Temne nadani (1) - Zlata klec

Vic, James

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

„Dekadentní vize Anglie, ve které se mísí magie se syrovostí, láska s krutostí a intriky se statečností. První díl dystopické série. “

Svět je v rukou Mocných. Díky magické Síle ovládají politiku, obchod, finance i životy obyčejných lidí. Ti, kteří mezi ně nepatří, musí nastoupit na desetileté nucené práce. V naději, že zůstanou pohromadě, nastupují Hadleyovi do služby společně se svými dětmi. V den odjezdu je však šestnáctiletý Luke poslán do nejhoršího pracovního tábora v zemi. Zbytek rodiny odjíždí do přepychového sídla nejmocnější rodiny v Anglii. Budou ještě někdy spolu?

Copyright © 2017 by Vic James Ltd

České vydání © Albatros Media, a. s., 2019

Translation © Milena Hordinová, 2019

Cover photos © Ortis; Nuttapong; arka38; run4it; TongRo Images Inc;s4svisuals; viewgene; Paul Daniels / Shutterstock.com

ISBN 978-80-253-4043-1

Mamince.

Děkuji za všechno,

především za knížky z knihovny.

PROLOG

LEAH

Nejdřív uslyšela motorku, pak cválajícího koně. Dva vzdálené zvuky, které se k ní ze tmy blížily. Rozběhla se.

Nocí se rozléhaly odezvy jejích kroků, které dopadaly na ztvrdlou půdu, ale jinak Leah nevydala jediný zvuk. Dítě, které držela v náruči, ani nedutalo. Jenže její pronásledovatelé ji nepotřebovali slyšet. Dobře věděli, že míří ke zdi stojící kolem Kynestonu. A jedinou nadějí na útěk, až se k ní dostane, bylo nemluvně, které k sobě tiskla. Její dcera Libby.

Měsíc střídavě zakrývaly a odkrývaly vysoké, rychle plynoucí mraky, ale na horizontu nepřestávaly zářit nejasné obrysy zdi. Připadala jí jako proužek světla, který proniká z chodby pod dveřmi ložnice, aby uklidnil vyděšené dítě, když se probudí ze zlého snu.

Noční můrou se stal i její život v Kynestonu. Kdysi se jí zdálo, že se splnily všechny její sny.

Řev motoru se teď ozýval blíž, zatímco dusot kopyt zůstal pozadu. Jejími pronásledovateli nemohl být nikdo jiný než Gavar a Jenner. Slyšela, jak míří přímo k ní. Ale Leah se dostala ke zdi první.

Na malou chvíli se k ní s ulehčením posadila. Jednu ruku položila na staré zdivo a zhluboka se nadechla. Pod prsty cítila chlad. Zeď byla vlhká, kluzká a porostlá mechem. Nepřirozeně světélkující cihly vyvolávaly pocit tepla, ale ve skutečnosti to byla jen síla Mocných. Na tomhle místě a na lidech, kteří tu žili, nebylo nic přirozeného.

Je čas jít.

„Prosím, zlatíčko. Prosím,“ zašeptala Leah dítěti, nadzvedla pletenou deku a políbila Libbyinu hedvábnou hlavičku.

Pak opatrně vytáhla paži nemluvněte a vzala do dlaně malou ručičku. Dítě zakňouralo. Leah se prudce zvedala hruď hrůzou a námahou. Opřela se o zeď a přitiskla na ni dlaň dítěte.

Když se malé prstíky dotkly cihel omletých počasím, objevilo se mezi nimi světlo. Leah sledovala, jak se skrz maltu prodírá záře. Byla slabá, ale zřetelná. Až teď! Světlo bylo najednou silnější, začalo poskakovat, šplhalo vzhůru a dostávalo obrys. Svislé čáry, pak oblouk. Tvar brány.

Nedaleko od nich se ze tmy ozvalo vrčení stroje. Motor se zastavil a utichl.

Pak nocí pronikl další zvuk. Pomalé tleskání dlaní. Leah se přikrčila, jako kdyby dostala pohlavek.

Někdo tam čekal. Ze tmy vystoupila vysoká štíhlá postava a ona zjistila, že to je skutečně on. Silyen. Nejmladší z bratrů Jardinových rozhodně nebyl ten nejméně schopný. Přivedl do Kynestonu všechny, kteří si tu chtěli splnit povinných deset let nucených prací. A byla to jeho Síla, která je držela na pozemcích rodiny. Jak ji mohlo napadnout, že by ji nechal utéct?

Pomalý aplaus utichl. Chlapcova hubená ruka s okousanými nehty ukázala na klenutou bránu.

„Vítej,“ řekl Silyen, jako kdyby zval matku s dítětem na čaj. „Nepokusím se tě zastavit. Fascinuje mě, když vidím, co malá Libby dokáže. Víš, mám... určitou teorii.“

Leah se divoce rozbušilo srdce. Silyen byl ten poslední, komu by věřila. Ten úplně poslední. Přesto se musí chopit nabízené šance, i když to bylo stejné, jako když kočka na chvilku zvedne tlapu, kterou přidržovala myš.

Pozorně studovala jeho tvář, jako kdyby svit měsíce a světlo z probuzené brány mohly odhalit jeho skutečné úmysly. Pak se, nejspíš poprvé, setkala s jeho pohledem. Leah měla pocit, že se mu v očích něco zablesklo. Byla to zvědavost? Silyen chtěl vědět, jestli Libby dokáže otevřít bránu. Pokud se jí to povede, možná je nechá odejít. Cistě jen pro potěšení z toho, že to mohl vidět. Nebo proto, aby naštval svého nejstaršího bratra.

„Děkuj u,“ zašeptala sotva slyšitelně. „Sapere aude?“

„Máš odvahu. Ty máš odvahu, já budu vědět.“

Silyen se usmál. Leah dobře věděla, že tím neprojevil soucit nebo laskavost.

Postoupila o krok dopředu a přitiskla Libbyinu ruku na slabě osvětlenou bránu, která se pod ulepenými prsty nemluvněte rozsvítila. Vzplála oslnivou září a připomínala žhavý kov, který se rozlévá do připravené formy. V nádherném kování se ukrývali podivní ptáci a listí, v horní části rozeznala propletené „J“ a „P“. Vypadala přesně tak jako před čtyřmi roky, kdy Leah přijela do Kynestonu a brána se před ní otevřela, aby ji vpustila dovnitř. Nepochybovala, že úplně stejně vypadala i před několika sty let, kdy byla vytvořena.

Jenže tentokrát zůstala brána zavřená. Leah zoufale chytila jeden úponek vinné révy a vší silou za něj zatáhla. Libby začala hlasitě naříkat. Leah si bezmocně uvědomila, že na tom hluku už nezáleží. Dneska v noci pozemky Kynestonu neopustí.

„Ach, jak zajímavé,“ zamumlal Silyen. „Tvoje dítě, tedy bratrovo dítě, má vznešenou krev, díky které dokáže probudit bránu, ale nemá Sílu, aby ji ovládalo. Nebo se ti možná snaží naznačit, že nechce opustit svoji rodinu.“

„Ty nejsi Libbyina rodina,“ odsekla Leah a pevně k sobě dítě přitiskla. Strach v ní vyburcoval vztek. „Ani Gavar, ani nikdo z tvých pří...“

Ozval se výstřel a Leah s hlasitým výkřikem padla na zem. Tělem jí projela bolest stejně ostrá jako svědo brány.

Gavar k ní beze spěchu došel a postavil se nad ni. Z očí jí vytryskly slzy. Toho muže kdysi milovala. Dědice Kynestonu, Libbyina otce. Teď v ruce držel pistoli.

„Já tě varoval,“ řekl Gavar. „Nikdo mi nebude brát to, co mi patří.“

Leah se na něj ani nepodívala. Odvrátila hlavu, položila tvář na chladnou zem a upřela zrak na hromadu chrastí, která ležela opodál. Libby vztekle křičela bolestí. Leah z celého srdce toužila dotknout se své dcery a utišit ji, ale najednou neměla v paži dost síly, aby ji natáhla, třeba jen nepatrně.

Nedaleko od ní se zastavil kůň. Zařehtal a dvě koňská kopyta udeřila o zem. Právě přijel Jenner, prostřední z bratrů. V něm jediném bylo dobro, ale neměl žádnou Sílu, aby ho mohl prosadit.

„Co to vyvádíš, Gavare?“ vykřikl. „Nemůžeš ji jen tak zastřelit jako nějaké zvíře. Je zraněná?“

Jako v odpověď se ozvalo naříkání, které skončilo bezmocným zalapáním po vzduchu. Jenner přiskočil k Leah a klekl si vedle ní. Cítila, jak jí utírá slzy a prsty se jemně dotýká její tváře.

„Je mi to líto,“ řekl jí. „Tolik líto.“

V narůstajícím šeru, které nedokázala zahnat ani zářící brána, viděla, jak Gavar schoval pistoli pod kabát. Pak se sehnul a zvedl jejich dceru.

Silyen prošel kolem nich a zamířil zpátky k velkému domu. Gavar se k nim otočil zády a ochranářsky se sklonil nad Libby. Leah nezbývalo než doufat, že bude laskavější otec než milenec.

„Silyene!“ uslyšela volat Jennera. Jeho hlas zněl jako z velké dálky, jako kdyby stál na hranicích Kynestonu a volal z druhého břehu jezera. Jenže ona cítila, jak ji pořád hladí po tváři. „Silyene, počkej! Nemůžeš něco udělat?“

„Přeci víš, jak to funguje,“ ozvala se lhostejná odpověď Leah napadlo, že to je jen její představa. „Nikdo nedokáže přivést mrtvého zpátky. Dokonce ani já ne.“

„Ona není...“

Jenner nejspíš odešel. A Gavarovi se podařilo utišit Libby. Kouzelné světlo brány muselo pohasnout, protože kolem Leah se rozhostilo ticho a tma.

PRVNÍ KAPITOLA

LUKE

Byl nezvykle teplý červnový víkend. Na dece před domem ležel na břiše Luke Hadley a po zádech mu stékal pot. Zoufalým pohledem zíral na hromadu učebnic. Jekot, který se už delší dobu ozýval, ho doháněl k šílenství.

Říkal si, že kdyby se ke zkouškám připravovala Abigail, Daisy by si nikdy nedovolila dělat se svojí partičkou takový randál. Jenže matka z neznámého důvodu připravila pro Daisy narozeninovou party, ze které se vyklubala oslava století. Lukova malá sestřička pobíhala s kamarádkami kolem domu a všechny ječely vysokými hlasy, zatímco z otevřeného okna obývacího pokoje se ozývala příšerně hlasitá píseň nějaké béčkové chlapecké kapely.

Luke si zastrčil špunty co nejhlouběji do uší, ale dával pozor, aby se neporanil. Pak pustil naplno svoji oblíbenou hudbu. Nefungovalo to. Chytlavou skladbu „Happy panda“ přehlušil šílený zpěv desetiletých dívek, které se snažily napodobit čínštinu. Luke zasténal a zabořil hlavu do knížek rozložených na trávě před sebou. Bylo mu jasné, kdo bude na vině, když propadne z dějepisu a občanského práva.

Vedle něj seděla Abi. Svoje zkoušky měla dávno za sebou a teď byla zabraná do jednoho ze svých oblíbených kýčovitých dívčích románků. Luke se koutkem oka podíval na titul: Otrok jejího pána. Byla skoro na konci, ale čekala na ni další knížka v barevném obalu. Dědicovo pokušeni. Nechápal, jak někdo tak chytrý, jako je jeho starší sestra, může číst takový brak.

Aspoň ji to trochu rozptýlilo. Kupodivu mu ani jednou nepřipomněla, že do dokončení školy mu zbývají dva roky a tato zkouška je nejdůležitější. Snažil se předstírat, že se učí, ale slova mu poskakovala před očima.

„Popiš revoluci Mocných v roce 1642 a vysvětli, proč po ní uzavřeli smlouvu o nucených pracích. Analyzuj význam a) Charlese L, posledního krále, b) Lucuse Parvy Královraha, a c) Cadmuse Parva-Jardina Čistého srdce.“

Luke znechuceně zamručel a otočil se na záda. Měl dojem, že Mocní si ta hloupá jména dali jen proto, aby zmátli obyčejné lidi. Koho zajímalo, proč před stovkami let nařídili nucené práce? Důležité bylo, že je nejspíš nikdy nezruší. Kromě Mocných, aristokratů se zvláštními schopnostmi, museli všichni v Británii strávit deset let svého života v pracovních táborech, které stály v blízkosti každého velkého města na severu. Bez platu, bez možnosti odkladu.

Koutkem oka Luke zachytil nějaký pohyb a posadil se, aby zjistil, co se děje. Na příjezdové cestě stál neznámý člověk a nakukoval oknem do otcova auta. To nebylo nic neobvyklého. Luke vyskočil a připojil se k němu.

,Je nádherný, viďte?“ řekl chlápkovi. ,Je to Austin-Healey, víc jak padesát let starý. Můj otec ho opravil. On je automechanik. Ale já mu pomáhal. Táta mě hodně naučil, takže jsem dost prací dělal sám.“

„Opravdu? Asi ti bude líto, až si ho někdo odveze.“

„Ze ho někdo odveze?“ zeptal se rozpačitě Luke. „To auto není na prodej.“

„Cože? Ale tohle je adresa z inzerátu.“

„Můžu vám pomoct?“ zeptala se Abi, která se objevila Lukovi za zády. Zlehka do něj šťouchla. „Vrať se k učení, bratříčku. Já to vyřídím.“

Luke se chystal říct, aby se tím nezatěžovala, že ten muž se zmýlil, ale vtom se na rohu domu objevila skupinka děvčat a řítila se k nim.

„Daisy!“ vykřikla tlumeně Abi. „Máte zakázáno hrát si před domem. Nechci, aby některá z vás vyběhla na ulici a přejelo ji auto.“

Daisy k nim doběhla a zastavila se. Na prsou měla připnutý velký oranžový odznak s lesklou desítkou a kolem hrudi ovázanou šerpu s nápisem „Oslavenkyně“.

Dala si ruce v bok a vyhrkla: „Byla to jen minutka. Čestně, Abi.“

Chlápek, který sem přišel kvůli autu, si Daisy upřeně prohlížel. Luke doufal, že to není nějaký zvrhlík.

„Oslavenkyně?“ přečed muž nápis na šerpě. „Tobě je deset? Aha... “

Na tváři se mu na moment objevil podivný výraz, kterému Luke nerozuměl. Pak se rozhlédl po všech třech sourozencích. Jeho pohled nebyl výhružný, ale Luke objal malou sestřičku a přitáhl ji k sobě.

„Víte co?“ řekl muž. „Kvůli tomu autu se za otcem zastavím někdy jindy. Užij si svoji oslavu, mladá dámo. Bav se, dokud můžeš.“

Kývl na Daisy, otočil se a pomalu se začal vzdalovat po příjezdové cestě.

„To bylo divný,“ řekla Daisy. Pak vydala válečný pokřik a se svými ječícími kamarádkami odhopsala zpátky na dvorek za domem.

Divné. Přesně tohle slovo napadlo i Luka. Ve skutečnosti mu celý dnešní den připadal divný.

Ale teprve večer, když ležel v posteli a nemohl usnout, mu všechno došlo. Prodej auta. Zmatek kolem Daisyiny oslavy. Podezřelý klid v souvislosti s jeho zkouškami.

Pak z kuchyně zaslechl tlumený hovor a seběhl do přízemí. Rodiče s Abi seděli u stolu a studovali nějaké doklady. Okamžitě mu bylo jasné, že měl pravdu.

„Kdy jste to chtěli říct mně a Daisy?“ zeptal se mezi dveřmi. Při pohledu na jejich zmatené tváře pocítil zvláštní uspokojení. „Aspoň že jste před tím velkým odhalením nechali to ubohé dítě sfouknout svíčky na narozeninovém dortu. ,Šťastné narozeniny, zlatíčko. Maminka s tatínkem pro tebe mají překvapení. Brzy tě opustí, aby si odbyli svých deset let nucených prací.1“ Všichni tři se na něj beze slova podívali. Otec stiskl matčinu ruku položenou na stole. Jenže Luke věděl, že rodičovská solidarita nikdy nevěstí nic dobrého.

„Tak jaký máte plán? Ze se o mě a o Daisy postará Abi? Jak by to asi zvládla, když jde na medicínu?“

„Posad se, Luku.“

Otec většinou býval laskavý, ale teď jeho hlas zněl nezvykle přísně.

Luke vstoupil do místnosti. Okamžitě si všiml, jak Abi rychle rovná na hromádku nějaké dokumenty. Podezřele velkou hromádku. Na horním listu uviděl Daisyino datum narození.

Do mozku se mu ostrými hroty zaryla pravda.

„Tady nejde jen o vás, viďte?“ vykoktal. ,Jde o nás všechny. Daisy je deset, takže je to legální. Vy nás berete s sebou. Nucené práce si máme splnit všichni společně.“

Poslední slovo nemohl ani vyslovit. Jako kdyby mu z hrudi unikl všechen vzduch.

Příštích deset let svého života stráví Luke plněním svých občanských povinností. V jediném okamžiku pro něj nějaké hloupé zkoušky ztratily smysl. Odtrhnou ho od všech a všeho, co znal. Pošlou ho do Millmooru, špinavého pracovního tábora nedaleko Manchesteru.

„Víte, co se říká.“ Luke si nebyl jistý, jestli své rodiče zahrnuje výčitkami, nebo je prosí. „Nucené práce nikdy nemůže zvládnout příliš starý člověk. Stejně jako je nemůže zvládnout někdo příliš mladý. Čemu z toho nerozumíte? Nikdo v mém věku to nezkoušel. A to nemluvím o Daisy.“

„Pro mě ani pro matku to nebylo lehké rozhodnutí,“ odpověděl otec. Snažil se mluvit klidně.

„My pro vás všechny chceme to nejlepší,“ řekla matka. ,A věříme, že tohle je správné. Jsi ještě moc mladý, abys to ocenil. Víš, pro lidi, kteří si odpracovali svoje dny, je život úplně jiný. Budeš mít příležitosti, lepší příležitosti než já s otcem.“

Luke dobře věděl, co tím myslela. Člověk není plnohodnotným občanem, pokud nemá za sebou nucené práce. Jen plnohodnotný občan může dostat lepší práci, vlastnit dům nebo cestovat do zahraničí. Jenže jejich skvělá zaměstnání a domy ted byly nepředstavitelně daleko. A deset let otrocké dřiny výměnou za pár týdnů zahraniční dovolené mu nepřipadalo jako dobrý obchod.

Rozhodnutí rodičů bral Luke jako zradu. Chovají se, jako kdyby se chystali koupit nové záclony do obývacího pokoje. Tohle je jeho život. A oni o něm rozhodli, aniž se ho nejdřív zeptali.

Ale s Abi se, jak je vidět, radili.

,Abigail je osmnáct,“ řekl otec, který sledoval Lukův pohled. ,Je plnoletá, záleží jen na ní. S matkou máme pochopitelně radost, že chce jít s námi. Vlastně toho zařídila mnohem víc.“

Otec objal Abi kolem ramen a pyšně ji k sobě přitiskl. Co jeho geniální sestra udělala tentokrát?

„To myslíš vážně?“ zeptal se jí Luke. „Nabídli ti místo na třech různých lékařských fakultách, a ty to všechno zahodíš, jen abys mohla příštích deset let strávit v Čínské bance v Millmooru a každých pět minut říkat nin-hao? Možná tě pošlou do textilní továrny. Nebo budeš balíčkovat maso.“

„Uklidni se, bráško,“ ozvala se Abi. „Ty nabídky jsem jen odložila. A vůbec se nechystám do Millmooru. Nikdo z nás. Udělej, co ti říká otec. Posaď se, já ti to vysvětím.“

Luke ji nerad poslechl. Pořád zuřil, ale taky byl zvědavý, jak by mohl splnit nucené práce a nejít do Millmooru. Se směsí obdivu a hrůzy pak poslouchal, co Abi vymyslela.

Bylo to šílené. Bylo to děsivé.

Pořád šlo o nucené práce, ale protože Lukovi ještě nebylo osmnáct, neměl na vybranou. O tom, kam půjde, rozhodovali rodiče.

Ale aspoň je neodvezou do pekla, jakým je Millmoor.

Příští den ráno rodiče seznámili se svými plány Daisy, která vše přijala s naprostým klidem. Při pohledu na ni se Luke zastyděl. Poprvé připustil, že plán rodičů je správný a že jako rodina všechno zvládnou.

Trvalo pár dnů, než se s celou situací smířil a řekl o ní svému nejlepšímu kamarádovi Simonovi. Ten překvapeně hvízdl.

„Na Úřadu pro přidělování práce je oddělení služby v domácnosti, kde si Mocní vybírají své sluhy,“ řek Luke. ,Abi tam za nás podala žádost. Posílají nás do Kynestonu.“

„Dokonce i já jsem o Kynestonu slyšel.“ Si se zatvářil nedůvěřivě. „Žije tam rodina Jardinových. Smetánka mezi Mocnými. Lord Jardine je hrůzu nahánějící chlápek. Když jsme byli malí, tak byl kancléřem. Na co vás probůh budou potřebovat?“

„Nemám tušení,“ přiznal Luke

Zařazení matky, otce a Abi bylo v dokladech přesně stanovené. Budou v domě pracovat jako zdravotní sestra, automechanik a sekretářka. Ale nenašli tam žádnou zmínku o Lukovi a Daisy. Určitě proto, že ještě nejsou plnoletí, vysvětlila mu Abi. Nejspíš jim nestanovili určitou práci, protože budou dělat, co bude momentálně třeba.

Luke si v duchu představil, jaké úkoly by mohli plnit. Možná budou v rezidenci leštit pozlacené záchody. Nebo budou při večeři stát v jídelně, vlasy ulízané dozadu, na rukách bílé rukavice, a ze stříbrné mísy budou Mocným nandávat hrášek. Ani jedno se mu nelíbilo.

,A Daisy?“ pokračoval Si. „K čemu bude Jardinovým takhle malé dítě? A když na to přijde, k čemu jim bude zdravotní sestra? Myslel jsem, že Mocní jsou schopní uzdravit sami sebe za pomoci vlastní Síly.“

Luke si myslel totéž, ale Abi, vždycky tak korektní, poznamenala, že nikdo vlastně neví, co Mocní se svou Sílou dokážou, a proto bude pobyt v jejich domě zajímavý. Daisy přikyvovala tak vehementně, až jí málem upadla hlava. Luka napadlo, že ani Mocní by to nedokázali napravit.

Dvanáct dnů před odjezdem se vrátil chlápek, který se nedávno zajímal o auto. Luke chvíli sledoval, jak mu otec předává klíče, ale pak se rychle odvrátil. Snad nakonec nezačne brečet?

Bylo mu jasné, že hlavním důvodem jeho smutku není auto, ale především to, co představovalo. Musel se rozloučit s lekcemi jízdy, které ho čekaly na podzim. Musel dát sbohem nezávislosti. Přijde o nejlepší léta svého života.

Abi se ho pokusila rozveselit, ale o pár dní později to byla ona, kdo stál se sklopenou hlavou mezi dveřmi do kuchyně. Ramena se jí třásla. V ruce držela otevřenou obálku. Výsledky jejích zkoušek. Úplně na ně zapomněl.

Nejdřív ho napadlo, že neuspěla tak, jak si představovala, ale když ji objal, Abi mu ukázala list papíru. Měla naprosto skvělé známky, které jí zaručovaly vstup na každou univerzitu, na kterou by si podala přihlášku. V té chvíli si uvědomil, čeho se jeho starší sestra musela vzdát, když se rozhodla odejít s nimi.

Dva dny před odjezdem se s nimi přišli rozloučit přátelé i rodina. Večer rodiče uspořádali večírek na rozloučenou. Luke strávil celý den u konzole a svých oblíbených her, protože tam, kam se chytali, nic takového nemají.

(Jak se vlastně v Kynestonu baví sluhové? Sedí u piana a hrají šarády? Třeba ani žádný volný čas nemají. Možná budou muset pracovat, dokud nepadnou, pak se vyspí, a když vstanou, začne všechno zase od začátku. Každý den, celých dlouhých deset let.)

Nakonec přišel den D. Jako naschvál bylo nádherné slunečné počasí.

Luke seděl na zahradní zídce a sledoval poslední přípravy své rodiny. Matka vyprázdnila ledničku a obešla sousedy, aby jim nabídla zbylé jídlo. Otec odnesl poslední krabici s pár nezbytnostmi ke svému příteli, který bydlel nedaleko a slíbil, že ji odveze do skladu k ostatnímu majetku Lukovy rodiny.

Děvčata ležela na trávníku a opalovala se. Daisy zahrnovala sestru spoustou otázek a opakovala odpovědi.

„Lord Whittam Jardine, lady Thalia, následník Gavar,“ papouškovala. „Jenner. Toho posledního si nepamatuju. Má tak směšný jméno.“

„Začátek už máš,“ usmála se Abi. „Jmenuje se Silyen. Je z nich nejmladší, něco mezi mnou a Lukem. Žádný z Jardinů není tak malý jako ty. A dávej si pozor na výslovnost. Tam dole na jihu určitě nebudou chtít slyšet naše protahované samohlásky.“

Daisy protočila oči a plácla sebou do trávy. Abi natáhla dlouhé nohy a zastrčila si spodní část trička pod podprsenku, aby se trochu opálila. Luke upřímně doufal, že v Kynestonu nic takového dělat nebude.

„Tvoje skvělá sestra mi bude chybět,“ zašeptal Si překvapenému Lukovi do ucha. Luke se otočil a pohlédl na kamaráda, který ho přišel vyprovodit. „Musíš se ujistit, že vaši pánové si nebudou dělat nějaké neoprávněné nároky.“

„Tím si nejsem jistej,“ zamumlal Luke. „Víš přeci, jaký čte knížky. Bojím se, že ochranu budou potřebovat oni.“

Simon se rozesmál. Navzájem se poplácali po ramenou a po zádech. Luke zůstal sedět na zídce, ale Si se postavil.

„Slyšel jsem, že dívky Mocných jsou vášnivý,“ řekl a šťouchl Luka loktem.

„Určitě to máš ze spolehlivých zdrojů, vid?“

„Hej, přinejmenším je poznáš. Strejda říkal, že v Millmooru jsou všechna pracoviště rozdelená podie pohlaví, takže jediný ženský, s kterýma se stýkáš, jsou z tvý rodiny. Tedy, to místo musí být pěkná díra.“

Simon si výmluvně odplivl. „Jimmy se odtamtud vrátil před pár týdny. Zatím jsme to nikomu neřekli, protože on vůbec nechodí ven a nechce nikoho vidět. Je z něj zlomenej člověk. A to doslova. Měl nehodu a jeho paže —“

Si vytočil loket nahoru a zatřepal zápěstím. Vypadalo to legračně, ale Lukovi do smíchu nebylo.

„Zachytil ho vysokozdvižný vozík nebo co. Nechce o tom mluvit. Vlastně, on skoro vůbec nemluví. Je to tátův mladší brácha, ale vypadá o deset let starší. Jo, budu se od Millmooru držet tak dlouho, jak to jen půjde. Řekl bych, že máš velký štěstí.“

Si se rozhlížel po ulici, snažil se vyhnout pohledu na Luka.

Luke si uvědomil, že jeho nejlepší kamarád ztratil řeč. Přátelili se skoro dvanáct let. Od prvního dne na základní škole si spolu hráli, prováděli lumpárny, opisovali od sebe úkoly. A teď to mělo skončit.

„At tě ani nenapadne, že Mocní jsou lidi jako my,“ vysoukal ze sebe Si. „To tedy ne. Jsou to divní patroni. Nemůžu zapomenout na naši exkurzi do jejich parlamentu, do Domu světla. Průvodce pořád opakoval, jaký to je mistrovský dílo, všechno vybudovaný za pomoci Síly, ale já z toho měl husí kůži. Pamatuješ na ta okna? Netuším, co se vevnitř dělo, ale nepodobalo se to žádnýmu místu, jaký jsem kdy viděl. Jo, dávej na sebe pozor. A tvoje sestra jakbysmet.“

Si váhavě mrknul na Abi a Luke se přikrčil. Jeho kamarád měl vážné obavy.

A Luke ho neuvidí celých deset let.

Abi už nikdy neuslyší jeho špičkování, protože až se všichni vrátí do Manchesteru, bude Si nejspíš ženatý a bude mít děti. Bude mít práci. Nové přátele. Půjde svou vlastní cestou. Všechno, co tvoří současný Lukův svět, zmizí. Všechno se bude vyvíjet, zatímco Luke ustrne na jednom místě.

Ta obrovská nespravedlnost ho najednou rozzuřila a Luke praštil rukou do zídky tak prudce, že si sedřel kůži na dlani. Vykřikl a Si se na něj konečně podíval. V jeho očích uviděl lítost.

„Tak dobrá,“ řekl Si. „Už půjdu. At ti to rychle uteče.“

Luke sledoval, jak odchází. Poslední část jeho starého života zahnula za roh a zmizela mu z očí.

Protože neměl nic jiného na práci, přidal se ke svým sestrám. Rozvalil se na trávníku a užíval si slunce. Daisy se k němu přitulila. Její hlava ho při dýchání tížila na hrudi. Zavřel oči a poslouchal zvuk televize z protějšího domu, rachot aut na hlavní ulici, zpěv ptáků a matku, která říkala otci, že si není jistá, jestli na pětihodinovou jízdu do Kynestonu zabalila dost sendvičů.

Z trávy vylezl nějaký malý brouček a procházel se mu po krku. Luke ho zamáčkl. Napadlo ho, že by mohl příštích deset let prospat, jako v nějaké pohádce. Po probuzení zjistí, že jeho nucené práce skočily.

Vtom se ozval otcův přísný hlas a matka zavolala: „Vstávejte, děti. Je čas.“

* * *

Samozřejmě, že rodina Jardinových pro ně neposlala Rolls Royce s řidičem. Před domem zastavilo staré stříbrošedé auto a otec ukázal doklady řidičce, která měla na svetru vyšité logo pracovního úřadu.

„Vás je pět?“ zamračila se žena. „Já tu mám jen čtyři jména.“

Matka popošla dopředu a nasadila sebevědomý výraz.

„No, když jsme vyplňovaly dotazník, naší nejmladší nebylo ještě deset. Ale teď už jí deset je, a proto nejspíš...“

„Daisy? Ne, tu tady mám.“ Pak žena přečetla nápis na horním listu ve svých deskách. „HADLEYOVI, Steven, Jacqueline, Abigail a Daisy. Vyzvednout v jedenáct hodin na Hawthornden Road číslo dvacet osm, Manchester. Cílová zastávka: Kyneston, Hampshire.“

„Cože?“

Matka popadla desky a Abi se jí naklonila přes rameno.

Luke měl pocit, že úzkost a zoufalý záblesk naděje se snaží roztrhnout jeho vnitřnosti na dva kusy. Ty doklady jsou určitě zfušované. Nebo dostal odklad. Možná vůbec nebude muset na nucené práce nastoupit.

Do ulice zabočilo další auto. Velká černá dodávka s označením na kapotě. Všichni ten symbol i nápis pod ním dobře znali. Labore et honore.Motto města Millmoor.

„Ach, moji kolegové,“ řekla s viditelnou úlevou žena. „Jsem si jistá, že se všechno objasní.“

„Podívejte,“ sykla Abi a ukázala na něco v papírech.

Dodávka zastavila před domem a vystoupil z ní podsaditý chlápek s vlasy ulízanými k hlavě. Jeho oblečení se vůbec nepodobalo tomu, co nosili zaměstnanci úřadu práce, ale připomínalo spíš policejní uniformu. Z pásku mu visel obušek, který mu při chůzi narážel do stehna.

„Luke Hadley?“ řekl a postavil se před Luka. „Hádám, že to budeš ty, synku. Vezmi si svůj bágl, máme nabrat ještě další čtyři.“

„Co to znamená?“ zeptala se Abi ženy z úřadu práce a strčila jí desky po nos.

Několik listů se otočilo a na odkryté fotografii Luke rozpoznal svoji tvář. Stránka byla přeškrtnutá silnou červenou čarou a bylo na ní razítko. Tři slova.

„Co to znamená?“ Zena se nervózně zasmála. „No, .Nadbytečný: přidělit jinam^4. To vysvětluje všechno, ne? V Kynestonu nenašli pro vašeho bratra vhodné uplatnění, takže nám jeho spis vrátili, abychom ho umístili jinam. Jako nekvalifikovaný svobodný muž má jen jednu možnost.“

Úzkost vyhrála přetahovanou a společně se strachem cupovala kus po kuse Lukovy vnitřnosti. V Kynestonu ho nepotřebují. Poslali ho do Millmooru.

„Ne,“ vykřikl a začal couvat. „Ne, to musí být omyl. My jsme rodina.“

Otec si stoupl před něj, aby ho chránil.

„Můj syn půjde s námi.“

„V papírech je něco jiného,“ ohradila se žena z úřadu práce.

„Jděte do háje s vašimi papíry,“ vyprskla matka.

Pak se všechno událo příliš rychle. Uniformovaný chlápek z Millmooru odstrčil otce a popadl Luka za paži, ale otec ho praštil pěstí do tváře. Pěst dopadla na mužovu bradu, ten zaklel, uskočil dozadu a rukou sáhl k opasku.

Všichni viděli, jak obušek dopadl na otcovu hlavu. Daisy vykřikla. Otec zachroptěl a padl na kolena. Ze spánku mu kapala krev a červeně zabarvovala jeho prošedivělé vlasy. Matka zalapala po dechu a klekla si vedle něj, aby zkontrolovala zranění.

„Ty zvíře,“ zaječela na muže. „Otok mozku po ráně do hlavy může způsobit smrt.“

Daisy se rozplakala. Luke ji pevně objal a přitiskl ji tváří k sobě.

„Budu si na vás stěžovat,“ řekla Abi, ukázala prstem na muže z Millmooru a podívala se na jméno na jeho uniformě. „Kdo si myslíte, že jste, pane Kesslere? Nemůžete jen tak mlátit lidi.“

„Máte naprostou pravdu, mladá dámo.“ Kessler roztáhl rty do širokého úšklebku. „Ale mám dojem, že už je po jedenácté.“ Ostentativně se podíval na hodinky a natočil zápěstí, aby ostatní viděli na ciferník, který ukazoval jedenáct hodin a sedm minut. „Právě vám začaly nucené práce, a tím pádem se z vás staly bezprávné osoby. Jste majetkem státu. Abych to blíž vysvědil tady tý malý: znamená to, že už nejste lidi a nemáte vůbec žádný práva. Vůbec žádný."

Abi se zhluboka nadechla, slabě zasténala a přitiskla si ruku na ústa.

„Jo,“ pokračoval muž a pořád se nepříjemně šklebil. „Lidi na takovou věc při podpisu smlouvy nemyslí. Hlavně když mají dojem, že jsou nějak výjimeční. Ze jsou příliš dobří, než aby ostatním sloužili. Nemáte na vybranou.“

Sáhl k opasku a odepnul nějakou věc, která vypadala jako dětská pistolka.

„Tahle věcička má padesát tisíc voltů a může ochromit každého z vás. Pak vás i se zavazadly naložíme do auta. Vás čtyři sem, a tebe támhle.“ Ukázal na Luka a pak na dodávku. „Nebo můžete sami nastoupit do správných vozidel. Jak prosté.“

Něčemu takovému se nemůžete protivit.

Abi jim zařídila nucené práce v Kynestonu. Určitě bude schopná dostat Luka z Millmooru. Jasně že ano. Zničí pracovníky úřadu práce horami žádostí.

Luke nemůže dopustit, aby někomu z jeho rodiny ublížili.

Pustil Daisy a zlehka ji odstrčil.

„Luku, ne!“ zaječela jeho malá sestřička a snažila se k němu pevně přitisknout.

„Uděláme to takhle, Daisy.“ Luke si k ní klekl a utřel jí z tváří slzy. „Já ted pojedu do Millmooru. Vy pojedete do Kynestonu a všechny tam naprosto okouzlíte. Když jim pak povíš, že máš bratra, který je ještě báječnější a který se omylem dostal jinam, pošlou pro mě soukromé letadlo a přivezou mě. Rozumíš?“

Daisy byla tak vyděšená, že nedokázala odpovědět, ale nakonec přikývla.

„Mami, tati, nedělejte si starosti.“ Oba je objal. Otec vydal přidušený vzlyk a matka se hlasitě rozplakala. „Je to jen dočasné.“

Dál už nebyl schopný tuhle hru hrát. Věděl, že jesdi rychle nenastoupí do dodávky, úplně se sesype. Uvnitř cítil prázdnotu. Hořkou černou hrůzu, která ho celého zalila a usadila se mu v žaludku.

„Brzy se uvidíme,“ řekl jistým hlasem. Jenže jistota mu chyběla.

Pak zvedl svůj batoh a otočil se k dodávce.

„Ty jsi ale hrdina,“ odfrknul si Kessler a otevřel dveře vozu. „Já se snad rozpláču. Nastup si, Hadleyi E-1031. Pojedeme.“

Vtom ho mezi lopatky praštil obušek a Luke padl dopředu. Měl tolik rozumu, že vtáhl nohy dovnitř dřív, než zaklaply dveře. Dodávka se prudce rozjela a on narazil na sedadlo.

Ležel s tváří na špinavé podlaze vozidla, přitisknutý k páchnoucím botám nějakého člověka a byl si jistý, že ho nemůže potkat nic horšího než to, co se mu právě stalo.

Millmoor ho brzy přesvědčí, že se mýlil.

DRUHÁ KAPITOLA

SILYEN

Byl začátek září. Arkýřovým oknem Malého slunečního sálu v Kynestonu pronikaly sluneční paprsky, které utvořily na stole zlatavý ubrus. Stříbrné nádobí rozložené před Silyenem Jardinem vypadalo jako shluk hvězd. Uprostřed stála třpytící se mísa plná hrušek čerstvě utržených v zahradě tety Euterpy. Silyen ji přitáhl k sobě a vybral si jeden kousek ovoce.

V příští chvíli zabodl do zralé hrušky ostrý nůž se střenkou ze slonoviny a sledoval, jak z ní na talíř vytéká šťáva.

Sluha, který stál jeden krok za ním, přiskočil a z horké konvice mu nalil kouřící černou tekutinu do šálku dřív, než po něm Silyen stačil sáhnout. Gavar, jeho nejstarší bratr, praštil kdysi svého sluhu pěstí do oka jen proto, že mu přinesl spálený toast, ale přesto se všechno služebnictvo předhánělo při obsluze mladého pána. Silyenovi to lichotilo. Ze to rozčilovalo Gavara, byl bonus navíc.

Silyen a jeho matka, lady Thalia, byli jako obvykle v tuto hodinu jediní, kdo snídal v Malém slunečním sále. A jak bylo zvykem, pobíhalo kolem nich nejméně šest sluhů, kteří přinášeli a odnášeli jídlo a nádobí. Silyen je nepřítomně pozoroval. Tolik lidí, a všichni naprosto nezbytní.

Dneska k nim přibudou další.

„Celá rodina?“ řekl, protože vycítil, že matka čeká nějakou reakci. „Opravdu?“

Služebnictvo měl na starosti Jenner. Matka tvrdila, že jejich prostřední bratr musí mít pocit, že je své rodině užitečný a je pro ni nepostradatelný. Silyen byl přesvědčený, že Jenner by musel být hloupý, kdyby nevěděl, jak na něj celá rodina pohlíží. Jenže on neměl žádnou Sílu.

Matka, která seděla na druhé straně stolu, ukusovala koláč a přitom se probírala hromádkou papírů z úřadu práce.

„Jejich papíry nám poslali kvůli té ženě. Je to zdravotní sestra s obrovskou zkušeností v péči o dlouhodobě nemocné. Bude se starat o tvoji tetu. Její muž je automechanik a umí opravovat stará auta. Mohl by dát dohromady pár vraků z otcovy a Gavarovy sbírky. A navíc právě nastoupili na nucené práce, takže ne...“ odmlčela se, aby našla správný výraz. „... takže nepochytili žádné špatné názory.“

„Chceš tím naznačit, že se nás zatím nenaučili nenávidět.“ Silyen upřel na matku černé oči, které byly úplně stejné jako ty její. Měl tmavé kudrnaté vlasy, tak charakteristické pro předky z matčiny strany, Parvovy. „Říkala jsi, že to je rodina. Co děti?“

Lady Thalia odmítavě mávla na jednu ze sloužících, která k ní přistoupila pro instrukce. Ta si hned uvědomila svoji chybu a uskočila zpátky. Tento únavný patolízalský tanec předváděli osobní sluhové Jardinů mnohokrát za den.

„No, mají chytrou osmnáctiletou dceru. Jenner žádal o nějakého pomocníka do kanceláře, tak ji k němu přidělím.“

„Osmnáctiletá dcera? Povíš jí, co se stalo poslední osmnáctileté dívce, která si přišla do Kynestonu odpracovat svoje dny?“

Matčin dokonalý make-up zakryl každou změnu barvy obličeje, ale Silyen si všiml, jak se dokumenty v její ruce roztřásly.

„Neměl bys takhle mluvit. Když si na tu ubohou dívku vzpomenu, chce se mi plakat. Byla to nepříjemná nehoda. A navíc to byl tvůj bratr, kdo ji zastřelil. Pořád je z toho špatný. Jsem si jistá, že ji velmi miloval, i když šlo jen o chvilkové poblouznění. Chudák dítě nemá ani matku, ani rodinu.“

Silyenovi zaškubalo v koutcích rtů. Gavar tu naštěstí nebyl a neslyšel, jak se matka distancovala od jeho dítěte. Rodina jen nerada dovolila, aby holčička nosila příjmení Jardinová. Jenže svého otce popřít nemohla. Její vlasy měly nádhernou měděnou barvu, jasný důkaz příbuzenství s Gavarem i s jejich otcem Whittamem. Žádná další privilegia však neměla.

„Napadlo mě, že ti lidé by se o ni mohli postarat.“

Silyen projevoval o nemanželské dítě svého nejstaršího bratra živý zájem. I když levobočci nebyli ve slavných rodinách nic neobvyklého, většinou je nakonec vyhnali společně s jejich provinilou matkou. Smrt Leah naštěstí zabránila, aby se něco takového stalo i malé Libby, a Silyen tak dostal jedinečnou příležitost, aby ji mohl pozorovat.

Vzhledem k tomu, že se holčička nenarodila dvěma Mocným rodičům, všichni předpokládali, že podle zákonů o dědičnosti nebude mít žádnou Sílu. Jenže člověk nikdy neví. Silyena fascinovala událost u brány té noci, kdy se Leah pokusila uprchnout. A v Kynestonu se už v minulosti přihodily zvláštní věci. Například Jenner postrádal jakoukoliv Sílu, i když jeho rodiče měli skvělý rodokmen.

Starosti o výchovu Libby však Silyena tolik nezajímaly. Dneska se mu v hlavě honily úplně jiné myšlenky.

V nejbližší době přijede do Kynestonu kancléř, sám Winterbourne Zelston. Často navštěvoval matčinu sestru, se kterou byl v mládí zasnoubený. Vlastně byli pořád zasnoubení, protože Zelston byl příliš zamilovaný a cítil příliš velkou vinu, než aby zasnoubení zrušil. Jenže teta Euterpa nebyla ve stavu, aby mohla vyjít ze svého pokoje. Posledních dvacet pět let mohla jen dýchat a spát.

Ale Silyen měl pár novinek. Zelston určitě uzná, že tahle návštěva stála za to.

Začínal být netrpělivý. Noha pod stolem se mu třásla, a tak přitlačil dlaň na koleno, aby ji zklidnil. Ve dnech jako tento cítil, jak se v něm zvedá Síla a hledá, kudy by unikla. Podobalo se to hře na housle. Okamžiku, kdy se vibrace strun promění v hudbu. Nádhernou, neodolatelnou hudbu. A on ji toužil použít.

Nechápal, že se členové jeho rodiny tváří, jako kdyby je tato neustálá touha netrápila. Nemohl pochopit, jak Jenner může bez Síly žít.

„Vypadají jako čestní a spolehliví lidé,“ řekla matka a utřela z úst drobečky, aniž si při tom rozmazala rtěnku. „Dorazí kolem čtvrté hodiny, takže tě budeme potřebovat. Jenner se postará o jejich ubytování. Tady, podívej.“

Po naleštěné desce stolu k němu přisunula fotografii. Na větrné anglické pláži pózovalo pět lidí. Muž středního věku s ustupujícími vlasy a hrdým úsměvem objímal kolem ramen ženu v kabátku na zip. Před nimi stála malá pihatá holčička, která se do fotoaparátu šklebila. Trio doplňovaly dvě starší děti. Stála tam vysoká dívka s dlouhými svědými vlasy spletenými do copu. Fotograf ji zachytil v okamžiku, kdy se rozhodovala, jestli se má smát nebo ne. Svědovlasý chlapec vedle ní se rozpačitě usmíval.

