegyně ze školy) Dita a Sabina a v neposlední řadě i její sedmdesátiletá matka Hilda, přezdívaná Audrey, ve vířivce uprostřed potemnělého, čerstvě posekaného trávníku před sázavským domem Nely a jejího šestapadesátiletého manžela Leopolda a předávají si cigaretu (Hilda ji s odporem odmítá), v níž je marihuana promíchaná s tabákem v poměru jedna ku třem (Nela to nazývá homeopatickým brčkem). Dospívající děti přítomných pedagožek i letos odjely společně na tábor, a také proto mohou nyní všechny matky jak kouřit trávu, tak být nahé.

„Mohu přistoupit, zlatíčka? Nesu šampíčka!“ volá na ně z dálky hlasitě tradičně zdvořilý Leopold, jenž má na sobě kostkované šedomodré trenýrky a modré tričko velikosti XXL, které nepříliš úspěšně maskuje jeho vystouplé bříško. Přichází k osvětlené vířivce po čerstvě posekaném trávníku a opatrně balancuje s dřevěným podnosem, na němž stojí orosený plastový kbelík s lahví laciného sektu, skleněná mistička s několika rozčtvrcenými jahodami a čtyři vysoké a vratké, avšak zároveň spolehlivě nerozbitné plastové sklenice. Leopold si uvědomuje, že se mu na chodidla lepí navlhlá kratičká stébla trávy – a stejně tak už nyní ví, co od své ženy uslyší, až se vzápětí pokusí do vířivky vrátit. A nemýlí se.

„Lásko?“ promluví na Leopolda z oparu páry stoupající do podvečerního soumraku jeho plnoštíhlá manželka Nela. Silnými pažemi objímá okraj vířivky, ovšem oči má zavřené, aby byla ušetřena pohledu na manželovy pomačkané trenýrky. Ale když to Sabině vyhovuje… pomyslí si jízlivě.

„Ano, drahá?“ zareaguje okamžitě Leopold.

Nela vzdychne, otevře oči a s němou výčitkou postupně pohlédne na svou matku i na obě již trochu přiopilé kamarádky, které jí v oné těžké chvíli, kdy je nucena mluvit s tím komickým, obtloustlým chlapem s počínající pleší, neprojevily dostatek solidarity a soucitu.

Prosvětlená hladina bublající vody, která všem čtyřem nahým ženám dosahuje zhruba ke krku, každou chvíli mění barvu – právě teď na červenou (Leopold – jak už víme – prodejce vířivky kdysi žádal, aby byly časové intervaly barevných proměn delší, jenže jeho manželka Nela, která v mládí milovala časté a rychlé změny a pro niž slovo trvalost bývalo synonymem pro nudu, si u technika, jenž jim kdysi dávno přijel vířivku zprovoznit, prosadila nejrychlejší možné střídání barevných odstínů podvodního osvětlení, takže vířivka Leopoldovi dodnes připomíná cosi mezi maloměstskou diskotékou a matějskou poutí).

„Šampíčko se nese, Nela už se třese!“ volá rýmovaně i dnes náš fejetonista.

„Neneseš nám šampíčko, Poldo,“ ušklíbne se i tentokrát jeho tchyně Hilda, „ale lacinej sekt.“

„Nezacyklili jsme se všichni trochu?“ namítne opatrně Sabina. „Přesně tohle jsme už několikrát zažily, nebo snad ne?“

„No jo, ale stejně je to hezký!“ říká Dita hlasitě směrem k Hildě. „Že jo, Audrey?“

„A co jako?“ nechápe Leopoldova tchyně.

„No že zase jedeme všichni.“

„Počkejte, holky!“ zvolá náhle Leopoldova manželka Nela.

„A co si vlastně zejtra berem na sebe?“

Michal Viewegh

Převážně zdvořilý Leopold

Obálku navrhla Soňa Šedivá

Grafická úprava a sazba Luboš Šedivý

Redigovala Eva Dragulová

Vydala Euromedia Group, a. s. – Ikar, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2020 jako svou 3379. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.booktook.cz a www.knizniklub.cz