Ulevilo se mu, protože starší dívka nebyla Gavarův typ. Chlapec však stál za větší pozornost. Byl asi v Silyenově věku a to slibovalo skvělé možnosti.

„Kolik je jejich synovi?“

„Myslím, že skoro sedmnáct. Ale ten nepřijede. Prostě jsem nepřišla na nic, co by tu mohl dělat. A navíc, s kluky v tomhle věku bývají problémy. Tím nemyslím tebe, zlato. S tebou nikdy.“

Lady Thalia pozvedla mrňavý šálek a pokynula jím svému nejoblíbenějšímu synovi. Silyen jí odpověděl zářivým úsměvem, i když byl zklamaný, že hoch nepřijede. Třeba bude užitečná některá z jeho sester.

„Já zase nechápu, k čemu by se mohla hodit ta nejmladší.“

„V tom s tebou souhlasím, ale Jenner na tom trval. Chtěl, aby přijela celá rodina. Říkal, že nemůžeme odtrhnout rodiče od dětí. Tak jsem mu vyšla napůl vstříc a souhlasila jsem, že přijmeme to malé děvče, ale hocha ne. Nebyl s tím spokojený, ale dobře ví, že moje slovo je konečné. Jeho chování mi dělá starosti. Moc se s tímhle typem lidí ztotožňuje a to s otcem nehodláme podporovat.“

Jennerův nešťastný nedostatek a nemístné sympatie k prostým občanům patřily k dalším neustále omílaným tématům všech rozhovorů, a tak se Silyen soustředil na hrušku na svém talíři. Měl ji skoro rozkrájenou, když se z haly v přízemí ozval zvonek přehlušený příšerným křikem.

Prateta Hypatia si určite přivedla svého mazlíčka. Silyen slyšel, jak křik vystřídalo tiché rzáni. Udělal by milosrdný skutek, kdyby to stvoření zabil, i když zábavnější by bylo dát mu svobodu.

„To je kancléř a tvoje prateta,“ řekla lady Thalia, rychle zkontrolovala svůj vzhled ve stříbrném džbánku na smetanu a vstala. „Zpráva o Gavarově svatbě ji zaskočila, a když se dověděla, že sem pojede Winterbourne, tak se vnutila do jeho služebního auta. Jen Hypatia se může odvážit požádat nejmocnějšího muže v zemi o svezení.“

Návštěvníci čekali mezi vyřezávanými dubovými dveřmi Kynestonu. Majestátní postava kancléře Winterbourna Zelstona a prateta Hypatia zabalená do liščích kožešin. Všechny byly ze zvířat, která sama ulovila. Mezi postavami ležel třetí, špinavý stín. Hubené boky se mu prudce zdvíhaly. Občas se poškrábal, jako kdyby honil blechy, i když si spíš třel rány na žebrech. Dlouhé zkroucené nehty drhly o podlahu.

„Lorde kancléři,“ řekla lady Thalia a uklonila se.

Kancléř odpověděl přikývnutím. Obrovskými okny Slunečního sálu dovnitř pronikaly sluneční paprsky a ozdobné korálky v jeho upravených vlasech vrhaly jasné záblesky na stěny Kynestonu. Silyena napadlo, že ten muž si dlouho cvičil správný postoj, aby dosáhl takového efektu.

Zelston stiskl nataženou ruku lady Thálie. Na jeho tmavých prstech se zaleskly platinové prsteny a pod nabíraným černým pláštěm vykoukly bezvadně naškrobené bílé manžety. Z jeho oblečení bylo znát, že se jedná o mocného člověka. Jenže jeho politické názory už tak vyhraněné nebyly. Bývalý úřadující kancléř jeho nedostatky často jízlivě napadal.

„Jsem poctěn, že mohu být znovu v Kynestonu,“ zamumlal Zelston. „Je mi líto, že práce v parlamentu mi nedovolila přijet dřív. Ty návštěvy mi chyběly.“

„A vy jste zase chyběl mojí sestře Euterpě,“ odpověděla matka. „Jsem si tím jistá, i když to nemůžeme vědět určitě. Prosím, pojďme za ní.“

Kancléř neztrácel čas. Popřál pratetě Hypatii krásný den a vykročil ke vzdálené části domu. Silyen se odlepil od stěny, opatrně překročil chvějícího se tvora, pozdravil pratetu a vykročil za ním.

Kancléř navštěvoval Kyneston ještě před Silyenovým narozením, a tak nepotřeboval, aby mu někdo ukazoval cestu po chodbách lemovaných portréty rodin Jardinů a Parvových.

Na konci chodby byly dvoje dveře. Za levými se ukrývala jednoduše vymalovaná místnost s ebenovým klavírem, spinetem a policemi napěchovanými notami. Silyenova hudební místnost, kde si procvičoval mnohem víc než jen hudbu.

Zelston se na ně ani nepodíval. Sáhl po důvěrně známé klice druhých, zavřených dveří, pak se zastavil a otočil se. V tmavé pleti se mu leskly zarudlé oči. Snad neplakal, když četl Silyenův dopis?

„Jestli jsi mi lhal,“ řekl ochraptělým hlasem, „tak tě zničím.“

Silyen potlačil samolibý úsměv.

Kancléřovy oči zkoumaly jeho tvář a pátraly — po čem vlastně? Strachu? Rozhořčení? Zradě? Silyen neodpověděl a dovolil mu, aby si ho dobře prohlédl. Zelston zamručel a otevřel dveře.

Během Silyenova života se v pokoji tety Euterpy skoro nic nezměnilo, včetně ženy, která ho obývala. Ležela na široké bílé posteli, dlouhé vlasy měla rozčesané na polštářích. Oči měla zavřené a její dech byl tichý a pravidelný.

Zamřížovaná pootevřená okna vedla do malé udržované zahrady. Vršky vysokých proskurníků a pohupujících se kalokvětů se otíraly o parapet a vistárie ovinula okenní křídlo, jako kdyby chtěla strhnout celý dům. Na druhém konci zahrady byl ovocný sad. U červené cihlové zdi se tísnily hrušně s doširoka rozprostřenými větvemi.

Na nočním stolku ležela spousta lahviček, porcelánový džbán a umyvadlo. Vedle stolku stála jediná židle s rovným opěradlem. Zelston na ni ztěžka dosedl, jako kdyby jeho tělo bylo to nejtěžší břímě na světě. Přikrývky byly vytažené k hrudi spící ženy, jedna její paže oblečená v noční košili ležela na dece. Silyen sledoval, jak kancléř vzal holou bledou ruku mezi obě dlaně a stiskl ji pevněji, než by mu kterákoliv ošetřovatelka dovolila.

„Takže jste dostal můj dopis,“ promluvil k Zelstonově skloněné hlavě. „Víte, co nabízím. A znáte moji cenu.“

„Tvoje cena je příliš vysoká,“ odpověděl kancléř, aniž pustil Euterpinu ruku. „Nemáme se o čem bavit.“

Mužův rozčilený hlas prozradil Silyenovi všechno, co potřeboval vědět.

„Ach, prosím,“ pokračoval mírně a obešel postel, aby se dostal do Zelstonova zorného pole. „Oba víme, že neexistuje nic, co byste za to nedal.“

„Stálo by mě to postavení,“ řekl kancléř. Snažil se vyhnout Silyenovu pohledu. „Navedl tě tvůj otec? Nemůže se stát podruhé kancléřem, jak dobře víš.“

Silyen pokrčil rameny. „Co je větší tragédie: přijít o kariéru, nebo přijít o lásku? Působíte na mě jako slušný člověk. Jsem si jistý, že moje teta si to myslela.“

Rozhostilo se ticho. Jediným zvukem byl bzukot a pak slyšitelný náraz pylem omámené včely na okenní tabulku.

„Takhle tu leží už pětadvacet let,“ řekl Zelston. „Od té doby, co Orpen Mote vyhořel do základů. Pokoušel jsem se ji z toho dostat. Zkoušela to tvoje matka, dokonce i tvůj otec. Zkoušeli to všichni, již disponují velkou Sílou, a všichni selhali. A teď tu stojíš ty, sedmnáctiletý kluk, a tvrdíš, že to dokážeš. Proč bych ti měl věřit?“

„Protože jsem byl tam, co je ona. Zbývá jen přivést ji zpátky.“

„A kde vlastně je?“

„Vy to víte.“ Silyen se usmál. Byl to úsměv jeho matky a zároveň i tety Euterpy. Silyen svoji rodinu nezapřel a Zelston ho za to nenáviděl. „Je přesně tam, kde jste ji nechal.“

Zelston vyskočil ze židle, která s třeskotem dopadla na zem. Rána by probudila mrtvého, ale žena na posteli se ani nepohnula. Popadl Silyena za klopy jezdeckého saka, což byl nečekaný vývoj událostí. Silyen uslyšel prasknutí látky. Stejně potřeboval nový kabát. Na tváři ucítil kancléřův horký dech.

„Jsi zrůda,“ vyprskl muž. „Odporný syn odporného otce.“ Strčil do Silyena a ten narazil hlavou do okenní tabulky. Ze stromů se zvedli vyplašení ptáci.

„Jsem jediný, kdo vám může vrátit to, po čem touží vaše srdce,“ řekl Silyen. Znepokojilo ho, jak slabě jeho hlas zní, i když to nejspíš způsobila mužova ruka kolem jeho krku. „A na oplátku toho moc nežádám.“

Kancléř si zhnuseně odfrknul a uvolnil stisk. Zatímco si Silyen důstojně rovnal pomačkaný límeček, starší muž promluvil.

„Úřad kancléře mě opravňuje předložit každý rok jeden nový zákon, který pak ve třech velkých diskusích projedná parlament. A ty mě žádáš, abych letos této výsady využil k předložení návrhu na zrušení nucených prací a zřízení sociální rovnosti. Spousta Mocných věří, že nucené práce jsou špatná, naprosto nepřirozená věc, ale v žádném případě by mě nenapadlo, že ty jsi jedním z nich.

Musí ti být jasné, že tento návrh nikdy neprojde. Nebude pro něj hlasovat ani tvůj vlastní otec, ani bratr, ti už vůbec ne. A nezničilo by to jen mě. Zničilo by to celou zemi. Kdo ví, co by se stalo, kdyby se k moci dostali prostí lidé? Mohlo by to narušit mír v zemi.

V rámci svých pravomocí ti dám cokoliv. Mohl bych přinutit některého z bezdětných Mocných, aby tě ustanovil svým dědicem. Jako dědic veškerého majetku a pak i lord budeš mít vlastní místo v parlamentu a jednou můžeš kandidovat na kancléře. Jako třetí syn lorda Jardina bys toho nikdy nedosáhl. Ale tohle nedává smysl. Absolutně žádný smysl.“

Silyen se podíval na muže před sebou. Zelstonova tmavá tvář se leskla potem, jinak bezchybnou bílou hedvábnou kravatu měl nakřivo. Bylo pozoruhodné, kolik emocí dával najevo. Měl snad tento politik ve zvyku takhle se předvádět? Nebo některé lidi neustále přemáhají city? Silyen si uvědomil, že Gavara určitě. Musí to být únavné.

Ukázal na židli převrácenou vedle postele a ta se sama postavila. Zelston využil příležitosti a vděčně se na ni posadil. Sklonil hlavu a přejel si prsty přes zapletené copánky. Jeho gesto připomínalo modlitbu. Silyen si nedokázal představit, za co nebo ke komu se modlí.

„Měl bych jednu otázku, kancléři. Co je to Síla?“

Silyen věděl, že Zelston býval právníkem. Teprve po předčasné smrti své starší sestry povýšil z druhorozeného dítěte na dědice, a tím se v něm probudily netušené politické ambice. Právníci mají rádi otázky, ale ještě více milují moudré odpovědi.

Zelston se na něj mezi prsty ostražitě podíval. Stejné metody používali před staletími učitelé.

,Je to schopnost, jejíž původ neznáme. Projevuje se u nepatrné části obyvatel a předává se z generace na generaci. Některé vlohy jsou univerzální, jako třeba schopnost uzdravit sám sebe. Ostatní, jako přeměna, vliv na druhé, vnímavost a uvalení trestu se u každého projevuje jinak.“

„Dá se říct, že to jsou kouzla?“ naznačil Silyen.

Viděl, jak se kancléř ušklíbl. Tohle slovo dávno vyšlo z módy, ale Silyen si myslel, že použil správný výraz. Všechny ty tradiční kategorie byly tak neurčité! Síla se neskládá z malých schopností. Je to záře, která se zažehne v žilách každého z Mocných.

Jenže on musel s kancléřem mluvit jazykem, kterému ten člověk rozuměl. Musel použít taktiku.

„Možná bychom mohli říct, že Síla je to, co nás“ ukázal na sebe a Zelstona — „odlišuje od nich,“ pohodil hlavou k oknu, za kterým se dva sloužící dohadovali o škůdcích jabloní. „Ale povězte mi jedno. Kdy jste naposledy použil svoji Sílu kromě vyléčení sama sebe, otevření dopisu nebo při přesvědčování ostatních v politických záležitostech? Kdy jste naposledy použil Sílu, abyste udělal něco opravdového?“

„Na práci máme sloužící,“ odpověděl stroze Zelston. „Nucené práce nás mají osvobodit, abychom mohli vládnout. A ty je chceš zrušit?“

„Jenže ve spoustě zemí vládnou prostí lidé. Ve Francii lidé proti Mocným povstali a zmasakrovali je v ulicích Paříže. Nebo Čína. Lidé jako my se tam už před dávnými časy uchýlili do horských klášterů. Ve státech americké Unie nás považují za nepřátelské vetřelce a ze své svobodné země nás vyhnali, i když jejich bratranci ve státech Konfederace žijí stejně jako my. My nejsme odlišní schopností vládnout. Ani mocí. Ani bohatstvím. My se odlišujeme svojí Silou. Kvůli nastolení nucených prací jsme na to zapomněli.“

Zelston na něj chvíli zíral a pak si protřel oči. Vypadal jako člověk, který se chystá rezignovat. Navzdory krásným slovům o míru v zemi se rozhodl všechno zahodit kvůli šanci znovu získat ztracenou lásku svého mládí. Bylo by s podivem, kdyby ho za to někdo pochválil. Silyen to určitě nebude.

„Ty si myslíš, že ten návrh nám to připomene?“

„Myslím, že nám pomůže,“ odpověděl Silyen.

V podstatě to byla pravda.

Zelston přimhouřil oči, podíval se na tetu Euterpu, natáhl ruku a pohladil ji po vlasech.

„Tak tedy dobrá. Předložím návrh parlamentu. Probereme to na hradu Esterby, pak v Grendelshamu. A na jaře, až bude třetí debata v Kynestonu, dodržíš svůj slib. Vrátíš mi Euterpu dřív, než nařídím hlasování, které stejně návrh neschválí. Teď se mi ztrať z očí.“

Silyen vysekl malou poklonu, ale když na sebe upoutal pozornost, nemohl se ubránit a srazil podpatky. Než opustil místnost, otočil se.

„Lorde kancléři? Nemůžete mi ublížit, když to nedovolím.“

Pak za sebou zavřel dveře a vešel do sousední hudební místnosti. V této chvíli mu pomůže jen klavír. Je dost velký a dost hlasitý, aby utišil Sílu, která se v něm vzpínala.

Zvedl víko nástroje, a když položil prsty na klávesnici, uslyšel, jak se kancléř Winterbourne Zelston ve vedlejší místnosti tiše rozplakal.

TŘETÍ KAPITOLA

ABI

Seděli otupěle v autě a promluvili jen tehdy, když chtěli vyjádřit svůj vztek nebo si postěžovat. Jen Abi vymýšlela plán za plánem, jak změnit Lukovo umístění do Millmooru. Otec mlčel, zatímco matka přiměla řidičku, aby zajela ke krajnici a zastavila, aby mohla znovu prohlédnout otcovo zranění. Její konejšivý hlas uklidnil Daisy a umožnil Abi, aby se soustředila na svého bratra. Po zbytek cesty myslela jen na Luka.

Nakonec dorazili ke zdi.

„Po vaší levici je Kyneston,“ řekla žena z úřadu práce, která seděla za volantem. Celou cestu mlčela, ale hned na začátku je upozornila, že není placená za to, aby komentovala ranní nepříjemnou událost.

„Tohle je nejstarší a nejdelší zeď v zemi. Osm milionů cihel. Většina Mocných se nezatěžovala oplocením celého pozemku, ale jen domu a jeho okolí. Ale u Parva-Jardinových to bylo jinak. Vysadili spoustu lesů. Vidíte?“

Abi proti své vůli zpozorněla. Spustila okénko, jako kdyby ji to mohlo přiblížit k řadě cihel, která se vinula kolem svěže zelených polí. Jako dárek svázala velkou část anglického venkova, aby mohl sloužit Mocným.

„Není moc vysoká,“ řekla překvapeně. „Vždycky jsem si myslela, že zdi jsou mnohem vyšší. Nezadržela by ani jelena, natož nějakého sluhu.“

Zena ze sebe vyloudila krátký štěkavý smích, jako kdyby Abi vyprávěla dobrý vtip. „Funguje docela dobře. Ale není to těmi cihlami. Dokonce ani Mocní se nedostanou dovnitř či ven, když je nepustí mladý pán.“

„Mladý pán?“

Určitě myslela Silyena, nej mladšího Jardinova syna.

Abi věděla, že po povstání Černého Billyho v roce osmnáct set dva byla do většiny zdí vložena Síla. Vzpoura začala, když se kovář z Ide postavil do čela armády sestavené z prostých občanů, se kterými zaútočil na vrchnost, a skončila jeho usmrcením za použití děsivých mučících nástrojů. Ihned potom začali Mocní stavět kolem svých pozemků zdi. Říkalo se, že některé mocné rodiny ustanovily strážce, kteří měli udržovat několik století staré obranné Síly. A Jardinovi byli nejmocnější ze všech. Byla to rodina zakladatelů.

Jsou zvěsti o strážcích pravdivé? Pokud ano, je Silyen Jardine, sedmnáctiletý kluk, podivnou volbou pro tak zodpovědnou práci. Je to stejné, jako kdyby Lukovi svěřili klíč od hlavního vchodu do domu, pomyslela si Abi. Znovu si uvědomila bratrovu nepřítomnost a pocítila ostré píchnutí na hrudi.

Zena z úřadu práce si zatím špatně vyložila Abinu zvědavost.

„Holka, ne aby ses začala zajímat o mladého pána. Podle toho, co jsem slyšela, to je hodně divnej patron, dokonce i mezi svými. Vůbec nejezdí autem, můžeš ho potkat jen na koni.“

Abi zrudla. Ve zpětném zrcátku zachytila ženin pohled a uviděla něco nečekaného: znepokojení.

„Nesbližuj se s žádným z nich. Jedině tak může být člověk jako my v bezpečí. Předstírej, že nic nevidíš, nic neslyšíš, a dělej svoji práci. Když se lidé dostanou na takovéto sídlo, mají dojem, že vyhráli, ale já slyšela příběhy, při kterých tuhne krev v žilách. Až přijde můj čas, půjdu ráda do Millmooru, kde budu mezi svými.“

Abi zrozpačitěla. Mrzutě se narovnala. Copak člověk se zdravým rozumem může dát přednost pracovnímu táboru před tímto nádherným venkovským sídlem? Vzduch na její tváři, který dovnitř proudil otevřeným okénkem, byl svěží a voňavý. Byla si jistá, že Kyneston je pro její rodinu dobrá volba. A zařídí, aby sem přijali i Luka.

Kola zaskřípala a auto zastavilo u krajnice. V okolí neviděli nic zvláštního, všechno bylo stejné jako posledních deset minut. Jen silnice a zeď. Pozemky Kynestonu musí být obrovské.

„Jsme na místě,“ řekla žena. „Vystupte si, a hodně štěstí. Přijeli jsme o půl hodiny dřív, ale já toho využiju, abych se včas vrátila nahoru na sever. Jsem si jistá, že po všem tom úsilí, které jste vynaložili, abyste se sem dostali, vás nenapadne odtud utíkat.“

,Ale tady nic není,“ ozvala se Abi. „Co máme dělat? Prostě čekat? Někdo nás tu vyzvedne?“

„Nevím o moc víc než ty, zlato. Dostala jsem instrukce, že vás čtyři tu mám vysadit ve čtyři hodiny odpoledne. Podle GPS jsme na správném místě.“

„GPS se musí mýlit.“

Jenže ženu to nezajímalo. Znovu nasadila úřední výraz člověka, který poslouchá příkazy. Hádat se s ní nemělo cenu, a tak Abi otevřela dveře, pomohla Daisy vystoupit, došla ke kufru auta a začala vykládat zavazadla.

„Ať vám vašich deset let rychle uteče,“ řekla řidička.

Pak zavřela okénko tak rychle, že by si člověk myslel, že zdejší vzduch je otrávený. Od kol odlétl štěrk, auto se otočilo a vyrazilo na zpáteční cestu.

Z matky dočasně vyprchal bojovný duch a ztěžka se posadila na hromádku zavazadel. Otec se postavil vedle ní a zadíval se do dálky. Cítil se ponížený a bezmocný. Trápilo ho, že selhal a nedokázal zachránit svého syna. Aspoň že Abi se pokusila něco udělat. V každém případě se musí oba vzpamatovat. Jardinovi je takhle nesmí vidět, nebo je všechny pošlou do Millmooru za Lukem.

Daisy se uvelebila v zelené trávě a začala plést věneček ze sedmikrásek, protože jí Abi zakázala chodit na silnici. Abi zkontrolovala čas a rozhodla se pro rychlou obhlídku okolí. Do čtyř zbývá půl hodiny. Deset minut poběží podél zdi, stejnou dobu má na zpáteční cestu, a pořád jí zůstane k dobru dalších deset minut.

Její námaha se ukázala jako zbytečná. Jednotvárná nízká zeď vypadala stejně jako ta část, kolem které projeli. Když byl čas k návratu, zastavila se, aby stavbu z cihel prozkoumala. Polekalo ji, když zjistila, že vydává slabou záři. Ve slunečním světle byla sotva viditelná, ale v noci zeď určitě svítí.

Abi sebrala odvahu a dotkla se jí. Její ruka sama od sebe ucukla. Cekala něco jako elektrický šok, ale nic se nestalo. Osmělila se a přejela prsty po starých opršelých cihlách. Až na slabou záři to vypadalo, že jde o docela obyčejnou zeď. Abi by ráda zjistila, jestli je možné ji přelézt, ale nejspíš ted nebyla nejlepší doba to vyzkoušet.

Vrátila se ke své rodině. Ulevilo se jí, když zjistila, že rodiče si spolu povídají. Po zbývající dobu pomáhala sestře plést věneček z květin, který jí pak navlékla na krk. Ať jejich noví šéfové vidí, že Daisy je jen malá holka. Určitě by ji tak měli brát.

„Koně!“ vykřikla Daisy, když uslyšela klapot okovaných kopyt. Nedočkavě se rozhlédla po silnici.

„To není tady,“ řekla Abi. „Jsou na druhé straně zdi. Někdo přijíždí.“

Je to mladý pán, který všude jezdí na koni?

Společně s ostatními se postavila a podívala se na zeď. Napadlo ji, že se chovají hloupě, protože tam nebylo nic jiného než cihly. Jedině že by v nich přijíždějící probourali díru. Nebo zeď přeletěli.

Při té absurdní představě se však ani neusmála, protože neměla tušení, co Mocní dokážou. Nikdo to nevěděl. Člověk je viděl jen v televizi, na internetu nebo v časopisech s celebritami. Vlastně vypadali jako všichni ostatní. Pochopitelně byli bezvadně upravení a nádherní, ale na to žádnou Sílu nepotřebovali. Na to stačily peníze.

Kromě známých příběhů o revoluci Mocných neexistovaly o jejich schopnostech žádné informace. Znala všechny příběhy o Královrahu Lycusovi, který za podivných okolností zabil krále Charlese, nebo o Velké ukázce Síly, s jejíž pomocí Cadmus Parva-Jardine postavil Dům světla. V učebnicích historie se psalo o záležitostech státu, ale nebyla v nich ani zmínka o Síle. V jejích oblíbených románech se odvážní muži z řad Mocných proháněli ve ferrari a ovládali mysl zločinců, ale Abi tomu nepřikládala velkou váhu.

Asi nejspolehlivější byly zprávy ze zemí, kde, stejně jako ve Velké Británii, Mocní vládli. Například v Japonsku rozkvetly na jaře všechny třešně jako na povel v jedinou chvíli, aby vládnoucí rodina předvedla lidem svoji moc. Na Filipínách Mocní kněží pravidelně zaháněli nebezpečné počasí, které ostrovy sužovalo. Čeho byli schopní Mocní v Británii, Abi netušila.

Byla si však jistá, že to brzy zjistí. Hrdlo jí sevřela směsice vzrušení a obav. Kvůli tomu přeci odsunula svoji budoucnost. Bude to vůbec stát za to?

Pak se všechno odehrálo tak rychle, že neměli čas na údiv. Daisy zaječela.

Přímo před Hadleyovými se objevila brána, nádherně zdobená důmyslně tepanými ptáky a květinami. Byla dvakrát tak vysoká jako zeď a zářila zvláštním intenzivním světlem. Na druhé straně uviděli dva muže na koních.

Abi si okamžitě uvědomila, že oba jsou přibližně v jejím věku. První byl oblečený do námořnicky modrého pleteného svetru a seděl vzpřímeně na nádherném hnědákovi. Měl jasně zrzavé vlasy, touto barvou byli Jardinovi proslulí, a upřímnou hezkou tvář. Druhé zvíře bylo celé černé. Jezdec měl na sobě zablácené černé džíny, odřené jezdecké boty a kabát s roztrženou klopou. Ten zrzek je určitě mladý pán, druhý pak oblíbený sluha, možná podkoní, pomyslela si.

Jenže jako první k nim vyrazil jezdec na černém koni. Nedbale mávl prsty a brána se začala otevírat. Oba projeli pod ozdobnými písmeny na bráně, monogramem rodiny Parva-Jardinů. Abi napadlo, že vršek P něžně líbá J, oblouk J zas objímá P.

Otrhaný mladý jezdec přehodil nohu přes sedlo a zlehka dopadl na zem. Podal otěže svému společníkovi a vydal se k Hadleyovým. Abi cítila, jak z něj jako statická elektřina sálá Síla, až jí z ní vstávaly chloupky na pažích i na krku. Okamžitě pochopila, že je špatně odhadla.

Tenhle chlapec je mladý pán, ne ten druhý.

Nevypadal nijak zvláštně. Zdálo se, že je přibližně stejně starý jako Luke, byl vyšší, ale štíhlejší. A nutně potřeboval ostříhat. Když se přiblížil, Abiny vnitřnosti sevřel strach.

Zastavil se před otcem, který otevřel a zase zavřel pusu, ale nevydal ani hlásku. Evidentně byl nervózní.

Chlapec natáhl ruku a dotkl se otcova ramene. Vypadalo to jako laskavé gesto, ale Steve Hadley se lehce zapotácel, jako kdyby se do něj opřel vítr. Z úst mu uniklo slabé zaúpění.

Mladý pán se tvářil lhostejně, ale Abi zahlédla, jak pod rozcuchanými vlasy soustředěně přivřel oči. Co to dělá?

Daisy stála v řadě jako druhá. Abi byla hrdá na odvahu své malé sestry, když na ni chlapec zlehka položil dlaň. Daisy zamrkala a začala se pohupovat jako květina ve vánku. Matka při jeho dotyku jen sklonila hlavu a škubla sebou.

Pak se Silyen Jardine zastavil před Abi. Natáhl ruku a ona rychle polkla...

... zdálo se jí, že stojí na vysokém útesu a při pohledu dolů ji jímá závrat. Podobný pocit strachu měla kdysi po drobné krádeži v obchodě. Připomněla si okamžik nevolnosti poté, co do sebe o svých osmnáctých narozeninách hodila tři panáky se sambucou, nebo vzrušení, když v kuchyni otevřela dopis s výsledky zkoušek a zjistila, že ve všech dostala nejvyšší počet bodů. Srdce se jí divoce rozbušilo, pak se na vteřinku zastavilo.

Najednou si připadala jako nahá, ale nemělo to co dělat s oblečením. Připadalo jí, že něco obrátilo její vnitřnosti naruby, prozkoumalo jejich obsah, a když nenašlo nic použitelného ani zajímavého, vrátilo je na místo. V každém případě však nejdřív změnilo jejich vzhled.

Chlapec sundal ruku z jejího ramena a Abi se rozklepala, jako kdyby jí bylo špatně.

Ale to už byl mladý pán zpátky v sedle, vyměnil si pár rychlých slov s druhým jezdcem, pobídl koně a zmizel v bráně. Abi vůbec nelitovala, že ho vidí odjíždět. Vzpomněla si na slova ženy z úřadu práce, která ji nabádala, aby se držela,svých lidf. Jenže ani Abi, ani její rodina už nebyly mezi svými.

Druhý jezdec vzal svého hnědáka za uzdu a vykročil směrem k nim.

„Vy budete Hadleyovi,“ řekl s úsměvem. ,Já jsem Jenner Jardine. Vítám vás v našem rodinném sídle.“

„Ty jsi hodnější než ten druhý?“ zeptala se Daisy.

Abi si v tu chvíli přála, aby ji pohltila země. Všimla si, jak matka zbledla. Všechny překvapilo, když se mladý muž stojící před nimi zasmál.

„Snažím se,“ odpověděl. „Je mi líto toho, co jste právě zažili. Je to nepříjemné, ale nutné. Už mockrát jsem Silyena prosil, aby lidi nejdřív varoval, ale on na mě nedá. Tvrdí, že ho zajímají jejich reakce.“

„Bylo to příšerné,“ řekla Daisy. „Proč to neděláš ty, určitě by to nebylo tak hrozné.“

Abi by své sestře nejradši přikryla ústa, aby z nich nemohla vypustit další nezdvořilosti.

„Já nemůžu,“ ozvala se nečekaná odpověď. „Tedy, nikdo z nás to neumí tak jako Silyen, ale já to neumím vůbec. Mám tolik Síly jako ty, Daisy Hadleyová. Předpokládám, že jsi Daisy,“ dodal galantně. „Jedině že bys byla Abigail. Trochu malá na svůj věk, zatímco tahle vysoká mladá Daisy tady...“

Jenner Jardine se otočil k Abi. Daisy vyprskla smíchy a ujišťovala ho, že to odhadl správně.

Abi se chtěla omluvit za svoji hubatou sestru, chtěla se zeptat, co myslel tím, že nemá žádnou Sílu. Všichni přeci mají Sílu, všichni Mocní. Jenže když se na Jennera Jardina zpříma podívala, slova jí zamrzla na rtech.

Měl teple hnědé oči, zrzavé vlasy a celou tvář pokrytou pihami. Na muže příliš široká ústa vyvažovaly silné lícní kosti. Abi se snažila prostudovat všechny detaily, kterých si až dosud nevšimla. Znovu se jí udělalo špatně od žaludku. Znovu se cítila jako nahá.

Ale nic z toho neměla na svědomí Síla. A nenechalo ji to chladnou. Ani v nejmenším.

Jenner se na ni udiveně podíval a ona si uvědomila, že na něj nezastřeně zírá. Ucítila, jak jí hoří tváře.

Zalil ji pocit ponížení a studu. Nestála před tímto mužem jako chytrá, bystrá a poměrně atraktivní dívka, ale jako služebná. V tu chvíli ji napadlo, že tohle je na nucených pracích ta nejhorší a nejkrutější věc. Vezmou ti všechno, co tě dělá tebou samým, a postaví tě před někoho, koho bys mohla za normálních okolností milovat a kdo by mohl milovat tebe.

Jennerova slova byla milá, ale nesmela si dělat iluze. Patřil mezi Mocné. Byl to přeci Jardine, i přesto, že mu chyběla Síla. Nikdy nebude brát Abi takovou, jaká skutečně je. Ten surovec z Millmooru to řekl jasně: pro Mocné jsou pouhými otroky, věcmi, které můžou dle libosti užívat, popřípadě vyřadit jako nepoužitelné.

Přepadl ji vztek a pocit viny za osud mladšího bratra a její ponížení vyprchalo. Její pečlivě sestavený plán vystavil Luka nelítostnému rozhodnutí Jardinových. Byla jen její chyba, že ho převezli do Millmooru. Jakmile si to uvědomila, pocítila závrat. Potřásla hlavou.

„Jsi v pořádku?“

Za loket ji chytila silná ruka. Jenner. Pak ji někdo objal kolem ramen. Její otec. Ruka se odtáhla.

„Síla někdy lidi rozhodí,“ řekl Jenner. „Musíš si na ni zvyknout, pokud jsi jí nebyla nikdy vystavená. Nejsilnější je v přítomnosti Silyena, ale možná ji znovu ucítíš, až se můj otec a starší bratr vrátí ze zasedání parlamentu. Teď vás odvedu do vašeho domu. Bude se vám líbit.“

Jenner vykročil jako první. Nenasedl znovu na koně, ale vydal se s nimi pěšky. Otec zvedl svoje zavazadlo na jedno, Abino na druhé rameno, matka popadla svoje a Daisyino, každé do jedné ruky. Daisy poskakovala kolem, obdivovala koně a zahrnovala Jennera otázkami. Abi se loudala za nimi a snažila se dát smysl všemu, co se jí honilo v hlavě.

„Jé!“ Daisy vykřikla tak hlasitě, že se malá skupinka polekaně zastavila. „Podívejte,“ řekla a ukázala směrem, odkud přišli. „Je pryč. Ona je neviditelná?“

V místě, kde ještě před chvílí zářila brána, byla neporušená zeď. Hadleyovi na ni nevěřícně vytřeštili oči.

„Máš pravdu, je pryč,“ souhlasil Jenner a zastavil koně. „Brána vznikne jen tehdy, když ji vyvolá někdo z mojí rodiny. A může ji vyvolat kdekoliv podél celé zdi. Proto na našem pozemku není příjezdová cesta ani silnice. Můj otec kvůli tomu pořád ničí pérování u starých aut, která tolik miluje. A proto já a Sil dáváme přednost jízdě na koni. Gavar má radši svoji motorku. Bránu může otevřít jen Síla. Proto právě teď...“

Odmlčel se.

„Proč nám to říkáte?“ zeptala se Abi. „Není to něco jako, já nevím, něco jako státní tajemství, nebo tak?“

Jenner si chvíli pohrával s koňskou uzdou a pak teprve odpověděl: „Žít v Kynestonu není vždycky snadné. Občas se někoho pokusí o útěk.“ Otočil se k Abi. „Můj bratr mi prozradil, že jsi před naším příjezdem na druhé straně trošku pátrala. Ne, neboj se.“ Zděšení obtočilo prsty kolem Abina krku a pevně ho stisklo. „Neudělala jsi nic špatného. Jen — radši se o věci kolem sebe moc nezajímej. Bude to tak lepší.“

To bylo směšné.

„Radši se nemám moc zajímat?“ řekla zostra. „Není Sapere aude, ,Odvaž se vědět^1, vaším rodinným heslem?“

„Věř mi,“ trval na svém Jenner a upřel na ni hnědé oči. „Je lepší některé věci nevědět.“

Odvrátil se a všichni pokračovali v cestě bez jediného slova. Asi po čtvrt hodině začala cesta mírně stoupat. Z Daisyina výrazu Abi poznala, že se chystá říct něco ve smyslu „Už tam budeme?“, jenže v tu chvíli dorazili nahoru. To, co uviděla, jí vzalo dech.

Kyneston.

Jeho obrázky videla v knihách, v televizi i na internetu. Sídlo rodiny zakladatelů. Kdysi sídlo Cadmuse Parva-Jardina, Cadmuse Čistého srdce, mírotvůrce a hlavního původce Smlouvy o nucených pracích.

Predrevoluční část Kynestonu byla postavena z kamenů svetle medové barvy. Dům se tyčil do výšky tří poschodí, měl obrovská okna, nahoře malou kupoli a římsu se spoustou soch.

Ale zbytek sídla zářil, až bolely oči. Od hlavní části se táhla dvě skleněná křídla, obě široká jako původní stavba. Za pomoci Síly je vybudoval Cadmus podobně jako sídlo parlamentu Mocných, Dům světla. V odpoledním slunci vypadala obě křídla jako obrovské skleníky plné exotických květů. Abi si zaclonila oči, ale pak se musela odvrátit.

„To je nádhera,“ řekla Daisy. „Tolik se to leskne. Ty tam bydlíš?“

„Ano,“ odpověděl Jenner. „Leskne se to a bydlím tam.“

Usmál se. Upřímně ho potěšilo Daisyino nadšení. Abi si uvědomila, že on to místo miluje. Jenže pokud byla pravda, že mu chybí Síla, byl tady stejným vězněm jako oni.

„Podívej,“ řekl a ukázal Daisy ženskou postavu, která se objevila za důmyslně prostříhaným živým plotem. „Támhle je moje matka, lady Thalia. Společně s ní se starám o dům a pozemky. Ona dělá všechno, co vyžaduje kouzla, já se starám o zbytek.“

„A kdo je tamto?“ zeptala se Daisy, když zahlédla druhou postavu.

Vtom zděšeně zalapala po vzduchu a Abi se polekala, že ji Jenner štípl.

Pak se podívala stejným směrem jako Daisy. Stála tam další žena s vlasy v barvě oceli a rameny zabalenými v něčem, co vypadalo jako liščí kožešiny. Okolo jedné ruky měla omotané vodítko.

A na konci vodítka, zkroucený na všech čtyřech, byl nahý člověk.

ČTVRTÁ KAPITOLA

LUKE

Za poškrábaným špinavým oknem dodávky se před Lukem vynořil Millmoor přikrčený pod oblakem kouře. Luke se posunul kousek dozadu, aby lépe viděl, ale nepomohlo to. Špína nebyla na okně, ale ve vzduchu, kterým pronikalo bledé světlo.

Byli sotva dvacet minut jízdy od domova, ale když foukal vítr špatným směrem, cítili jste Millmoor až v Manchesteru. Někdy to byl štiplavý zápach chemikálií z průmyslové zóny, jindy hnilobný pach ze závodu na zpracování masa. A pokud jste měli velkou smůlu a vál opravdu silný vítr, byla cítit odporná směs obou. V takových dnech nechávala matka okna zavřená.

Jenže teď už před Millmoorem okna nezavře. Silnice chvíli klesala a zase stoupala. Najednou se znovu vynořilo město, až zaplnilo celý horizont. Komíny tyčící se k obloze se nelítostně zabodávaly do smogu. Z jednoho z nich vyšlehl rudý plamen.

Dodávka projela vnějším hlídaným okruhem a pak zastavila u druhého kontrolního stanoviště, kde všichni vystoupili. Mladý voják s bezvýraznýma očima a puškou zavěšenou na hrudi se Luka zeptal na jméno.

„Luke Hadley,“ odpověděl. Poslední slabika z něj vyšla jako pouhý vzdech, protože mu na bránici dopadl Kesslerův obušek.

„Jsi Hadley E-1031,“ vyštěkl muž. „Teď mu řekni svoje jméno.“

„Hadley E-1031,“ opakoval Luke, kterého neomráčila jen bolest. Z kontrolního stanoviště pokračovali na parkoviště. Na jeho druhém konci stála nízká široká budova se špinavým bílým obložením. Lékařské centrum.

„Na tohle se fakt netěším,“ řekl malý obtloustlý bledý chlápek, který přijel s Lukem. „Tohle bude ze všeho nejhorší.“

„Co je to?“ zeptal se Luke.

„Copak jsi nečetl leták? No nazdar, ty o tomhle místě vůbec nic nevíš, kluku?“

„Já tu vůbec nemám být,“ zamumlal Luke, který si včas neuvědomil, že to není ta nejlepší odpověď.

„Správně,“ řekl Kessler. Najednou stál vedle nich a obuškem postrčil Luka dopředu. „Tady Hadley E-1031 si myslí, že je pro vás moc dobrej. Myslí si, že by měl bejt dole na jihu, mezi Mocnými. Myslí si, že došlo k omylu.“

Kessler vysokým dívčím hlasem napodobil Lukova slova a podsaditý chlápek se zasmál. Všechny jeho sympatie zmizely.

V očekávání ,toho nejhoršího' se Lukovi sevřel žaludek, ale už začínal tušit, že v Millmooru se bude muset s některými věcmi poprat. Zdravotní sestra mu vyhrnula rukáv, šťouchla do kůže na jeho předloktí a pak vzala nějakou věc, která vypadala jako sešívačka. Až na to, že hluboko do Lukova masa nevystřelila jednu, ale tucet jehliček. Když zvedla přístroj, uviděl pruh krve. Kessler nebyl nablízku, a tak se Luke odvážil zeptat.

„To je tvůj identifikační čip,“ odpověděla sestra. „Zajel ti pěkně hluboko do masa, takže vždycky budou vědět, kde právě jsi.“

Obvázala mu paži a pak k ní přiložila malou obdélníkovou hůlku. Luke neviděl na čtecí panel, ale uslyšel pípnutí a zahlédl zelený záblesk.

„Hotovo. Na, vezmi si jeden.“ Zena vytáhla ze zásuvky malou misku s bonbóny. „Obvykle je schovávám pro malé děti, ale mám dojem, že ty si to zasloužíš. Je ti jen šestnáct a jsi tu sám, bez rodiny. Myslela jsem, že to je zakázaný.“

Luke si vzal jeden bonbón. Najednou si vzpomněl na svoji malou sestru. Její hubená paže by byla na přístroj s čipy příliš malá. Tady by na ni musel dávat pozor ve dne v noci. Věděl však, že totéž dělá Abi v Kynestonu.

Z ošetřovny je Kessler hnal pěšky ulicemi Millmooru. Kromě autobusů a lesklých džípů se znakem pracovního tábora a nápisem Bezpečnostní služba nebyla v ulicích žádná auta. Na rozích ulic stáli uniformovaní muži, kteří v jedné ruce svírali obušek, v druhé paralyzér. Ostatní lidé, oblečení do beztvarých plášťů a montérek, je míjeli se sklopenou hlavou. Určit jejich věk nebo pohlaví bylo prakticky nemožné.

I když se Lukovi občas podařilo zachytit něčí pohled, dotyčný se vždycky rychle odvrátil. Tohle místo mu připadalo neskutečné. Obyvatelé Manchesteru jsou obvykle dost divocí. Jak je tedy možné, že se nechali takhle zastrašit? Luke si přísahal, že at stráví v Millmooru sebedelší dobu, nepřestane se dívat lidem do očí.

Jeho novým domovem byla noclehárna se šesti postelemi v obrovském montovaném bloku. Na věšáku visela řada montérek, které připomínaly vysušenou svraštělou kůži, jako kdyby Millmoor vysál těla, která je nosila. V jedné posteli se zavrtěla a otočila nějaká postava. Přes hlavu měla přetaženou deku, aby jí do očí nesvítilo světlo. Určitě se jednalo o dělníka, který se vrátil z noční směny. Luke pochyboval, že by v Millmooru brali ohledy na nemocné. Vzduch v místnosti byl zatuchlý a nepříjemně páchl. Hodně potu a málo mýdla, řekla by matka.

Luke položil svoji deku na holou matraci a roztrhl obálku, která ležela na skříňce vedle postele. Jeho pracovní zařazení: strojírenská dílna na náhradní díly, zóna D. Směny: pondělí až sobota, od devíti do šestnácti hodin. Nástup: šestého září. Zítra. Nevěřícně zíral na papír.

Toho odpoledne přišel o veškerou svobodu. Až do neděle. Na příštích šest dní. Kde je strojírenská dílna? Jak se tam dostane? Kde dostane něco k jídlu? Toužebně si vzpomněl na sendviče, které jim připravila matka. Dala si záležet, aby každý dostal to, co měl rád. Děvčata teď nejspíš byla v půli cesty do Kynestonu a určitě právě spořádala svoji svačinu. Upřímně doufal, že at už na ně čeká na konci cesty cokoliv, bude to mnohem lepší, než co čekalo jeho. U vchodu do ubytovny seděl v potemnělé místnůstce vrátný postarší chlápek, který sem musel přijít aspoň v pětapadesáti, protože nucené práce odkládal do poslední chvíle. Ochotně mu načrtnul neumělou mapu. Vyzbrojen mapou a pár vzpomínkami na filmy, které jim promítali ve škole, vyrazil ven. Ulice byly plné dusivého smogu a Lukovy plíce začaly protestovat.

Millmoor je nejstarší pracovní tábor v zemi, starý jako průmysl sám. Nějaký génius kdysi vyvinul tovární stroje a Mocní pak nutili prosté lidi, aby pro ně otročili. Do té doby nucené práce připomínaly feudalismus. Všichni si je mohli odpracovat u svého pána jako pomocníci na farmě, řemeslníci nebo pomocníci v domácnosti. Na obrázcích v učebnicích to vypadalo skoro idylicky. Vděční venkované seděli při svíčkách ve svých domcích postavených před zářící zdí, která se táhla kolem velkého panského sídla. Jenže už tři sta let tu stál Millmoor a další pracovní tábory, které se rozprostíraly u každého většího města v Británii.

Luke se podíval na mapu. Plánek, který starý muž nakreslil, vypadal jako terč na šipky. Kresba měla kruhový tvar rozdělený na několik částí. Srdcem Millmooru bylo administrativní centrum, kolem kterého stály obytné domy. Za nimi se nacházely pracovní zóny: strojírenský závod, komunikační zóna (hangáry plné call center míjeli při příjezdu), továrna na masové konzervy. A nakonec stará čtvrt s původními pilami a tkalcovskými dílnami. Vrátný je přeškrtnul s tím, že jsou dávno opuštěné.

Ubytovna byla na západě, zatímco park na opačné straně, na východě. Luke pochyboval, že tam najde rybníček s kachnami a nápisy Nešlapejte na trávník. Doufal, že se vydal správným směrem, jenže v bludišti ulic se brzy beznadějně ztratil.

Ocitl se ve slepé uličce ve změti dvorků, které se rozkládaly za několika zchátralými obytnými bloky. Na jedné zdi visela rezavá cedule s čísly 1-11-11, ale to mu vůbec nepomohlo. Vtom si na opačném konci dvora všiml dvou mužů, kteří stáli nedaleko větrací šachty vedle hromady trubek a o něčem se dohadovali. Údržbáři. Určitě mu poradí, jak se odtud dostane.

Chtěl na ně zavolat, ale něco ho varovalo. Oni se nebavili spolu. Mluvili se třetí osobou, která se schovávala za zdí a byla uvězněná mezi muži a rozpadající se budovou. Luke se připlížil blíž.

„.. .vím, že to máš,“ křičel vyšší z mužů. „Já tě viděl. Jo, stará bába přestane naříkat, když se u ní stavíš, což je skvělý, ale já bych dal přednost pár ampulkám morfinu pro naši osobní potřebu. Tak nám to naval.“

Narazil snad na lidi, kteří obchodují na černém trhu? Luke se rozhodl, že radši zmizí, ale najednou se starší z mužů pohnul a on zahlédl osobu, se kterou mluvili. Byla to dívka, určitě ne o moc starší než Daisy.

Jeho nohy jako by samy vrostly do země. Nepůjde nikam, dokud tu holčičku nedostane z rukou zlodějů dvakrát větších než ona.

„Nemám nic, co bych vám mohla dát,“ odpověděla divoce dívka. „Mám jen tohle.“

Zatímco se Luke snažil vymyslet plán, jak jí pomoct, přiskočila dívka k jednomu z mužů a ten zařval.

„Ta čubka má nůž,“ zaječel. Druhý chlápek vymrštil obrovskou pěst směrem k dívce, ale ta zasáhla jen vzduch.

Luke viděl, kam dívka zmizela. Padla na zem a po břiše se nasoukala do malé škvíry pod trubkami. Nejspíš chtěla vylézt na druhé straně. Zraněný chlápek se ohnul, strčil ruku do mezery a snažil se ji chytit. Druhého napadlo, že překážku obejde. Jedině tak se k ní dostane. Otočil se a rozběhl se — přímo k Lukovi.

Luke poslechl svůj instinkt, přikrčil se, a když ho chlápek míjel, chňapnul po něm. Jak muž padal, vytrhl mu ze sevření hrubou látku a Luke se svalil dozadu.

Najednou se mu do paže zaryly drobné prsty a snažily se ho zvednout.

„Padáme.“

Vtom pořezaný chlápek zvedl hlavu a vztekle zavrčel. Z ruky mu kapala krev. Dívka okamžitě vystartovala, kudrnaté vlasy za ní vlály jako závoj. Luke se dál nezdržoval přemýšlením.

Uvědomil si, jak je vděčný za všechny víkendové tréninky ve škole, při kterých se v dešti třásl zimou. Ta holčina byla neskutečně rychlá. Doslova letěla po cestách a úzkých uličkách, proklouzávala mezi domy, přeskakovala rozbité cihly i potrhané pytle s odpadky, ze kterých se sypaly na chodník plesnivé zbytky.

„Hopla,“ zaječela, když doběhli na konec slepé ulice. Vyskočila na zed a prsty se chytila za mrňavé výstupky, které byly sotva vidět. Luke se odhodlal ke skoku, ale málem narazil tváří na cihly. Cítil, jak mu nohy kloužou po zdi, a zoufale se snažil dosáhnout na její vršek, aby se přes ni mohl přehoupnout.

Dívka čekala na druhé straně s rukama založenýma na bocích. Navzdory předchozí námaze nebyla ani trochu zadýchaná.

„Klídek, tygře,“ řekla. „Už dávno jsme se jim ztratili.“

„K čertu, kdo to byl?“ zeptal se Luke. Hruď se mu prudce zvedala. „Co od tebe chtěli? Tedy, něco jsem zaslechl. Kolik ti vlastně je? Jedenáct? Dvanáct? Co máš společného s morfiem?“

Dívka si výsměšně odfrkla.

„Vlastně třináct. A tohle není tvoje starost. Tedy, v tomhle domě bydlí jedna žena, a než se mi k ní podaří dostat doktora, zažije pár krušných dní.“

„Doktora?“

„Víš, já bych to docela dobře zvládla sama, ale dík za pokus. Ne každej by se pustil do křížku s těma dvěma, takže buďto jsi děsně statečnej, nebo děsně hloupej. Co z toho platí?“

Její hnědé oči si ho zkoumavě prohlížely.

„Ale, ani jedno. Jsi jen děsně novej.“ Chraplavě se zasmála. Najednou vypadala mnohem starší. „Vítej v Millmooru. Jak se jmenuješ?“

„Hadley E-1031. A přijel jsem dneska. Jak jsi to poznala?“

„Přeci mám Sílu, ne?“ odpověděla dívka. Ukázala si dvěma prsty na čelo a udělala kolečko. „Ne, ne, to byl vtip. To ten tvůj obvaz. Právě tě očipovali. A žádný čísla. Jak se doopravdy jmenuješ?“

„Luke.“ Podal jí ruku, aby se jí slušně představil. Matka by na něj byla hrdá.

„Renie,“ řekla dívka. Vyslovila to jako riny. „No, dávej na sebe pozor, Luku Hadleyi. Přeju ti, aby ti tvých deset let rychle uteklo.“

„Počkej, počkej!“ zavolal, když se odvrátila. „Snažil jsem se něco najít. Strojírenskou dílnu na náhradní díly v zóně D. Budu tam pracovat. Víš, kde to je?“

„Zóna D? Chudáčku.“ Výraz v jejím hubeném obličeji na chviličku roztál. „No dobrá. Nemůžeš to minout.“

Ukázala přes střechy obytných bloků k obrovské budově s lešením. Zdálo se, že je plná ohně, který jako by se dral ven z každého okna. Kolem dokola se tyčily vysoké komíny a vypouštěly černý kouř. Vypadaly jako kůly, které vězní netvora. Luke si s hrůzou uvědomil, že to je zdroj dunění a lomozu slyšitelného až sem, o několik ulic dál.

„Hodně štěstí. Budeš ho potřebovat.“

Renie, která se rýmovala s džiny, lehce zasalutovala, otočila se na patě a v okamžiku zmizela. Pohltilo ji šero, které se sneslo na ulice Millmooru.

Příštího rána se Luke oblékl do montérek a pracovních bot, které našel vedle své postele, a protože se ukázalo, že od ubytovny v západní části města jezdí k dílně autobus, dorazil k bráně v zóně D včas.

Kdysi mu Abi ukázala obrázek brány do Kynestonu. Byla to jen kresba umně tepané kovové monstrozity, protože neexistovaly žádné fotografie. Touhle dobou je jeho rodina na její druhé straně. V noci Luke nemohl dlouho usnout. Musel na ně pořád myslet a doufal, že se rodiče neužírají pocitem viny a starostmi. Doufal, že Abi pracuje na plánu, jak ho odtud dostat. Doufal, že pro Daisy připravili Jardinovi slušnou práci, nic ponižujícího. Dneska přeci nemůžou nutit malé dítě, aby vymetalo komíny.

Brána do zóny D vypadala úplně jinak. V ocelovém oblouku byl zabudovaný skener, který načetl čip každého procházejícího pracovníka. Luke se zhluboka nadechl a vykročil. Jakmile se jeho identifikační číslo objevilo na displeji, představil se mu svalnatý chlápek s úzkou čelistí jako Williams L-4770, Lukův spolupracovník.

„Jak se skutečně jmenujete?“ zeptal Luke.

Williams vystrašeně vycenil zuby, ale neodvážil se odpovědět. Beze slova vedl Luka dál. Míjeli jednu budovu z dutých cihel za druhou, prošli kolem nákladních ramp a vyhnuli se rozpálené slévárně. Cím déle šli, tím byl hluk větší, jako kdyby se pod jednou střechou shromáždil všechen rámus světa. Z budovy přímo před nimi se ozýval lomoz podobný zemí otřásajícímu dupotu rozzuřeného obra.

„Dílna na náhradní díly,“ zamumlal Williams L-4770.

Lukovi najednou připadalo mytí záchodů v Kynestonu jako ta nejpříjemnější práce, jakou si člověk může představit.

Na svém pracovišti uviděl komplex kladkostrojů a jeřábů, které přepravovaly nově vyrobené díly od lisu, zdroje rámusu, do stroje na konečnou úpravu. Williams poskytl Lukovi vyčerpávající informace doplněné mimickými gesty. Vylíčil mu osud bývalého partnera, kterému rozdrtila páteř rozhoupaná turbína zavěšená na řetězovém kladkostroji, když do něj narazila jako obrovská demoliční koule. Luke si uvědomil, že jejich kombinézy a nepohodlné boty je v žádném případě neochrání.

Nebyl to jen hluk, kvůli kterému museli komunikovat posunky. Práce byla tak náročná, že každý Lukův nádech spotřebovaly jeho svaly. Až ho přeloží do Kynestonu, vyjde z Millmooru se svaly jako superhrdina ze zakázaných filmů americké Unie. To všechno za předpokladu, že nespadne do nějakého zatraceného stroje, protože v tom případě nebude chodit vůbec.

Během dne měli dvě přestávky. Jednu na rychlý oběd v kantýně, kde servírovali nechutné a nepoživatelné jídlo, druhou na odpolední desetiminutový odpočinek. Na konci směny, když se mu všechny svaly třásly únavou, vyrazil Luke na autobusovou zastávku. Zoufale toužil po jídle a spánku. Po návratu na ubytovnu se dobelhal do společné kuchyňky. Potřeboval jídlo, aby získal sílu na příští den.

„Luku?“

Otočil se od skříňky, kde hledal nějakou konzervu nebo něco, co by uměl uvařit nebo aspoň otevřít, a uviděl tvář, kterou matně poznával.

„O’Connor L-780,“ řekl chlápek, jako kdyby ho překvapilo, že ho Luke nepoznává. „Tedy, Ryan. Chodil jsem na Henshallskou akademii pár roků před tebou. Hned po ní jsem nastoupil na nucené práce.“

„Promiň,“ zamumlal Luke. „Jasně že si tě pamatuju. Přijel jsem teprve včera. Zatím si zvykám.“

„Nelam si s tím hlavu,“ řekl Ryan. „Není divu, že si nevíš rady. Počkej, připravím něco i pro tebe.“

Luke by v tu chvíli snědl třeba vlastní boty, a tak měl z fazolí a toustu, které před něj Ryan postavil, obrovskou radost. Nechal ho mluvit, i když se ukázalo, že po dvou letech nucených prací mu nemá skoro co říct. Jeho bývalý spolužák se rozhodl, že se dá k armádě. Nejdřív musí odpracovat tři roky jako dělník, pak bude sloužit sedm let ve vojsku jako čekatel a nakonec minimálně deset let jako obyčejný voják. Jako čekatel je člověk pořád otrokem, nedostává plat a nemá žádné výhody, ale je to skvělá příprava na službu v ozbrojených silách.

„Jedinou nevýhodou je,“ pokračoval Ryan a nabral si plnou lžíci fazolí, „že čekatelům svěřují ty nejhorší úkoly. Pokud jsi zraněný nebo umřeš, nedostaneš žádnou kompenzaci.“

Luka napadlo, že tyhle nevýhody nejsou úplně bezvýznamné. Taky si vzpomněl na Kesslerovy narážky a reakci mužů, se kterými přijel, a proto se Ryanovi nezmínil o Kynestonu. Ale musel si s ním o něčem povídat, a tak mu řekl o dívce, kterou potkal. O té, co roznášela léky. Ryan se zamračil.

„Morfium? To vypadá podezřele. Takhle malé dítě by k němu vůbec nemělo mít přístup. Musela ho ukradnout a kšeftuje s ním. Měl bys ji nahlásit.“

„Nahlásit?“

„To bude nejlepší,“ řekl Ryan. „Ochranka je tady nelítostná. Potrestají tě za mnohem menší věci. Za větší přestupky dostaneš roky nucených prací navíc, za vážné delikty je doživotí. A ujišťuju tě, že proti táborům, do kterých by tě poslali, vypadá tohle místo jako luxusní sídlo. Ale taky naopak. Když práskneš něco důležitýho, uděláš si u ochranky oko.“

Luke si musel všechno promyslet. Byl si jistý, že ta holka žádné drogy neprodávala. Spíš je chtěla doručit někomu, kdo je skutečně potřeboval. I když Ryanovo vysvětlení, jak Millmoor funguje, dávalo smysl, Lukovi to připomínalo žalování ve škole.

„Tak kde jsi ji viděl?“

Luke v duchu jasně viděl rezavou ceduli připevněnou na zdi i řadu pěti jedniček.

„Nemám tušení,“ odpověděl. „Byl to můj první den. Vždyť ani nevím, kde se nacházím právě teď, i když jsem si jistý, že moje postel je o pár pater výš. Díky za hostinu, ale už půjdu spát. Tak zítra.“

Luke odsunul židli a rychle odešel z kuchyňky. I když se mu v hlavě honily tisíce myšlenek, usnul v okamžiku, kdy se jeho hlava dotkla tenkého hrbolatého polštáře.

Středa vypadala úplně stejně. Pak i čtvrtek. A pátek. V sobotu snědl nechutný oběd v rekordním čase a zbytek polední přestávky využil k prozkoumání neznámé části zóny D. Všude byla špína a rámus jako ve všech částech, které zatím navštívil. Vtom se z přítmí ozval nějaký hlas.

„Jak se vede, Luku Hadleyi?“

Pokud Luke věděl, v Millmooru znali jeho jméno jen čtyři lidé, a jen jedna z nich byla dívka.

„Jak ses sem dostala?“ zeptal se Renie schované za kůlnou na nářadí. „Anebo spíš, proč jsi sem přišla?“

„Nákupy,“ odpověděla Renie. ,A přátelská návštěva. Přišla jsem se podívat, jak si vedeš. No, pořád máš všechny ruce i nohy, takže asi dobře.“

Zaklonila hlavu a vydala zvláštní chraplavý smích. Znělo to, jako kdyby kouřila padesát cigaret denně. Nebo jako kdyby žila od narození v Millmooru a celý život dýchala dehet, kterým byl zdejší vzduch prosycený.

„Nákupy? Potřebuješ novou turbínu?“

„Nic takovýho.“ Renie se ušklíbla a trochu povytáhla blůzu, aby mu ukázala několik metrů červenobíle proužkovaného lana, které měla obtočené kolem pasu. Luke okamžitě poznal, že jde o vysoce kvalitní, superpevný druh. Bylo obdivuhodné, kolik se toho po pouhém týdnu naučíte o lánech, když na nich závisí váš život.

Takže ona skutečně krade. Ze by měl Ryan pravdu?

„Ale to není to hlavní. Chtěla jsem tě požádat o pomoc. Řekla bych, že mi něco dlužíš. Dostala jsem tě z tý šlamastiky na Východni-1.

Luke vyprskl, ale Renie pokračovala.

„Jedna z tvých dětských spolupracovnic si minulý týden rozbila brejle. Ta holka je slepá jako krtek, ale na svoji práci v balírně nepotřebuje zase tak dobře vidět. A věci jako brejle nejsou v Millmooru nejdůležitější. Přesto pro ni jedny mám. Zkrátka a dobře, můžeš mi dělat poslíčka?“

Vytáhla z kapsy ploché plastové pouzdro a podala mu ho. Luke ho otevřel. Brýle. Vyndal malý hadřík, ve kterém byly zabalené, a prohmatal všechny rohy, aby zjistil, jestli tam nejsou schované drogy. Našel jen skořápku z tvrdé umělé hmoty.

„Podezíravej, co?“ ušklíbla se Renie. „To je dobře. Tak co, vezmeš ji je?

„O co jde?“ zeptal se Luke. „Ty nejsi žádná hodná kmotřička víla a ani na vteřinu jsem neuvěřil, že to lano je tvoje. Možná jsem tu novej, ale nejsem úplně hloupej.“

„Nemyslím, že jsi hloupej. Myslím, že jsi člověk, kterej rád dělá dobrý skutky a pomáhá druhým. Millmoor lidi změní, Luku Hadleyi. Jenže většina si nikdy neuvědomí, že je jen na nich jak.“

Luke zaváhal a pevně sevřel pouzdro. Najednou se mu zdálo, že je hrozně těžké.

Zastrčil ho do kapsy montérek. Renie se usmála. Luke si nemohl pomoc a úsměv jí oplatil.

Pak na něj rychle vysypala všechny instrukce, otočila se na patě a zmizela v šeru.

„Vyřiď jí pozdravy od doktora,“ zašeptala ještě. A pak byla pryč.

PÁTÁ KAPITOLA

BOUDA

Dům světla, nebo taky Nový Westminsterský palác, sídlo parlamentu Mocných, byl starý čtyři století. Přesto vypadal nově a bez poskvrny jako v den, kdy ho dostavěli.

Řidič jejich royce zastavil pod bránou Posledního krále a Bouda Matraversová se natáhla přes otcovu rozložitou postavu, aby mohla Dům světla obdivovat. Jeho věže vypadaly stejně vznešeně jako věže francouzské katedrály, pozlacená střecha se třpytila jako střecha ruského paláce. Jenže těchto detailů si všímali jen znalci. Turisté a studenti, kteří sem přišli na exkurzi, civěli na rozlehlé zdi z čirého skla, na kterých nebyla jediná spára.

V debatním sále uvnitř budovy stálo čtyři sta sedadel seřazených v osmi řadách, vždycky dvě těsně vedle sebe. Tady sedávali zástupci mocných rodin. Lord nebo lady se svým dědicem po boku. Bouda patřila k dědicům. Pro lidi venku byli prakticky neviditelní, protože

těm okna Domu světla ukazovala úplně jiný svět. Zářivý svět, ve kterém bylo všechno rozmazané. A byla tu ještě jedna zvláštnost. Stejně to vypadalo i při pohledu zevnitř. To však mohli potvrdit jen členové parlamentu z řad Mocných a pár pozorovatelů vybraných z prostého lidu, kterým byl povolený vstup do sálu. Ať člověk stál na kterékoliv straně skleněné stěny, tajuplná zářící říše ležela na té opačné.

Cadmus Parva-Jardine dobře věděl, co dělá, když prakticky z ničeho postavil v roce šestnáct set čtyřicet dva tuhle budovu jen za pomoci Síly, pomyslela si Bouda a vystrčila nohu z auta. Historikové to nazvali Velkou ukázkou Síly. Prostí občané tento termín často špatně chápali a považovali to za exhibici muže s obrovskou Sílou, který chtěl předvést svoji moc. Jenže Bouda věděla, že to znamená mnohem víc. Dům světla představoval slávu, spravedlnost a naprostou nevyhnutelnost vlády Mocných.

Nic tuto vládu nevyjadřovalo lépe než dnešní slavný den zapsaný v kalendáři parlamentu. Když svého otce lorda Lytchetta Matraverse doprovodila do Domu světla a kráčela s ním prostornými chodbami ověšenými rudým hedvábím, projelo celým jejím tělem vzrušení. Otcův krok byl nejistý. Její sestra Dina mu znovu nasadila jakousi zdravou dietu, jenže Bouda měla podezření, že tomatový džus, který měl k snídani, byla ve skutečnosti Bloody Mary, a to hodně silná.

Ale dneska byl Den návrhů, a tak měl na malou oslavu právo.

Úplně první kancléřův návrh vznesl Cadmus. Z Británie se tehdy stala republika, kterou měli na věky řídit Mocní. V dalších stoletích padaly většinou rozumné návrhy, jako například zrušení zákonných práv prostých občanů během nucených prací v roce osmnáct set osmdesát dva. Někdy byly návrhy přímo skvělé. Mezi nimi vedl,Návrh vyhlazení z roku sedmnáct set osmdesát devět, který doporučil Mocným z Británie, aby obsadili Paříž a potlačili vzpouru prostých obyvatel Francie proti jejich pánům obdařeným Sílou. Návrh však byl zamítnut těsným rozdílem hlasů. Podle Boudy to byl neodpustitelný akt zbabělosti.

První návrh, který Bouda slyšela na vlastní uši a pro který i hlasovala, byl poslední návrh lorda Whittama Jardina. Bylo to před sedmi lety, na konci lordova desetiletého funkčního období. Tehdy, k překvapení všech, navrhl zrušit omezení funkce kancléře na jedno období.

Bouda tehdy oslavila osmnácté narozeniny a Appledurham ji ustanovil svojí dědičkou. Už tehdy byla pevně rozhodnutá, že si jednou vezme Gavara Jardina, a tak návrh podpořila. Stejně se zachoval i její otec, který svým dcerám nikdy nic neodřekl. Jenže ostatní hlasovali proti Whittamovi. Bouda nakonec dosáhla svého a teď byla zasnoubená s dědicem Kynestonu.

Vlastně to nebyl Gavar, co doopravdy chtěla. Znovu si tuto skutečnost uvědomila, když zachytila pohled svého snoubence. Společně s otcem prošla velkými, Sílou uzavřenými dveřmi do debatní síně a celá se otřásla. Gavar stál v čele sálu pod mramorovou sochou svého předka Cadmuse.

Byl hezký, jak si jen dívka může přát, ale na tváři mu vzteky naskočily rudé skvrny a rty se stáhly do netrpělivého úšklebku. Vedle něj stál jeho otec. Oba muži byli vysocí, měli nazrzle kaštanové vlasy a široká ramena stažená dozadu. Gavarovi se emoce odrážely ve tváři, ale výraz jeho otce byl naprosto klidný. Z jejich postoje však Bouda poznala, že jsou naštvaní a že na někoho čekají.

Lord Jardine ji probodl pohledem a ona si uvědomila, že čekají na ni.

Zamrazilo ji. Co se děje? Její sen o sňatku s členem zakládající rodiny byl na dosah ruky a ona netušila, co by dělala, kdyby jí plány někdo překazil.

Rychle vyhodnotila všechny možnosti. Nevěděla o ničem, co by mohlo ohrozit jejich dohodu. Nestalo se, že by se jednoho dne probudila a zjistila, že ztratila svoji krásu nebo Sílu, nebo že její otec přišel o svoje obrovské jmění. Jedinou překážku na cestě k oltáři způsobil Gavar tím svým nemanželským dítětem, které zplodil s nějakou služebnou. Boudino ponížení, když se dověděla o existenci toho spratka, překonal jen vztek lorda Jardina, ale ona svoje emoce potlačila. Její chladná reakce na celou nechutnou příhodu udělala na budoucího tchána velký dojem.

Bouda oběma mužům kývla na pozdrav a rozhlédla se po sále. Vděčně si uvědomila, že vedle sedadel Matraversových čeká lord Rix, otcův nejlepší přítel a její a Dinin kmotr. Určitě otce zabaví anekdotami o závodních koních. Mávla na něj, políbila otce na tvář, šeptla „Za minutku budu u tebe“ a lehce ho postrčila správným směrem.

Pak se rozběhla k Whittamovi a Gavarovi, aby zjistila, co se stalo. Něco takového však vůbec nečekala.

„To nemůžete myslet vážně?“ sykla.

„Silyen mě o tom informoval včera v noci,“ řekl jí nastávající tchán. Zatímco mluvil, Gavar se rozhlížel po sále, aby zjistil, jestli si jich někdo všiml. Jejich směrem se díval jen Rix a v jeho tváři se zračily obavy. „Je to jisté jako houska na krámě. Ujišťuju tě, že pro mě to bylo stejné překvapení jako, jak se zdá, pro tebe.“

Jak se zdá? Boudu nezajímalo, co jí tím chtěl naznačit, ale obsah slov lorda Jardina nemohla pochopit.

„Silyen se dohodl s kancléřem a využil k tomu Euterpu Pánvovou? On Zelstona požádal, aby navrhl zrušení nucených prací? Budeme k smíchu, jestli to projde. Jak jste to mohl dopustit?“

„Já to dopustil?“ Whittam se na ni zkoumavě podíval. „Víš určitě, že tvoje sestra s tím nemá nic společného?“

„Moje sestra?“

Bouda si uvědomila, že tohle je jedna z věcí, které ve svém životě nedokáže ovlivnit. Její bláznivá, milovaná sestra Bodina, zkráceně Dina. Miluje módu, vymetá večírky a snaží se rozházet hromadu otcových peněz za takové nesmysly, jako je záchrana zvířat, zmírnění chudoby ve světě — a zrušení nucených prací.

Je třeba říct, že všechny peníze, které Bodina tak ráda utrácí, pocházejí z otrocké práce prostých občanů. Své bohatství otec získal díky obchodní značce BB, nazvané po jeho dcerách. Jeho podniky chrlí miliony elektrických přístrojů určených na export na Dálný východ. Říká se, že polovina domácností v Číně je vybavena fény, vařiči a varnými konvicemi značky BB. Společnost vlastní továrny v několika pracovních táborech a jen díky tomu může udržet konkurenceschopné ceny.

Boudu trochu dráždilo, že její sestra Bodina protestuje proti nuceným pracím, ale nevadí jí žít z jejich výnosů. Dina miluje cestování a krásné šaty a neváhá za ně rozházet spoustu peněz.

„Probůh, proč by Silyen udělal něco takového na přání Diny? Vždyť se sotva znají.“

Whittam se ušklíbl. Na tohle neuměl odpovědět. Boudě se ulevilo. Všechno to byly jen spekulace. Touto příhodou její dohoda s Jardinovými neskončí.

„Tvoje sestra je atraktivní.“ Pán Kynestonu pokrčil rameny. „Má jisté půvaby a dokáže mladému klukovi poplést hlavu.“

„Vaše lordstvo, pokud si myslíte, že by to na něj zabralo, tak svého nejmladšího syna vůbec neznáte.“

Gavar, který stál vedle otce, si posmešné odfrknul. Bouda a její budoucí manžel neměli skoro nic společného, ale na jedné věci se shodli. Oba nesnášeli Silyena.

„Ne,“ přitlačila. Rozhořčila ji očividná snaha budoucího tchána přenést vinu za Silyenův odporný čin na její rodinu. „Bodina v tuhle chvíli myslí jen na svoje zlomené srdce a na příští večírek, který jí pomůže se přes to přenést. Vysvětlení byste měl hledat ve vlastním domě. Nejdřív Jenner, který nemá žádnou Sílu, pak Gavar, který má bastarda se služkou, a teď Silyen, který chce prosadit zrušení zákona. Gratuluju, vaši synové jsou pěkná sebranka.“

Jenže tohle neměla říkat. Ona, chladná Bouda, která dokázala za každých okolností svoje chování kontrolovat. Kůže nad šátkem, který měl lord Whittam uvázaný kolem krku, hněvem zrudla a červeň mu začala stoupat do tváře. Gavar zatnul ruce v pěst. Tihle muži z rodu Jardinů a jejich vznětlivá povaha.

„Upřímně se omlouvám,“ řekla honem, sklonila hlavu a pokorně pootočila krk. „Promiňte.“

Chvilku počkala, aby pochopili, že to myslí upřímně, pak znovu zvedla hlavu a podívala se Whittamovi do očí. Gavar, který stál za ním, vypadal, že by ji nejradši uškrtil, ale jeho otec se, k její velké úlevě, tvářil klidně.

„Omlouváš se jako pravý politik, Boudo,“ řekl po malé odmlce, během které dívka vůbec nedýchala. „Pohotově a půvabně. Jednou možná pochopíš, že to nestačí, ale pro tentokrát omluvu přijímám. Promluvíme si o tom později, až si budeme jistí, že slova mého nejmladšího syna nebyla jen špatným žertem. Jdeme, Gavare.“

Otočil se a Gavar ho následoval ke kynestonskému dvojitému sedadlu uprostřed první řady, které stálo přímo proti majestátnímu vyřezávanému křeslu kancléře. Mezi lidmi koloval starý vtip, že Jardinovi se tak nejrychleji dostanou ke svému nejoblíbenějšímu místu v Domě světla.

Lord Whittam doufal, že na něj jednoho dne usedne Gavar. A Bouda věděla, že její bohatství z ní dělá přijatelnou nevěstu. Díky své aroganci se však Jardinovi jejím plánům vůbec nedivili.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a vyrazila k sedadlu Appledurhamových uprostřed druhé řady, přímo za Jardinovými. Svou prominentní pozici nezískali dědictvím, ale tvrdou prací. Nikdo z Boudiných předků nebyl svědkem, jak Dům světla vyrostl z popela Westminsterského paláce.

Bohatství Boudiny rodiny pocházelo z mnohem pozdější doby. Dědic z chudé a bezvýznamné rodové linie, Harding Matravers, se před dvěma sty lety rozhodl, že svoji vysmívanou Sílu využije pro dobré účely. Za svých časů pohoršil snobskou společnost Mocných, když se vydal na moře jako kapitán obchodní lodi, aby pak připlul z Indie jako odporně bohatý člověk. Nikdo však neprotestoval, když to hned příští rok udělal znovu.

Za tři roky mu dlužila polovina známých rodin v Británii a vzhledem ke špatnému splácení se Matraversovi brzy stěhovali ze sedmé řady na lépe situované místo, které jeho rozhazovačný majitel nabídl jako záruku.

Dodnes, i po tak dlouhé době, visel nad jménem Matravers stín tohoto obchodu. Bouda věděla, že ho může vymazat jen jediná věc.

Podívala se přes otce a syna Jardinovy a její pohled dopadl na vyřezávané křeslo kancléře. Mělké sedadlo podpírali čtyři vyřezávaní lvi, pod ním ležel starý korunovační kámen králů Anglie, který Lycus Královrah rozbil na dva kusy. Tohle byl trůn posledního krále jediný předmět, který se podařilo zachránit, když Cadmus vypálil Westminsterský palác.

Za celá staletí od Velké ukázky Síly na něj nikdy neusedla žena.

A Bouda se rozhodla, že bude první.

Došla k sedadlu, na kterém se rozvaloval její otec s rukama složenýma na vínově červené vestě. Bouda se naklonila, políbila ho na tvář a lehce ho šťouchla do břicha. Lord Lytchett odhodil dozadu hřívu světlých vlasů a posunul se doprava, aby udělal místo pro svoji milovanou dceru. Ta lehce proklouzla úzkým prostorem a posadila se po jeho levici na místo určené pro dědice.

Jakmile se usadila a urovnala si šaty, rozlehla se sálem hromová rána. Na silné dubové dveře dopadlo zvenku obřadní žezlo. Tyto dveře se otevíraly jen pro Mocné s modrou krví a obdařené Sílou: Lordy, lady a jejich dědice. Přes všechny schopnosti jimi nemohl projít dokonce ani Silyen. Ale Bouda věděla, že Cadmus schválil výjimku pro dvanáct prostých občanů, kteří byli svědky jednání parlamentu.

„Kdo se dožaduje vstupu?“ zazpíval Hengist Occold, staršina sněmovny. Jeho hlas nebyl dost silný, aby ho slyšeli na druhém konci sálu.

„Prostí občané Velké Británie pokorně žádají o povolení vstupu mezi své Mocné,“ odpověděl jasný ženský hlas.

Starý muž s překvapivou silou mávl rukama do vzduchu, dveře se otevřely a vpustily dovnitř skupinku lidí.

Navenek se dvanáct dobře oblečených příchozích ničím nelišilo od lidí v sále. Ale tohle byli jen pozorovatelé jednání parlamentu. Bez práva hlasovat. Bez Síly. Prostí občané. Boudu napadlo, že by to nikdo nepoznal, protože jejich mluvčí, ta mrcha Dawsonová, byla oblečená podle nejnovější šanghajské módy.

Rebecca Dawsonová, tmavovlasá žena kolem padesátky, vedla skupinku k přidělenému místu k poslední lavici podél západní strany sálu, která stála naproti řadám sedadel Mocných a za křeslem kancléře. Navzdory vysokým módním podpatkům se držela perfektně zpříma. Boudu napadlo, že Dina by si s mluvčí dokázala hodiny povídat o botách. O botách a o zrušení nucených prací. Obě témata byla stejně nesmyslná.

Když se prostí občané usadili, vzduch znovu rozechvěly trubky, které ohlásily příchod kancléře. Jejich zvuk dnes Boudu vzrušoval stejně, jako když ho slyšela poprvé. Současný držitel toho skvělého úřadu vešel do sálu a s posledním mávnutím staršiny sněmovny se dveře zavřely.

Černobílá postava Winterbourna Zelstona ozářená jasným světlem, které sem z venkovního světa pronikalo oknem na jižním konci, vystoupala po schodech ke křeslu. Zelston rozepnul těžký sametový plášť lemovaný hermelínem a odložil ho do čekajících rukou dítěte sněmovny, nej mladšího přítomného dědice.

Pak se kancléř posadil a zasedání parlamentu bylo zahájeno.

Před předložením návrhu se probíraly běžné věci. Bouda se obvykle živě zajímala o záležitosti státu, ale dneska se nemohla soustředit. Stále se v myšlenkách vracela k návrhu na zrušení nucených prací.

Dole v sále stála Dawsonová a plácala nesmysly. Protestovala proti naprosto logickému plánu, jak vyřešit problém dlouhodobě nezaměstnaných tím, že by vykonávali nucené práce o dvanáct měsíců déle. Bouda ji pustila z hlavy a vrátila se k původní myšlence. Je možné, že by Silyen splnil svůj slib, že oživí Euterpu Pánvovou? Skutečně Zelston tu ženu pořád tolik miluje, že je ochotný kvůli tak šílenému návrhu riskovat svoji kariéru?

Jednu věc nemohla vůbec pochopit: Silyen musí vědět, že návrh neprojde, tak proč o to Zelstona žádal?

Znovu v duchu probrala všechno, co o tom klukovi věděla, a překvapilo ji, že toho moc není. Společenských akcí na Kynestonu, jako jsou zahradní party, lovy nebo nekonečné operní večírky lady Thálie, se Silyen většinou nezúčastňoval. Občas se objevil na rodinných večeřích, které pořádal jeho nejstarší bratr. Většinou jedl velice střídmě a pronášel štiplavé poznámky, které se týkaly bratrovy rozhazovačnosti. A Bouda měla často co dělat, aby potlačila smích. Celá rodina tvrdila, že má obrovskou Sílu, ale ona nikdy neviděla jediný důkaz, že to je pravda.

I když zažila divné chvilky. Pocity. Nikdy by nedokázala někomu ublížit, ale v Kynestonu mívala pocit, že něco není v pořádku. Rozhovor, na který si nemohla vzpomenout. Věci, které držela v ruce, měly podivný tvar. Dokonce i vzduch tam byl nehybný a těžký.

Obvykle to dávala za vinu Gavarově pohostinnosti spojené s otcovým vinným sklípkem. Taky ji napadlo, že za to může energie v rozlehlých křídlech Kynestonu.

Ale jistá si nebyla.

Zvonek ohlásil přestávku, otec se zvedl a zamířil do salonku pro členy, kde byly tácy s koláči. Jeho odchod poskytl Boudě příležitost k dlouho plánovanému rozhovoru. Rozhlédla se po své kořisti. Lady Armeria Trescová byla na svém místě v poslední řadě. Sama.

Její místo v sále odpovídalo poloze sídla Highwithel. I ono bylo na periferii.

Kdyby dědic Highwithelu nezlomil její sestře srdce, možná by se Bouda jednou stala častým Armeriiným hostem. Teď byla ráda, že něco podobného nehrozí. Sídlo rodiny Trescovy bylo na ostrově v srdci souostroví Scilly, v nejjižnější části Británie, daleko za Cornwallem. Na konci světa.

Pro nezodpovědného dědice Meilyra a jeho příšernou matku to bylo to nejlepší místo. Kéž by tam zůstali.

Lady Trescová něco hledala v odřené kožené kabelce. Když se k ní Bouda přiblížila, zvedla hlavu. Jejím neupraveným vlasům by nejspíš pomohl hřeben, ale nezdálo se, že by někdy nějaký vlastnila.

Armeria se na Boudu mile usmála, zavřela kabelku a položila ji na vedlejší sedadlo určené pro dědice. Nápadně prázdné místo pro dědice.

„Jak vidím, tak se Meilyr ještě nevrátil,“ řekla Bouda. „Máte od svého marnotratného syna nějaké zprávy?“

„Nemám, bohužel,“ přiznala starší žena. „Věř mi, tvoje sestra by se to dověděla jako první. Ale on už je pryč víc než šest měsíců, takže Bodina už musela překonat to nejhorší zklamání. Aspoň doufám.“

,Ach, ano,“ odpověděla Bouda. „Už se z toho vzpamatovala. Je jí jedno, za jak dlouho se vrátí na Highwithel. Ale já to potřebuju vědět, protože budu rozesílat svatební oznámení. Takže pro Trescovy jen jedno?“

„Člověk nikdy neví,“ řekla lady Trescová. „To znamená, že to bude brzy? Gratuluju. Tvoje hvězda začíná stoupat.“

„Děkuju,“ reagovala automaticky Bouda. „A ano, v březnu na Kynestonu, po třetí debatě o návrhu a po hlasování.“

„Po třetí debatě? Jak příhodné pro takový politický svazek. No, ještě se uvidíme při první debatě v Esterby.“

Po těch slovech zvedla Armeria Trescová kabelku a znovu se v ní začala přehrabovat.

Bouda nad ní chvíli udiveně stála. Ona ji právě odmítla? Zdá se, že ano. Dobře, že to nikdo neviděl. Ale přesto! Otočila se a vrátila se do druhé řady. Cítila, jak jí hoří tváře. Nejspíš je má stejně růžové jako otec.

Konečně získala nějaké informace pro Dinu. Nebo spíš nemá žádné novinky, což je, podle jejího názoru, ta nejlepší zpráva. Láska její malé sestry k Meilyru Trescovi byla opravdová. Bohužel to nebyl ten pravý. Meilyr je přátelské stvoření, jenže má stejně absurdní politické názory jako jeho matka. Bouda si byla jistá, že především on je zodpovědný za Dinino nadšení pro zrušení nucených prací, které jí nacpal do hlavy.

Dokonce i způsob, jakým se s Dinou rozešel, byl povrchní a nevhodný. Prostě ubohé Dině řekl, že chce ,najít sám sebe‘ a zlomil jí tím srdce. Ale tedje Meilyr mimo hru a Dina si může najít vhodnějšího manžela. Potřebuje někoho solidního a spolehlivého. Někoho, kdo bude chápat zájmy rodiny. Bouda by věděla o několika možnostech.

Otec se vrátil na své místo a vedle sebe položil koláč zabalený v ubrousku. Ten její nenasytný táta! Shovívavě ho štípla do tváře a přiložila mu rty k uchu.

„Tohle by mohlo být zajímavé, podle toho, co jsem slyšela od lorda Jardina.“

Znovu se ozvaly trubky a vstoupil kancléř. Celý sál v očekávání utichl.

Zelston došel ke svému křeslu a zůstal stát. V ruce držel list papíru a tvářil se zachmuřeně. Pak rovnou promluvil.

„Jako kancléř mám výsadu předložit sněmovně k posouzení návrh dle vlastního výběru. Byl bych rád, kdybyste si všichni uvědomili, že to neznamená, že kancléř předložený návrh podporuje. Třeba je jen přesvědčený, že je třeba tuto záležitost prodiskutovat. A to je případ mého dnešního návrhu.“

Po tomto odmítnutí odpovědnosti se ozvaly posměšné výkřiky a pískot některých otravných členů. „Co to má znamenat?“ ječel jeden v šesté řadě. „Proč se tím tedy zabýváte?“ vysmíval se jiný z některé z předních řad.

Kancléř se neobtěžoval odpovědět. Klidně a vyrovnaně se rozhlédl po sále, ale Bouda viděla, jak se mu papír v ruce třese.

„Upozorňuji, že na všechny pozorovatele bude po tomto jednání použit akt zapomnění a všichni řádní členové jsou zavázáni mlčenlivostí.“

Mezi přítomnými Mocnými se ozvalo překvapené mručení. Bouda, plná napětí a vzrušení, poposedla na svém sedadle. Ještě nikdy nebyla svědkem použití dvou prastarých aktů zapomnění a mlčenlivosti.

Nazývat to ,zapomněním‘ je však zavádějící. Dotyčná osoba není zapomenuta, ale vymaže se jí část vzpomínek. Použít akt zapomnění na Mocné je zakázané, jenže Bouda se už před časem rozhodla, že procvičování se nepočítá. Jak jinak by se to člověk naučil? Všichni kancléři to musejí umět, a tak si to Bouda od dětství cvičila na své sestře. Dina je zlatíčko a nevadilo jí to.

Akt zapomnění byl povolený jen v Domě světla na prosté občany — pozorovatele. Občas byli přítomni tajným návrhům nebo jednáním, které byly příliš delikátní a nesměly se dostat mezi prostý lid. Jednou kancléř neodhadl svoji Sílu, takže si jeho návrh nepamatoval nikdo v sále a musel ho předložit znovu.

Členové parlamentu, to znamená Mocní, uznávali akt mlčení, který nebyl tak silný, ale přesto účinný. Člověk si uchoval vzpomínky, ale nemohl o nich mluvit ani se o ně podělit s lidmi, kteří nepatřili do vybrané skupiny, tedy mezi členy parlamentu. Říkalo se, že mnoho rodinných tajemství bylo chráněno dědičným mlčením.

Vypadalo to, že mluvčí Dawsonová chce protestovat. Bouda protočila oči. Jasně, v minulosti se stalo, že někdo použil akt zapomnění naprosto nevhodným způsobem. A nejspíš se to stává dodnes. Gavar a jeho kumpáni byli v Oxfordu proslulí večírky, které navštěvovaly dívky z prostého lidu, jenže ty si příští den nic nepamatovaly. Ale tady, v Domě světla, byly oba akty naprosto legální.

Kancléř zůstal nehybně stát, dokud chaos neutichl. Pak se naposledy podíval na papír ve své ruce, jako kdyby nemohl uvěřit, co je na něm napsáno.

Bouda ho s dlaní na ústech nedočkavě pozorovala. Dokonce i její otec se narovnal a se zájmem poslouchal.

Pak Zelston promluvil.

„Navrhuji okamžité zrušení nucených prací, a to v plném rozsahu.“

ŠESTÁ KAPITOLA

LUKE

Je neuvěřitelné, kolik se toho dá stihnout za deset minut.

Luke zkontroloval hodinky — levnou věc z plastu s logem BB, typické millmoorské označení pro všechny nevolníky. Pak vklouzl do stínu vedle hangáru a dal se do klusu. I když přestávka byla krátká, pohyb dělníků po areálu skvěle umožňoval, aby některé aktivity zůstaly bez povšimnutí.

Naučil se to od Renie, vedle spousty dalších věcí. Poté, co doručil brýle, vrátila se po několika dnech s další prosbou. Pak s další. Luke zjistil, že i když ho po směně v dílně bolelo celé tělo, dokázal sebrat poslední síly a splnit všechno, co žádala.

„Jsem si naprosto jistý, že jsem udělal, co bylo v mých silách,“ tvrdil, když ukradl nářadí, aby mohl opravit rozbitou klimatizaci v jedné ubytovně v západní části města. Její obyvatelé měli čím dál větší dýchací problémy a marně prosili o nápravu. Uvnitř budovy měl člověk dojem, že dýchá výfukové plyny. Luke se bál, že tam vyplivne plíce.

„No jasně,“ usmála se Renie. „Děláš to, protože se ti to líbí.“

Luke si uvědomil, že má pravdu.

Pokud si pamatoval, Renie byla odhodlaná splnit všem každé přání. Nebo jim spíš zajistit každodenní potřeby. Luke nemohl uvěřit, že úřady v Millmooru to nezajímá. Jenže Renie dostávala informace o tom, co lidé potřebují, od millmoorského doktora, který je určitě získával nelegálně. Přes všechna varování Luke nevěřil, že by někoho potrestali celoživotními nucenými pracemi jen za to, že lidem nosí léky, knihy a jídlo.

Došel k jídelně. Zbývalo mu šest a půl minuty. Za tři musel najít, co potřeboval, tři a půl měl na návrat k Williamsovi na přidělené pracovní místo.

Poslední úkol, se kterým Renie přišla, Luka rozesmál. Měl,osvobodit“ jídlo ze skladů v zóně D. Většinou bylo těžké nasoukat do sebe bez zakuckání nabídky zdejší kantýny. Jediní, kdo na této krádeži vydělají, budou zaměstnanci zóny D. Už je nikdo nebude nutit, aby ho jedli.

„Má spoustu kalorií a proteinů,“ vysvětlovala. „To aby vás, těžce pracující, udrželo v chodu. Měl bys vidět, čím krmí lidi v ostatních zónách. Jídlo je stejně odporný, ale nasytí sotva z poloviny. Přeci znáš to svinstvo v kuchyňce na ubytovně. Lidi z toho mají křivici, Luku. Fakt, nekecám.“

Jenže Luke měl obavy o samotnou Renie. Na třináctiletou dívku byla drobná, hubená a měla vpadlé tváře. Ani tmavá barva její kůže nezakryla ještě tmavší kruhy kolem očí. Luke netušil, že v dnešní Británii může být někdo takhle podvyživený. Přišla sem v deseti? Tohle z ní udělaly tři roky života v Millmooru?

Uplynul už měsíc, co neviděl svoji rodinu, a celou dobu mnohokrát v duchu děkoval, že nikdo z nich nemusí být na tomto hrůzostrašném místě. Hlavně Daisy.

Vběhl do skladu. Nad hlavou se mu tyčily police, všechny označené, ale chyběl tomu jakýkoliv systém. Všude kolem bylo tolik krabic, tolik beden. Prošel jednou řadou a zkoumal nápisy na cedulkách.

Najednou ho něco praštilo zezadu do hlavy a Luke padl na tvrdý kovový regál.

Napůl oslepený bolestí se zkroutil na podlaze. Snad na něj nespadlo něco z horní police?

Okovaná špička boty ho kopla pod lopatku a otočila ho na záda.

Nad ním se chvěly pruhy světla ze zářivek na stropě. Jeden z nich utvořil svatozář kolem hlavy postavy, která stála nad ním. Luke zamrkal, aby zaostřil zrak. A to, co uviděl, ho nepotěšilo.

„Jdeš na procházku, Hadleyi E-1031?“

Bota ho šťouchla do brady. Luke zvedl pohled z nohy k mohutné hrudi, býčímu krku a hranaté hlavě korunované blikajícím světlem.

Stála tam Lukova noční můra: Kessler.

„My jsme měli hlad, co?“ pokračoval Kessler a rozhlédl se po policích ve skladu. „Ty snad nejsi s jídlem v Millmooru spokojenej, E-1031? Nelíbí se ti, že nejsi v Kynestonu a nemáš k večeři pečený labutě?“

Špička obušku se Lukovi zapíchla do měkkého místa pod žebry. Díky práci v zóně D měl slušně vypracované břišní svaly, ale na Kesslerovy dloubance to nestačilo. Obušek se stočil směrem nahoru, zkoumavě se zavrtěl a znovu se prudce zabořil pod žebra. Mužova znalost anatomie byla nejspíš stejně dobrá jako matčina. Luke se nadzvedl, stočil se na bok a vyzvracel zbytky snídaně. Pak zasténal a rukávem montérek si utřel lepkavé zvratky z úst. I ten malý pohyb způsobil, že se mu hlava málem rozskočila bolestí.

Vzpomněl si, jak se matka na příjezdové cestě skláněla nad otcem. Co to vlastně křičela? Něco o ráně tupým předmětem. Luke zavřel oči.

„Doufám, že jsi tu nechtěl nic šlohnout, E-1031,“ pokračoval Kessler. „Protože v Millmooru se krást nesmí. Můžeš za to dostat roky nucených prací navíc. Mám to zkontrolovat?“

Hrubé ruce prohmataly Lukovy končetiny, prohledaly montérky a zkontrolovaly kapsy. Když si myslel, že to má za sebou, dozorce mu stiskl palcem a ukazováčkem bradu a přinutil ho otevřít ústa.

„Rád bývám důkladný,“ řekl a strčil mu do úst ukazováček a prostředníček druhé ruky. Luke ucítil pachuť mýdla a silné dezinfekce a zvedl se mu žaludek. Jsou snad Kesslerovy ruce jediná čistá věc v Millmooru?

Kessler vytáhl prsty a utřel si je o Luka.

„Zdá se, že jsi byl hodnej kluk, E-1031. Ale zakopnout a upadnout během procházky bylo hodně neopatrný. Na místech, jako je tohle, to může bejt nebezpečný.“

„Zakopnul?“ zaskřehotal Luke. Začal se v něm zvedat vztek. „Vy jste mě praštil, mizero.“ Rozkašlal se. Douíal, že se mu znovu zvedne žaludek a dostane z pusy Kesslerovu pachuť.

„Ty jsi zakopnul,“ opakoval Kessler. „Budeš potřebovat malou lekci, abys byl příště opatrnější.“

Obušek se zvedl a podél Kesslerových nohou se rozzářilo světlo.

Může zabít, vzpomněl si okamžitě Luke. Rána tupým předmětem může zabít, když mozek oteče.

Jenže úder dopadl níž. Luke uslyšel prasknutí a zalapal po dechu. Před očima se mu roztančily hvězdičky a nakonec omdlel.

Když přišel k sobě, pořád cítil pach dezinfekce. Ale pak otevřel oči a Kesslera nikde neviděl. Seděl na židli v rohu jakési lékařské čekárny.

Celé tělo ho bolelo, jako kdyby mu z něj někdo vyrval všechny orgány a nahradil je rozdrceným sklem. Předklonil se a znovu se vyzvracel na podlahu. Tentokrát zvratků nebylo moc a byly růžové s červenými skvrnami. Těžko se mu dýchalo.

„Jak se to stalo?“ ozval se vedle něj hluboký rozzlobený hlas.

Sklonila se k němu nějaká postava a sáhla mu na čelo. Luke se přikrčil, ale neměl kam utéct.

Ruka byla chladná a laskavá. Luke k ní přitiskl hlavu a s úlevou zavzlykal.

„Jsem doktor Jackson a chci, abys mě poslechl,“ řekl hlas. „Když nebudeš myslet na bolest, tak ji neucítíš. Teď pojď se mnou.“

Luke s údivem zjistil, že to zvládne. Opřel se o lékařovu paži oblečenou v bílém plášti a šoural se po chodbě, jako kdyby mu někdo k jeho věku přidal nulu. Doktor ho odvedl do malé místnosti a položil ho na lehátko.

„Já se na tebe podívám. Neboj, budu opatrný. Můžu?“

Ukázal na knoflíky Lukových montérek a Luke přikývl. Plně se soustředil na muže nad sebou, aby odvrátil pozornost od bolesti, která nutně musela přijít. Lékař měl nakrátko přistřižené vlasy a upravené vousy. V koutcích očí mu na opálené tváři vystupovaly světlé vrásky od smíchu. Na hrudi bílého plášte měl na kapse modré označení Jackson J-3646. Na doktora vypadal moc mladé.

Luka napadlo, že na nucené práce nastoupil hned po univerzite. Abi říkala, že to není nic neobvyklého mezi absolventy medicíny, kteří mají velké ambice a žádné výčitky svědomí. Pošlou je do zapadlého kouta pracovního tábora, aby tam získali zkušenosti. Případné chyby nikoho nezajímají.

Jenže tenhle chlápek věděl, co dělá. Jeho ruce zlehka nadzvedly Lukovo tričko a opatrně mu odhrnuly vlasy, aby si mohl prohlédnout lebku. Luke s každým dotekem prstů očekával ostrou bolest, ale cítil jen tupé brnění.

„Nech mě hádat,“ řekl doktor a stáhl mu tričko zpátky na břicho. „Nehoda na pracovišti. Zakopl jsi a upadl. Přímo na něco ostrého, jako, no, jako třeba obušek dozorce?“

Luke se zabodl očima do doktorovy tváře. Není to past? Opatrně, Luku.

Možná, že Jackson je Kesslerův kumpán. Co když ten usměvavý doktor dává dohromady všechny lidi, kterým dozorce udělil,malou lekci“?

„Nehoda na pracovišti,“ souhlasil Luke. Jackson se zamračil.

„Jasně. Něco ti řeknu. Není to tak zlé, jak to vypadá. Nejspíš ses při pádu praštil do hlavy, což způsobilo, že tvoje nervové dráhy jsou hypersenzitivní. Ale to není nic, co bych neuměl spravit silnými analgetiky. Vteřinku počkej.“

Jackson se otočil a začal se přehrabovat ve skříni se zrcadlem na dvířkách.

Doktor měl pravdu. Už teď se Luke cítil mnohem lépe, než když se probral v čekárně. Měl dojem, že mu Kessler zpřelámal pár žeber, ale pak se podíval na hruď a uviděl jen několik modřin. Jistým způsobem to dávalo smysl. Kessler nemůže jen tak přijít a umlátit lidi skoro k smrti. Nevolníci jsou majetkem státu, ale to neznamená, že je může zabít sadistický dozorce. Kessler určitě věděl, co dělá. Každá rána měla Lukovi způsobit co největší bolest a co nejméně ho zranit.

Jackson se otočil zpátky a v ruce držel silnou tubu s mastí. Zlehka ji rozetřel na Lukovo břicho a všechna bolest zmizela. Lukovi se chtělo křičet úlevou. Zmateně doktorovi děkoval.

„Žádný problém,“ řekl Jackson, narovnal se a podíval se Lukovi do očí. „To je to nejmenší, co můžu udělat pro přítele svého přítele.“

Lukovi se znovu prudce rozbušilo srdce. Divoce poskakovalo pod žebry, která nakonec přeci jen nebyla zlomená. Co tím doktor myslel? Luke neměl v Millmooru žádné přátele, kromě nemluvného spolupracovníka, bývalého spolužáka a malé holky, která mu zadává obtížné úkoly.

Ten doktor.

Ten doktor. Ten, co se vyznal a řídil Renie.

„Přítel? Není to náhodou, uf, jeden z vašich mladších pacientů? Holka?“

Jackson se souhlasně zasmál.

„Renie nikdy nebyla mojí pacientkou. Ta holka má víc životů než kočka. Shodíš ji ze střechy a ona přistane na nohách. Postarat se o tebe je to nejmenší, co můžu udělat po tom všem, co jsi ty udělal pro nás, Luku Hadleyi.“

Luke se po nečekané pochvale začervenal.

„Moc toho nebylo. Nic, co by nedokázal kdokoliv jiný.“

„Řekl bych, že to není tak docela pravda,“ řekl Jackson. „Není mnoho lidí, kteří tohle místo vidí takové, jaké skutečně je. A ještě méně je těch, co si uvědomují, že nucené práce nejsou nezbytnou součástí života, ale hrubým potlačováním svobody a lidské důstojnosti, kterého se dopouštějí Mocní.“

Luke na něj nevěřícně zíral. Rozuměl mu dobře? Nebyl si jistý. Z nucených prací měl hrůzu. A pořád se děsil deseti roků, které měl před sebou. Mocné nenáviděl a zároveň jim záviděl. Nenáviděl Millmoor i krutosti a urážky, kterých byl denně svědkem. Ale stejně jako Abi a celý zbytek rodiny nikdy nezpochybňoval skutečnost, že nakonec bude muset na nucené práce nastoupit.

„Neměl jsem tě tím zatěžovat,“ řekl Jackson, když vycítil jeho zmatek. „Dneska jsi měl špatný den. Vrať se do ubytovny a odpočiň si. Víš, je tu několik dalších jako Renie a já, a občas se scházíme v millmoorském sportovním a společenském klubu. Jestli se k nám chceš přidat, rádi tě přivítáme. Renie se ti ozve.“

Po těch slovech Jackson otevřel dveře a zavolal dalšího pacienta.

Ke svému velkému překvapení se Luke další den ráno probudil úplně bez bolestí. Měl jen zažloutlé modřiny, které ukazovaly, kam ho Kessler praštil. Potěšilo ho to, protože měl práci. Během přestávky vyrazil rovnou do skladu u jídelny. Kessler ho nebude čekat tak brzy, pokud vůbec. Naplnil kapsy kombinézy tolika balíčky, kolik se do nich vešlo. V noci se vydal na místo schůzky, kterou měli domluvenou na předchozí večer. Rozhodl se, že tam jídlo schová. Ale ona už na něj čekala.

„Tušila jsem, že dneska přijdeš,“ řekla a přehodila v puse žvýkačku, která určitě nepocházela z Millmooru. „Doktor říkal, abych ti vzkázala, že příští schůzka klubu bude tuhle neděli. Sejdeme se v jedenáct dopoledne u jižní autoopravny, brána devět.“

Zabalila jídlo do mikiny a rozplynula se v šeru.

„Počkej!“ sykl Luke. „Ten klub. Co tím Jackson myslel? Sportovní a společenský. Co tam ve skutečnosti děláte?“

Znovu se objevila dívčina tvář, která jakoby poskakovala ve světle lucerny.

„Šachy. Scrabble.“ Pokrčila rameny. „Měli jsme Cluedo, ale to nám sebrali kvůli podezření na podvratnou činnost. Nelíbily se jim mordy boháčů v nóbl rezidencích, které nejspíš spáchal některý ze sloužících.“

Když uviděla Lukův zklamaný výraz, zaklonila hlavu a zasmála se.

„Dělám si legraci. Brzy to zjistíš sám. A pamatuj: do hry tě nikdo nutit nebude. My jsme si tě vybrali, ale ty si musíš vybrat hru.“

Pak zmizela.

Té noci Luke nemohl usnout. Přemýšlel o své rodině a o klubu doktora Jacksona. Celý život ho obklopovalo žvatlání sester a rodičů. Ten zvuk byl tak důvěrně známý, že ho, stejně jako dýchání, skoro nevnímal. Dokud úplně nezmizel. Teď s nimi občas v duchu mluvil a vůbec mu to nepřipadalo divné.

Minimálně do prosince od nich nedostane žádnou zprávu. Po nástupu na nucené práce měli všichni po dobu tří měsíců zakázanou komunikaci s venkovním světem. A tak mu musela stačit jednostranná komunikace uvnitř hlavy. Stejně by v dopise o klubu nemohl psát.

Co by říkali jeho prvnímu týdnu v Millmooru a rozhodnutí jít v neděli s Renie? Byl si naprosto jistý, že klub nemá nic společného se stolními hrami.

„Zapomeň na to, synku,“ radil by mu otec s hlavou strčenou pod kapotu austinu a natáhl by ruku pro klíč. „Skloň hlavu a starej se jen o svoji práci.“

„Hlavně se do ničeho nezapleť,“ jako by slyšel říkat matku. A Abi by mu určitě připomněla, že o lidech, s kterými se chystá zaplést, vůbec nic neví.

Daisy by to nebrala tak vážně. Ona nikdy nebyla z těch, co udělají, co slíbili. Luke doufal, že v Kynestonu je poslušnější. Rád by věděl, jestli by se v Millmooru Daisy změnila jako Renie v drzé dítě znalé místních poměrů.

Luke si musel položit jednoduchou otázku: Stojí za to riskovat návštěvu klubu a další střet s Kesslerem nebo ještě něco horšího? Možná dokonce ohrozí svůj přesun do Kynestonu.

Rodiče by bez zaváhání řekli ne. Ale oni tady nebyli a netušili, jaký je tu život. Uvědomil si, že to nezáleží ani na matce, ani na otci. Přesně jak řekla Renie: rozhodnutí je na něm.

To zjištění mu usnout nepomohlo.

V neděli ráno dorazil do autoopravny o půl hodiny dřív a zvědavě se proplížil kolem drátěného plotu. Na hydraulických zvedácích stála řada terénních vozů, které čekaly na opravu podvozku. Otec by řekl, že to je extrémně nebezpečné. Jsou snad úředníci, kteří řídí Millmoor, takoví ignoranti, nebo jim na lidech, kteří tu pracují, vůbec nezáleží?

Nebo ještě něco horšího. Je snad spousta nehod — jako ta, co se stala Šimonovu strýci Jimmymu nebo muži, co dřív dělal Lukovu práci — víc než jen jejich nepozornost? Možná takhle fungují všechny pracovní tábory. Nebezpečná práce a hrozné životní podmínky nutí lidi, aby se soustředili jen na sebe a na vlastní problémy. Nic jiného je nezajímá.

Tohle se mu snažil doktor Jackson naznačit?

Začíná Luke vidět Millmoor takový, jaký skutečně je?

Náhle se vedle něj vynořila Renie. Její uznalé kývnutí se změnilo v úsměv, když jí vyprávěl, jak s otcem opravovali staré auto.

„Zdá se, že tady nemám moc šancí na uplatnění svých znalostí,“ řekl smutně Luke. „Příští měsíc mi bude sedmnáct. Měl jsem začít chodit do autoškoly. Vlastně už trochu řídit umím. Jenže v nej bližší době se za volant neposadím.“

„Nikdy neříkej nikdy, Luku Hadleyi,“ prohodila Renie a usilovně v puse přehazovala žvýkačku. „Tak jdeme, představím tě v klubu.“

Luke okamžitě zapnul svoji vnitřní navigaci, aby si zapamatoval cestu, ale po patnácti minutách byl naprosto ztracený. Zkracovali si cestu přes budovy i dvorky a nebylo možné sledovat všechny ulice a rohy. Copak mu Renie nevěří a nechce, aby znal místo setkání?

„Vyhlídková trasa?“ zeptal se trochu zostra.

„Spíš ostře sledovaná trasa,“ odpověděla, aniž zpomalila. Krátce nato podlezla napůl staženou roletu obchodního centra a zamířila ke dveřím na druhé straně malé místnosti.

Než se Luke vzpamatoval, ocitl se v Millmoorském společenském klubu. V jakési zadní místnosti uviděl šest lidí.

Seděli ve velkých černých kancelářských židlích kolem půlkulatého stolu plného plechovek s limonádou a prázdné mísy na ovoce a vypadali jako porota nějaké mizerné televizní přehlídky talentů.

Luke zahlédl dvě šedovlasé ženy s odhodlaným výrazem. Určitě jim bylo hodně přes šedesát. Na své židli se nervózně otáčel hubený chlápek a vedle drobné ženy s koňským ohonem a nezdravě bledými tvářemi seděl černoch s vyholenou hlavou. Snad rodiče Renie? Jenže ta jim nevěnovala zvláštní pozornost. Pak tam byl doktor Jackson. A vedle něj dvě volná místa.

„Ahoj, Luku,“ pozdravil ho doktor. „Vitej v Millmoorském společenském klubu.“

Představili se mu i ostatní. Hilda a Tilda, Asif, Oswald ,říkej mi Oz‘ — a Jessica. Dvě ženy s podobnými jmény byly sestry, ale Oz a Jessica neměli s Renie nic společného.

„A tohle je Luke Hadley,“ řekl Jackson a poplácal ho po rameni, aby ho uklidnil. Navzdory opravdu podivné sešlosti Luke ucítil nával vzrušení.

„Tak teď jsi poznal náš společenský život,“ řekl s úsměvem doktor. „Každý den obstaráváme takové drobnosti, jako je jídlo a součástky do klimatizace. Ale kromě nezbytností taky knihy, hudbu nebo milostný dopis zvenku, který nečetl cenzor. Cokoliv z venkovního světa, co život tady dělá snesitelnější. Ale i když tohle všechno je důležité, nic se tím nezmění. A náš klub se snaží věci změnit, Luku. Předvedeme ti to.“

Luke přikývl. Cítil napětí, ale taky spiklenectví.

„Pochopíme, když se rozhodneš, že s námi nebudeš hrát,“ pokračoval Jackson. „Ale pokud to bude ten případ, musíme tě požádat, aby ses o klubu a jeho aktivitách nikomu nezmiňoval. Jessico, co kdybys šla jako první a předvedla Lukovi, jak hrajeme.“

Ukázalo se, že mísa na ovoce není prázdná, protože Jessica do ní sáhla a vytáhla malý složený kus papíru. Zamračila se.

„Tedy, Jacku, máš příšerný rukopis.“

Jackson zvedl obě ruce. „Co k tomu mám říct? Jsem doktor.“

„I tak, tohle je dobré,“ pokračovala Jessica a přečetla papír. „Najít a zničit důkazy dozorců v případě obvinění Evanse N-2228. Vezmu si Hildu a Oze. Ji na hledání, jeho na zničení.“

Podívala se na Oze. Nejspíš to nebudou rodiče Renie, usoudil Luke. Ale něco mezi nimi je.

„Doktore, co kdybys nám o tom něco řekl,“ zaburácel Oz.

Jackson sepnul prsty. Najednou vypadal jako obchodník.

„Barry Evans přišel o ruku při nehodě v továrně na zpracování drůbeže. Nekonečně dlouho upozorňoval svého vedoucího, že zařízení dílny není v pořádku, ale nic se nestalo. Jakmile ho propustili z nemocnice, dostal se v noci dovnitř a rozmlátil všechno na kusy. Nikdo ho neviděl, ale zachytily ho bezpečnostní kamery a teď se ho chystají odsoudit k doživotním nuceným pracím. Najděte ten záznam a vymažte ho. Ujistěte se, že nezůstal na žádném náhradním serveru. A jestli mají i jiné usvědčující důkazy, postarejte se, aby zmizely.“

Obě ženy se na sebe podívaly a Hilda praštila dlaní do desky stolu. Byla tak nadšená přiděleným úkolem? Znechucená tím, co se stalo Evansovi? To Luke netušil. Ve skutečnosti nemohl uvěřit tomu, co právě slyšel, ale pak přišla řada na Tildu, která sáhla do mísy. Rozložila papír, který si vybrala, a vypískla.

„V úterý ve čtvrt na dvanáct v noci živý rozhovor pro rádio ABC AM o podmínkách v pracovních táborech. Asife, ty uděláš rozhovor a já zajistím bezpečné spojení přes NoBird.“

„Výborně,“ řekl Jackson. „Bude to záslužná práce. Na tenhle týden zbyla poslední hra.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Asif se přestal houpat na židli, aby nebylo slyšet vrzání. Renie přestala přežvykovat. Všech sedm lidí se podívalo na Luka.

Nikdo na něj netlačil.

„Musíš vědět,“ řekl Jackson a otočil se přímo k němu, „že to, co děláme, může mít důsledky. Trestem za věci, o kterých jsme právě mluvili, je spousta let prací navíc. Ale my víme, že když to vzdáme, budou důsledky pro všechny ostatní mnohem větší. Byl bych rád, aby ses k nám přidal, Luku. Myslím, že bys pro klub odvedl skvělou práci. Ale jen ty můžeš rozhodnout, jestli budeš hrát, nebo ne. V naší hře nejsou žádní vítězové, dokud všechno neskončí. A protivník je pořád stejný.“

Luke se podíval na mísu, která stála před Tildou. Na dně ležel jediný papírek složený do velikosti nehtu na palci.

Znovu pohlédl na Jacksona. Utřel si zpocené dlaně do nohavic kombinézy a pak je položil na kraj stolu.

Hry ho vždycky bavily.

A tahle stála za to.

Natáhl ruku k míse.

SEDMÁ KAPITOLA

ABI

Daisy byla svojí prací v Kynestonu nadšená. Dokonce i matka s otcem byli spokojení, když zjistili, že ji Daisy bez problémů zvládá.

Jenže Abi byla přesvědčená, že to neskončí dobře.

Když jim Jenner ukazoval jejich domek, Abi uviděla dětskou postýlku jako první. Zeptala se, co dělá ve třetí ložnici. Ta přeci měla patřit Lukovi.

Jenner se na ni váhavě podíval a slíbil, že jim všechno vysvětlí, až je příští den bude informovat o jejich povinnostech. Když toho rána vstoupil do kuchyně, Abi vstala a uklidila všechno ze stolu, protože jinak by si Daisy nacpala do pusy další toust. Věděla, že pokud chtějí co nejdřív dostat zpátky Luka, je třeba udělat co nejlepší dojem.

Nevrátila se na svoje místo, protože Jenner se posadil hned vedle a Abi znejistěla. Opřela se o dřez a Jenner začal mluvit. Rodiče dostali přesně tu práci, ve kterou doufali, když vyplňovali žádost. Matka bude ošetřovat lady ve velkém domě a dohlížet na služebné. Otec se bude starat o sbírku starých aut lorda Whittama a opravovat ostatní vozy v rezidenci.

„Napadlo mě, že ty budeš perfektní jako asistentka v administrativě Kynestonu,“ řekl Jenner a s tím nádherným úsměvem se podíval přímo na Abi. „Doufám, že někomu tak chytrému jako ty to nebude připadat moc jednoduché. Tak to skutečně není. Já sám se starám o rodinnou kancelář. Nevěřila bys, co s tím je práce. Potřebuju člověka, na kterého se můžu spolehnout.“

Abi zrudla. Bude pracovat společně s ním. Připadalo jí to jako noční můra a zároveň splněný sen, zabalené v jednom balíčku převázaném mašlí s nalepenou cedulkou, na které byl nápis ,Láska'. Viděla, jak se Daisy zachichotala, a výhružně se na ni podívala.

Úkol Daisy upoutal pozornost všech, včetně Abi.

Dověděli se, že se bude starat o nemluvně. O dítě, které se narodilo dívce, která v domě sloužila. Jenner jim vysvětlil, že se zapletla s jeho nejstarším bratrem, ale před několika měsíci tragicky zemřela.

Všichni se snažili zjistit víc podrobností, ale bylo jasné, že Jenner o tom nechce mluvit. Trochu naštvaně jim sdělil, že to je všechno, co jim může říct, a Abi napomenula Daisy, aby zmlkla.

Netrvalo dlouho a objevil se Gavar. Tvářil se rozzuřeně, jako kdyby je chtěl obvinit z krádeže. Byl ještě vyšší než jeho bratr, měl mohutnou postavu a široká ramena. V náruči držel holčičku, která klidně spala. Vypadala hrozně malinká. Gavar ji držel opatrně, jako kdyby to byla porcelánová panenka.

„Tohle je ona?“ zeptal se Jennera a ukázal na Daisy. „Děláš si legraci? Sama je ještě dítě.“

„Uklidni se,“ odpověděl unaveně Jenner. „Vždyt víš, že to tak musí být.“

Gavar zamumlal nějakou nadávku a otec odstrčil židli, jako kdyby se ho chystal napomenout, aby nejdřív přemýšlel, než začne klít. Chudák Daisy vypadala, že umře strachem.

Gavar na ni křikl: „Pojď sem,“ ale Daisy stála jako zkamenělá.

„No tak běž,“ postrčila ji matka. „On tě nesní.“

Abi se nadmula pýchou, když její malá sestra udělala tu nejstatečnější věc ve svém životě. Přešla místnost a postavila se před Gavara Jardina. Ten se na Daisy podíval, jako kdyby jí chtěl svým zrakem vypálit do očí díry.

„Tohle je moje dcera Libby,“ řekl a lehce nadzvedl paži. Dítě bylo nádherné. Mělo růžové tváře, kudrnaté kaštanové vlasy a dlouhé tmavé řasy.

„Ona je tou nejdůležitější věcí v mém životě, a teď bude nejdůležitější věcí v tom tvém. Nesmíš se od ní hnout ani na krok. Když budu v Kynestonu, přijdu za tebou každý den. Budu vědět, kde jsi. Musíš na ni normálně mluvit, žádné hloupé žvatlání. Hraj si s ní. Ukazuj jí různé věci. Její matka byla inteligentní žena a ona je inteligentní dítě. Budeš ji celou dobu oslovovat,slečno Jardinová‘. Jestli se jí něco stane, zaplatí za to celá tvoje rodina. Rozumíš?“

„Ano,“ řekla Daisy a rázně přikývla. Pak dodala: „Ano, pane.“

„Dobrá,“ řekl Gavar a podal jí dítě.

V následujících týdnech Daisy získala v péči o nemluvně více jistoty. Abi se zatím pokusila vypátrat něco o Libby Jardinové a její matce.

Dověděla se, že než přijeli Hadleyovi, starala se o dítě jedna starší služebná z kuchyně. Abi se pod záminkou inventury zastavila ve špižírně a zjistila, že to je milá a upovídaná ženská.

„Holčička se ve skutečnosti jmenuje Liberty,“ řekla a pokývala hlavou. „Jméno vybrala její matka. Leah byla hodná holka a pana Gavara moc milovala. Ale když zjistila, že je těhotná, tak se strašně pohádali a on na ni byl hrozně zlý. Ona mu pak vyčítala, že jí pořád předhazuje, že je jen služka.

Pan Gavar chtěl, aby ten drobeček měl nějaké vznešené jméno jako všichni v rodině. Třeba Amelia nebo Cecilia nebo Eustacia. Ale jeho rodiče o tom nechtěli ani slyšet. Pochopitelně se jim nelíbila ani Liberty. Lord Jardine tvrdil, že to je nevkusné. Nakonec to rozhodla lady Thalia a od té doby se ten drahoušek jmenuje Libby.

Víš, oni ji neberou jako jednu z nich. Nemá žádnou Sílu, i když její matka byla přesvědčená, že ano. Chudák holka. Myslím, že ke konci to neměla v hlavě v pořádku. Každý ví, že to není možný. Proto se o Libby staráme my, místo aby byla v tom velkém domě. Ale láska pana Gavara je trochu divná.“

Jenže to nebyla pravda.

Nikdo netušil, kdy se Gavar přijde podívat na svoji dceru. Najednou se před nimi vynořil v kuchyni jejich domku, právě když ji Daisy krmila kaší a broukala při tom dětské říkanky. Jednou Abi stála u okna kanceláře Kynestonu a sledovala, jak Gavar kráčí k jezeru, kam Daisy vzala Libby, aby se podívaly na kačenky.

Jindy Abi spěchala chodbami pro služebnictvo a uslyšela, jak se Gavar rozčiluje kvůli malému respektu k jeho dceři. Obávala se toho nejhoršího, a tak se rozběhla k hlavnímu vchodu, aby se postavila mezi něj a Daisy. Když však otevřela tajné dveře, uviděla pokojskou, která se tiskla ke stěně a u nohou měla hromadu čistých prostěradel. Gavar zapíchl silný prst do ženina obličeje. Jeho druhá ruka ležela ochranářsky na rameně Daisy a dotýkala se nosítka, ve kterém nosila Libby.

„Omluv se slečně Hadleyové,“ vztekal se Gavar. „Ona se stará o moje dítě, i když ji potkáš samotnou. Okamžitě jí půjdeš z cesty, ne naopak. Tak dělej.“

„Pro... promiňte, slečno Hadleyová,“ vykoktala pokojská. „Už to víckrát neudělám.“

Gavar něco zamručel a Daisy děkovně pokývla hlavou jako malá královna. Abi potichu zavřela dveře a vrátila se ke svým povinnostem.

Ještě podivnější věc se stala následující týden. V Kynestonu byli tou dobou už měsíc a všichni čtyři seděli u večeře. Daisy byla nezvykle smutná, a to i ve chvíli, kdy maminka otevřela troubu a vytáhla z ní jablečný koláč.

„Co se děje, kočičko?“ zeptal se otec.

Daisy si teatrálně odfrkla a hřbetem ruky si utřela nos.

„Chybí mi Gavar,“ řekla tiše. „Půjdu zkontrolovat Libby.“

Ve chvíli, kdy před ni maminka postavila talíř s moučníkem, Daisy vstala a utekla nahoru.

Ostatní tři se na sebe nevěřícně podívali.

„Kde je dědic Gavar?“ zeptala se matka po chvíli.

Abi si povzdechla a dala si do pusy kousek dezertu.

„Odjel s lordem Jardinem na sever,“ odpověděla. „Na zámek Esterby. Víte, právě probíhá první debata, kde se má prodiskutovat kancléřův návrh. Jedna se koná na podzim, jedna uprostřed zimy a třetí debata proběhne na jaře v Kynestonu.

Jenner říkal, že obvykle o návrhu doma mluví celá rodina, ale letos

o něm otec i Gavar mlčí. Prý s tím má něco společného i Silyen, ale netuším co. Jenner říkal, že jeho otec tvrdí, že ten návrh je naprosto směšný a není o čem mluvit. Ale Jenner mu nejspíš nevěří.“

„Jenner říkal tohle, Jenner říkal tamto,“ ozval se otec. „Copak se obě moje holčičky zbláznily do těch Jardinových kluků?“ Otec je chtěl poškádlit, ale jeho tvář byla zamračená.

„Měj se na pozoru, mladá dámo,“ řekla matka.

Jakékoliv odseknutí by nastartovalo velkou rodinnou hádku, a tak se Abi radši kousla do rtu a mlčela. Její rodiče byli směšní. Vždyť se o Jennerovi skoro nezmínila.

Ale o Daisy by si měli dělat starosti. Dědic Gavar je charismatický, ale taky hodně hrubý. Je pyšný, pořád křičí a všichni ho rozčilují, kromě vlastní dcery.

A Abi zjistila ještě něco horšího. Mezi služebnictvem se šeptá, že je odpovědný za smrt Leah, Libbyiny matky. Jedné noci, zrovna když si Gavar vyjel na lov, ji někdo nešťastnou náhodou zastřelil.

Proč by se Leah po setmění potulovala venku? Abi neměla žádné rozumné vysvětlení, ale hned ji napadlo: Byla to skutečně nehoda?

Pro Daisy bylo v každém případě nebezpečné trávit s ním tolik času. Všechen její počáteční strach nahradil jakýsi zbožný obdiv. Ale bylo jí jen deset, a i když se o Libby stará skvěle, určitě jednou udělá chybu. Jak pak bude Gavar reagovat? Je to příliš riskantní. Abi musí zjistit, jestli by Jenner nepřidělil Daisy jinou práci.

Znovu ji přepadl pocit viny. Zatím se nedostala ani o krok blíž k přemístění Luka z Millmooru. Dvakrát se na bratra pokusila zavést hovor, ale Jenner to nijak nekomentoval. Myslela si, že má hodně práce. Potřetí se k ní otočil a ona v jeho hnědých očích uviděla lítost.

„Je mi to moc líto, Abigail, ale byl tu dobrý důvod, proč tvůj bratr nemohl přijet do Kynestonu, a ten pořád trvá. Prosím, už o tom nemluv.“

Pak se uzavřel do sebe, stejně jako toho dne, když přijeli, nebo když se ho poprvé zeptala na Libby.

Jeho slova zněla klidně, ale jeho odmítnutí ji těžce ranilo. Musí o tom mluvit. Pomyšlení na Luka uvězněného v Millmooru, kde bude několik dalších měsíců vydán na milost a nemilost lidí podobných surovému dozorci, ji děsilo. Nedokázala si představit, že tam zůstane. Luke je jediný kluk v rodině a nejspíš by se mu líbilo dělat ochránce svým sestrám, ale Abi je nejstarší. Dohlížet na sourozence je její povinnost.

Ať je ten ,dobrý důvod' jakýkoliv, musí na něj přijít a překonat ho.

Ale napřed se musí postarat o Daisy.

Příští den byla sobota, a i když byl konec září a ochladilo se, byl nádherný slunečný den. Abi našla svoji sestru, jak přebaluje nemluvně, a navrhla jí procházku do lesa. Napadlo ji, že využije příležitosti a promluví si s ní o její náklonnosti k Libby i jejímu otci.

„Ukážeme Libby stromy a taky se může vyválet v listí,“ řekla sestře. „Malé děti mají rády barvy a zvuky. Stimuluje to jejich mozek.“

„Gavarovi by se to líbilo,“ souhlasila Daisy a Abi měla co dělat, aby se neušklíbla. „Najdu jí čepičku a rukavice.“

Zblízka byl les stejně nádherný, jako když se na něj dívaly z dálky. U jezera stálo pompézní miniaturní sídlo. Před pár stoletími se letohrádky staly mezi Mocnými velice módní, protože vlastnit jen obrovský dům nebylo dost okázalé. Les za ním se táhl, kam oko dohlédlo. Pozemky Kynestonu byly opravdu tak rozlehlé, jak se jí jevilo prvního dne.

Abi vykročila mezi stromy a její boty zašustily ve spadaném listí. Skrz baldachýn z větví pronikalo sluneční světlo, ve kterém vypadal barevný koberec ještě zářivější. Připomínal barevnou sklenici vyrobenou někým, kdo měl rád jen první polovinu duhy.

„Tenhle je červený,“ řekla Daisy, zastavila se, zvedla jeden list a ukázala ho Libby, která ho hned zahodila. „A tenhle je oranžový.“

Kousek před nimi stál vysoký, nádherně žlutý strom. Abi se sehnula, aby v hromadě našla ten nejkrásnější list pro Libby.

Její ruka narazila na něco pevného, ale přesto nepříjemného. Chlupatého.

Uskočila, popadla Daisy za ruku a ukázala ke kmeni stromu.

Jak byla hloupá! V těchto lesích můžou potkat cokoliv. V Anglii by už neměli žít vlci ani medvědi, ale taky by tu neměli být nazí muži na vodítku. Přesto lady Hypatia do Kynestonu jednoho přivezla.

Jenže z listí nic nevyskočilo. Nechňaply po nich žádné tesáky, ani po nich nesekly drápy. Nic.

Abi zůstala stát a čekala. Ruce se jí třásly.

Pořád nic.

Proč se to zvíře nehýbá? Vrazila do něj tak prudce, že by to probudilo každého. Dokonce i Luka.

Než si uvědomila, co dělá, vrátila se k hromadě listí. Zadržela dech, pomalu natáhla jednu ruku a zabořila ji do hromady.

Nahmatala hrubou kožešinu, ale ta byla na dotek chladná. A nehybná. Nemusela být studentkou medicíny, aby pochopila, co to znamená.

Abi si dodala odvahy a odstranila zbytek listí. Jelen, který pod ním ležel, se ani nepohnul. Oči měl široce otevřené a zakalené. Byl mrtvý.

Jak vlastne zemřel? Nenašla na něm žádné stopy po zranení nebo nemoci. Mrtvola byla ve všech směrech zachovalá. Srst měl hustou a lesklou. Dokonce ani nepáchl.

Ve skutečnosti ucítila příjemnou sladkou vůni. Zvedla hlavu a rozhlédla se. V okamžiku uviděla její zdroj.

Kousek od nich, proti otevřenému nebi, stál strom. Třešeň obalená záplavou růžových květů. Větve se pod jejich tíhou prohýbaly až k zemi. Ta vůně byla v chladném podzimním vzduchu nezaměnitelná.

Pohled na rozkvedý strom ji fascinoval. Abi se k němu rozběhla a cítila, že Daisy jde za ní. Natáhla paže a přejela dlaněmi po hustém koberci květů. Daisy sundala Libby rukavice a povzbuzovala ji, aby se jich dotkla.

„To je krása,“ řekla Daisy dítěti. „Není to nádherné?“

Jenže Abi si uvědomila, že tu něco není v pořádku. Byl konec září, podzim. A třešně kvetou na jaře.

Najednou ji polil chlad, který neměl nic společného s větrem. Jelen byl mrtvý, ale nevypadal na to. Strom byl živý a kvetl, kdy neměl.

„Dobrá, zlato,“ řekla a jemně odstranila větev z Libbyina dosahu. Pak hodila po Daisy pohledem, který nesnesl odpor. „Už půjdeme. Uděláme si piknik za velkým domem.“

Uviděla ho v okamžiku, kdy se otočila.

Seděl na zemi pár metrů od nich, nohy měl natažené před sebou, záda opřená o kmen stromu a pozoroval je. Odhodil si rozcuchané vlasy z tváře, která vypadala hubená a unavená. Ale oči mu zářily zvědavostí. Mladý pán.

Chvíli na sebe tiše zírali. Pak se rychlým, plynulým pohybem postavil a došel až k nim. Natáhl ruku a podal prst Libby. Ta ho popadla a začala do něj nadšene kousat. Abi cítila, jak se za ní Daisy neklidně zavrtěla. Nej radši by utekla, ale nebylo to možné.

„Líbí se vám můj strom?“ zeptal se Silyen Jardine.

„Váš strom?“ podivila se trochu hloupě Abi.

„Ano.“ Jeho úsměv byl jasný a chladný jako dnešní den. ,Abych byl přesnější: můj experiment. Podle toho, jak jsi prve vykřikla, soudím, že jste našly i ten druhý. Tohle je hezčí, ne?“

Natáhl volnou ruku a zamyšleně se dotkl okvětních lístků.

„Ten mrtvý jelen,“ vyhrkla rozhořčeně Daisy. „To jste byl vy?“

„Smrt. Život,“ řekl Silyen a začal při tom pohybovat prstem v Libbyiných upadaných ústech. „Na party obvyklé triky. Vlastně, inspirovala mě tady malá Libby. Nebo spíš její matka, když ji Gavar postřelil a ona přímo před námi umřela. Přesně na tomhle místě. Nemohl jsem nic dělat, což bylo... překvapivé. Nemám rád problémy, které nemůžu vyřešit. Určitě víš, co tím myslím, Abigail.“

Když Abi slyšela, jak vyslovil její jméno, naskočila jí husí kůže. Ale její pozornost upoutala slova, která řekl na začátku. Silyen viděl, jak Gavar vystřelil a Leah umřela. Nevypadalo to jako nehoda na lovu.

„Cože?“ Daisy celá zrudla. „Gavar ne. To by neudělal. On Libbyinu matku miloval. Říkal mi to.“

„Chceš ho bránit? Gavarův vliv na ženy je legendární, ale netušil jsem, že si začíná s takhle mladými. Tvoje sestra ví, že mluvím pravdu.“

„Abi?“ vykřikla pronikavě Daisy.

Abi zatnula zuby. Chystala se své sestře opatrně vysvětlit, že Gavar Jardine nejspíš není hrdina. Nepřála si, aby se to dověděla tímto způsobem. Daisy dokonce netušila, že byl zapletený do smrti Libbyiny matky. A navíc to Silyenovo dramatické vylíčení událostí.

„Promluvíme si o tom později,“ vyhrkla. „Ted se vrátíme domů. Omluvte nás, pane Silyene.“

Abi sklopila hlavu a táhla Daisy pryč, ale Silyen s nimi ještě neskončil.

„Povězte mi,“ řekl, vytáhl prst z Libbyina sevření a zamyšleně se na ně podíval. „Udělala někdy něco... zvláštního? Neobvyklého?“

„Jako jestli má Sílu?“ zeptala se Daisy. „Ne. Je to jen batole.“

„Ale to nás nemůže zastavit.“ Usmál se. „Síla u malých dětí je mnohem nápadnější, protože ji nikdo nečeká. Jen tak mimochodem, Gavar rozbíjel talíře, když ho matka chtěla nakrmit něčím jiným než rozmačkaným banánem. Je mu třiadvacet, a prakticky se nezměnil.“

„Nevěřím vám ani slovo. Chcete ho pomluvit,“ řekla Daisy. „Žárlíte na něj, protože je dědic.“

Prosím, pomyslela si Abi. Prosím, ať se z tohohle lesa dostaneme celé, ať jsme co nejdál od mrtvých zvířat a triků Silyena Jardina. A taky Daisyina naprostého nedostatku pudu sebezáchovy.

Silyen nepatrně pokrčil rameny, odvrátil se a upřel zrak na strom. Chytil větev a zatřásl s ní, stejně jako předtím Daisy, a sledoval, jak na zem prší okvětní lístky. Zamračil se.

Pustil větev, ale okvětní lístky se sypaly dál, rychleji a rychleji. Pak začaly opadávat květy z celého stromu, až v nich nakonec všichni tři stáli po kotníky. Ze země stoupala nádherná sladká vůně. Na větvích se objevily zelené pupeny, které pukaly a rozvíjely se. Brzy byl celý strom obalený hustým listím. Ještě před chvílí Abi toužila utéct, ale teď se nemohla pohnout z místa, jako kdyby zapustila kořeny.

Listy se začaly kroutit, třásly se, zežloutly a opadaly. Povadlé listí se navršilo na květy.

Netrvalo dlouho a strom zůstal úplně holý. Černý a nahý natahoval dlouhé prsty k nebi a smutne jimi pohyboval ve své ztracené kráse, jako kdyby toužil všechno vrátit.

Silyen Jardine nepromluvil. Mlčela i Daisy. Malá Libby kopala nohama a broukala si.

Silyen naklonil hlavu a zaposlouchal se.

„Můj otec a bratr jsou zpátky,“ řekl a otočil se k nim čelem. „Gavar se nemůže dočkat, až uvidí svoji dceru. Půjde rovnou k vám. Bude lepší, když nás spolu neuvidí. Tímhle směrem to bude nejrychlejsi.

Ukázal na dva velké duby. Nemusel jim to říkat dvakrát.

Daisy se okamžitě vydala na cestu. Pod nohama jí praskaly předčasně opadané žaludy a Libby ji kopala do žaludku. Abi je následovala. Nepodívala se ani na mladého pána, ani na suchou třešeň nebo na les za svými zády, kde nehybně ležel mrtvý jelen. Na kraji lesa ji oslnilo slunce a ona přivřela oči. Srdce jí divoce tlouklo, jako kdyby právě unikla nebezpečí, i když nebyla schopná říct jakému.

Když minuly letohrádek, Abi uslyšela burácení motorky. Daisy radostně zatleskala a Abi se přikrčila. Nikdy ji nenapadlo, že by takhle mohla reagovat. Nechápala, jak se Daisy může těšit na setkání s Gavarem, když ví, co se stalo matce Libby.

Motorka se objevila v dohledu a zastavila. Gavar ji postavil a rozběhl se k nim.

„Jste daleko od domova,“ řekl Daisy přísně. Choval se, jako by tu Abi nebyla. Měl ve tváři divoký výraz, při kterém se sloužící v domě potili hrůzou, ale její malá sestra se jen usmála.

„Teple jsme se oblékly a máme všechno, co potřebujeme,“ řekla, uvolnila spony na nosítku a podala Libby otci. Gavar se s ní chvíli mazlil, třel svůj nos o její a snažil se ji rozesmát. Pak se s laskavým výrazem podíval na Daisy. Vypadal skoro jako Jenner.

„Chyběla mi,“ řekl. „Ale věděl jsem, že s tebou bude v bezpečí. Sedneme si u jezera a ty mi budeš vyprávět, co jste dělaly.“

Přitiskl Libby k hrudi, položil Daisy ruku na rameno a vedl ji k lavičce, která stála na břehu.

„Hej, ty,“ prohodil přes rameno. Vůbec se neobtěžoval na Abi pohlédnout. „Dovez tu motorku do garáže.“

Abi se za jeho zády zamračila. Byla si jistá, že ani mocná Síla mu nemůže vzadu na hlavě přičarovat druhé oči.

Motorka jí připadala jako noční můra, nepochopitelná hromada kovu páchnoucí benzínem a kůží. Netušila, jak ji má nastartovat. Kéž by tu byl Luke.

„Skvělý nápad!“ slyšela, jak si zasněně povzdychla Daisy.

Abi se otočila, aby zjistila, co Gavar Úžasný právě dělá. Na druhém břehu jezera uviděla otevřené dveře kůlny a po jezeře klouzal dlouhý mělký člun. Vesla byla složená uvnitř lodky, ve které nikdo neseděl. Mířil přímo k místu, kde seděli Daisy, Gavar a dítě, jako kdyby někdo táhl na provázku hračku.

Libby se uvelebila otci na koleně, nožičkama mu masírovala stehna a tleskala.

Člun se pomalu pohyboval dopředu a Abi slyšela, jak kolem něj tiše šplouchá voda. Vyrušená kachna zakejhala a odletěla. Jinak bylo všude ticho, takže Abi slyšela slova dědice Gavara naprosto zřetelně.

„Já nic nedělám.“

Abi ztuhla a pevně sevřela řidítka motorky. Zvědavě se podívala ke kraji lesa a pátrala po Silyenovi. Nikde ho neviděla, ale to neznamenalo, že tam nebyl a nechystal nějakou čertovinu.

Příď narazila do břehu, přímo před lavičkou. Ozvalo se slabé klapnutí dřeva, jak se vesla při nárazu pohnula. Pak se člun otočil a celou svojí délkou se opřel o břeh.

Možná loďka sama vyklouzla ze svého kotviště v kůlně a přeplula jezero. Jenže její pohyb byl nepřirozený. Dobře promyšlený.

Abi uslyšela další Gavarova slova plná obdivu a pýchy, s malým nádechem pochyb.

„To nejsem já, Daisy. To ona.“

Libby se zavrtěla v otcově náruči a zachichotala se.

OSMÁ KAPITOLA

LUKE

Ze svého místa vysoko na střeše domu Luke přehlédl celý Millmoor. Vůbec ho však nenapadlo, že by tento pohled přišli v nejbližší době obdivovat turisté.

Nápadná však nebyla velikost nebo tvar pracovního tábora, ale jeho barva. Tedy, spíš její nedostatek. Všechno mělo jednotvárný šedavý nádech, hlavně v tuto hodinu, kdy se začalo stmívat. Částečně to bylo způsobeno tím, že domy byly postavené z betonu a kovu, částečně proto, že trvalý smog nepropustil do města žádný vzduch. Ale Luke si uvědomil hlavní důvod. Má to ve své hlavě.

Vůbec to nebylo prostředí, které by si vybral pro své sedmnácté narozeniny, ani oslavy, které naplánoval na svůj velký den.

Jak tam seděl a čekal na Renie, snažil se ignorovat strach a vzrušení, které mu svíraly vnitřnosti. Napadlo ho, že se těší, až bude hrát hru doktora Jacksona. S každým uplynulým dnem čím dál jasněji vnímal bezpráví v pracovním táboře i nezdolnost těch, kteří ho museli snášet.

„Vždycky se divej na človeka, ne na masy,“ říkal mu Jackson. „Sleduj tváře, ne dav. Rozhlížej se po světě, ne po zemi. Každá maličkost, kterou si uvědomíš, bude tvým vítězstvím.“

Luke kopal patami do střechy a přesně tohle se snažil dělat. Díval se přes nízké kancelářské budovy, jež ho obklopovaly, na vysoké obytné domy za nimi. Všiml si kytky v květináči na okenním parapetu, ručníku v jasných barvách fotbalového klubu, který visel na dveřích. Ve žlutém světle na schodišti ubytovny se muchloval mladý pár. Luke rychle odvrátil oči. Pak uviděl dívku, která seděla u okna a četla si. Ihned si vzpomněl na své sestry. Dívka byla ve věku Daisy, a Abi jste skoro nikdy nepotkali bez knihy.

Seděl by teď na této střeše, kdyby tu s ním byla jeho rodina? Luke si tím nebyl jistý. Jedna věc byla riskovat svůj život, ale něco jiného bylo ohrozit svými aktivitami své nej bližší.

Od chvíle, kdy si v klubu vytáhl z mísy na ovoce papírek, zažil spoustu akcí. A všechny v zóně D, kde pracoval. Měl štěstí, že jeho spolubydlící měli různé směny, takže jeho odchodů a příchodů si nikdo nevšímal. Když chtěl spát, přetáhl si deku přes hlavu, polštářem si přikryl uši a snažil se ignorovat všechny zvuky.

Ignorování věcí byl talent, který časem získal každý obyvatel Millmooru. Luke si to uvědomil při práci pro představitele pracovního tábora. Člověk se nemohl starat o ostatní, když jeho vlastní přežití záviselo na tom, že se postará sám o sebe.

Ale nikdo nemohl ignorovat to, co se s Renie chystali udělat.

Vtom ho vylekal ostrý hvizd, takže málem spadl ze svého bidýlka. Vztekle zaklel. Za ním se vynořila Renie a vydala zvuk, který by se dal označit jako kdákání.

„Dávej bacha,“ řekla. „Pád z desátýho patra není nejlepší způsob, jak oslavit narozeniny, hochu.“

Luke se otočil, podíval se na ni a rychle vrátil nohy do bezpečí.

„Děsná legrace,“ řekl. „Ha ha. Mám všechno, co potřebuju. Co ty?“

Kopl do hromady složené na zemi. Bylo to dlouhé lano zakončené popruhy s oválnými kovovými sponami, které ukradl z kůlny v zadní části továrny. Údržbáři v zóně D ho používali při čištění velkých strojů. Ale dneska pro něj měli s Renie jiné použití.

„Všechny potřebný věci mám tady,“ odpověděla Renie a poplácala naditou kapsu mikiny, která zachrastila. „Lemme to lano zkontroloval. Radši by sis měl vzpomenout na vázání uzlů, skautíku.“

„A ty by sis měla vzpomenout, jak se píšou tvoje písmena,“ odsekl Luke. Její potřeba pořád ho kontrolovat ho rozčilovala. „Doufám, že jsi chodila do školy a znáš abecedu.“

„Ouvej,“ řekla Renie a zvedla prostředníček. „Já nikdy nechodila do školy. Ale jo, tři mizerný písmena zvládnu.“

„Ty jsi nechodila do školy?“ zeptal se nevěřícně Luke. „Copak to je možný? A školský úřad na nic nepřišel?“

„Jakej školskej úřad?“ zeptala se Renie, jednou rukou se chytila Luka za rukáv a naklonila se, aby zkontrolovala ulici pod nimi.

„Cože?“

Luke nechápal, jak je něco takového možné, ale ať přemýšlel, jak chtěl, na nic nepřišel.

„To je dlouhej příběh,“ odpověděla Renie. „Povím ti to později, pokud mě nepustíš. Ale už je čas. Tudy.“

Jistě jako kočka se vydala po střeše. Luke si přehodil lano přes rameno a vykročil za ní. Obloha potemněla. Nebylo ještě tak pozdě, ale začátkem listopadu se stmívá rychle.

Dneska byla neděle a v kanceláři nikdo nebyl. Lidem na nucených pracích nikdo nevěřil, a tak nemohli pracovat v MADzóně, jak se přezdívalo ústředí millmoorské administrativy. Všichni zaměstnanci byli svobodní lidé naverbovaní ve vzdálených částech země, aby se zabránilo protekci. Každý den opouštěli pracovní tábor a o víkendech bývaly kanceláře zamčené. Hlídkovala tu ochranka, ale Renie znala jejich pohyb, který s Jacksonem perfektně zmapovali.

„Au!“

Luke narazil Renie do zad, a vzhledem k jejich nebezpečnému postavení měla plné právo být naštvaná. Právě přešli z poměrně bezpečné části střechy na úzkou lávku, která spojovala budovu se sousedním domem. Neměla žádné zábradlí, jen nízký kovový okraj podél každé strany.

„Soustřeď se na hru,“ sykla Renie. V té chvíli zněla spíš jako matka než třináctiletá holka. Asi vypadal zaraženě, protože se hned zklidnila. „Já to tak nemyslela. Ale nemůžeme si dovolit spadnout, aspoň dokud celou věc nedokončíme.“

„Promiň,“ omluvil se Luke. „Už se to znovu nestane. A taky se omlouvám za to, co jsem prve řekl. Jsem trochu nervózní, abych se přiznal.“

„To je oukej,“ řekla Renie a její ostré rysy trochu zjihly. „Já taky. Tohle je fakt velký.“

Ukázala do šera před sebou. „Je to támhle. V posledním patře sídlí Kontrolní úřad a vrchní čubka, a pod ní jsou všichni její kámoši. Já se spustím dolů a trochu jim to tam vyzdobím.“

Otočila se a výmluvně si odplivla přes okraj lávky. Pak vyrazila k místu, které vybrala. Luke ji následoval, ale dával pozor, aby se držel dva kroky za ní. O nic víc, o nic míň.

Jak to Renie myslela, když tvrdila, že nechodila do školy? Jak získala podrobnou znalost každého zapadlého místa v Millmooru? Skutečně tu žije řadu let? To by vysvětlovalo mnohé, hlavně její chování a malý vzrůst.

Renie o všem podrobně informovala doktora a vysvětlila, jak se Luke dostane na střechu, aniž by ho někdo viděl. Popsala i trasu Oze a Jessiky. Ti byli na druhém konci Millmooru nedaleko parkoviště aut, Asif a Jackson zas u největšího call centra. Rád by věděl, jak si vedou.

Ale teď se nesmí rozptylovat.

Soustřeď se, Luku.

Renie už na něj čekala. Přešlapovala z nohy na nohu a věc v její kapse chrastila.

Střecha neměla žádné zábradlí, jen zídku do výše kolen, která ho nemůže zastavit, pokud uklouzne. Sundal z ramene lano, položil ho na beton a začal ho rozmotávat. Pak požádal Renie, aby si připnula postroj. Pochopitelně byl moc velký, ale Luke utahoval řemeny, dokud nebyla bezpečně připoutaná. Vyhlédl si pro sebe místo, jakýsi poklop pro údržbáře. Když se rozbil filtr, úředníci nemuseli nikdy dlouho čekat na opravu klimatizace.

Luke se naučil perfektně vázat uzly a teď uvázal osmičku, kterou pro větší bezpečí Renie protáhl skrz popruhy. Na svém konci vytvořil smyčku, aby mohl kontrolovat její sestup. Škubl za vázání, které připravil, a vyzkoušel lano, aby se ujistil, že všechno půjde hladce. Pak přejel rukou po okraji budovy. Chtěl zkontrolovat, že se lano o nic nezachytí nebo se nenařízne. Renie ho se zájmem pozorovala.

„Jsi dost důkladnej,“ řekla uznale. „Začínáš v tom bejt dobrej.“

Luke se ušklíbl a přejel si rukou po chmýří na hlavě. Před pár dny se na něm na ubytovně vyřádil nějaký chlápek s elektrickým holicím strojkem. Matka by to označila za směšné, ale Luke si myslel, že vypadá drsně.

„Nemůžu tě přeci pustit, nebo jo? Ani doktor by tě pak nedal dohromady.“

„Nebud si tak jistej.“ Renie zkontrolovala hodinky. „Dělej, chlapečku, je čas.“

Nelíbilo se mu, že ho třináctiletá holka oslovuje chlapečku, a chystal se protestovat, ale Renie začala pozadu sestupovat ze střechy a na hádky nebyl čas.

Lano se napnulo a Luke zavrávoral. Ale všechno drželo. Srdce se mu divoce rozbušilo. Měl jsem to ještě jednou zkontrolovat. Utáhl jsem to pořádně, ale co když se uzel rozváže, co když...

„Ještě!“ ozval ze tmy pod ním hlas Renie. „Tři metry. Pomalu.“

Luke opatrně povoloval lano. Zdola se ozvalo zachrastění, jak Renie vytáhla sprej a protřepala ho. Slyšel, že sundala plastové víčko, pak zasyčení, když začala sprejovat co největší písmeno. Luke by rád věděl, jakou barvu vybrala. Hodila by se nějaká neonová. Nebo rudá, jako krev. Představoval si, jak pomalu stéká po budově. Určitě by to byl skvělý efekt.

„Ještě níž!“ zavolala Renie.

Luke se posunul a popustil provaz. Leknutím sebou trhnul, když zaskřípal o okraj střechy. Uslyšel, jak Renie protřepává sprej, a pak se znovu ozvalo syčení plnícího plynu. Renie se otočila a on si uvědomil jejich propojení. Lano se mu zařízlo do dlaně, ale naštěstí mu ji neporanilo. Když na něj zavolala, uvolnil zbytek provazu. Renie teď visela patnáct metrů pod ním a přes její nepatrnou váhu bylo napětí lana obrovské.

Třetí písmeno. Luke slyšel, jak dívka těžce oddychuje námahou. Bylo jasné, že se snaží nakreslit jeho dlouhý plynulý tvar. Nakonec plastový uzávěr zaklapl na své místo. V nose ho zašimrala mokrá vůně barvy a aerosolu.

„Nahoru!“ uslyšel.

Opřel nohu o okraj střechy a chystal se Renie vytáhnout. Oz by to bez problémů zvládl. Jessiku i Luka napadlo, že si doktor s Asifem při rozhodování, kdo z týmu odvede tuhle těžkou práci, hodili mincí.

Vlastně ne. V Millmooru přeci žádné mince neměli. Další bizarní věc života tady, pomyslel si. Zádně peníze. Kdysi se divil příběhům z matčiných časopisů, kde psali o ženách, které po absolvování nucených prací zbankrotovaly. Utratily všechny úspory z bývalého života za kabelky, boty a podobné nesmysly. Dneska jejich šílenství chápal mnohem víc.

Pochopil spoustu dalších věcí. Připadalo mu, že nezestárl o jeden rok, ale o deset.

Jenže věk nebyla jediná věc, která se mu honila hlavou, když tam tak stál a plynule přendával jednu ruku přes druhou, dokud se na okraji střechy neobjevily prsty Renie. Během pobytu v Millmooru zesílil, měl pevnější svaly. Vyzrál tak díky trvalé dietní stravě v kantýně a těžké práci?

Millmoor ho změnil, uvnitř i zvenčí. Vzpomněl si na slova Renie, když pro ni udělal první práci: „Millmoor změní každého. Ale ty si musíš vybrat jak.“

„Skvělý!“ řekla dívka, když ji popadl za obě ruce a vytáhl na střechu. Usadil ji na bezpečné místo a ona si dlaní utřela tvář.

„Vrátíme se na základnu,“ prohodila. „Chci od Jacksona slyšet, proč jsme všichni měli pomalovat nejvýznačnější budovy v Millmooru.“

Přešli lávku, slezli po požárním žebříku, seběhli po páchnoucím schodišti a ocitli se venku.

Na ulicích blikalo tlumené osvětlení, ale Renie měla přehled, kde jsou všechny pouliční lampy. Pokaždé, když odbočili za roh, ocidi se na temné straně ulice. V jednom kuse mumlala jízlivé poznámky jako špičkový turistický průvodce: tady je zkratka, támhle bezpečnostní kamera. Jenže Luka teď Millmoor nezajímal.

„Jak to všechno víš?“ zeptal se jí. „Jak jsi tu dlouho? Děti nemůžou na nucené práce, dokud jim není deset, a i pak jen v doprovodu rodičů. Musela jsi s nimi přijít i ty, ale nikdy ses o nich nezmínila.“

Svých slov litoval už v okamžiku, kdy je vypustil z pusy. Zarazil se, protože ho napadlo něco hrozného. Co když jsou její rodiče mrtví? Co když umřeli při nějaké nehodě?

Ale bylo to ještě horší.

Renie přestala žvýkat a s divokým výrazem se otočila k Lukovi.

„Nesmysl,“ nahrbila ramena a zastrčila ruce do kapes. „To se jen povídá. Pravidla jsou pro lidi jako ty, ale neplatí pro všechny. Moji rodiče byli slušní lidé a snažili se pro nás děti dělat to nejlepší. Maminka byla hodně mladá. Byla ve tvém věku, když měla prvního z nás. A táta neměl žádný vzdělání. Ale milovali jeden druhýho, stejně jako mě a mý bratry. Táta se nás snažil zajistit, jak nejlíp uměl, jenže policii se to moc nelíbilo.

U nás doma se občas objevily krásný věci, který štípnul. Nesměli jsme se jich dotýkat, abysme je nerozbili a on je mohl prodat. Často jsme se stěhovali, aby táta nebyl moc nápadnej. Jenže nakonec si ho někdo všimnul. Bylo mi asi šest, když nás všechny sebrali.“

Na chvíli zmlkla a zadívala se do tmy, jako kdyby v přibývajícím šeru hledala svoji rodinu.

„Netušila jsem, co se s nimi stalo, dokud Asif při jedný hře nenašel moje záznamy. Otce poslali do doživotního pracovního tábora, moje bratry, mámu a mě rozmístili po celý zemi. Já se dostala do Millmooru. Bydlela jsem na ubytovně s dalšími křiklouny teda s malými dětmi,“ dodala, když uviděla Lukův nechápavý pohled. „Nezletilci bez doprovodu, kterým ještě nebylo šestnáct. Roztomilý, co? Ale bylo to hrozný. Utekla jsem před dvěma roky. Starala jsem se sama o sebe a nikdy mě nechytili. Schovávala jsem se ve starým městě. Skvělej nápad. Je celý opuštěný a nikdo tam nikdy nepřijde.

Musela jsem si ale opatřovat jídlo a další věci, a tak jsem si vyřízla čip. Nedopadlo to moc dobře.“ Dívka si vykasala rukáv a Luke uviděl velkou jizvu. Vypadala, jako kdyby si Renie vyřízla kus masa. „Dostala se mi do toho infekce a já myslela, že umřu. Ale aspoň bych umřela svobodná. Nechtěla jsem do nemocnice, kde by mě znovu zajali. Pak mě našel doktor Jackson.“

Luke se zděsil. Vždycky jim říkali, že v pracovních táborech nemůžou být děti bez dozoru. Ze doživotí dostávají lidé jen za skutečně velké zločiny, jako je vražda nebo znásilnění. Copak neexistují pěstounské rodiny pro děti jako Renie?

„Pěstounský rodiny jsou pro děti, který je možný převychovat,“ řekla hořce. „Pro děti jako ty, pokud by se něco stalo s tvojí rodinou. Nejsou pro takový, jako jsem já. Musíš se ještě hodně učit.“

Právě se stalo.

Myslel si, že si na tohle místo začíná zvykat a že v klubu najde způsob, jak bojovat proti jeho krutostem.

Ale teď se ukázalo, že za malými krutostmi je spousta mnohem větších. Mnohem horších. Věděli dospělí, že se tu dějí takovéto věci, a přitom se o nich nikdy nezmínili? Nebo jim to bylo úplně jedno?

Luke si nebyl jistý, jestli ted Renie nelituje, že se mu svěřila, protože po zbytek cesty nepromluvila. Když se vrátili na základnu, kde na ně čekal Jackson s Asifem, beze slova se posadila na hromadu krabic. Na doktorovy dotazy na úspěch jejich mise musel odpovídat Luke.

„Povíte nám, k čemu to všechno bylo?“ zeptal se Luke. „Proč je teď na administrativní budově třímetrovými písmeny napsané slovo ANO?“

„A taky na komunikačním centru číslo jedna,“ dodal Asif. „Když jsme tam byli, odmítl mi to říct.“

„Počkáme, až se vrátí Jessica a Oz,“ řekl s úsměvem Jackson. „Určitě to nebude trvat dlouho. A ujištuju vás, že spoustu práce měly i Hilly a Tilly.“

Ukázal na krabice, které tam při poslední schůzce nebyly.

Ve dveřích se objevily obě sestry s další kartónovou krabicí a zhroutily se na rozvrzané židle. Hilda zaklonila hlavu a zadívala se do stropu, zatímco Tilda si oběma rukama masírovala krk. Vypadaly vyčerpaně. Krátce po nich dovnitř vpadla i Jessica s Ozem. Byli zpocení a funěli, jako kdyby celou cestu utíkali, ale vítězoslavně se usmívali.

„Hotovo, doktore,“ řekla Jessica a hodila sprej na polici vedle Jacksona.

„Už to vyklop,“ dodal Oz. „Přes celý skladiště jsme napsali velké ANO, a teď chceme vědět proč. Jessie je úplně hotová. Snad tě ta vrchní čubka nepožádala o ruku a ty jí chceš takhle ukázat, jak moc ji miluješ?“

Renie si pohrdavě odfrkla.

„Dobrej tip,“ řekl Jackson hořce. „Ale musím odpovědět ne. A neplatí ani Asifova teorie. Žádná z nich. Hlavně ta o mimozemšťanech. Hildo, možná bys měla všem ukázat, co jste dělaly vy dvě.“

Hilda přikývla a vstala ze židle. Otevřela jednu z krabic, vytáhla potištěný papír a zvedla ho nad hlavu.

„Dámy a pánové,“ ohlásila. „Mám tu pro vás kancléřův návrh na zrušení nucených prací.“

Jessica zalapala po dechu. Dokonce i Asif znervózněl.

Skutečně jejich utrpení skončí?

„Je jasné, že skoro nikdo z Mocných s návrhem nesouhlasí,“ řekl Jackson. „A kromě pár lidí zvednou všichni ruku proti němu. Ale určitě si vůbec neuvědomují, co způsobili, když o tom začali diskutovat. Ztráta svobody, týrání, otrocká dřina, to všechno povede k tomu, že nucené práce jednou skončí. Stovky Mocných nakonec otevřou pusu a řeknou ano. Příští jaro, při třetí debatě ve východním křídle Kynestonu bude stačit jedno malé slůvko a bude po všem.“

Jessica si rázným gestem utáhla gumičku na ohonu. Bolestně tím Lukovi připomněla Abi. Když promluvila, zněl rázně i její hlas.

„Nechci být škarohlíd, ale jsi si jistej, Jacku? Jak to víš?“

Doktor se na chvíli odmlčel a rozhlédl se po místnosti. Zkoumá, jesdi nám může důvěřovat, napadlo Luka.

V tom okamžiku mu to došlo: loajalita funguje oběma směry.

Když tohle všechno začalo, Luke celé noci přemýšlel, jesdi může Jacksonovi věřit, jestli klub není důmyslně nastražená past. Ale pak proběhlo několik her, aniž ho navštívil Kessler, aniž ho uprostřed noci vytáhly z postele něčí ruce, a Luke se pomalu přestal bát. Doktor to myslel vážně.

Ale Jacksona mohl zradit kdokoliv z nich. Kdykoliv.

Tedy, kromě Luka. On by to nikdy neudělal.

„Jsem ve spojení s někým zvenčí,“ řekl nakonec Jackson. „Mocným. Víc než to. Je to někdo z blízkosti těch nejvyšších.“

Renie se předklonila tak prudce, že málem spadla z krabic. Hilda s Tildou si vyměnily překvapené pohledy. Jessica si strčila do pusy konečky vlasů a žvýkala je jako nervózní malá holka. Vůbec nepřipomínala dospělou ženu. Pak promluvil Oz.

„Jejda, doktore,“ řekl. „Je to tak trochu překvapení. Neměl bys nám to vysvětlit?“

Jackson položil dlaně na stůl a chvíli je pozoroval.

„V Domě svěda zná každý kout,“ promluvil doktor, jako kdyby jim vyprávěl o někom, koho přivedl na party. „On v tuhle věc věří. V naši věc.“

„A ty mu důvěřuješ?“ zeptala se odměřeně Hilda.

„Ano,“ odpověděl Jackson. Otevřel pusu, jako kdyby chtěl něco dodat, ale pak si to rozmyslel.

„Proč o tom návrhu nikdo nevěděl?“ zeptal se Asif. „Moc horké zboží? Informační embargo?“

Jackson vypadal jako člověk, který se snaží usmát, ale zapomněl, jak se to dělá.

„Něco takového,“ řekl konečně. „Existuje něco jako zákon zapomnění a zákon mlčenlivosti. Po aktu zapomnění člověk zapomene poslední udalosti. Na konci jednání o návrhu ho kancléř uvalil na všechny prosté občany v parlamentu. Na pozorovatele. Mocní členové parlamentu musí respektovat zákon mlčenlivosti. Pamatují si všechno, ale nejsou schopni o tom mluvit s nikým, kdo není členem parlamentu. Dokonce ani s vlastními rodinami. Řekněme, že se nám ten zákon podařilo obejít.“

V místnosti nastalo ticho.

Luke byl zděšený. Mocní mu můžou vzít vzpomínky? Díky jejich Síle si nebude nic pamatovat? Jasně, v Abiných románech to dělali. Rozmazlení dědicové sváděli dívky a pak je jediným lusknutím prstů přinutili, aby si nic nepamatovaly. Ale nikdy v životě ho nenapadlo, že by to mohla být pravda.

Jak by mohli vyhrát v souboji s lidmi, kteří umí něco takového?

Jenže Jackson si nejspíš myslí, že ano, protože se tvářil jako generál, který svým věrným velitelům svěřuje plán bitvy.

A Luke si uvědomil, že on takovým generálem skutečně je. Točila se mu hlava, jako kdyby právě polknul koktejl složený z jednoho dílu nadšení a dvou dílů hrůzy. S ledem.

„Jsem rád, že vás to šokuje,“ řekl Jackson a na jednoho po druhém upřel své jasné modré oči. „To znamená, že přemýšlíte o úkolu, co je před námi. Skutečně o něm přemýšlíte. Každý v tomhle pracovním táboře musí o tom návrhu vědět. Každý musí vědět, že zrušení nucených prací je tak blízko, že stačí natáhnout ruku a sáhnout si na něj. Pokud se odvážíme. Tohle je ta největší šance v našem životě.“

Jeho oči se setkaly s Lukovými a ten nedokázal uhnout pohledem. „Bude to dlouhá hra,“ řekl doktor. „Až skončí, vítězství musí být na naší straně.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

ABI

Abi věděla, že přinutit Jennera k řeči je jediná šance, jak zjistit, proč Luke nemohl zůstat v Kynestonu. Jenže Jenner o tom odmítal mluvit.

Podaří se jí přemluvit ho?

Nejspíš si musí získat jeho důvěru. Možná i lásku?

Zasmála se a obrátila pozornost k hromadě neotevřené pošty na svém stole. Není nic hloupějšího, než když se chytrá holka zamiluje, říkávala matka, ale to nebyl její případ. Ano, ráda by získala jeho náklonnost, ale to by chtěla i v případě, že by tu s nimi byl Luke.

Vzala do ruky těžký stříbrný nůž na otvírání dopisů s erbem rodiny Jardinů, ještěrky plivající oheň, a zaútočila na hromadu obálek.

Když vzala do ruky čtvrtou, uviděla známý rukopis. Svůj vlastní.

Bylo to přání k narozeninám, které poslali Lukovi. Vrátilo se z Millmooru neotevřené s razítkem Nepřípustné. Abi se nespokojeně zamračila. Značku cenzora na něm nenašla. Nikdo se neobtěžoval ho otevřít, aby zjistil, že uvnitř je jen přání, které vyrobila Daisy. Ještě neuplynuly tři měsíce, během nichž nesmí nováčci v pracovních táborech dostávat poštu, tak ho jednoduše poslali zpátky.

Už brzy, pomyslela si. Podívala se na kalendář na svém stole a na červeně označené datum v třetím prosincovém týdnu. Už jen deset dní. Těšila se, že po třech měsících konečně dostanou od Luka zprávy, které je ujistí, že se nemohl dočkat, až jim napíše, stejně jako oni toužili po jeho dopisech.

Abi doufala, že bude rozumný a dodrží všechna pravidla. Život v Millmooru je určitě mnohem horší než práce popeláře a sdílení mizerného bytu ve skutečném světě. Luke nejspíš tráví čas balením krabic v továrně a má spoustu přátel.

Abi se snažila o tom přesvědčit sama sebe. Nechtěla myslet na dozorce Kesslera, se kterým se setkali toho prvního dne, co od nich Luka odvezli. Nepřipouštěla si skutečnost, že Luke, že všichni, jsou majetkem státu a nemají žádná práva. Potlačila vzpomínku na klečícího otce a na krev, která mu stékala po tváři, na to, jak dozorce s obuškem v ruce zahnal Luka do dodávky.

Abi se rozhodla, že musí přimět Jennera Jardina, aby dostal Luka do Kynestonu. Začala tím, co uměla nejlíp: prací.

Za téměř tři měsíce udělala velký pokrok a dobře věděla, jak funguje rodinná kancelář. Na arch papíru si vypracovala přehled celého roku na panství, barevně vyznačila důležité události a připomínky. Seznámila se se všemi zaměstnanci, pokud se tak dá říkat zdejším sluhům, aby mohla dělat měsíční hodnocení.

Nechovala se jako panovačná šéfová a většinou ji všichni poslouchali, protože jim vysvětlila, že lepší organizace práce je v jejich zájmu. Tvrdila, že čím plynulejší bude chod domu, tím menší bude šance, že by je lord Jardine nebo dědic Gavar potrestali. Zažili to mnohokrát, a tak jim nezbývalo než souhlasit. Hospodyně byla přátelská a vždycky Abi ráda uvítala v pokojíku pro služky na šálek čaje s koláčem. Přesto věděla, že starý ošetřovatel loveckých psů není moc nadšený, že městské děvče ze severu prosazuje ve starém jižanském sídle vlastní názory.

A pokud jde o Jennera? Zatím o něm mohla jen snít.

Byl milý, zábavný, pracovitý a ohleduplný. A musela přiznat, že i úžasný. Seznam všech jeho skvělých vlastností byl mnohem delší než seznam Abiných povinností.

Po Gavarovi by normálně většina dívek šílela, ale jeho výbušná povaha způsobila, že ostatní spíš děsil, než přitahoval. A mladý pán vypadal strašidelně. Jenner byl z těch tří jediný, koho se nebála. Samo o sobě by to nestačilo, ale když přidala všechny plusy, bylo jasné, že slečna Abigail Amanda Hadleyová v tom lítá.

Může doufat, že on bude někdy cítit to samé? Rozum Abi říkal, že nemá šanci. Ale ta nelogická část mozku, která byla evidentně větší, než by ji kdy napadlo, hromadila v paměti různé maličkosti stejně, jako ona v zadní části zásuvky hromadila víčka od propisek a sponky na papír. Pohled, dotaz na její rodinu, průhledný důvod, jak ji chvíli zdržet, ruka na její paži, když jí chtěl něco zdůraznit.

Jediná věc by sama o sobě nic neznamenala, ale všechny dohromady určitě naznačují mnohem víc.

Jednoho rána proto pocítila zklamání, když poslechla jeho pozvání do Velké sluneční místnosti a zjistila, že se v ní nacházejí snad všichni sloužící z Kynestonu. Její kamarádka z kuchyně jí vysvědila, že se jedná o pravidelný velký předvánoční úklid. Abi se chopila prachovky, ale vtom se vedle ní objevil Jenner.

„Vy ne, slečno Hadleyová. Doufal jsem, že mi pomůžete v knihovV CC

ne.

Zavedl ji do knihovny a chvíli rozvažoval, jestli má zavřít dveře. Jedna její spolužačka kdysi naznačila, že Abi neumí u mužů rozpoznat jejich signály, ale tohle vypadalo slibně.

Aby zakryla rozpaky, soustředila pozornost na věci na stole. Na šedivé filcové podložce ležely tři obrázky, nezarámované plátno, několik krabic s dokumenty a pár objednávek.

„Myslel jsem, že tohle vás bude bavit víc než utírání prachu,“ řekl Jenner, který konečně zavřel dveře a přidal se k ní. „Matka navrhla, že na svatbě mého bratra koncem března i při třetí debatě ukážeme hostům něco z našich rodinných pokladů. Konec konců, dědic se žení jen jednou za celou generaci. Uvažoval jsem o těchto věcech.“

Abi si prohlédla malby, všechno to byly portréty. Poznala osoby na dvou větších plátnech, ale neměla tušení, kdo jsou další dva lidé. Slo o mladou ženu s dlouhým krkem v šatech stejné bronzové barvy, jakou měly její vlasy. Hladila velkou ještěrku, která jí odpočívala na paži. Další byl zamyšlený černooký chlapec, sedm až osm let starý.

„Tohle je Cadmus Parva-Jardine Čisté srdce,“ řekla sebevědomě a dotkla se největšího obrazu ve zlatém rámu, který vypadal jako vavřínový věnec. Jenner přikývl.

Její prsty se přesunuly na další obraz. Věděla, co tento muž udělal. Byla to snad jen tato znalost, kvůli které jí jeho výraz připadal jak pyšný, tak krutý, nebo se mu ve tváři skutečně zračily jeho činy?

„Cadmusův otec, Lycus Parva. Lycus Královrah. Zabil Charlese Prvního a Posledního.“

Otřásla se. Lycus zavraždil posledního krále svojí Sílou a historici tvrdí, že Charles umíral na popravišti ve Westminsteru celé čtyři dny. Psalo se, že pohled na něj byl tak příšerný, že přihlížející těhotné ženy potratily a muži zešíleli.

„Tohle je Cadmusova matka, Clio Jardinová,“ řekl Jenner a ukázal na ženu v bronzových šatech. „Obraz namalovali na památku jejího sňatku s Lycusem. Ta obezděná zahrada za ní je na emblému rodiny Jardinů. Ona sama drží salamandra, kterého má ve znaku rodina Parvů. V našem současném erbu jsou zkombinované oba znaky, i když heslo Parvů se už nepoužívá. Silyenovi se sice líbí, ale na náš vkus je trochu skromné.“

Abi se podívala na nápis. Uro, non luceo. „Hořím, ale nezářím.“ Perfektně se hodil pro salamandra, legendárního tvora, který plival oheň a vždycky znovu povstal z plamenů.

Clio měla pootočenou hlavu a dívala se ven z obrazu. Tvář měla lemovanou důmyslnými loknami, obočí vykreslené do vysokých oblouků. Její rysy a barvu vlasů Abi dobře znala. Úplně stejné měl i mladý muž, který stál vedle ní. Abi se podívala z Clio na Jennera a připadalo jí, že mezi nimi vyrostla zeď stejně neproniknutelná jako ta kynestonská. Možná nemá žádnou Sílu, ale v žilách mu proudí vznešená krev. Lidé s těmi nemožnými jmény z historických knih jsou jeho předci. Jeho rodina. Pra-pra-prarodiče.

Jenner si nevšiml její reakce a pokračoval ve vyprávění.

„Clio byla jediný potomek v přímé linii Jardinů. V té době se ženy nemohly stát následníky, takže ani ona nemohla zdědit Kyneston a dům připadl jejímu bratranci. Ale když se u jejího syna Cadmuse v dospívání projevila neuvěřitelná Síla, byl povolán jako dědic Jardinů, ale nejdřív dostal dvě příjmení: Parva-Jardine.

Cadmus byl učený muž a žil klidným životem. Oženil se velmi mladý, a když jeho první žena zemřela, přemohl ho žal a on se plně ponořil do svých bádání. Určitě víš, co se stalo pak. Revoluce. Lycus, otec, zabil krále. Cadmus, syn, obnovil mír. Zbořil palác a postavil Dům světla při Velké ukázce Síly. A když se stal kancléřem, znovu se oženil. Nejstarší syn z tohoto manželství, Ptolemy Jardine, pak zdědil Kyneston. Jenže tak to být nemělo.“

„Proč ne?“ zeptala se Abi, kterou celý příběh fascinoval. „Kdo měl zdědit Kyneston?“

„Někdo, o kom jsme nikdy nemluvili,“ řekl Jenner a ukázal na poslední obrázek.

Chlapec měl velké černé oči jako lady Thalia a mladý pán, ale chyběla v nich její jiskra a jeho arogance. Měl klidný, smutný výraz. Obrázek nebyl moc povedený. Chyběla mu perspektiva, chlapcovy ruce byly namalované dost amatérsky, ale umělec u dítěte zachytil jakýsi hluboký smutek.

„Otec nechce, abychom ho vystavili,“ pokračoval Jenner s podivným tónem v hlase. „Kdyby to nebyl jediný obraz, který namaloval sám Cadmus, dávno by ho zničil.“

„Tak kdo je to?“ Abi se snažila přijít na kloub tajemství, o kterém se nezmiňovala žádná knížka o Kynestonu a Jardinových. V duchu jásala, že s ní Jenner sdílí příběh, který pro něj tolik znamená.

„Byl stejný jako já. Jediná další shnilá odnož na rodokmenu. Jediný v celé naší dlouhé a slavné historii bez jakékoliv Síly. Než jsem se narodil já.“

Co na to říct? Abi se ze všech sil snažila najít odpověď, ale nemohla na nic přijít. Hrome, ona se ve skutečných lidech moc nevyzná. Ona zná příběhy z knih, a to je obrovský rozdíl.

V duchu se vrátila ke dni jejich příjezdu do Kynestonu. Daisy si tehdy pustila pusu na špacír a zeptala se, proč je skrz bránu pustil mladý pán, a ne Jenner. A pamatovala si jeho klidnou, galantní odpověď. Řekl, že mu chybí Síla. Jak dlouho musel tato slova cvičit, než je dokázal říct tímto tónem? Tvářil se, že pro něj nic neznamenají, i když mu ten nevysvětlitelný nedostatek otrávil život od nejútlejšího dětství.

„Podívej se pořádně,“ naléhal Jenner.

Kolem chlapce byla spousta různých předmětů. Prázdná ptačí klec se zavřenými dvířky. Zvadlý tulipán ve váze. Notový papír bez not. Housle beze strun. Abi upřela zrak na prázdný notový papír. Neexistující skladba měla latinský název. Cassus.

„Znamená to ,dutý‘,“ řekl Jenner. „Prázdný. Nebo taky bezcenný, méněcenný. Jinak řečeno bez Síly.“ Ukázal na květinu a ptačí klec. „Takhle vidí můj svět.“

Co měla odpovědět na tohle? Něco uklidňujícího?

„Pokud měl po Cadmusovi zdědit Kyneston, pak to musel být jeho nejstarší syn.“

Odměnil ji Jennerův nepatrný úsměv.

„Já věděl, že na to přijdeš, Abigail. Je to Cadmusův syn z prvního manželství. Jmenoval se Sosigenes Parva, ale v žádné historické knize o něm nenajdeš ani zmínku.“

Sosigenes? I pro Mocné to bylo dost neobvyklé jméno.

„Vlastně ani pořádně nejde z pusy,“ řekla a hned se začervenala nad svou troufalostí. Ale Jenner se zasmál a trošku se rozzářil.

„To nic,“ řekl. ,Já s tím můžu jen souhlasit. Kdyby záleželo na mém otci, tak by tohle jméno už nikdy nikdo neslyšel. Všechny Cadmusovy deníky shořely při požáru Orpenu a tohle je jediný důkaz, že Sosigenes někdy žil.“

Abi o velkém požáru Orpenu věděla. Stalo se to, než se narodila, ale viděla otřesné záběry z helikoptéry, která létala nad palácem.

Orpen Mote bylo sídlo Parvů, kde se narodila a vyrůstala lady Thalia a její sestra Euterpa. Za jedinou noc vyhořelo do základů. Obě sestry byly mimo dům, ale lord a lady Parvovi s veškerým služebnictvem zahynuli ve spánku. Po šoku ze smrti rodičů upadla Euterpa do kómatu, z kterého se dodnes neprobrala.

Ale sestry nepřišly jen o dům a jeho obyvatele. Sláva Parvů coby učenců se táhla po celá století a v Orpen Mote se nacházela nej důležitější sbírka knih o Síle. Všech knih, které kdy na světě existovaly. Shořela i Cadmusova soukromá knihovna.

Jenže Abi o denících Čistého srdce nikdy neslyšela. Musely to být skvělé dokumenty. Mrzelo ji, že se v jedinou chvíli dověděla o jejich existenci a zároveň o jejich zničení.

Jenner se soustředil na krabice na stole. Přitáhl jednu k sobě a odklopil víko. Uvnitř byl silný molitan rozřezaný na kousky, které oddělovaly malé obrázky. Se sklopenýma očima začal vyprávět.

„Nikoho nenapadlo, že by se někdy narodilo dítě bez Síly. Cadmus byl přeci tak mocný. A tak rodina obvinila ze Sosigenova nedostatku jeho matku. Umřela při porodu, takže bylo snadné tvrdit, že byla slabá. Mimochodem, Sosigenes znamená narozený jako neškodný. Možná, že porod pro něj byl hodně traumatizující. To je takové slušné vysvědení.“

„Mohla by to být pravda?“ zeptala se Abi. Nebyla si jistá, jestli se nedostala na horkou půdu, ale byla příliš zvědavá. „A může být těžký porod vysvětlením i pro vás?“

Jenner se znovu usmál, ale nepodíval se na ni.

„Matka mě vytlačila ven za pět minut, jesdi se ptáš na tohle. Gavar byl obrovské dítě, ale Sil a já jsme přišli na svět snadno.“ Protáhl tvář. „Nikdy jsem necítil potřebu po tom pátrat. Legrační je, že si toho zpočátku nikdo nevšiml — myslím toho o mně. Některé děti ukážou svoji Sílu hodně brzy. Například Silyen zapálil záclony, když mu bylo jen pár dní. A chůva na jeho kolébce pořád nacházela ptáky, kteří mu zpívali. Nesměli ho ani na chvíli pustit z očí. Ale běžně se Síla projeví až kolem čtvrtého nebo pátého roku.

Matka přísahala, že jsem udělal pár věcí, které připomínaly Sílu, ale nejspíš to byla náhoda, protože po čtvrtých narozeninách — nic. Ani po pátých. Ani po šestých. Já sám si to nepamatuju, ale prý jsem tenkrát oznámil, že už nebudu žádné narozeniny slavit. Asi jsem pochopil, že to jsou důležité mezníky.“

Přestal se přehrabovat v krabici. Obrázky byly zabalené, víko bezpečně zavřené. Jenner položil ruce na krabici a začal jimi kroužit. Pak zvedl oči, které se podezřele leskly.

„Přesto mě zeď pořád poznává, protože mám krev naší rodiny. Brána se mi zjeví, ale nedokážu ji otevřít. Malá Libby to má zatím stejné. Když jsem byl mladší, pár lidí pochybovalo, jesdi jsem vůbec synem svého otce. Jako kdyby se to dalo zpochybnit.“

Jenner si prsty pročísl vlasy, které měly stejnou barvu jako ty otcovy. Zatahal za ně, jako kdyby si jich chtěl pár vytrhnout a dokázat svůj původ.

„Mimochodem, já vím, že ses o to zajímala. Viděl jsem to v tvém výrazu. Takže teď to víš. Není to žádná velká záhada.“ Přinutil se k úsměvu. „Svým způsobem jsem mnohem zajímavější než Silyen.“

Abi měla pocit, že jí někdo vyměnil srdce. To nové je na její hruď příliš velké. Postoupila o krok dopředu.

„Ano, to jste,“ řekla. „Zajímavější. Úžasný.“

„Úžasný?“

Dotkla se jeho tváře. Byla ráda, že mu chybí Síla. Kdyby ji měl, určitě by ji teď za její troufalost odhodil na knihovnu. Ale on se ani nepohnul, jen zvedl ruku a položil ji na prsty na své tváři, jako kdyby se chtěl ujistit, že její gesto je skutečné.

Vtom Abi zaslechla, jak se otevřely dveře do knihovny. Zakolísala a málem ho praštila.

Krabice spadla ze stolu a Jenner se ohnul, aby ji zvedl. Abi se podívala, kdo je přerušil. Cítila, že má tváře rudé jako salamandr rodiny Parvů.

Mohlo to být mnohem horší, ale taky o mnoho lepší. Lady Thalia vykročila směrem k nim a lem jejího hedvábného domácího pláště se rozvlnil. Mezi dveřmi čekala lady Hypatia Vernayová.

Zatímco lady Thalia chválila syna za velký úklid, starší žena si zkoumavě prohlížela Abi. Natáhla paži a Abi zjistila, že její ruka oblečená v rukavici drží konec vodítka.

„Děvče, odveď tohle zvíře do psince,“ poručila. Abi zaváhala a žena vykřikla: „Hned. “

Abi se neodvážila podívat na Jennera, jen se nepatrně uklonila a se sklopenou hlavou převzala vodítko. Na chodbě ležel na koberci pes-člověk. Vyšla na chodbu a uslyšela, jak se za ní prudce zabouchly dveře.

Psa lady Hypatie videla už několikrát, ale vždycky jen z dálky. Když se s ním ted setkala zblízka, nemohla se pohnout hrůzou.

Byl divně zkroucený a záda měl mnohem níž, než bylo přirozené pro člověka na všech čtyřech. Připadalo jí, že se snaží napodobit postoj psa. Tělo měl vyhublé na kost, končetiny samá šlacha, všechny svaly vypadaly divně. Na sobě neměl vůbec nic, ale skoro celé nohy, hýždě a dolní část zad pokrývaly husté černé chlupy. Řídké vlasy mu v mastných pramíncích padaly na krk. Jeho věk nebylo možné odhadnout.

„Dobrý den,“ pozdravila ho Abi, když se dostali z doslechu. „Jak se jmenujete?“

Muž zakňučel a roztřásl se. Kdyby to byl skutečný pes, měl by uši sklopené a ocas stažený mezi nohama.

„Nic? Jak dlouho takhle žijete? Proč?“

Rukama přejel po koberci a ozvalo se hlasité zaškrábání. Sklonil hlavu a nahrbil se, přesně jako pes, který se bojí.

„Umíte mluvit? Co vám to udělali?“ Abi vyschlo hrůzou v ústech.

Znovu se ozvalo kňučení, tentokrát naléhavější, skoro vzteklé. Poslední věc, kterou si Abi přála, byla, aby ji takhle někdo nachytal. Jako kdyby to byla ona, kdo toho muže týrá. Strach ji přinutil udělat něco, co by rozum nedovolil. Zatáhla za vodítko.

„Tak jdeme. Odvedu vás do psince.“

Prošli Slunečním sálem. Abi cítila, jak se za nimi otáčejí všichni sloužící a zírají na ně. Zastavila u vchodových dveří do Kynestonu. I když byly zavřené, pod prahem dovnitř pronikal ledový vzduch. Věděla, že venku mrzne. Ten muž určitě nastydne a umře.

Zůstala nerozhodně stát, dokud pes-člověk sám nezaškrábal na dveře, jako kdyby prosil, aby ho pustila ven. Těžko tomu mohla uvěřit, ale nejspíš dával přednost psinci před péčí lady Hypatie.

Venku pořádně mrzlo a Abi zima skoro ochromila. Ohlédla se. Dům se schovával v mlze, která na něm ležela jako obrovská bílá pokrývka. Dokonce i všechny zvuky byly utlumené. Abi připadalo, že ona a Hypatiin pes jsou jediní živí tvorové na světě.

Nervózně spěchala směrem, kde tušila stáje. Muž se roztřásl tak prudce, že vodítko v její ruce sebou škubalo. S odporem se podívala na koženou smyčku. Co kdyby ji pustila? Nechá ho utéct a ohlásí, že ho ztratila v mlze.

Jenže kam by mohl utéct? Pořád tu byla zeď a bez Jardinů se brána neotevře.

Dorazili ke vzdáleným budovám a Abi se ulevilo. Přešli dlážděnou cestu a vedle stájí narazili na několik dlouhých nízkých klecí psince. Bylo tu mnohem tepleji a převládal tu psí pach.

Z mlhy se vynořila postava. Ošetřovatel psů. Sel jim naproti, ale nezdálo se, že by je vítal.

„Teda, jestlipak to není slečna šéfova nohsledka?“ řekl a zašklebil se. Pak uviděl psa-člověka. „Jak vidím, vrátila se lady Hypatia.“

Abi mu chtěla podat vodítko, ale muž se ani nepohnul.

„Dejte ho do dvacítky. Dělá hroznej rámus, a tak ho musím držet stranou.“

Číslo dvacet byl jeden ze čtyř kovových kotců ve zchátralé, běžně nepoužívané části psince. Měl střechu z pletiva, mřížové dveře a na nich visací zámek. Uvnitř, na betonové podlaze, ležela tenká vrstva špinavé slámy.

U obojku Abi zaváhala, ale pak odepnula vodítko a pes-člověk vklouzl do klece. Stočil se na slámě a přitiskl hlavu na nahou hruď. Chodidla měl rozpraskaná a špinavá, kůže mu během procházky v mrazu zčervenala.

Vtom se objevil ošetřovatel, který nesl dvě kovové misky. V jedné byla voda, ve druhé suché granule a růžovohnědé želé. Žrádlo pro psy. Položil misky na zem, špičkou boty je zastrčil do kotce, zavřel dveře a zaklapl petlici. „Máte vodítko?“

Abi mu ho podala a on ho pověsil na hřebík.

„Nemůžu mu ho nechat. Kdo ví, o co by se pokusil? Vůbec bych se mu nedivil, když musí dělat psa mrše, jako je Hypatia.“

Výmluvně plivnul na kotec. Jeho obyvatel právě pil, ale nedržel misku v rukách. Byl nad ní přikrčený a chlemtal vodu jako skutečný pes. Abi ho nevěřícně pozorovala.

„Vy jste ještě neviděla dílo lorda Crovana, viďte? Lord Jardine tvrdí, že ten člověk by mohl učit i mě, jak krotit zvířata.“

Podrážděně se zasmál a Abi nemohla zakrýt svůj odpor.

„Ach, nedívejte se tak, mladá dámo. Toho tvora odsoudili, a právem. Jeho panička je krutá, ale on si to zaslouží.“

Ošetřovatel vzal naposledy za dvířka, aby se přesvědčil, že jsou bezpečně zavřená, prostrčil pedicí visací zámek a zamkl ho. Pak malý hliníkový klíček položil Abi do dlaně. Nakonec s hvízdáním odešel. Když zmizel za rohem, začala smečka štěkat a kňučet, aby přivolala zpátky svého pána.

Abi se podívala na klíček, ale neodvážila se kolem něj sevřít prsty. Nechtěla být věznitelem toho tvora, vlastně muže, opravila se. Odnese klíč do domu a dá ho lady Hypatii. Ať si s ním dělá, co chce.

Abi se v duchu vrátila k jedinému členovi rodiny Jardinů bez potřebné Síly. K jejich prostřednímu synovi. Vybavila si všechno, co jí ukazoval i co se mezi nimi stalo. A co by možná stalo, kdyby je nevyrušili.

Najednou jí nějaká ruka sáhla na kotník. Prsty byly studené jako led a kostnaté, ale silné. Mnohem silnější, než by ji kdy napadlo.

„Chrrr...“

Ten zvuk se vůbec nepodobal lidskému hlasu. Kdyby vlci uměli mluvit, tak by po noci strávené vytím zněl jejich hlas podobně. Abi se zježily chloupky na krku. Stisk na jejím kotníku zesílil, ostré nehty jí roztrhly punčochy a zaryly se jí do kůže.

Znovu se ozval skřehotavý hlas.

„Pomozte mi.“

DESÁTÁ KAPITOLA

EUTERPA

Představil se jí jako Silyen.

Euterpa si nebyla jistá, jak dlouho ji na Orpenu navštěvuje.

Když přišel poprvé, byl to ještě malý kluk.

Toho dne seděla na lehátku, vyhřívala se na sluníčku a rozhlížela se po Puckovi, který určitě zase honil zajíce. Někde v blízkosti uslyšela tichý hlas houslí. Připadalo jí, že celé věky nikoho neviděla, a tak zavolala na muzikanta a pozvala ho do zahrady. Netrvalo dlouho a mezi dvěma růžovými keři se objevil černovlasý chlapec. Mávla na něj a on se po cestě lemované živým plotem vydal k ní.

Zůstal před ní stát a udiveně se na ni díval. Ji samotnou překvapil stejnou měrou. Bylo mu asi deset a jeho podobnost s ní a Thalií byla do očí bijící. Vypadal jako mužská verze jí samé. Na malý moment ji napadlo, že tohle dítě je její bratr. Ale jak by mohla mít bratra a nevědět o tom?

Někde hluboko v její mysli se objevily pochybnosti. Určitě seděla bez klobouku dlouho na slunci. Ale okamžitě na všechno zapomněla, protože hoch se zadíval na dům. Jeho tvář se obdivné rozzářila.

„To je Orpen?“ zeptal se. „Orpen Mote?“

„Ano. Copak to tady neznáš?“

Otočila se a sledovala jeho pohled. Před ní stál její milovaný domov. Dneska byla obloha blankytně modrá a vodní příkop připomínal zrcadlo, ve kterém se odrážel obraz domu. Spodní část Orpenu byla z masivních kamenů, horní polovina z omítnutých cihel a trámů. Okna s olovnatým sklem byla různě veliká. Někde se táhla přes dvě poschodí, někde přes tři. Nad severním křídlem se tyčil velký komín s osmi průduchy, jenže dneska se z nich nekouřilo. Všude byl podivný klid.

„Jenže Orpen už není,“ řekl chlapec a snažil se dívat jinam. „Je pryč.“

„Ze není?“ zeptala se zmateně. „Přeci sám vidíš, že je v pořádku. Někdo ti otevřel bránu?“

„Ty,“ odpovědělo dítě a natáhlo ruku. „Já jsem Silyen, Silyen Jardine. A ty jsi Euterpa Parvová. Ale vypadáš mladší.“

„Mladší? Je mi čtyřiadvacet, takže jsem o dost starší než ty,“ prohlásila Euterpa. To dítě jí připadalo divné.

Silyen se zamračil a podíval se, jako kdyby ji chtěl opravit. Rychle ho chytila za podávanou ruku a potřásla s ní. Ruka byla drobná, ale měla pevný stisk. Ucítila tvrdé otlaky od smyčce.

„Ty jsi Jardine?“ zeptala se. „Pak jsme příbuzní. Moje sestra Thalia je zasnoubená s Whittamem, dědicem lorda Garwoda.“

Osobně si myslela, že Whittam je mizera a Garwode tyran, ale nehodlala svůj názor prozradit návštěvě z rodu Jardinů.

„Oni se ještě nevzali?“ chtěl vědět Silyen. Připadal jí nesvůj, přestože okamžitě nasadil klidný výraz. Mávl rukou, aby zdůraznil, že ho svatby nezajímají, stejně jako ostatní malé kluky. „To nevadí. My už jsme příbuzní.“

Euterpa předpokládala, že to je pravda. Díky osobě Cadmuse Parva-Jardina a jeho otce Lycuse Královraha byli Jardinovi a Parvovi svázáni už stovky let. Oba muži žili tady, na sídle Mote, a jejich portréty pořád visely na stěnách. Jejich podobu znala stejně dobře jako podobu vlastní sestry a rodičů. A Silyen se jim podobal mnohem víc než své současné rodině, zrzavým a zelenookým Jardinům.

„Chtěl bys vidět dům?“ zeptala se chlapce. „Myslím, že některé portréty se ti budou líbit.“

Jeho úsměv byl stejně rozpustilý jako úsměv její sestry.

Během procházky po domě měl Silyen oči široce otevřené a všeho se dotýkal. V hale klepal na brnění a osahával tapiserie na chodbách, dokud mu neřekla, aby přestal. Dokonce se zastavil, aby přivoněl ke kytici, kterou nařezala toho dne ráno a dala do vázy v jídelně. Byl to chytrý kluk a Euterpa si byla jistá, že ví, který pokoj se mu bude líbit nejvíc.

Otevřela dubové dveře do knihovny a chlapec okamžitě vběhl dovnitř. Uprostřed místnosti se zastavil a otáčel se na všechny strany. Skrz závěsy mu na tvář, která zářila štěstím, dopadaly sluneční paprsky. Chodil po místnosti, vyndával z polic knihy, opatrně je bral za hřbety a otevíral je. Pak prolistoval pár stránek, vrátil knihu na místo a posunul se o kousek dál.

Vůbec ji nepřekvapilo, že po první návštěvě za ní Silyen Jardine chodil poměrně často. Četla mu z milovaných knih, jako třeba z Příběhů krále. Společně se procházeli po zahradě a Euterpa mu ukazovala květiny i zajímavé architektonické prvky. Silyen rád poslouchal příběhy z jejího dětství, zvlášť když mu vyprávěla o malérech, do kterých ji dostala její drzá mladší sestra.

„Pověz mi, jak jste šly s Thalií bruslit,“ žadonil.

A tak mu znovu vyprávěla o jejich oblíbené zábavě: o bruslení uprostřed léta. O tom, jak se v nejteplejší den roku objevila Thalia ve dveřích Euterpina pokoje a držela dva páry bílých bruslařských bot. Jak ji táhla dolů ze schodů, kolem udivených rodičů a ven k vodnímu příkopu. Tam Thalia přidržela svoji sestru za nohy, zatímco Euterpa se naklonila ze břehu a strčila prsty do vody. Za malou chviličku byla voda zmrzlá až na dno. Obě dívky si nazuly brusle a strávily horký srpnový den na chladivém ledu.

Časem se Silyen přestal vyptávat na její vzpomínky z dětství. Euterpa si všimla, že se mění i po fyzické stránce. Byl mnohem vyšší. Během několika návštěv mu začal přeskakovat hlas a jednoho dne mluvil jako muž.

Čas utíkal a Euterpa se někdy divila, jak je možné, že v jejím životě se skoro nic nezměnilo. Sestra se ještě nevdala, ani se nepřiblížila její vlastní svatba s milovaným Winterbournem.

Nebyl tu nikdo, koho by se zeptala. A kdykoliv se pokusila přijít věci na kloub sama, všechno jí najednou připadalo ještě zmatenější. Horší. Rozbolela ji hlava, a tak bylo jednodušší jen sedět a užívat si vánek, pozorovat motýly a přemýšlet, kam se schoval neposlušný Puck.

Ze schůzek se Silyenem se stala rutina. Procházeli se po zahradě a kolem vodního příkopu, kde bylo vždycky teplo a slunečno. Pak zašli do domu, její host se usadil u velkého stolu v knihovně a prohlížel si některou z vybraných knížek. Euterpa se uvelebila u okna s nějakým románem nebo se skicákem.

Během Silyenových návštěv se nikdy neobjevil nikdo z její rodiny. Ráda by ho představila Thalii, kterou by překvapilo stejně jako ji, jak se ten mladý muž oběma podobá. Taky ji mrzelo, že ho nemůže představit Winterbournovi.

Pyšně Silyenovi tvrdila, že muž, kterému dala srdce, je výjimečný a talentovaný. Byl nejlepším studentem na Oxfordu a teď se chystal zahájit skvělou kariéru právníka. Winterbourna fascinovala politika, ale jako druhorozený nikdy nebude sedět v Domě světla.

Silyen se zasmál a snažil se ji přesvědčit, že Winterbourne se jednou stane výborným kancléřem. Taky věděl, všichni to prý věděli, jak moc je Euterpě oddaný.

Tohle léto jí připadalo nekonečně dlouhé. Jednoho odpoledně Silyen zavřel knihu, kterou právě četl. Opřel se, zvedl ruce nad hlavu a protáhl se. Bylo to nezaměnitelné chování někoho, kdo právě dokončil obtížný závod nebo náročnou knihu.

„Dočetl?“ zeptala se.

„Dočetl jsem už všechny,“ řekl Silyen. Ohnul prsty a Euterpa zaslechla, jak mu zapraskaly kosti. Jako když Puck drobnými čelistmi rozdrtí ptáčka. „Tohle byla poslední.“ Pak od sebe knihu odstrčil.

„Poslední?“ ušklíbla se Euterpa. „Ani takový knihomol jako ty není schopný přečíst všechno, co tahle knihovna obsahuje. Prostě jsi to vzdal. Ani se ti nedivím, protože tahle knížka je dost nezáživná.“

„Jo, už jsem si všiml,“ řekl Silyen. „Ty ses nedostala ani do půlky první kapitoly.“

Euterpa se na něj udiveně podívala.

„Jak to proboha víš?“

Silyen zvedl knihu a otevřel ji na první stránce, kde byl latinsky psaný úvod, podle kterého dílo z osmnáctého století pojednávalo o použití Síly na načasování větrů při obchodních cestách do Indie.

Euterpa si vzpomněla, že toto pojednání inspirovalo Hardinga Matraverse k jeho neblaze proslulé plavbě. Myslela si, že by kniha mohla být zajímavá, ale nakonec zjistila, že je hrozně nudná. Přečetla několik stránek, protože se jí líbil autorův popis ostrova Jáva, ale jakmile začaly převládat technické údaje, knihu odložila. Její rodina byla proslulá svou vzdělaností, jenže Euterpu nikdy nezajímalo, jak Síla funguje. Obrovská moc, kterou v sobě cítila, ji děsila a používala ji co nejméně.

Silyen obracel stránky hustě potištěné velkým písmem, které vypadalo jako zapuštěné do papíru. Najednou text zmizel a Euterpa překvapeně přivřela oči. Před ní byl jen prázdný zažloutlý papír.

„Tady jsi skončila,“ řekl Silyen. „Strana...“ otočil na poslední potištěnou stránku, „...dvacet tři. A tuhle jsi nikdy neotevřela, je to tak? Jaká škoda.“

Natáhl se přes stůl a přitáhl k sobě velký svazek v zelené kůži. Nápis na hřbetu byl ve staré řečtině, tedy v řeči, kterou Euterpa neuměla. Přesto knihu poznala.

„Polemizuje se tam, jestli se některé řecké báje skutečně udály, nebo jsou jen alegorií Síly,“ řekl chlapec. „Zní to zajímavě, ale —“

Otevřel knihu. Uvnitř nebyl žádný text. Všechny stránky byly prázdné.

„Všechny tyhle knihy,“ pokračoval zklamaně, „byly kdysi pro svět ztracené a teď jsou ztracené podruhé. Pro mě.“

Co tím myslel? Euterpa vstala a došla ke stolu, aby svazek zkontrolovala.

Vtom se znovu ozvala bolest. Tlak vzadu pod lebkou, jako kdyby ji někdo chytil za krk jako nadbytečné kotě, které chce vzít netečné matce. Euterpa si to místo přetřela prsty. Přála si, aby Silyen šel pryč. Potřebovala být sama a odpočinout si.

Ale nezdálo se, že by se chlapec chystal odejít. Opřel se o opěradlo židle a pod přivřenými víčky ji pozoroval jasnýma očima, které se tolik podobaly jejím vlastním.

„Tohle nejsou jediné knihy v tomhle domě, je to tak?“ zeptal se. „Jsou tu ještě další, uložené v krabici. A ty jsi přečetla všechny, vid? Deníky Cadmuse Parva-Jardina.“

Euterpina ruka vylétla ke krku a prsty sevřely tenkou sametovou stužku. Na jejím konci, schovaný před zvědavými pohledy, visel malý kovový klíček.

„Jak to víš?“ zeptala se. „O téhle knihovně a jejím obsahu se mezi lidmi hodně povídá. Prostý lid věří, že polovina svazků je napsaná krví na pergamenu z lidské kůže. Ale o těch denících nevědí ani členové mojí rodiny. Chrání je dědičný zákon mlčenlivosti. My, Parvovi, o nich můžeme říct jen svým dětem a jen děti dědice můžou tajemství předávat dál.“

Silyen se na ni dlouho díval, než odpověděl. Zdálo se, že zvažuje, co říct. Když pak promluvil, nasadil opatrný tón. Naklonil hlavu a zvědavě ji pozoroval.

„Řekla mi o nich moje matka.“

V Euterpině hlavě se zase ozvala bolest. Před očima jí poskakovaly jiskřičky, stejně jako když v krbu ve Velké hale konečně vzplane oheň a papír na podpal vzlétne do komína. Předklonila se a přitiskla jednu ruku na spánek, v druhé pevné svírala klíč. Dýchala rychle a povrchné a ze všech sil se snažila ovládnout.

V hlavé se jí zrodil nápad. Bláznivý, šílený nápad, ale musela se zeptat.

„Já jsem tvoje matka?“

Jasné že nebyla. Jak by mohla? Věkem si byli příliš blízcí. Jí bylo dvacet čtyři a Silyen vypadal na patnáct. Jenže jemu bylo deset, když se poprvé setkali, takže teď by jí muselo být dvacet devět. Ale to nemůže být pravda. Věděla, že to není pravda. Jmenuje se Euterpa Parvová a je jí čtyřiadvacet. Její sestra je Thalia Parvová. Její nastávající je Winterbourne Zelston. Její teriér Puck je ten největší psí uličník na světě a ona žije v Orpen Mote s milovanými rodiči.

Ale stalo se něco hrozného. Něco příšerného a ona si nemůže vzpomenout co.

Trochu couvla a posadila se na své oblíbené místo na parapetu okna.

Teď na to nemysli. Nemysli na to.

Euterpa zavřela oči. Slyšela, jak se Silyenova židle odsunula od stolu, a pak vrzání podlahy, jak se k ní přiblížil. Na čele ucítila dotek chladné ruky. A určitě to nebyla dětská ruka. Kolem ramen ji objala paže, druhá ji vzala pod koleny. Cítila, jak ji zvedl a někam nesl. Kopnutím otevřel dveře, pak druhé a ještě jedny. Na kůži ucítila sluneční paprsky. Uslyšela bzukot včel a ucítila vůni květin. Euterpa Parvová málem vykřikla úlevou.

Když se po nějaké době probrala, ležela na lehátku a byla sama. Při příští návštěvě vedla Silyena rovnou do knihovny. Tam, uprostřed stolu, stála krabice z cedrového dřeva. Připravila ji pro něj. Tohle rozhodnutí pro ni nebylo snadné. Ale z nějakého důvodu, kterému vůbec nerozuměla, bylo důležité, aby deníky viděly další oči.

Silyen se zastavil mezi dveřmi. Díval se na krabici a jeho výraz jí připomněl malého chlapce při jeho první návštěvě. Díval se na Orpen Mote, jako kdyby ho sem přičarovala z pohádkové knížky. Cítil se snad jako Euterpa, když jí Winterbourne jednoho dne podal na zahradě skleničku se šampaňským a ona zjistila, že se na dně leskne prstýnek s diamanty? Silyen vypadal jako u vytržení. Jako kdyby se mu splnily jeho nejtajnější sny.

Euterpa si najednou uvědomila, jak moc jí Winterbourne chybí.

„Přála bych si, aby tu byl Winter,“ řeka. Nemohla si pomoct. „Nebo moje sestra. Mám pocit, jako kdybych je strašně dlouho neviděla. Vůbec si nevzpomínám, kdy jsem naposledy mluvila s rodiči. Ty mě navštěvuješ poměrně často, ale kde jsou oni?“

Silyenův výraz byl nevyzpytatelný. Tvářil se znepokojeně a zároveň podivně chladně. Jako lékař, kterému pacientka tvrdí, že se cítí mnohem lépe, a on přitom ví, že jí už nemůže pomoct.

Napadlo ji, že je nemocná. To by vysvětlovalo, proč bývá tak často zmatená, proč tráví tolik času na čerstvém vzduchu a odpočívá. Zotavuje se snad z nějaké nemoci? Možná, že Silyen je něco jako doktor.

Pak si uvědomila, že to není možné. Je mu kolem patnácti a je to její příbuzný. A ona mu musí něco ukázat.

Dovedla ho ke krabici na stole, sundala si z krku klíč a zastrčila ho do zámku. Slyšela, jak složitý mechanismus se čtyřmi jazýčky cvakl a odemkl se. Zvedla víko a opatrně vyndala obsah. Jedenáct tenkých svazků ve světlém pergamenu, které měly na hřbetech vytlačená černá čísla. Slabě voněly starou kůží, zatuchlým inkoustem vyrobeným bůhví z čeho a cedrovým dřevem. Po několika staletích, během nichž se jich dotýkala spousta lidí, byly desky celé odřené a oblýskané.

Mezi těmi, co drželi deníky v rukách, byla i Euterpa. Milovala je už jako malá holka. Jeden otevřela a ukázala ho Silyenovi. Text byl napsán ozdobným, drobným písmem. Vypadalo to, že se někdo snažil dostat na jednu stránku co nejvíc, jako by se bál, že na světě nebude dost papíru, na který by se vešly všechny jeho myšlenky.

Euterpa někdy nechápala, o čem se v denících píše, ale milovala tohle spojení se svým slavným předkem. Zároveň se jí líbily verše, které Cadmus věnoval památce své mrtvé ženy, nebo jeho sotva čitelné poznámky o pozorování přírody a ročních období. Ráda si prohlížela nádherné náčrtky rostlin a zvířat.

Ze všeho nejvíc si však vážila pasáží plných viny i lásky k Sosigenovi, jeho malému synkovi, kterému chyběla Síla. K chlapci, o kterém nikdy nemluvili. Byl tajemstvím, které celá rodina skrývala jako milostný dopis. Právě Sosigenův stav nutil Cadmuse k neustálým pokusům a ke zkoumání vlastní Síly.

Velkou část dětství Euterpa strávila na svém oblíbeném místě na parapetu a listovala v denících. Dokázala se vcítit do duševních pochodů svého pra-pra-pra-pradědečka a odpustit mu všechny viny. Nedokázala spočítat, kolikrát otočila každou stránku.

Silyen si prohlédl všechny deníky a položil poslední tenký svazek na ubrus. Euterpa si všimla, že se mu třesou ruce.

„Děkuju,“ řekl a podíval se na ni. Jeho hlas byl nezvykle chraplavý. „Mockrát děkuju. Ani netušíš, jak to je důležité.“

Pak se vrátili k obvyklé rutině, až na to, že Silyen nestudoval knihy z knihovny, ale deníky Cadmuse Parva-Jardina.

Změnilo se i pár dalších věcí. Když se procházeli kolem vodního příkopu, byl to Silyen, kdo jí vysvětloval některé události a vyprávěl vtipy z deníků. Líčil jí útržky z rodinné historie, všímal si změn na budově i v zahradě, které udělal Cadmus, a opakoval jeho vtipné poznámky o členech ostatních známých rodin. Silyenova pamět byla úžasná, a když si ho kvůli tomu dobírala, přiznal, že z velké části cituje deníky zpaměti.

Pořád ještě rostl, ale jeho postava nebyla tak svalnatá jako u ostatních členů rodiny Jardinů. Euterpa si vzpomněla na Whittama, snoubence své sestry Thálie, a otřásla se. Napadlo ji, že touhle dobou už musí být svoji. Ale jestli ano, proč ji nepozvali na svatbu?

Po čase si všimla, že Silyen přečetl všechny deníky. Jednoho dne seděl tiše v knihovně a díval se na svazky rozložené před sebou na stole. Euterpa ho nervózně pozorovala ze svého místa na parapetu. Co by mu ještě ukázala, aby dál chodil do Orpenu?

Ale nemusela mít strach. Začal číst znovu, ale tentokrát si vybíral knihy naslepo. Nebo položil dvě až tři knihy vedle sebe a listoval v nich, jako by porovnával obsah.

„Co to děláš?“ zeptala se po několika návštěvách, které probíhaly v tomto duchu. „Musel jsi je přečíst nejmíň desetkrát.“

Silyen překvapeně zvedl hlavu. Euterpa v knihovně většinou nemluvila.

„Snažím se zjistit, co popsal dobře a co špatně,“ odpověděl.

Euterpa se ušklíbla. „Cadmus věděl o Síle víc než kdokoliv jiný.“

„Určitě? Možná o ní víc přemýšlel. Ale věděl víc? Jednu důležitou věc určitě netušil, to je jisté.“

Euterpa tiše zírala na svého přítele. Určitě chtěl, aby se zeptala, a tak mu s povzdechem vyhověla.

„Proč jeho syn neměl Sílu,“ odpověděl Silyen.

Udiveně přivřela oči. Tyhle části deníků znala nejlíp. Často se při jejich čtení rozplakala. Silyen našel něco, co ona přehlédla? Něco, čeho si při čtení nevšiml žádný z dědiců rodiny Parvů?

„Nemyslíš, že je zvláštní,“ pokračoval Silyen, „když člověk s největší Sílou v celé naší historii zplodí dítě, kterému Síla úplně chybí?“

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu. Euterpa měla pocit, že vidí, jak víří a krouží ve slunečním světle. Dokonalé a neměnné myšlenky lapené ve žlutém svitu.

„To přeci není náhoda.“ řekl Silyen. „Tolik Síly v jedné generaci a na další nic nezbylo?“

Kdyby nebyl dobře vychovaný, určitě by netrpělivě mlasknul.

„Ostatní Cadmusovy děti byly naprosto normální. Podle mě to je mnohem jednodušší. Cadmus mu ji vzal.“

„Vzal mu ji?“ Euterpa se prudce postavila a rozhořčeně se snažila vyvrátit urážky svého předka. „Nebuď směšný. On toho chlapce nade všechno miloval. Přeci jsi četl jeho slova. Celý život ho pronásledoval synův hendikep. Mimo to, jak bys mohl někomu ,vzíť Sílu? Já tomu nerozumím. Četl jsi to celé hodiny, a pak se nezmůžeš na nic jiného než na takovou hloupost.“

„Vypadáš trochu naštvaně,“ řekl Silyen chladně, jak bylo občas jeho zvykem. V takových chvílích se ten zvědavý teenager skoro vytratil a zůstal jen jeho analytický mozek. „Nechápu proč. Třeba tvoje sestra Thalia. Její Síla je dost mizerná, ne? Stěží dokáže uvařit čaj v hrnku. Rád bych věděl, jak jsi na tom ty.“

Euterpa už to nemohla snést. Nehodlala v rozhovoru pokračovat. Hodila na zem svůj blok a vybehla z knihovny. Když o pár hodin později Silyen při odchodu míjel její lehátko, stiskla rty a neodpověděla mu na pozdrav.

Čas letěl, ale Winterbourne se neobjevil. Nepřišla ani Thalia s koláčem na talíři v jedné ruce a džbánem se studenou limonádou v druhé. Nepřiběhl rozpustilý Puck se zbytkem peří mezi malými ostrými zuby, aby kolem ní poskakoval a vrtěl ocasem.

Euterpiny bolesti hlavy se zhoršily. Bylo jí hrozně, i když seděla úplně nehybně na svém lehátku na zahradě. Včely bzučely tak hlasitě, že to nemohla snést. Když se postavila, točila se jí hlava. Jednoho dne se v hale podívala na svůj obraz v zrcadle a zjistila, že vypadá hrozně. Ale obličej, který na ni zíral, měl pořád růžové tváře a nebyly na něm žádné vrásky. Pořád jí bylo čtyřiadvacet a byla krásná.

Navěky čtyřiadvacet.

Po zádech jí přejel mráz a zastavil se jí dech.

„Co se to se mnou stalo?“ zeptala se Silyena, když se znovu ukázal. Blížil se k ní podél živého plotu od brány, která nebyla vidět. „Proč vůbec nestárnu? Proč za mnou kromě tebe nikdo nepřijde? Připadá mi, že je pořád léto. A hlava mě bolí čím dál víc. Už ani nemůžu jasně myslet.“

Pozorně studovala jeho tvář, po které se proháněly emoce jako mraky na obloze. Nakonec se jako slunce objevil úsměv. Úplně stejný, jaký vídala od Silyenovy první návštěvy. Thaliin úsměv, o tom nebylo pochyby. Euterpa si uvědomila, že od té chvíle uplynula hezká řádka let.

Za ty roky se Silyen změnil z chlapce v muže, zatímco ona zůstala stejná.

Euterpa měla pocit, že jí praskne hlava. Desila se při pomyslení, jak by mohl vypadat její nový život.

„Bude to bolet,“ řekl Silyen, natáhl obě ruce a postavil ji. „Ale přišel ten správný čas. I já jsem zvědavý. Matka mi o tom vyprávěla, ale ne všechno. A Zelston nikdy nic neprozradil.“

Položil Euterpě dlaně na ramena, aby ji uklidnil. Pak ji pomalu otočil tváří k domu.

Z Orpen Mote zůstalo jen spáleniště.

Její rodný dům, všechno, co znala, vyhořelo do základů. Najednou si vzpomněla. Byla to nehoda. V noci, když všichni v domě spali, vypadl z krbu žhavý uhlík.

Ona s Thalií byla na plese v Lincolns Inn. Brzy ráno ji ve studeném pokoji pro hosty vzbudil Winterbourne. Vybavilo se jí, jak se v tom okamžiku cítila: ani nemohla dýchat touhou, protože ji napadlo, že nechtěl čekat na svatební noc.

Pak však z jeho vyděšeného výrazu poznala, že kvůli tomu vůbec nepřišel.

Rodiče se ve spánku zadusili kouřem. Jejich Síla jim nepomohla. Neprobudili se, aby zachránili sebe, služebnictvo nebo dům.

Při té vzpomínce zalapala po dechu. Podlomila se jí kolena, ale zachytily ji Silyenovy ruce.

„Podívej,“ zašeptal jí do ucha. „Támhle.“

Podívala se směrem, kterým ukázal. Těsně vedle sebe tam stáli tři lidé, kolem nich pobíhal malý bílohnědý pes a kňučel. Poznala půvabné tvary Thálie i silnou tmavou postavu Winterbourna. A mezi nimi stála ona sama. Po tvářích jí stékaly slzy, vlasy měla rozcuchané a pod tíhou zoufalství nebyla schopná stát vzpřímeně.

Viděla, jak se jí žalem podlomila kolena. Winterbourne ji chytil do náruče a opatrně ji položil na zem. Sledovala, jak zabořila tvář do spálené trávy plné popela. Slyšela, jak se zoufale rozplakala. Pak začala rozhrabával šedé bláto, jako kdyby doufala, že nějakým zázrakem ze země vykope své rodiče. Celé a nezraněné.

Najednou z oblohy spadl první pták.

Žádný z těch tří si toho nevšiml. Už tak je obklopovala nevyslovitelná zkáza. Jenže Silyen a Euterpa všechno viděli.

Viděli, jak nehybný vzduch rozvlnil vítr, který zvedl oblak popela podobný špinavému gejzíru. Popel kroužil ve spirálách a zčernalý strom zničený požárem se skácel na zem.

Z oblohy spadl další pták. Divoká kachna, která přiletěla od jezera. Obloha nad troskami Orpenu potemněla a neviditelná ruka rozpoutala bouři. Spustil se liják. Na zem padali další operenci.

Euterpa slyšela, jak se Silyen prudce nadechl.

„To ty,“ řekl. Jeho hlas zněl rozrušeně. „Tvoje Síla. Neuvěřitel/ «

ne.

Euterpa necítila žádné vzrušení. Cítila jen bolest u srdce. Její Síla ji děsila.

„Podívej!“ slyšeli vykřiknout Thalii. Winterbourne odvrátil oči od dívky ve své náruči. Oba zírali na louku na druhém břehu řeky, která napájela vodní příkop.

Reka utvořila přirozenou protipožární ochranu a pole za ní zůstala neporušená a plná květin, přestože celý dům shořel. Ale teď se tráva začala ohýbat jako ve větru a tam, kde se ohnula, okamžitě uschla.

„To dělá ona!“ vykřikla Thalia, aby ji bylo slyšet i přes bubnující déšt. „Nemůže to ovládat, prostě se to děje. Viděla jsem to jednou nebo dvakrát, když byla hodně rozčílená. Ale nikdy jsem nezažila něco takového. Musíme ji zastavit.“

Puck vyděšeně zavyl a přitiskl se k sukni nešťastné dívky. Pak naposledy vydechl, nohy se mu podlomily a zůstal ležet vedle své paničky.

Euterpa vedle Silyena přidušeně zavzlykala. Po tvářích jí stékaly horké slzy.

„Zastav ji!“ ječela Thalia na Winterbourna. Bouře jí přilepila vlasy na tvář a sama teď vypadala jako napůl nepříčetná. Tmavou oblohu rozsvítil blesk. „Já to nesvedu, nemám dost Síly. Ale ty ano.“

Euterpa sledovala, jak se její vyvolený sklonil nad jejím zhrouceným tělem. Dívka se prudce třásla nekontrolovatelnou Sílou, která jí proudila tělem a pustošila všechno kolem. Winterbourne ji nadzvedl a přitiskl pevně na hruď. Pak ji něžně políbil na čelo.

Jeho slova byla příliš tichá a diváci v zahradě je neslyšeli. Ale Euterpa je znala.

Pamatovala si je.

„Zklidni se,“ řekl jí hlasem plným Síly. „Já tě miluju. Nehýbej se.“ Dívka v jeho náruči ochabla. V tom okamžiku se bouře uklidnila. Thalia si oběma rukama přejela tváře a odhodila vlasy dozadu. Nevěřícně se podívala na zkázu kolem sebe a na modré nebe nad hlavou.

V zahradě zalité sluncem se Euterpě vrátily vzpomínky. Najednou pochopila hroznou pravdu.

Na ramenou ucítila Silyenovy ruce. Mladý muž, dítě její sestry, ji otočil k sobě a ona se mu podívala do tváře.

„Tak teď už to víš,“ řekl. „A brzy nastane čas, abys tuhle zahradu opustila. Oba na tebe čekají. Cekali celé ty roky.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

CAVAR

I kdyby se pracovní tábor v Millmooru ocitl v plamenech, Gavar Jardine by nechápal, proč by to měl být jeho problém. Obzvlášť v osm hodin ráno.

Copak je nutné kvůli pár incidentům a zatčením nahoře na severu svolávat mimořádné zasedání soudního dvora? Je to tak důležité, aby Gavar musel pár dní před Vánocemi opustit Kyneston a svoji dceru? Stačí, že se zanedlouho bude muset vydat na dlouhou cestu na druhou debatu v Grendelshamu. A teď ještě tahle schůzka v Londýně.

Gavar se podíval z okna a zjistil, že venku sněží. Přemýšlel, jestli si Daisy bude hrát s Libby venku. Možná budou stavět sněhuláka. Radši by se měly dobře obléknout.

„Dávej pozor.“

Otcův šepot mu připadal jako prudký závan studeného vzduchu. Měl co dělat, aby se nenahrbil nebo aby si nevyhrnul límec. Otřásl se a pokusil se soustředit na ženu na opačném konci stolu. Aspoň kdyby její hlas nebyl tak monotónní a její tvář tak beznadějně ošklivá.

„... štvavé letáky,“ říkala. „Roznášejí je po celém městě, po noclehárnách, dílnách, dokonce i v sanitárních zařízeních. To znamená toaletách,“ upřesnila.

Gavar si odfrknul. Copak si prostí občané myslí, že Mocní nikdy nepoužívají,sanitární zařízenf? I když byla pravda, že ti, se kterými se setkal, neberou jemu podobné jako lidi. Gavar se nikdy nepokusil vyvrátit jim jejich víru. Neznalost plodí strach, říkával jeho otec. A strach plodí poslušnost.

Jenže pokud ta žena mluví pravdu, tak se na jeho rčení něco pokazilo.

Prvních pár minut ji Gavar pozorně poslouchal. Nejen že mezi prostý lid pronikl Zelstonův hloupý návrh, a to i navzdory uvalenému zákonu zapomnění, ale dostal se přinejmenším do jednoho pracovního tábora. Obyvatelé Millmooru spustili kravál a dožadovali se, aby parlament návrh schválil.

Podle Gavara to všechno bylo k smíchu. Proboha, co si myslí? Čeho tím dosáhnou? Ničeho, kromě dalších roků nucených prací navíc. A pro jejich vůdce nejspíš nucené práce do konce života a důkladnou převýchovu od lorda Crovana. Každý, kdo něco takového riskuje, je pro společnost nebezpečný.

Crovan je čestným členem soudního dvora, ale zatím se jeho jednání nikdy nezúčastnil. Svůj hrad ve Skotsku, Eilean Dochas, který stojí na malém ostrově uprostřed velkého jezera, skoro nikdy neopouští. Žije tam úplně sám s několika sluhy a těmi nejhoršími zločinci, kteří byli odsouzení k doživotním nuceným pracím.

Nikdo se ho nikdy neptal, co s odsouzenci dělá, ale je jisté, že s nimi má spoustu práce. Jednou za rok se ukáže ve Westminsteru na otevření parlamentu, ale i to je, podle některých Mocných, víc než dost. Dokonce i Dům světla v jeho přítomnosti potemní. Je však samozřejmé, že se každý rok dostaví na třetí debatu v Kynestonu.

Gavar přestal poslouchat monotónní vyprávění jejich hosta. S nechutí si uvědomil, že pokud se někdy stane kancléřem, bude muset jednat s Crovanem. Vězně odvezou k novému pánovi teprve po vynesení rozsudku, který přečte kancléř.

Gavar si nebyl jistý, od kdy všechny odsouzence dostával Crovan. Nejspíš s tím začal otec. Ale ten člověk byl přítomný u každého soudu a nemohl se dočkat, až uplatní svůj nárok na novou pracovní sílu. Gavarovi to připadalo dost odporné. A byl to další důvod k otázce, jestli prestižní práce kancléře je skutečně taková, jaká se zdá, i když otec trval na tom, že na funkci kancléře má rodina Jardinů nárok.

Gavar si rozmrzele pomyslel, že dědické právo člověk získává automaticky. Nemusí dělat nic, stačí, aby se správně narodil. Otec tvrdí, že Jardinové mají na funkci kancléře výsadní právo, stejně jako na místo v oxfordské Domus College. Takže když ho tak jako tak získá, proč by se měl účastnit tohohle nudného politického jednání? Skutečně bude muset navštěvovat nekonečná zasedání rady, různé komise a diskuze o legislativě?

Jeho oči lhostejně bloudily po lidech kolem stolu. Jeho budoucí tchán, Lytchett Matravers, měl zavřené oči a bezpochyby doufal, že jeho výraz vyjadřuje hlubokou koncentraci, ale zatím měl nejspíš zaražené větry po rychlé snídani. Vedle seděl Lytchettův kamarád lord Rix, který vypadal stejně znuděně jako Gavar. Všiml si, že ho Gavar pozoruje, a chápavě protočil oči.

Rix byl v pořádku, ale na druhé straně seděla ta mrcha, Gavarova snoubenka. Psala si poznámky, jako kdyby na něčem z toho všeho záleželo. Bouda se usadila v čele stolu vedle Zelstona. Gavar věděl, že pokud se otec mýlil a získání funkce kancléře pro dědice Jardinů bude vyžadovat větší úsilí, jeho budoucí žena se o to postará.

Konec konců, musí mít nějaký prospěch z toho, že si vezme mrchu, jako je Bouda. Toho dne, co Zelston předložil svůj šokující návrh, jí jeho otec připomněl, že oni vlastně Matraversovy miliony nepotřebují. A jiný prospěch z ní Gavar neměl. Když jí po první debatě navrhl, že se po večeři sejdou, pokusila se mu dát pohlavek. S prostými dívkami to bylo mnohem jednodušší, nikdy je nemusel prosit.

Tedy, pokud mu na nich nezáleželo.

Gavar zatnul pod stolem pěsti. Nechtěl ted myslet na Leah, protože ho to vždycky rozzuřilo.

Zhluboka se nadechl. Cítil, jak mu hruď napnula naškrobenou bílou košili. Pak svěsil ramena a znovu se uklidnil.

V Londýně je všechno mnohem jednodušší, ale v Kynestonu svůj hněv stěží zvládal. Netušil proč. Možná tam na něj doléhá tíha vlastních vyhlídek. Je tam dům, který jednou zdědí, a portréty dávno mrtvých předků, jejichž očekávání musí splnit. A kvůli čemu? Aby mohl sledovat, jak jeho vlastní dědic půjde stejnou cestou jako on. A pak mu předá usedlost stejně, jako ji jeho otec jednou předá jemu, jako ji dědeček Garwode předal Whittamovi.

Všechno to bylo naprosto nesmyslné.

„Co nám můžete říct o pachatelích?“ uslyšel nějaký hlas.

Byl to Rix. Gavar nikdy dřív nezažil, aby v tónu hlasu byl slyšet takový nezájem o odpověd na otázku, kterou dotyčný položil. Předpokládal, že Rix se snaží zahnat nudu.

„Jednoho máme ve vazbě,“ hlásila hlavní dozorkyně z Millmooru a vytáhla z hnědých desek fotografii. „Chytili jsme ho na místě sabotáže ve východním sektoru Úřadu pro rozdělování pracovníků. Domníváme se, že vloupání provedla dosud neznámá žena. Když ji překvapila bezpečnostní hlídka, muž se dopustil násilného činu, který jí umožnil uniknout. Následně byl zdolán a zadržen.“

Copak ta ženská neumí mluvit normálně? Chlap napadl stráže, aby žena měla čas utéct. Za jiných okolností by to byl záslužný čin.

Gavar se podíval na fotografii. Byl na ní svalnatý černoch s jedním nateklým okem, které mu dodávalo drsný vzhled. Jeho kůže byla hodně tmavá, takže na ní nebyla vidět žádná zranění, ale tričko měl celé zakrvácené. Byl přibližně stejně starý jako Zelston, jenže hlava toho muže byla vyholená a neměl na sobě švihácké oblečení ani ozdoby, jaké nosil kancléř.

Otázka místa narození, pomyslel si Gavar. Vybavila se mu další z otcových oblíbených průpovídek. Tenhle kriminálník a nejmocnější muž v zemi měli navenek stejnou kůži, ale pod ní byly naprosto rozdílné schopnosti. A od těch rozdílů se odvíjely jejich osudy.

Libby měla stejnou barvu kůže jako Gavar. Měla jeho vlasy. Jeho oči.

Vzpomněl si, jak k nim tenkrát přes jezero připlula lodka. Mohla by mít uvnitř stejné schopnosti?

„Říkala jste ,bezpečnostní hlídka^1?“

Do Gavarových myšlenek pronikl Boudin horlivý hlas. Uvedomil si, že tenhle zvuk ho bude dráždit po zbytek života.

Dozorkyně přikývla a její tvář dostala napjatý výraz. Bála se, že si Bouda všimla něčeho, co mělo zůstat utajené.

„Předpokládám, že jste myslela pravidelnou hlídku,“ pokračovala blonďatá dívka. „Jinými slovy, po několika týdnech četných incidentů, včetně počmárání vašeho ústředí, jste náhodou chytli jednoho pachatele?“

Z obličeje ženy se vytratilo napětí a zatvářila se vyděšeně. Gavar měl co dělat, aby se nerozesmál.

Otec se naklonil dopředu a červená kůže na jeho židli slabě zaskřípala. „Jistě chápete, že úřad Dozorčí rady v Millmooru vám nepatří. Je to náš úřad. To znamená úřad vašich Mocných a vlády téhle země. Je jasné, že útoky, kterým jste nedokázali zabránit, byly namířeny přímo proti nám.“

Jedno musel Gavar svému otci přiznat: ten člověk věděl, jak udělat dojem. Najednou se zdálo, že teplota v místnosti klesla o několik stupňů. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby se vlhkost na vnitřní straně oken změnila v led.

„Je přirozené,“ pokračoval Whittam, „že tyto násilnosti nemůžeme nadále tolerovat. Věřím, že když teď máte jednoho z pachatelů ve vazbě, tak podniknete všechny kroky, abyste odhalili jeho společníky.“

„No...“

Dokonce i Gavar by jí řekl, že tohle nebyla správná odpověď.

Whittam se narovnal na židli, sepnul prsty a přes ně se na ženu podíval. Byla to póza, při které se Gavar kdysi, jako malý kluk, počůral. Nikdy nezapomene na výraz v otcových očích, když mu horká tekutina stekala po nohách. Nebyl to hněv, spíš pohrdání.

Pohrdání malým dítětem. Na Libby se takhle dívat nikdo nesmí. Gavar by ho okamžitě zabil.

Zena nebyla pětiletým klukem a nepočůrala se, ale zbledla jako křída. Pak nepatrně zvedla bradu a podívala se otci do očí. Možná má přeci jen nějakou páteř. Gavar věděl, že pracovní tábory se podobají peklu. Člověk musí být skutečně tvrdý, aby se dostal do vedení jednoho z nich.

„Ve vší úctě, můj pane, přesně kvůli tomu tady jsem. Vězně jsme pečlivě vyslechli a použili jsme všechny prostředky, které máme k dispozici, ale nedostali jsme z něj uspokojivou odpověď. Přijela jsem, abych požádala zasedání rady o souhlas pro použití mimořádných prostředků.“

Po Gavarově levici se ozval nějaký zvuk, který mohl být Lytchettovým funěním ze spánku, nebo Rixovým výsměšným odfrknutím. Gavar neměl tušení, co jsou .mimořádné prostředky, ale vzpomněl si na otcovu zásadu: „Nikdy nedávej najevo neznalost“. A on se rozhodně ptát nebude. Bouda, která seděla vedle Zelstona, moudře pokyvovala hlavou. Ona nejspíš ví, o co jde, ale taky může blafovat. U téhle ledové královny si nikdy nemohl být ničím jistý.

„Není snadné použít mimořádné prostředky,“ ozval se chraplavý hlas naproti Zelstonovi. Armeria Trescová, kdo jiný? Pokrytecká stará ženská, která vždycky bojovala za práva prostých lidí. Určitě bude jediná, kdo při třetí debatě zvedne ruku pro návrh. Jedině že by se k ní přidal Meilyr, její dědic. Matka a syn, společní vyděděnci. Jak sladké.

„Použití Síly k proniknutí do mysli jiné osoby je bezohledné,“ řekla Armeria. „Všichni víme, že mimořádné prostředky mohou člověku ublížit. Je to zdokumentované. Někteří lidé zůstali po zbytek života mentálně retardovaní. A když to provádí někdo, kdo není dostatečně zběhlý v používání Síly, může i zabít.“

Tak tohle jsou ty mimořádné prostředky. Gavar zbledl. Vypadá to příšerně. Připomíná to Silyenovy představy o poklidné večerní zábavě.

„Armerie,“ řekla naléhavě Bouda, jako kdyby mluvila s umíněným dítětem. „My mluvíme o otrokovi. Otroci jsou bytosti, které nemají legálně přiznaná práva, tudíž vaši námitku nelze přijmout.“

Během společného roku na Oxfordu byla Bouda mezi studenty práv hvězda. A to byl jeden z důvodů, proč Gavar přešel na studium ekonomie zemědělství. I když říkat tomu ,studium je nejspíš přehnané.

Armeria poklepala na fotografii. „Boudo, mně je úplně jedno, že tenhle člověk nemá legálně přiznaná práva. Je to lidská bytost. Jestli chceš mluvit v technických termínech, tak bych ti ráda připomněla, že zákon umožňuje použít mimořádné prostředky jen v případech, kdy někdo přišel o život. Jestli jsem to dobře pochopila, tak tenhle muž byl zadržen při pokusu změnit určité záznamy. Navíc je pravděpodobně zapletený do poškození millmoorského administrativního centra, do útěku několika vězňů obviněných z těžkých zločinů a z popsání millmoorských významných budov politickými slogany. Taky z šíření tiskovin, které uvádějí konkrétní údaje, například o současném návrhu. Nic z toho není úplně bezvýznamné, ale nejsou žádné důkazy, že byl ohrožen něčí život.“

Gavar sledoval jejich výměnu názorů s jistým uspokojením. Fascinovalo ho, jak rychle se Boudina mléčně bílá barva pleti změnila v jasně rudou.

„Armeria má pravdu,“ zamumlal Zelston a otočil se na Boudu. „Zákon mluví jasně a zákon musíme brát a priori. Otázka postavení otroků in rerum naturanení momentálně důležitá.“

Ať už ta hatmatilka znamenala cokoliv, Boudě se to nelíbilo. Má, co si zasloužila, pomyslel si Gavar. A jestli někdy bude mluvit tímhle tónem s Libby, ucítí na tváři jeho dlaň, ať už bude jeho manželkou nebo ne.

„Já nejsem příznivcem mimořádných prostředků,“ oznámil Rix.

Několik hlav se otočilo a udiveně se na něj podívalo. Bělovlasý Mocný zvedl jedno obočí.

„Na ulicích tam nikdo neumírá, tak proč by měl jeden z nás jet do Millmooru a dávat situaci do pořádku? Myslel jsem, že špinavou práci dělají oni za nás, ne naopak.“

Lytchett se zachechtal a poplácal přítele po zádech. Rix se usmál. Politika by byla větší legrace, kdyby v ní bylo víc lidí jako on.

„Takže se zdá...“ začal Zelston a rozhlédl se po lidech kolem stolu.

„Zdá se,“ přerušil ho otec, „že to budeme muset důkladně zvážit. Ctihodná lady Trescová citovala zákon přesně: když někdo přišel o život. Bohužel ve své obvyklé horlivosti přehlédla skutečnost, že se nejedná o okamžitou, ale následnou smrt. V tomhle případě se domnívám, že takové riziko tam určitě bylo.“

Rozhlédl se po ostatních. Ruce s propletenými prsty měl položené na desce stolu. Když byl Gavar mladší, zkoušel si ten uklidňující pohled dlouhé hodiny před zrcadlem, ale nikdy se ho pořádně nenaučil.

„Použití mimořádných prostředků může zachránit životy,“ pokračoval otec. „Všichni jste si myslím vědomi, že jsem v mládí přijal nabídku od americké Unie. V té době uvázli na Středním východě na mrtvém bodu. Evidentné byli zoufalí, tak se obrátili na nás i na své bratry z Konfederace a požádali nás, abychom použili svoji Silu k podpoře jejich armády. Stejnou Sílu, kterou kdysi prohlásili za odpornou. Jsem si jistý, že kvůli tomu rozdělili po občanské válce před dvěma staletími svůj velký kontinent napůl.“

Lord Whittam Jardine a jeho válečné historky. Gavar je za ta dlouhá léta slyšel mnohokrát, obvykle když to jeho otec přehnal s pitím. Dostal několik medailí, kterými mohl dokázat, že mluví pravdu, ale ty měl zavřené v krabici a nikdy si je nepřipínal. Ale taky je nikdy nevyhodil.

Jednou měl otec nezvykle sdílnou náladu, což znamená, že byl úplně namol. Gavar se ho zeptal, proč vůbec s americkou Unií spolupracoval, když pořád dával najevo svoje opovržení nad národem, který zrušil otroctví a použití Síly postavil mimo zákon.

„Byla to skvělá příležitost,“ odpověděl otec a propíchl ho pohledem modrozelených očí podlitých krví. „Příležitost použít Sílu způsobem, jaký by se u nás doma nikomu nelíbil. Byl jsem zvědavý. A zjistil jsem, že mě to baví.“

Pak mu podrobně vyprávěl, jak přesně svoji Sílu využíval. Gavar zděšeně odložil skleničku skotské, které se pak po celou noc nedotkl. Po této příhodě se už nikdy otce neodvážil zeptat na jeho zkušenosti z pouště.

Dneska Whittam do podrobností nezabíhal, díkybohu. Otrokům by trvalo několik dní, než by vyčistili zvratky z koberce v konferenční místnosti. Přesto si získal pozornost všech přítomných.

„Mým úkolem bylo aplikovat to, čemu říkáme mimořádné prostředky, abych roztřídil zadržené. Párkrát jsem získal informace o plánech, které by znamenaly tisíce obětí a devastaci civilní infrastruktury. Tím myslím města,“ objasnil. „Filadelfie a Washingtonu DC, abych byl přesný. Občas jsem ty informace získal od lidí, u kterých byste to nečekali. Nebyli to vojenští velitelé, ale učitelé. Nebyli to náboženští vůdci, ale majitelé obchodů. Je třeba použít všech prostředků, když to je nutné. Myslet si, že někdo není schopný násilí, a nepodezírat ho je velká chyba. I když se jedná o malé dítě.“

Gavar si vzpomněl na otcovo vyprávění a ucítil hořkost v ústech. Někdy ho napadlo, že je blázen. Taky se obával, že svou výbušnou povahu zdědil po něm.

Někdy lidem ubližoval.

Vlastně ho občas napadlo, že za všechno, co se v jeho životě nepovedlo, může otec. Je to zbabělé? Možná, ale to neznamená, že to není pravda.

Mocní kolem stolu utichli. Prostá žena z Millmooru měla pusu dokořán a dívala se na lorda Jardina, jako kdyby to byl bůh. Gavar ten výraz na ženských tvářích dobře znal a občas ho využíval ve svůj prospěch, ale většinou ho považoval za odpudivý.

„Co tedy přesně navrhujete, Whittame?“ zeptal se kancléř. „Chcete jet dobrovolně do Millmooru, abyste zjistil, co z toho člověka dostanete?“

Zelston poklepával na fotografii, ale oči měl upřené na lorda Jardina. Bouda přeskakovala pohledem z jednoho na druhého. Dokonce i Rix se zamračil.

„Ach, ne,“ řekl otec a zeširoka se usmál. „Navrhuji, aby tam jel můj syn a dědic Gavar.“

Gavar najednou viděl všechno rozmazaně.

Vrchní dozorkyně z Millmooru na něj upřela dychtivý pohled. Gavar byl vděčný Rixovi za názor, že Mocní by se neměli snížit k cestě do pracovního tábora, jenže otcova intervence všechno změnila. Při hlasování bylo schváleno použití mimořádných prostředků. Výsledek byl jedenáct ku jedné. Proti hlasovala jen Armeria Trescová.

Ruka Boudy Matraversové vyletěla nahoru jako první.

Když později Gavar následoval svého otce po chodbě, uslyšel dumený klapot podpatků na koberci. Ohlédl se a zjistil, že za nimi běží Bouda. Postavila se před otce a zablokovala mu cestu.

„Pět minut,“ řekla. „Musíme si promluvit.“

Výraz na otcově tváři byl nečitelný, ale Gavar chvíli doufal, že Bouda pojede do pracovního tábora místo něj. Jenže něco takového ji vůbec nenapadlo. Jako správný politik si nemínila ušpinit ruce.

„Dobrá.“

Otec se přes ni natáhl a otevřel dveře do vedlejšího pokoje. Bouda začala mluvit v okamžiku, kdy za nimi zaklapla klika.

„Jak se to mohlo stát?“ vyhrkla na otce, jako kdyby tam Gavar vůbec nebyl. „Na pozorovatele byl uvalen akt zapomnění a my všichni jsme přijali akt mlčenlivosti. Jak se to mohlo dostat ven? Zelston to musel zpackat. Celý akt provedl špatně, nebo prostě není dost silný.“

Odmlčela se. Všem byl jasný její názor. Kvůli tomu určitě nezatáhla lorda Jardina a jeho dědice do prázdné místnosti k soukromému rozhovoru.

Otec ji tiše pozoroval. Gavar během let zjistil, že tohle často přinutí lidi mluvit a je jedno, jak moc se zdráhají prozradit, co mají v hlavě. Pochyboval však, že to bude fungovat i na vězně v Millmooru.

Při pomyšlení na úkol, kterým ho pověřili, se mu sevřel žaludek. Jak se bude cítit po jeho splnění?

Jaký bude mít pocit, když zklame?

Skoro dvě a půl dekády žil vedle lorda Whittama Jardina jako jeho nejstarší syn, a tak nepochyboval, která z těch možností bude horší.

„Napadlo mě, že Zelston se na funkci kancléře nehodí.“

Gavar sledoval, jak se z Boudy sypou dlouho zadržované myšlenky.

„Ten návrh neměl nikdy podat. Zelston měl něco takového předvídat. Teď vyřešíme problémy v Millmooru, ale příště to může být Portisbury, další týden Auld Reekie. Ta informace se dostala ven a my nemůžeme umlčet celou zemi. Neměl žaludek na to, aby přijal nutné kroky, dokud jste se do toho nevložil vy.“

Odmlčela se a zhluboka se nadechla.

„Do konce funkčního období mu zbývají ještě tři roky. A já jsem přesvědčená, že to není v nejlepším zájmu Británie.“

Otec ji chvíli pozoroval.

„Co navrhuješ, Boudo?“

„Co navrhuju?“

Teď, když svoje slova už nemohla vzít zpátky, Bouda znovu získala svůj klid a zabalila se do něj jako do značkového kabátu.

„Já nic nenavrhujú. Jen jsem se chtěla podělit o své postřehy.“ Vykročila ke dveřím a otevřela je. „Radši půjdu za otcem. Musím ho najít dřív, než on najde zákusky. To nikdy nedopadne dobře. Ach, Gavare? Hodně štěstí.“

Ta mrcha!

Asi to řekl nahlas, protože otec se k němu otočil. Tvářil se tak hrozivě, že Gavar ustoupil o krok dozadu.

„Ona je dvakrát lepší politik, než ty kdy budeš,“ řekl. „Stejně tak tvůj bratr. Vždycky jsem věděl, že Silyen má z mých synů největší Sílu, ale je i nejschopnější stratég. To on přiměl kancléře, aby ten návrh podal, zatímco my dva musíme řešit důsledky.“

Gavar si pomyslel, že od jeho pěti let se nic nezměnilo. Vůbec nic? Ale on už je dospělý, a navíc se stal tátou. Kdy se k němu otec začne podle toho chovat? Setkal se s jeho pohledem. Otec musel trochu zaklonit hlavu před synem, který byl o dost vyšší než on.

„Rix má pravdu,“ řekl Gavar. „Proč bychom se tím měli zabývat? Jsme Mocní ze zakládající rodiny, žádní obyčejní policajti. Proč bych tam měl jezdit?“

To nebyla ta správná otázka.

„Pojedeš tam, protože potřebujeme informace od toho otroka,“ vyštěkl Whittam a udělal krok dopředu, aby zmenšil mezeru, kterou mezi nimi Gavar vytvořil.

„Protože jsem to řekl. Protože lidi si pořád šeptají o té služtičce, která zemřela při údajné nehodě na lovu. Tímhle se trochu rehabilituješ. Pojedeš tam, protože jako hlava rodiny mám pravomoc rozhodnout, jestli ten tvůj bastard bude vyrůstat na Kynestonu, nebo jestli půjde do sirotčince. Aspoň bychom se na ni s matkou nemuseli dívat. Nepřipomínala by nám, jak jsi nás zklamal.“

Otcova tvář byla jen pár centimetrů od něj, ale Gavar zjistil, že ji sotva vidí. Před očima mu tancovaly rudé a černé skvrny. Znovu mu bylo pět let. Ale dneska necítil v kalhotách nic horkého a páchnoucího, necítil strach a hanbu. Zalil ho nával nenávisti.

Tohle nebyla správná odpověď, otče.

To vůbec nebyla správná odpověď.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

LUKE

Od Ozova zatčení před dvěma dny Luke pořád čekal na poklepání na rameno, na ruku, na paži. Nebo možná na ránu obuškem, která dopadne na jeho hlavu.

Ale i tak vám srdce málem vyskočí z hrudi, když to přijde.

Právě mu skončila směna a on vyměnil suché vedro v dílně za mrazivé ulice. Začalo se šeřit a hustá plískanice snížila viditelnost na nulu. Byl jen pár bloků od brány do zóny D, když ho nějaká ruka zatahala za rukáv. Srdce se mu divoce rozbušilo a on vyrazil prudce vpřed.

Jenže nebyl dost rychlý, a tak za sebou uslyšel sykot: „To jsem já!“ Smekl se na mokrém chodníku a otočil se.

„Dneska v noci ho osvobodíme,“ řekla Renie. Stála v průchodu ozářená žlutým světlem lampy. „Oze. Potřebujeme vůz. Dostaneme ho z Millmooru. Jeden jsem našla. Teď čeká v dílně na opravu. Musíš zkontrolovat, že je v pořádku, a vyřadit GPS.“

Luke se polekal. Při opravě otcova starého auta nezískal dost zkušeností pro takovéhle věci.

„Musíme to udělat. Pro něj,“ řekla Renie.

Luke s ní souhlasil.

Dodávka byla úplně stejná jako ta, kterou Luke přijel do Millmooru. Vrátily se mu hrozné vzpomínky na první den v pracovním táboře i na Kesslera ve skladišti. Dostal strach, že je dopadnou, a chvíli zůstal stát jako ochrnutý.

Pevně zavřel oči a snažil se přimět ruce, aby se mu přestaly třást. V duchu si říkal, že musí věřit Renie, která hlídala, stejně jako věřila ona jemu, když ji spouštěl na provaze ze střechy.

Jakmile si to uvědomil, něco v něm se zlomilo. Došlo k malému, ale důležitému spojení, které probudilo jeho odvahu.

Jen s důvěrou je všechno možné. Důvěra ti propůjčí něčí oči, něčí silné paže nebo bystrý mozek. Společně jste mnohem větší. A jejich klub je založený na důvěře. Pokud se lidé spojí, splní se i jejich bláznivý sen o zrušení nucených prací. Dohromady budou silnější než všichni Mocní obdaření Sílou.

Spravit dodávku bylo jednoduché, rozpis potřebných oprav visel na stěně. A klíč od vozu se houpal na jedné ze skob. Dokonce i zabezpečení bylo dost nedbalé jen pár kamer, které Renie nařídila jiným směrem nebo vyřadila z provozu.

„Pch,“ řekla, když se o tom zmínil. „Dostat tenhle vůz ze skladiště není tak velký problém. Horší bude dostat ho z Millmooru. Musí projet třemi bezpečnostními kontrolami, dvakrát se budou ověřovat čipy. Znáš to ze zóny D.“

Za takových podmínek nemohli uspět.

„Proto pro něj přijede Anděla. Ona provozuje Riverheadskou železnici. Pašovat lidi ven z různejch míst je její specialita, i když takhle to normálně nedělá. Většinou se používají náklaďáky, tajný prostory, důvěryhodní řidiči a takový věci. Jenže náš kámoš Oz je speciální zásilka, a tak Anděla přijede osobně. Dneska v noci.“

,Anděla? To jméno mě moc neuklidnilo.“

Renie pobaveně naklonila hlavu na stranu.

„Je to anděl strážný severu. Víš, je jako ta velká socha s křídly u Riverheadu. A taky — no, uvidíš sám.“ Dívka se chraplavě zasmála. „Mimochodem, už jsi skončil?“

Dodávka byla v pořádku a Luke strčil klíče do kapsy.

Společně vyrazili k místu setkání a Renie mu ukazovala cestu k zaprášenému skladišti, kde byly v archivních krabicích uložené vyřazené doklady. Našli tam jen Jacksona, tichého a zadumaného, a Jessie, která rázně přecházela po místnosti, jako kdyby chtěla v zemi vyšlapat díru, kterou by se Oz dostal do Austrálie.

„Proč pořád jen čekáme, Jacku? Kdo ví, co s ním právě dělají.“

Jess vytryskly slzy. Stékaly jí proudem po tvářích a napůl vyjadřovaly její vztek, napůl zoufalství. Nejspíš i vinu, napadlo Luka, protože zatímco ona utekla, Oze zajali. Při pohledu na ni se mu sevřelo srdce.

„Všichni známe postup, Jessiko,“ řekl doktor. „Prvních čtyřicet osm hodin nepřichází záchrana v úvahu. Vězni jsou přísně střežení. Taky potřebujeme čas, abychom zjistili chování stráží. Hilda sleduje záznamy z kamer v cele, takže víme, že Oz je naživu. Není mu zrovna nejlíp, protože ho zmlátili, ale není to nic, co by se nedalo napravit. Navíc musíme vymyslet, jak ho dostaneme ven. Anděla tu bude každou chvíli a pak půjdeme.“

„Myslíš, že to zvládne?“ zafňukala Jess. Hlas měla zastřený, jako kdyby bez přerušení absolvovala několik směn v zóně D.

Jackson se zatvářil neurčitě.

„Nikdy nikoho nezklamala. Já jsem v Millmooru rok, ale ona tyhle věci dělá mnohem déle. Ručím za ni svým životem, nebo spíš životy nás všech. Luke dal dohromady vůz a já teď potřebuju, abyste do něj dostali Andělu. Ty tady nemůžeš zůstat a je riskantní, abys šla s námi.“

„Nechápu, že s tebou půjdou ty děti, ale já nesmím,“ vyhrkla Jessica. „Přísahám, jestli mu ty prasata něco udělaly...“

„Přesně kvůli tomu s námi nemůžeš. Posaď se, Jessie. Zhluboka dýchej. My Oze zachráníme a dostaneme ho ven.“

Luke si uvědomil, co právě Jessica řekla. Ze s tebou půjdou ty děti. Renie a Luke byli jedinými dětmi v místnosti.

Renie mu řekla, že Asif a obě sestry sledují vazební věznici. Doktor měl v uchu jakési naslouchátko, ve kterém během hovoru s nimi občas zapraskalo.

Jessie se opřela o hromadu krabic a sklonila hlavu. V místnosti byl slyšet jen její přerušovaný dech. Jackson přistoupil k Lukovi, který si najednou uvědomil, že je Renie oba pozoruje.

„Pokud tam nechceš jít, nebudu tě přemlouvat,“ řekl mu Jackson. „Ale Jess má pravdu. Byl bych rád, kdyby ses ke mně a k Renie přidal. Oz je velkej chlap a možná nebude schopný sám vstát a jít.“

Jessica zavzlykala.

„Musíme se dostat dovnitř i ven co nejrychleji. Můžu ho ošetřit, až opustíme budovu. Kdybychom někoho potkali, budu se s ním muset vypořádat. Doufám, že se to nestane, protože Asif a děvčata budou všechno sledovat a řeknou nám, až bude čistý vzduch. Ale to znamená, že ty se budeš muset postarat o Oze.“

„Nebude podezřelé, když tam přijdeš se dvěma dětmi? Myslím s někým tak mladým, jako je Renie.“

„Renie počká u vchodu, aby nás upozornila na všechno, co ostatní nezachytí na kamerách a počítačích. Ty jsi dost starý, abys mohl sloužit u ochranky. Renie se vydala na nákupy a opatřila ti uniformu. Luku, já nedovolím, aby se něco pokazilo.“

„Nedávej sliby, které nemůžeš dodržet,“ ozvala se hořce Jess.

„To není slib,“ řekl neznámý ženský hlas se slabým přízvukem z Newcastlu. „To je fakt. Ahoj, doktore Jacksone.“

Anděl severu.

Když ji Luke uviděl v blikajícím světle, okamžitě pochopil další důvod pro její přezdívku.

Byla vysoká, blonďatá a nádherná. Jako kdyby vystoupila z nějakého módního časopisu. Učitelé vždycky říkali, že tyhle obrázky jsou retušované, a proto by se normální dívky neměly snažit, aby se jim podobaly. Ale tahle žena byla naprosto dokonalá i ve skutečnosti. Perfektní jako anděl na okně kostela nebo modelka v reklamě na luxusní spodní prádlo. Jako zářivě bílá sněhová vločka, která spadla do špinavých ulic Millmooru.

„Ahoj, Renie.“ Anděla uznale kývla hlavou. ,A ty musíš být Jessica. Vím, že se o Oswalda bojíš, ale ujištuju tě, že bude v pořádku. A ty budeš Luke. Slyšela jsem o tobě.“

„Vy jste... Anděla,“ řekl Luke a podal jí ruku. Nikdy by nevěřil, že je možné, aby se mu během deseti vteřin takhle zpotila dlaň. Její dotek ho na ní šimral, jako kdyby byla nabitá elektřinou. „Ptal jsem se...“ Nervózně se zasmál. „Ptal jsem se Renie, proč vám takhle říkají. Teď už to vím.“

Usmála se. Luka napadlo, že na celém světě není nic kouzelnějšího. Dokonce ani Síla. Tváře mu zrudly, jako by stál u vysoké pece. Byla o něco starší než on, ale ne o moc. Skutečně to nebylo o moc?

Není třeba se s tím trápit, Luku Hadleyi. Anděla je ve všech směrech mimo tvoji třídu.

Udělá na ni dojem, když při této misi uspěje?

A pokud zklame, přijde za ním a vynadá mu?

„Právě jsem doktorovi říkal, že jsem připravený. A taky jsem pro vás připravil vůz. Já vás nezklamu,“ ujistil ji a doufal, že to tak bude.

Jacksonovo sluchátko zachrčelo. Jak se soustředil na to, co mu Asif říká, udělaly se mu v koutcích očí vrásky. Pak zvedl hlavu.

„Takže jdeme na to.“

Když dorazili k věznici, bylo skoro devět hodin. Oze drželi odděleně od ostatních v přísně střežené části vězení. Na jedné straně jim to vyhovovalo, protože tam bude mnohem menší provoz a nikdo si jich nevšimne, ale na druhé straně to bylo zlé, protože každý, koho potkají, tam bude ze stejného důvodu jako oni. Kvůli Ozovi.

Došli ke vchodu a Renie zmizela ve tmě.

„Hodně štěstí,“ zamumlala. „Brzy se uvidíme.“

Vešli dovnitř, jen on a Jackson.

Strážní, stejně jako administrativní pracovníci, nebyli otroci. Tvůrci systému si dali záležet, aby od sebe oddělili otroky a ty, co na ně dávali pozor. V praxi to znamenalo, že tu nebyla brána na čtení čipů. Na kontrolu náramků s ID strážných nebo na čipy otroků, které sem přivedli jako vězně, používala služba u vchodu ruční přístroje.

„Jsou tu dva různé skenery,“ vysvětloval Jackson. „Uvidí uniformu ochranky a použijí ten na náramky.“

Lukovi se třásly nohy přesně jako tenkrát, když vzal Daisy na kluziště, ale pak upadl a zesměšnil se. Měl pocit, že jeho nohy vyrazí opačným směrem a bez varování ho kopnou do zadku. „Drž se,“ pomyslel si a napnul svaly, aby se přesvědčil, že jsou pořád na svém místě.

„Přišli jsme pro Walcotta G-2159,“ řekl doktor strážnému a natáhl pravou ruku. Identifikační náramky dostali svobodní zaměstnanci Millmooru u vchodu do pracovního tábora, kam je při odchodu museli vrátit. Luke by rád věděl, kde je členové klubu pro něj a pro Jacksona získali.

„Nemyslím, že bych vás znal,“ řekl strážný. „Vy jste specialisté z administrativní budovy? Jaké to je pracovat pro naši báječnou šéfovou? No, radši mi neodpovídejte. Nechci to vědět.“ Potichu se pro sebe zasmál. „Dostali jsme zprávu, že si někdo pro Walcotta přijde. Ale netušili jsme kdy. Počítám, že ve stavu, v jakém je, si ho šéfová dneska v noci moc neužije.“

Muž se znovu zasmál, jako kdyby řekl něco vtipného. To sem přijímali jen bezcitné lidi, nebo je tak změnila jejich práce?

Luke poslušně zvedl zápěstí, aby ho mohli zkontrolovat. Takže oni čekali, že pro Oze někdo přijde. Podařilo se členům klubu dostat do systému ochranky?

Nejspíš to tak nebylo, protože jakmile se dostali do chodeb vězení, Jacksonova tvář se soustředěně stáhla. Luke viděl, jak si dal ruku před ústa a zamumlal pár slov. Ve sluchátkách zapraskalo, doktor si vyslechl odpověď a nervózně zavrtěl hlavou.

Budova byla pustá a nepřátelská. Betonová podlaha hlasitě odrážela jejich kroky a Luke se přikrčil. Mozek mu začal poskakovat v jejich rytmu: „Raz. Dva. Raz. Dva.“ Skoro se divil, že to nikdo jiný neslyšel. Copak se jim s tímhle podaří uniknout?

Vzpomněl si na rozhovor s Asifem. Pokud šlo o techniku, byl tenhle chlápek naprosto úžasný. Vlastní počítače si stavěl už od dětství. Všichni jsou přesvědčení, že technologie je složitá věc, říkal, a přitom to je úplně jednoduché. Přístroje můžou dělat chyby, přestože si každý myslí, že jsou neomylné. Lidé nechávají rozhodovat techniku. A když dokážeš oklamat techniku, dokážeš oklamat i lidi.

Uniformy a ID náramky jim pomohly projít dalšími dveřmi i třetí kontrolou, kde museli přitisknout náramky na panel přidělaný na stěně. Poslední zastavení bylo u vstupu do přísně střeženého křídla.

„Vy jste ale rychlí,“ řekl strážný. Vzal do ruky staromódní kruh s klíči a odemkl dvoje zamřížované dveře. „Potvrzení vaší návštěvy jsem dostal teprve před deseti minutami. Tak kde je náš lord a pán? Čeká v kanceláři s vaší šéfovou, co? Hádám, že tady by se mu nelíbilo. Je to moc blízko obyčejných lidí, co? Když použije svoji Sílu, nebude se muset bát krve na jejím koberci. I když si troufám říct, že tatka Jardine má dost peněz, aby koupil nový.“

Ještě že se strážný při řeči skláněl nad zámky, protože dokonce i Jackson ztratil svůj pověstný klid. Přivřel oči a snažil se najít smysl toho, co právě slyšel.

Lukův mozek pracoval na plné obrátky. Jméno Jardine ho rozrušilo, protože mu připomnělo Kyneston a jeho rodinu. Ale ze slov strážného a doktorovy reakce bylo všechno jasné. Nebyli jediní, kteří dneska přišli pro Oze.

Otevřené zamřížované cely propouštěly ven všechen pach. Ucítili odpornou směsici všeho, co mohlo lidské tělo vypustit. Luke se natáhl, aby viděl Oze zkrouceného na podlaze. Když ho zahlédl, přál si, aby to nedělal. Strážný zvedl baterku a její ostré světlo ozářilo Ozův obličej. Jediným štěstím bylo, že měl nateklé oči zavřené. A v oslnivé záři je nemohl otevřít, ani kdyby chtěl.

„Vstávat,“ vykřikl strážný a dloubnul do Oze obuškem. „Vrchní dozorčí a dědic Gavar Jardine si vyžádali tvoji přítomnost na večírku. A ty ses vůbec nenamáhal na takovou příležitost slušně obléknout. Ale no tak.“

Luke zatnul pěsti. Oz se ani nepohnul.

„Nevím, jestli se dokáže zvednout,“ řekl strážný. „Nejspíš ho budete muset odtáhnout.“

„Já to zařídím,“ řekl Jackson a vykročil dopředu.

Sklonil se nad Ozem. Mohl je jejich přítel poznat? Oz na sobě nedal nic znát, jen tiše zasténal a postavil se na čtyři. Doktor mu musel zvednout adrenalin v těle.

„Vstávej,“ vykřikl Jackson drsným, změněným hlasem. Pak se otočil na Luka. „Pomoz mu.“

Luke popadl Oze zezadu za montérky a zatáhl. Oz vstával pomalu, ale aspoň zčásti vlastní silou. Díkybohu neměl nic zlomeného.

Tedy, kromě nosu. Možná i lícní kosti. Nejspíš měl pohmožděné oko. Kdyby ho takhle viděla Jessica, určitě by to nezvládla.

„Půjdeme,“ oznámil Jackson strážnému. „Nechceme nechat naše nadřízené čekat.“

Strážný pokrčil rameny. „Jsme rádi, že se ho zbavíme. Při výslechu neřekl ani slovo. Asi se považuje za tvrdáka. Ale když byl sám, brečel jako malá holka. Doufám, že vaši šéfové z něj dostanou víc než my.“

Luke naštěstí oběma rukama držel Ozovy špinavé montérky, protože jinak by toho parchanta praštil.

Prošli zamřížovanými dveřmi. Jackson s Lukem museli cestou po chodbách Oze podpírat. Ozovi se podařilo otevřít jedno oko a oni uviděli malou černou panenku uprostřed krví podlitého bělma. Vypadalo to, jako když tvor z mořských hlubin prozkoumává svoje okolí. Vidí dost jasně, aby je poznal? Luke doufal, že ano.

Jacksonovo sluchátko píplo jiným tónem než před tím. To musí být Renie.

„Pokračuj v chůzi,“ řekl doktor, když chrčení utichlo. „A nesmíš zaváhat. Za druhou kontrolou potkáme pár lidí. Nevšímej si jich. Ty víš, kde nás mají vyzvednout. Povedeme Oze přímo tam. Jestli se někde zdržím, nezastavuj se. Nečekej na mě. Dostaň ho k vozu a hned odjeďte.“

Lukovi se v krku usadil knedlík strachu, ale hned ho spolkl. Pokusil se o lehce nepřítomný pohled, jaký vídával u ochranky. A on je ochranka. Může to dokázat svým ID náramkem.

U druhé kontroly Luke beze slova zvedl ruku s náramkem. Ani nemrknul, když strážný popadl Ozovu paži, aby mu mohl zkontrolovat čip, a Oz zasténal jako zvíře.

„Vy máte pohotovost?“ zeptal se doktor a ukázal zápěstí. „Myslím, že po netu se zprávy šíří rychle. Určitě o to nechcete přijít. Jesdi to zpackáte, tak vás strčí do cely po tomhle parchantovi.“

Jackson do Oze strčil a ten zakopnul. Doktor se zlověstně zasmál.

„Pohotovost? Cože?“ Strážný nervózně zkroutil obličej.

„Vy jste o tom neslyšeli? Pokus o záchranu vězně. Zdá se, že Walcottovi společníci odposlouchávali naše vysílání a teď sem jedou, aby ho osvobodili. Proto ho musíme co nejrychleji odklidit. Skoda, že to neuvidím. Mají nějakýho chlápka, který údajně vypadá jako dědic Jardine. Ale nejspíš si pořádně neprohlídli fotky, protože sem posílají zrzavého frajera. Přitom každej ví, že Jardinovi jsou blonďáci.“

„Skutečně?“ Muž byl bílý jako křída. Otočil náramkem a dotknul se displeje. „Žádná zpráva. Proč se všechno dovídáme jako poslední? Jak je mám zastavit?“

„Radši se o tom poraďte se svým kolegou u vchodu,“ řekl doktor. „Kdybych byl vámi, pánové, tak je pustím dovnitř a pak je tam zamknu. Dopadnete je úplně sami a oni budou tam, kde by stejně nakonec skončili.“

Na mužově tváři bylo znát, jak se mu ulevilo. „Jo. Jo, to je chytrý. Díky.“

Když odcházeli, slyšeli, jak strážný volá přes mikrofon ve své helmě kolegu. Před nimi se ozvalo bouchnutí a uslyšeli kroky. Bylo těžké odhadnout, kolik párů nohou se k nim blíží. Tři?

„Jsme ve společném prostoru,“ řekl rychle Jackson tichým hlasem. „Náš vězeň může být kdokoliv. Gavar Jardine určitě přijde s osobní ochrankou vrchní dozorkyně. Nikdo z nich se s Ozem nikdy nesetkal. Navíc, teď by ho nepoznala ani vlastní matka. Nezastavuj se.“

Byli skoro u východu, když se za rohem objevili příchozí. Lukovi se zježily všechny chlupy, jakmile ho uviděl.

Gavar Jardine budil hrůzu. Měřil hodně přes metr osmdesát, z ramen až ke koženým botám na motorku mu splýval černý kožený kabát, na rukách měl černé rukavice.

Jenže nejhorší na něm nebyl jeho šílený outfit. Dědic Jardinů by na sobě mohl mít pyžamo Happy Panda, a stejně by to byl ten nejděsivější člověk, jakého kdy Luke viděl. Abi jim ukázala všechny fotografie, ale žádný obrázek ho nemohl připravit na skutečného Mocného. Celá Lukova rodina odjela do jejich sídla. Abi pracovala v jejich kanceláři. Matka jednu z nich ošetřovala. Doufal, že aspoň Daisy s nimi nemá nic společného.

„Pokračuj v chůzi. Dívej se do země,“ syknul Jackson.

Přesně tak se obě skupiny minuly. Luke s Jacksonem napůl zakryli Oze svými těly, Gavar Jardine kráčel rázně vpřed. Oba muži z ochranky měli co dělat, aby mu stačili, a tak jim nevěnovali jediný pohled.

Luke měl pocit, že mu někdo vyměnil kosti za uvolněná kuličková ložiska, která se musí každou chvíli rozpadnout.

Ještě ne. Nejdřív musí dostat Oze do bezpečí.

Strážný u východu měl připravené dva skenery.

„Viděli jste je?“ zašeptal a doktor přikývl. „Přijeli jste právě včas. Ale mají pevné nervy, to musím uznat. Jakmile je zamkneme, přijede posila. Vy zatím odvezte vězně.“

Jackson znovu kývl hlavou. V příštím okamžiku se ocitli v mrazivé noci.

Když přecházeli ulici, přidal se k nim malý stín, který je následoval. Prošli dvě ulice a Jackson opřel Oze o zeď. Vzal mezi dlaně obrovu tvář a opatrně mu přiložil palce na víčka.

„Už tam budeme, kamaráde. Jsi v bezpečí.“

Jacksonova přítomnost vdechla Ozovi život. Nateklá víčka se s námahou otevřela. Jazykem olízl oteklé rozbité rty. Renie mu přiložila k ústům láhev s vodou a Oz se vděčně napil. Pak zvedl ruku a ohmatal si tvář.

„Nikdy jsem nebyl moc hezkej,“ řekl chraplavě a Luka napadlo, že v životě neslyšel radši tak hloupý vtip.

Vtom se tichou nocí ozval výbuch. Určitě to bylo od věznice.

„Podrž ho, Luku,“ vykřikl Jackson. „Ty taky, Renie. Co nejrychleji ho odveďte k dodávce. Nesmíme ztratit ani minutu.“

„Proč?“ vykulila oči Renie. „Co to bylo?“

„To byl Gavar Jardine.“

Jackson se otočil a rozběhl se zpátky cestou, kterou právě přišli. Teď se za nimi ozval křik. Zmatené dohadování. Vlhký studený vzduch zapraskal.

„Tudy,“ zvolala Renie. „Anděla tam čeká s dodávkou.“

Luke napůl postrkoval, napůl táhl Oze další ulicí, když uslyšel výstřely. Jeden, druhý. Po druhém výstřelu se ozval bolestný výkřik.

Luke si nebyl jistý, ale podle něj to vypadalo na Jacksona.

„To nebyl on,“ vykřikla Renie a zatahala Luka za rukáv. „Nebyl.“ Ve čtvrté ulici parkovala dodávka. Jak k ní spěchali, rozběhla se proti nim nějaká postava. Jessica.

Přiskočila k Ozovi, jako kdyby ho chtěla přidržovat. Jenže sama by to samozřejmě nezvládla. Renie dotlačila celou skupinku k dodávce. Pak odstrčila Jessiku, aby Luke mohl usadit Oze na zadní sedadlo. Jess zavzlykala a přitiskla tvář k Ozovým zakrváceným montérkám. Ze tmy dodávky se zvedla velká pohmožděná tlapa a pohladila ji po vlasech. Jessie ji popadla a políbila.

„Je čas, Jess.“

Tvář Renie osvětlila oslnivá záře, která vystřelila vysoko nad domy pár bloků od nich. Blížil se k nim páchnoucí štiplavý oblak kouře. Luke slyšel, jak na nedalekou střechu dopadly kousky sutě.

„Musíme jet,“ ozvalo se z místa řidiče. „Zavři dveře, Renie.“

Anděla. Luke na ni úplně zapomněl. Vyklonila se z okénka a Luke se jí podíval do tváře. Rád by věděl, jak je něco takového možné. Blondaté vlasy si sčesala pod klobouk a oběma rukama svírala volant.

„Bude v bezpečí, slibuju. A nedělejte si starosti o Jacksona, i on bude v pořádku. Dejte na sebe pozor. Rozdělte se a jděte domů. Každý běžte jinou cestou. Chovejte se nenápadně.“

Anděla kývla hlavou směrem, odkud pořád stoupal dým. Oblohu ozářily nepříjemné odstíny modrého a oranžového světla, které připomínaly ohňostroj pro barvoslepé.

Motor naskočil a řidička šlápla na plyn. Luke zůstal nehybně stát a přihlouple se díval skrz otevřené okénko dodávky.

Najednou natáhla ruku, prsty se dotkla jeho tváře a on znovu ucítil to elektrizující šimrání. Nemohl odtrhnout oči z jejího nádherného obličeje.

„Dej na sebe pozor, Luku Hadleyi,“ řekla Anděla.

Přidala plyn a vůz zmizel ve tmě.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

BOUDA

„Oni použili Sílu?“

„Vždyť jsem ti to říkal.“

Její budoucí manžel zkřížil paže na prsou a tváře mu zrudly. Nedůvěra jeho nastávající ho rozčilovala.

Bouda si povzdechla. Takhle to bude vypadat, až bude vdaná? Gavara naštve každá maličkost: „Chtěl jsi zavařeninu, zlato?“ Zlostný pohled. „Vždyť jsem ti to říkal.“ „Přijde tvoje prateta dneska na čaj, lásko?“ Zamračení. „Vždyť jsem ti to říkal.“

Už brzy to zjistí. Zítra se bude konat druhá debata v Grendelshamu. A po třetí debatě se v Kynestonu vezmou. Ještě tři měsíce.

Jak by to vypadalo, kdyby jí osud přivál jednoho z dalších Jardinových chlapců, Jennera nebo Silyena? Jenner nepřicházel v úvahu. Pokud by byl nejstarší, Whittam by ho určitě vydědil. A Silyen? Od něj by se nejspíš dočkala ještě horších věcí, než je vznětlivá povaha.

Podle svých zkušeností by s Gavarem lépe vycházela, kdyby měli děti. „Ale z toho, co říkal tvůj otec, jsem pochopila,“ — podívala se na Whittama, který souhlasně přikývl — „že ten útěk mělo na svědomí špatné dodržování bezpečnostních předpisů v Millmooru.“

Začala na prstech vypočítávat všechna jejich pochybení a zároveň na každém nehtu zkontrolovala křiklavě tyrkysový lak. Dina se brzy ráno vrátila z Paříže a hlučně vpadla do dveří s taškami plnými značkových nesmyslů a předražené kosmetiky. Trvala na tom, že po snídani udělá své sestře manikúru, i když na takové věci měla sluhy. „Protože i političky můžou být krásné!“ Boudu v té chvíli napadlo, že měla při narození štěstí. Nedokázala si představit, že dědičkou Matraversů by byla Dina.

„Pachatelé měli identifikační náramky. Vystupovali jako ochranka ze Správního úřadu a strážným ve vězení nepřipadalo podezřelé, že je vůbec neznají.“ Natáhla další dva prsty. „Tvůj otec má potvrzené, že vyřadili bezpečnostní kamery. Taky monitorovali hovory na zabezpečených linkách, a proto věděli, že přijdete. A především jednali naprosto chladnokrevně. Kdyby mi Walcottův útěk nepřipadal jako provokace, tak bych jejich drzosti zatleskala. Vycházet ven s vězněm a říct těm imbecilům, co právě sloužili, že jste ho přišli osvobodit vy.“ Natáhla poslední prst. „Všechno dohromady to dostatečně vysvětluje, proč se jim podařilo unést vězně přímo pod nosem těch neschopných strážných.“

Gavar nehodlal ustoupit. Upřeně jí zíral nad hlavu, ale ona se nenechala zastrašit. Seděli v otcově pohodlném obývacím pokoji a všechno tu bylo útulně vypolstrované. Bouda se tu cítila bezpečně. Tady byla na domácí půdě.

„A navíc,“ trval na svém Gavar. „Dobře víme, že členy ochranky v pracovním táboře nepřijímají kvůli jejich inteligenci. Ale aby sedli na tak průhledný trik? A já šel přímo kolem nich a nevěnoval jsem jim jediný pohled.“

A o tom celá tahle fraška je, pomyslela si Bouda. Gavaru Jardinovi utekl vězeň přímo pod nosem, a aby zakryl vlastní hloupost, svádí to na použití Síly. V pracovním táboře. Bouda viděla, jak je Gavar rozrušený. Nejspíš v jednom kuse popíjel od chvíle, co jeho auto opustilo Londýn. Všichni věděli o láhvi na zadním sedadle bendeye Jardinů.

„To je zajímavá hypotéza,“ řekl lord Whittam, který se opíral o krbovou římsu a sledoval jejich výměnu názorů. ,AJe potvrdit to nemůžeme. Ukradený vůz našli opuštěný v lomu v Peak District, ale nevypadá to, že se z toho dá něco zjistit. Tohle by člověk obdařený Sílou neudělal.“

„Víme, kdo auto řídil?“ zeptala se Bouda Whittama. „Uprchlík, nebo jeho komplic?“

„Strážní prověřili čipy asi pět minut po zjištění útěku. Ukázalo se, že kromě Walcotta nikdo další s mikročipem autorizací neprošel. Vůz projel několika vnitřními kontrolami. Všichni strážní tvrdili, že identifikace byla v pořádku a že auto řídila běloška. Jenže její popis není přesný.“

„Žena a bez čipu?“ zeptala se Bouda. „Jeho žena je venku? Volná?“ „Mrtvá,“ řekl Whittam netrpělivě. „Rakovina prsu, před třemi roky. Zdá se, že právě kvůli tomu Walcott nastoupil na nucené práce.“

Gavar zatnul ruce v pěst. „Já vám říkám, že to byla Síla.“

Bouda si byla jistá, že jediná Síla, kterou včera v noci někdo použil v Millmooru, byla Gavarova. Rozzuřil se, když ho uvnitř věznice zavřeli strážní, kteří si mysleli, že je Walcottův zachránce, a tak jednoduše vyhodil do povětří část zdi, aby se dostal ven. Z celého jednoho křídla zůstala hromada suti a několik vězňů bylo vážně zraněno. Jeho reakce byla nepřiměřená, i když millmoorským vzbouřencům v pravý čas připomněl moc, které se snaží vzdorovat.

Hned na to postřelil svým milovaným revolverem někoho na ulici, protože si myslel, že to je buď Walcott, nebo jeho komplic. Gavar Jardine jako akční hrdina, usmála se pro sebe Bouda. Chová se jako malý kluk.

V tuhle chvíli mu však nechtěla sebrat všechny hračky. Vždyť s otcem a synem Jardinovými stráví příští dva dny. Možná bylo načase nasadit příjemnější tón.

„Co se stalo s tou osobou, na kterou jsi vystřelil? Ať už tě na ni upozornila Síla, intuice nebo ostrý sluch, tvůj instinkt byl správný.“ Přestože se Gavar tvářil naštvaně, obdarovala ho svým nej roztomilejším úsměvem.

„Já nevystřelil na něj,“ zamračil se Gavar. „Já ho trefil. Slyšel jsem, jak vykřikl.“

Při jakékoliv zmínce o svém střeleckém umění Gavar okamžitě vybuchl. Dělo se tak od chvíle, kdy se dostaly ven zprávy o nehodě na lovu. Mluví se o něm jako o člověku, co zastřelil matku svého dítěte. Jenže Boudě tohoto incidentu líto nebylo.

„Ale na místě, kde měl být ten tvůj terč, jsi nenašel ani tělo, ani krev.“

„Ne.“ Gavar netrpělivě zavrtěl hlavou. „Všechno jsem už probral s otcem.“

„Jestli Gavar zasáhl uprchlíka, no, tak ten už je pryč. Ale pokud to byl jeho komplic, tak musí být pořád v Millmooru. Je třeba sledovat všechny kliniky,“ navrhla svému budoucímu tchánovi. „Musí se vyslechnout všechen zdravotnický personál. A pokud zranění není vážné a obět se rozhodla, že si ho ošetří sama, měli bychom upozornit všechny správce podniků a dílovedoucí, aby měli oči na stopkách. Zaměstnanci v ubytovnách musí dát pozor na krev na prostěradlech a ručnících.“

„Dobrý nápad,“ řekl Whittam a Bouda se po jeho pochvale nadmula pýchou.

Všiml si snad, že ona se na vysokou funkci hodí mnohem lépe než jeho syn? Nejspíš ne. Vlastní krev znamenala pro Whittama Jardina mnohem víc než zásluhy. Aspoň že Boudiny děti budou mít jednou prospěch z jeho cílevědomé péče o vynikající postavení vlastní rodiny.

„Takže skutečnost je asi takováhle,“ řekl Whittam tónem, který používal na ukončení oficiálních setkání včetně těch, na kterých byl přítomný kancléř. „Zločinec Walcott utekl z vězení za pomoci dvou mužů, a ti nejspíš použili Sílu.“

Blahosklonně naklonil hlavu ke svému dědici. Copak nevidí nenávist v synových očích, napadlo Boudu. Gavar připomínal týraného psa, který přesně ví, jak dlouhý je jeho řetěz, a čeká, až na to jeho pán zapomene.

„Předpokládáme, že byl postřelen a zraněn některý z kompliců nebo vězeň. Momentálně neznáme místo pobytu spolupachatelů. At tak či tak, vězeň následně opustil Millmoor ve voze, který řídila neznámá žena bez čipu. Je to tak?“

„O čem to tu mluvíte?“ ozval se chraplavý hlas od dveří. „Chcete trochu kávy? Přikázala jsem Anně, aby ji připravila. Udělala jsem chybu, když jsem se ráno vrátila do postele. V Paříži jsem se skvěle bavila, ale teď jsem naprosto vyčerpaná.“

Byla to Dina a vypadala nevyspale. Kašmírový župan měla volně přehozený přes ramena a tiskla k sobě svého příšerného mopse Stinkera. Bouda byla tak zabraná do rozhovoru, že vůbec neslyšela, jak její sestra otevřela dveře.

Whittam na ni vrhl vražedný pohled. Bouda věděla, že Dinu považuje za rozmazlenou, nezodpovědnou malou holku. Vadilo mu, že se vmísila do jejich hovoru ve chvíli, kdy řešili tak důležité věci. Bouda by mu měla znovu vysvětlit, že Dinin plán, jak zpochybnit vládnoucí systém, je oslovovat sluhy jejich skutečnými jmény. Zároveň rozhazovala otcovy těžce vydělané peníze na takzvané organizace pro lidská práva, které je nejspíš do poslední pence utratily za luxusní kanceláře a večírky pro mezinárodní média.

Došla ke své sestře, objala ji kolem ramen a odvedla ji zpátky do kuchyně.

„Právě jsme se připravovali na zítřejší debatu, zlato, ale už jsme skončili. A ano, před cestou do Grendelshamu si ráda dám kávu.“

„Vzbudil mě Stinky,“ řekla Dina a nervózně se podívala na sestru. „Bolí ho břicho. Asi jsem mu neměla dávat tolik šneků. Myslím, že mu nesedli. Nebo to je tím česnekem.“

Bouda se vyplašeně podívala na psa. Za svůj krátký život si Stinker zasloužil svoje jméno aspoň stokrát. Mops na ni upřel pohled a provinile zašilhal.

„Proč ho nedáš dolů?“ navrhla. „Nech ho proběhnout po pokoji. Jsem si jistá, že mu to pomůže.“

Bouda vzala psa ze sestřiny náruče, položila ho na podlahu a nakopla ho špičkou boty do břicha. Doufala, že si toho Dina nevšimla. Mops s kňučením vletel do místnosti, kde stál lord se svým dědicem. Pak Bouda zavřela dveře.

Po kávě a rozloučení je čekala dlouhá cesta do jižního Walesu a Grendelshamu. Zatímco první a třetí debata se konaly o podzimní a jarní rovnodennosti, druhá debata probíhala o zimním slunovratu, v nejkratší den v roce. Bouda si vždycky načasovala svůj příjezd na západ slunce.

Auto projelo zatáčku a před nimi se objevil písečný poloostrov Gower. A tam, na vrcholku útesu, se koupal v posledních rudých paprscích zapadajícího slunce Grendelsham. Vypadal jako krabice čistého pulzujícího růžového světla. Sídlo vybudované za pomoci Síly bylo celé ze skla. Nádherné a zcela nepraktické představovalo první a jedinou stavbu tak zvaného třetího revolučního stylu. Přezdívalo se mu Skleněný dům a podobalo se okázalým uměleckým dílům, jejichž výstavy v galeriích Dina tak ráda sponzorovala. Ale bylo stokrát větší a lidem doslova bralo dech.

Bouda z něj nemohla odtrhnout oči. Nikdy nevěděla, jakou bude mít Skleněný dům barvu. Za letního dne byl modrý jako obloha, ve sluneční záři příjemně žlutý a při západu slunce ledově fialový. A barva se měnila i teď. Světle růžová pomalu tmavla, až se z ní stala jasně rudá, jako krev.

Bouda se nervózně zavrtěla na sedadle, zmáčkla tlačítko a zavřela tónované okénko. Vzpomněla si na fotografii millmoorské administrativní budovy s obrovským rudým nápisem ANO. Barvu někdo nastříkal dlouhými tahy, jako kdyby chtěl vyřezat slovo do kůže. Pak tu byly zabavené letáky. KRVÁCÍME pod jejich BIČEM. Primitivní propagační brak, pomyslela si. Jako kdyby v současnosti někdo používal bič.

Bouda měla radost, že v okamžiku, kdy auto zastavilo před domem, byla tma. Pod černou oblohou Grendelsham jasně zářil zevnitř. Cestou k přidělenému pokoji se prodírala mezi Mocnými, potkávala známé, zdravila se s nimi a přijímala i rozdávala polibky. Pokoje i koupelny v Grendelshamu měly skleněné stěny, naštěstí zatažené závěsy. Druhá debata byla známá spoustou milostných dobrodružství, které vyprovokovala stavba. Bouda si uvědomila, že musí v noci zamknout dveře pro případ, že by se Gavar Jardine nechal inspirovat pověstí domu.

Zavolala služku, aby jí pomohla do šatů s obrovským výstřihem na zádech. Byly tak úzké, že Bouda netušila, jak se do nich nasouká. Přivezla jí je Dina z Paříže a ona neměla srdce ji odmítnout. Nemusela si dělat starosti. Lesklá stříbrná látka jí splývala z ramen až na podlahu a celkový dojem byl tak skvělý, že Bouda ani nevynadala služce, která obdivné zavýskla.

Vrátila se do přijímacího pokoje, vklouzla mezi smokingy a večerní róby a užívala si obdivné pohledy. Její otec a Rix seděli na nepohodlné chromované pohovce potažené kůží a vychutnávali si obsah koňakových skleniček. Otec byl úplně namol, ale kmotr se chechtal jejímu výčtu posledních událostí v Millmooru.

„Uprchlý vězeň, he?“ řekl Rix a vypustil z nosu oblak kouře. „Mohli bychom po jeho stopách pustit psy. Třeba toho Hypatiina.“

Bouda protáhla obličej. Hypatiin pes bude během třetí debaty a její svatby bezpečně zavřený v kleci. Možná by bylo lepší, kdyby do Kynestonu vůbec nepřijel. Crovan odvedl dobrou práci a na tu věc nebyl pěkný pohled. Dina by se určitě pokusila protestovat.

Při večeři seděla mezi oběma muži, ale pak se od nich nenápadně vzdálila, aby se prošla po místnosti. Byla to její nejoblíbenější část večera.

Mezi ostatní Mocné se dostaly kusé informace o debaklu v Millmooru a oni se chtěli dovědět víc. Musela být opatrná, protože jako tajemnice Justiční rady o tom bude mluvit zítra ve svém krátkém proslovu. Sem tam utrousila pár slov, malá semínka, která se díky šeptandám a spekulacím ujmou. V jejím tónu byla znát lítost, vztek, a dokonce i pochybnosti. Co vlastně kancléř myslel svým nezodpovědným návrhem, který by si mnozí mohli špatně vykládat? A než se přesunula dál, vždycky zaslechla souhlasné mručení.

Jaké ovoce přinesou tato malá semínka?

Čas pokročil a lidí začalo ubývat, ale rámus byl pořád stejný, protože ti, co zůstali, byli dost opilí. Tohle už nebyla úrodná půda pro její malá semínka. Nastal čas jít do postele a projít si zítřejší proslov. Možná by jí prospělo trochu čerstvého vzduchu, aby si pročistila hlavu.

Procházela mezi smějícími se a flirtujícími skupinkami Mocných a všimla si, že někteří stojí příliš blízko sebe. Tahle noční hodina nebyla ideální pro sdělování informací, ale to, co zaslechla, mohlo být užitečné. Bouda zamířila k masivním dveřím Grendelshamu. Skrz ně viděla pláž ozářenou měsíčním světlem. Vtom ji někdo strhnul zpátky tak prudce, až jí to vyrazilo dech.

Vztekle se otočila, a když zahlédla zrzavé vlasy, chystala se vynadat Gavarovi. V posledním okamžiku zjistila, že stojí tváří v tvář svému budoucímu tchánovi. Pevně stiskl její paži a přitáhl ji k sobě. Bouda ztratila na vysokých podpatcích rovnováhu, padla mu na hruď a on ji druhou rukou objal. Broušená sklenička v jeho ruce jí narazila na obnažená záda.

Ucítila whisky, kterou popíjel. Jeho tvář byla těsně vedle její, a když promluvil, připadalo jí, že svá slova vdechuje přímo do ní. Jako Bůh, který chce oživit postavičku z jílu.

„V těch šatech vypadáš úchvatně.“

Na zdůraznění svých slov jí přejel skleničkou po celé délce nahých zad. Zastavil se u jejího krku a dotkl se ho palcem. Zaklonila hlavu, aby zabránila dotyku, ale tím jen dala najevo svoje pocity. V uších uslyšela hukot. Mohlo to být pumpování vlastní krve nebo šumění moře pod nimi. Jenže teď nemohla udělat scénu, protože byli obklopení lidmi.

„Ale pro člena mojí rodiny to není zrovna nejvhodnější.“ Jeho dech ji zašimral na klíční kosti a palec se zapíchl do kůže.

Hladké stříbrné šaty byly zrádně tenké a ona na svém těle cítila každý jeho pohyb.

Najednou Boudu ovanul studený vzduch a ona přemýšlela, jestli na chvíli ztratila vědomí, nebo jestli na ni Whittam použil Sílu, aby se přestala bránit. Otevřela oči — kdy je vlastně zavřela? — a uviděla, jak se velké skleněné dveře rozlétly. Mezi nimi stála tmavá postava, stín s malým žhavým světýlkem. To je cigareta, uvědomila si, když se nad stínem vznesl obláček kouře. Whittam uvolnil svůj stisk a Bouda udělala malý krok zpátky.

„Je tady všechno v pořádku?“

Mužský hlas. Zdvořilý. Neznámý.

„Jen jsem si chtěl promluvit se svojí dcerou,“ řekl klidně Whittam, zvedl skleničku a dal si další lok whisky. Trochu jí vylil Boudě na záda a ona cítila, jak na nich pomalu usychá.

„Pochopitelně, lorde Jardine. Doufám, že neruším. Viděl jsem, jak se slečna Matraversová zapotácela, a tak mě napadlo, že by se ráda nadechla čerstvého vzduchu. Tedy, když mluvím o čerstvém vzduchu,“ zamyšleně se odmlčel, „tak samozřejmě myslím vrchol útesu. Určitě by vás to osvěžilo. Slečno Matraversová?“

Neznámý muž otevřel dveře dokořán, jako kdyby ji zval ven, a dostal se tak mezi Boudu a jejího tchána.

Dovnitř pronikl prudký závan větru. Hlavy se začaly otáčet a všechny hlasy se rozčileně dožadovaly zavření dveří. Nejjednodušší bylo zvednout lem šatů a překročit práh. Cítila, jak se Whittam otočil a vmísil se mezi sobě rovné.

Co se to právě stalo?

Její zachránce — ne že by nějakého potřebovala, byla schopná postarat se o sebe sama — pustil dveře a ty se zavřely. Nestáli na vrcholku útesu, ale vítr byl přesto tak silný, že musela přimhouřit oči. Venku mrzlo, jen praštělo. Bouda si nebyla jistá, jestli její společník patří k lidem jako ona, nebo to je prostý občan. Nepoznala ho, jak tam stál mezi dveřmi.

Když si její oči zvykly na šero, pozorně si ho prohlédla. Určitě to není Mocný. Ale není to ani prostý občan.

Pak jí to došlo. Sešpulila rty. Jak ponižující.

„Vy jste Jon Faiers,“ řekla. „Syn mluvčí Dawsonové.“

„Já vám nebudu vyčítat vaše rodinné svazky,“ nedbale mávl cigaretou směrem, kterým odešel Whittam Jardine, „když vy mi nebudete vyčítat moje. Cekal jsem tu celé věky.“

„Čekal?“

Jeho drzost ji tak překvapila, že ze sebe nemohla dostat jediné slovo.

„Po každé druhé debate chodíte před spaním ven bez ohledu na to, jaké je počasí. Vy tohle místo milujete, viďte?“

Ukázal na zářící dům, a jak se otočil ke svetlu, uvidela jeho obličej, jeho krátké hnědé vlasy a modré oči. Před lety, za jednoho bezmračného letního dne, videla Grendelsham zahalený do stejné modré.

„Já vám to nevyčítám,“ pokračoval Faiers, aniž se staral o její zkoumavý pohled. „Je to tu neuvěřitelné. Nádherné. Naši nejlepší inženýři by něco takového nepostavili ani dneska, a vaši lidé to za pomoci Síly zvládl už před staletími.“

Snaží se snad získat její přízeň? V jeho hlase však slyšela zvláštní upřímný tón.

Jenže co s tím má ona společného?

„Máte pravdu, pane Faiersi. Ale já si skutečně nemyslím, že tohle je vhodná doba a místo na debaty o architektonických skvostech.“

„Ach.“ Faiers se otočil a jeho obličej zmizel ve stínu. Naposledy potáhl z cigarety, pak ji hodil na zem a zašlápl. „Já jsem nemluvil o architektonických skvostech.“

Odmlčel se, jako kdyby si užíval obraz před sebou. Měsíc byl v úplňku a jeho stříbrný třpyt se odrážel od zpěněného moře. Byl to snad neohrabaný pokus, jak pochválit její šaty?

„Mnoho lidí jako já, například moje matka, myslí jen na to, co nám Mocní berou: naši práci, naši svobodu, deset let našeho života. Ale někteří z nás si jsou vědomi i toho, co nám dávají: stabilitu, prosperitu. Vznešenost, kterou nám ostatní země závidí. Připomínku, že na světě jsou i jiné věci než ty, které vidíme pouhým okem.“

Je snad posedlý Sílou? Bouda věděla, že takoví lidé existují. Prostí občané, kteří se upínají na Sílu i na všechno, co dokáže. Občas se některý duševně vyšinutý jedinec pokusí spáchat rituální vraždu Mocného, aby mu jeho Sílu ukradl. Jenže něco takového není možné. Pokud je nezabije jejich vyhlédnutá obět, jdou před soud. A pak se dostanou do rukou lorda Crovana a stráví zbytek života názornou ukázkou toho, co všechno Síla dokáže.

Faiers nevypadal jako šílenec, ale člověk nikdy neví.

„Asi vám je tady venku zima,“ řekla krátce. „Takže pokud chcete něco dodat... ?“

Doufala, že to znělo odmítavě, ale Faiers se jen usmál.

„Slyšel jsem, co se stalo v Millmooru,“ řekl. „Myslím, že brzy uslyšíte i o dalších místech. Riverheadu nebo Auld Reekie. A pak se to možná stane i někde jinde, ne jen v pracovním táboře. A toho dne, jestli ne dřív, si třeba vzpomenete, že tady je pár prostých občanů, kteří mají rádi tenhle svět přesně takový, jaký je teď. Kteří z něj mají prospěch a nepřejí si, aby se něco změnilo.“

Faiers se zadíval na osvětlený sál Grendelshamu, jako kdyby mezi zbylými hosty hledal zrzavou hlavu. Jeho rty se usmály.

„Vaši spojenci nejsou vždycky ti, o kterých si to myslíte, slečno Matraversová. A stejně tak vaši nepřátelé.“

Pak se jí hluboce poklonil, otočil se a zmizel ve větrné noci.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

LUKE

Millmoorský sportovní a sociální klub připravoval největší oslavu Nového roku, jakou kdy pracovní tábor viděl.

Bude to senzace.

Vánoce byly mnohem snesitelnější, než jak si Luke představoval. Všichni dostali den volna a Ryan ho provedl po ubytovně, kde probíhaly skrovné oslavy, které se skládaly z trochy lenošení, pečeného kuřete s rozvařenou zeleninou a kancléřova vánočního poselství na obrazovce ve společenské místnosti. Pak následovaly filmy a speciální pořady v televizi. Koncem dne se objevily nepovolené láhve s kořalkou. Na ulici, kde panovala dobrá nálada, se Luke zúčastnil utkání v kopané proti sousednímu bloku.

Dárky se samozřejmě nerozdávaly a ani z Kynestonu mu od rodiny nepřišel žádný pozdrav. Tri měsíce, během nichž nesměli nově příchozí dostávat zprávy od příbuzných, sice uplynuly, jenže po nasprejování nápisu ANO byl vydán zákaz komunikace s venkovním světem. Ale jediný dárek, který si Luke přál a který také dostal, bylo osvobození Oze.

Následující týden se dočkal dalšího opožděného dárku: setkání s nezraněným Jacksonem.

„Mysleli jsme, že tě trefili,“ řekla Jessica. „Slyšeli jsme, jak někdo vykřikl, a byli jsme přesvědčení, že jsi to byl ty.“

Jackson se zatvářil omluvně.

„Snažil jsem se odvést je od vás. Mrzí mě, že jste měli strach.“

„A ten výbuch,“ řekl Luke. „Všechny ty plameny. Co to bylo?“

„To byla Síla, Luku. A malá ukázka toho, co Mocní dovedou.“

,Jo, jenže nedokážou mít obě oči otevřené,“ ušklíbla se Renie. „V lapáku prošel ten zrzavěj obr přímo kolem vás.“

„Nenapadlo ho, že by nás s Ozem potkal na cestě ven,“ řekl Jackson. „Takže si nás nevšímal. Takhle to lidi mají, včetně Mocných. Vidí jen to, co chtějí vidět. Ujištuju vás, že Gavara Jardina musíme brát vážně. Všechny z nich.“

„Jedná se o Jardina, pro jehož rodinu pracuje moje rodina, že?“ řekl Luke. „Je jedním z nich. Moje sestra nás nutila, abychom se naučili všechna jejich jména.“

„Ano, je. A plán je, že tě co nejdřív dostaneme do jejich sídla, aby ses připojil ke svým blízkým. Neměl bys tu být sám, Luku.“

Jenže Luke přeci nebyl sám. Měl tu lidi z klubu.

Měl přátele. Měl nějaký cíl.

Ale měl taky rodinu. Sestry.

Je možné, že Daisy a Abi vídají Gavara Jardina každý den. Jestli ten chlápek dokáže jen myšlenkou, svojí Sílou, vyhodit vězení do vzduchu, kdo ví, co může udělat sloužícímu, který se mu znelíbí.

Lukovo místo je u jeho rodiny. Je však zvláštní, že s postupem času není jeho potřeba být s nimi tak naléhavá.

„Tak co, Luku?“ Jacksonův hlas ho vrátil zpátky do skutečnosti. „Naplánujeme speciální oslavu Nového roku pro vrchní dozorkyni a její kumpány?“

Jak se ukázalo, nejednalo se o oslavu.

Luke se rozhlédl po lidech sedících okolo stolu a pomyslel si, že je zajímavé, jak se doktorovi podařilo dát dohromady skupinu lidí se schopnostmi, které klub potřeboval. Když je poznal blíž, uvedomil si, že za jejich bežným výrazem se skrývají úchvatné vlohy. Například obě sestry. Obě pracovaly u policie, ale chvíli mu trvalo, než zjistil, co tam dělaly.

„Kybernetické zločiny,“ prozradila mu nakonec Hilda, protože se jí ho zželelo.

„Odhalovaly jsme úchyly,“ řekla její sestra. „Internetové drogové dealery a podobné ptáčky. Takže přesně víme, kde hledat informace a jak se dostat do jakéhokoliv systému.“

„Taky známe pár skvělých vtipů, které by se tvojí matce určitě nelíbily,“ dodala Hilda.

Stejně to vypadalo i s ostatními. Jess bývala cvičitelkou, ale pak prodala zlaté náušnice, aby mohla financovat svoji poloprofesionálni dráhu ve free runningu. Na nucené práce nastoupila, když si uvědomila, že už nesplňuje požadavky na závodění. „Ve své domýšlivosti jsem udělala to nejhorší rozhodnutí v životě,“ řekla smutně.

Asif v minulosti učil na škole práci s počítačem, ale svoji práci nenáviděl. „Děti mi nahánějí hrůzu. Představte si místnost s třiceti dětmi, jako je Renie.“ Pak ho ale začaly zajímat protokoly o omezeních

v pracovních táborech. Strávil několik let pokusy hacknout se dovnitř, ale pak se rozhodl přijmout výzvu a pokusil se zevnitř hacknout ven.

„Ty jsi nastoupil na nucené práce, protože jsi přijal výzvu?“ zeptal se nevěřícně Luke.

Asif pokrčil rameny. „Co na to říct?“

Co týmu přinesl Luke? Nebyl si jistý. Spravil dodávku určenou k útěku, ale měl i jiné schopnosti? Taky byl připravený riskovat, aby udělal to, co je správné. Byla to jeho druhá přirozenost. Luke v Millmooru strávil dostatečně dlouhou dobu, aby věděl, že není moc lidí, kteří by sami od sebe udělali takové rozhodnutí.

To znamená, že byl v menšině. Jen jedna věc je na něm výjimečná. Skutečnost, že jeho rodina je v Kynestonu. A tam ho chtěl dostat Jackson, navzdory všemu, co pro něj v Millmooru udělal. Měl k tomu doktor nějaký důvod?

Luka v tom okamžiku nic nenapadlo, a tak na to přestal myslet a pustil se do plánování oslavy.

Seděli a dohadovali se celé hodiny, dokud jejich plány nevypadaly přijatelně. Vyvolají po celém Millmooru zmatek. Renie rozžvýkala tolik žvýkaček, že byl zázrak, že si neubrousila zuby až k dásním. Jessica poprvé od Ozova zatčení ožila. Hilda s Tildou vypily snad hektolitr čaje a Asif se v jednom kuse bez příčiny chichotal.

„Nezapojíme do toho někoho z ostatních pracovních táborů?“ zeptal se Luke. „Třeba z Riverheadu?“

Renie se zachechtala, a dokonce se usmála i Jess.

„Co je?“ zaprotestoval. „Jen jsem to navrhl. Možná se tam najde pár... ochotných lidí, to je všechno.“

Jackson chvíli sledoval, jak se Luke vykrucuje. „Riverhead má vlastní plány,“ řekl konečne a usmál se.

„Dobrá, dobrá,“ zamumlal Luke. Věděl, že prohrál.

Doktor zakončil schůzku. Teď jim nezbývalo než plány uskutečnit.

Luke přišel s nejodvážnějším návrhem ze všech — s celodenní stávkou, která ochromí zónu D.

Tohle bylo něco úplně jiného než jeho dosavadní úspěchy, jako třeba příprava na fotbalový zápas, účast na třídním projektu pro oslavu svátků a pilování různých obratů na skateboardu. Problém byl v tom, že nemohl jen tak požádat lidi, aby se přidali ke stávce. Ostraha by ho okamžitě chytila. A i kdyby se tak nestalo, kdo by podpořil riskantní návrh sedmnáctiletého kluka? Ale Luke měl plán, jak to zařídit.

Své kolegy v zóně D už dobře znal. Všímal si každého, kdo se ve frontě v jídelně nebál říct svůj názor. Pozoroval všechny, co kolem sebe měli partu chlapů, kteří se spolu kamarádili a vtipkovali.

Jeden z nich, Declan, znal Šimonova strýce Jimmyho. Bylo to jen slabé spojení, ale Luke doufal, že si k němu časem najde cestu a získá jeho důvěru a přátelství. Přes něj se roznese zpráva o možné vzpouře.

Poprvé byl vděčný za rámus v zóně D, protože jinak by Declan slyšel bušení jeho srdce, které tlouklo hlasitěji než stroje. Když procházeli kolem skladu, chytil muže za rukáv a odtáhl ho stranou.

„Co si myslíš o té stávce? Všichni o ní mluví,“ řekl Luke. „Zní to skvěle, ale taky to nahání strach. Jdeš do toho?“

Declan se zatvářil nechápavě, protože o žádné stávce nevěděl, aspoň zatím. A nikdo o ní nemluvil. Jenže brzy se všechno změní.

„Na naší dílně jsme o ní neslyšeli,“ odpověděl. „Nejspíš to vymyslela nějaká horká hlava v montovně. Je to paráda. Vrchní dozorkyni dáme lekci za to, že o Vánocích zadržela zprávy od našich rodin. To ani nemluvím o hlídkách, které teď potkáš na každým kroku. Říkal jsi za tři týdny v pátek? Nech mě to probrat s ostatníma.“

Když ho Luke potkal příště, Declan mu oznámil, že i když nikdo z jeho kamarádů o stávce neslyšel, všichni jsou stoprocentně pro.

„Všechny nás potrestat nemůžou,“ řekl Declan a pro uklidnění mu stiskl rameno. „Buď v klidu a pojď do toho s námi, hochu.“

„Víš co?“ řekl Luke a usmál se. „Půjdu.“

První leden přišel a zase odešel bez ohňostrojů. Ale brzy tu určitě nějaký bude. Jen ne takový, jaký by čekala vrchní dozorkyně.

Luke dal řeč i s dalšími lidmi. Netrvalo dlouho a jejich odezvy se začaly měnit. Dozvěděl se, že i oni slyšeli o stávce. Většina z nich. A všichni s ní souhlasili.

***

Pošmourné počasí trvalo dlouhé dny, ale uprostřed měsíce se atmosféra v zóně D i v celém Millmooru podivně změnila. Konečně tu byl týden, kdy se měla konat oslava.

V pondělí ráno Williams do rámusu strojů něco tiše zamumlal.

„Cože?“

„Slyšel jsi to?“ opakoval Williams a tvářil se tajemně.

„Slyšel co?“

Luke se otočil a podíval se na masivní kus kovu, který se teď houpal nad jejich hlavami. Kdyby Williamse nesledoval, vůbec by netušil, že něco říká.

„Ta akce. V pátek. Jdeš do toho?“

,Jo. A ty?“

Následovala dlouhá odmlka. Společně odepnuli bezpečnostní spony a spustili obrovský díl kovu na rám stroje. Luke si olízl pot z horního rtu a ucítil chut železa.

,Jo.“

Jeho společník vypadal odhodlane, ale Luke nemohl dát najevo svoje vítězství. Teď, když o stávce věděl i takový ustrašený chlápek jako Williams, který se vždycky vyhýbal nepříjemnostem, bylo jisté, že o tom vědí všichni v zóně D.

A Luke to uvedl v život.

Při tom pomyšlení se mu zatočila hlava. Bylo to podobné, jako kdyby použil Sílu. Vyčaroval to z ničeho.

„Žádné kouzlo není mocnější než lidský duch,“ řekl Jackson při třetím a posledním setkání klubu. A Luke doufal, že má pravdu.

Společné tajemství Luka s Williamsem dost sblížilo, ale zajímalo ho, jak si vedou ostatní.

Při posledním setkání společně všechno probrali. Hilda a Tilda resetují v obchodech po celém Millmooru elektronické ceníky, takže nikomu se při nákupu neodečte kredit. Všichni věřili, že se to rychle rozkřikne a obchody budou narvané. Renie měla vyřadit z provozu auta ochranky. Nazvala to ,malým píchnutím nožem‘. A Asif si trochu pohraje s nenáviděným veřejným rozhlasem.

„Přepnu ho na rádio Svoboda pro všechny,“ hlásil. Měl na mysli vysílání z lodi, která se plavila u holandských břehů.

Luke se usmál. „Slib mi, že jakmile začnou hrát Happy panda, vytáhneš zástrčku.“

V duchu se na chvíli vrátil do loňského léta: Daisy a její kamarádky pobíhaly po zahradě a při zpěvu napodobovali čínštinu. Prakticky to byla Lukova poslední vzpomínka na život před Millmoorem. Stalo se to před pouhým půl rokem, ale připadalo mu to stejně vzdálené jako historie Mocných, kterou se toho dne bifloval.

Vrat se k plánům, Luku.

Renie ukázala Jess, jak zacházet s napájením paralyzérů ochranky. Jess se vplíží do skladu zbraní a vyřadí je z provozu. Po celém městě se objeví pár doktorových oblíbených transparentů. Ale nejdůležitější bude shromáždění před administrativní budovou.

Ochranka bude zaměstnaná maličkostmi, například uklidňováním davů v obchodech, odstraňováním transparentů, možná i pokusy o pochytání dělníků v zóně D a jejich přepravou na stanici. Díky tomu si nejspíš neuvědomí, co se děje kolem administrativní budovy, dokud se tam nesejde obrovský dav. Co se bude dít pak, záleží na davu samotném.

„Doufám, že se nechystáš pronést projev nebo tak něco,“ zeptala se Renie doktora.

„Já ne,“ odpověděl k velkému překvapení všech. „Musí to být něco, co lidi chtějí, a ne to, co jsme naplánovali my.“

„Nestrávili jsme tím pár posledních týdnů?“ řekla Tilda. „Že jsme to plánovali?“

„Ne tak úplně.“ Jackson se poškrábal na bradě. „My dáváme lidem návod, abych tak řekl. Chceme omezit rizika, která by mohl způsobit dav. A pokud se stane něco navíc, bude to proto, že si to lidé z Millmooru přejí.“

Lidé z Millmooru.

Teď byl jedním z nich i Luke.

Mezi jeho příjezdem do pracovního tábora a dneškem se stalo něco divného a děsivého. Luke si začínal myslet, že by tu měl zůstat.

Napadlo ho to během běžného rozhovoru se spolupracovníkem, který rozšířil zvěsti o stávce. Může se znovu stát jen synem svých rodičů a Abiným malým bratrem po všem, co právě teď dělá v Millmooru? Sluhou ve velkém paláci, který bude celé dny říkat ,Ano, pane‘ a ,Ne, pane“?

Ta myšlenka se mu usídlila v hlavě, nechtěla ji opustit.

Honila se mu hlavou každý den během práce s Williamsem. Už se mu nedařilo zbavit se jí ani v noci, kdy v neexistujícím soukromí noclehárny nemohl usnout. Vyzkoušel malý dětský trik a přetáhl si deku přes hlavu. Ležel v posteli a zkoušel přesvědčit sám sebe, že když nevidí své spolunocležníky, nemůžou vidět ani oni jeho.

Ve tmě mu všechny pokusy o logické řešení rozpálily mozek do bělá a z pocitu marnosti by nej radši roztrhal přikrývku. Rozhodoval se mezi svojí rodinou dole na jihu a přáteli v Millmooru. Otročinou tam a otročinou tady. Jenže tady měl šanci něco udělat. Něco změnit.

Možná dokonce změnit úplně všechno.

Ne, to je směšné. Vždyť je jen obyčejný teenager. Stačí, když si každý den vymění špinavé spodky za čisté. Jeho rodina ho chce v Kynestonu. Dokonce i Jackson si přeje, aby odešel.

Co když doktor změní názor a požádá ho, aby zůstal. Poslechne ho?

Ve čtvrtek ráno se Luke probudil unavený, ale ani po skončení směny neměl v hlavě jasněji. Strach a vzrušení z událostí zítřejšího dne mu svíraly žaludek. Po návratu do noclehárny zašel večer do kuchyně, aby si připravil spaghetti sur toast, specialitu svého šéfa. Neměl chuť k jídlu, a tak jen stál a zíral na rezavý sporák.

„Všechno v pořádku? Myslel jsem, že tě tady najdu.“

Luke se otočil. Ryan.

Občas se s ním v sobotu v noci potkal ve společenské místnosti, někdy se viděli ráno u snídaně a vždycky spolu prohodili pár slov. V podstatě neměli mnoho společného. Zvlášť teď, když se Ryan rozhodl pro vojenskou službu a přihlásil se jako dobrovolník. Jeho řeč se pořád točila kolem výcviku a ostatních kadetů. Na druhé straně bylo pěkné mít někoho, s kým mohl vtipkovat o Henshallu, jejich bývalé škole.

Luke neviděl Ryana od Vánoc a teď byl rád, že na chvíli zaskočil. Aspoň se po všem shonu trochu rozptýlí.

Ryan odsunul jednu židli a pohodlně se usadil. Luke se ujal funkce hostitele. Postavil konvici s vodou na sporák a ze zaprášené sklenice vytáhl další sáček čaje.

„Trochu to připomíná univerzitu,“ řekl Ryan a ukázal na dva hrnky, které Luke postavil na pracovní desku. „Můj bratranec studoval ve Staffšu a já ho jednou přijel navštívit. Bydlel na koleji a měli tam podobné kuchyně.“

Luke se na něj nevěřícně podíval. Pracovní tábor mu připomíná univerzitu, protože tam mají společné kuchyně? Nezbláznil se?

Nebo snad Jackson myslel tohle, když říkal, že lidé v Millmooru musí sami chtít vzpouru? Ryan se opřel o zeď a zíral do stropu. Vypadal jako vzbouřenec stejně jako Daisyiny koláčky, na kterých by si člověk vylomil zuby.

Luke zalil čaj a donesl oba hrnky na stůl. Ale chyběly mu k tomu sušenky.

Ryan vypadal napjatě a Luke přemýšlel, co se mu honí v hlavě. Možná se seznámil s nějakou pěknou dívkou? Šťastlivec. Luke nejdřív myslel, že mu řekne o Anděle, jenže pak si uvědomil, že by musel říkat polopravdy, a to by nemělo žádný efekt. A taky by měl hrozný strach, že se nějak prořekne a místo úlevy mu to přinese další stres.

Kéž by tu byl někdo, s kým by si mohl o všem promluvit. Někdo nezúčastněný.

Ryan začal něco vyprávět a Luke zjistil, že je lepší jen poslouchat a zcela se oddat detailům z cizího života. Jeho mozek napůl poslouchal výčet událostí z Ryanova výcviku a z něčeho, co nazýval základními znalostmi. Druhá část mozku se cítila nádherně ospalá. Možná, že dneska v noci konečně usne.

Vtom celým jeho tělem projel adrenalin, jako kdyby mu ho někdo bodl injekční stříkačkou mezi lopatky, jak to udělal doktor Ozovi té noci, co ho vysvobodili.

„Cože?“ zeptal se Ryana a přimhouřil oči v blikajícím světle zářivky, ve kterém celá místnost vypadala nepříjemně žlutá.

„Říkal jsem, že zítra bude velký den.“

Co to k čertu znamená? Lukovi se stáhlo hrdlo, a tak zvedl hrnek s čajem, aby získal čas. Opřel se loktem o stůj pro případ, že by se mu třásla ruka.

„Velký den?“ řekl a pokusil se o úsměv. „Tohle není Henshallská akademie, Ryane. Zítra je pátek, a na tom není nic velkého. Mně končí týden až v sobotu v noci.“

„Ach, aha,“ řekl Ryan. Jeho oči bloudily po pracovní desce, jako kdyby ho fascinovalo skrovné zařízení kuchyně. Nakonec se zastavily na hromadě otlučených kastrolů. „Já jen že jsem slyšel...“

Luke postavil hrnek. Už neměl sílu udržet ruku v klidu a hrozilo, že každou chvilku vylije čaj.

Ryan zaváhal.

„Není to tu lehké, vid? Musíš být naštvanej, protože nemůžeš být se svojí rodinou.“

Lukovi vyrazil na čele studený pot. Nemohl tomu uvěřit. Ryan ho špehuje, snaží se ho nachytat. Tím si byl naprosto jistý.

Co všechno vědí, ať to je kdokoliv? Hlídají jen Luka? To by bylo zlé, protože to znamená, že se dozvěděli o klubu. Nebo mají jen podezření, že se v zóně D něco děje? A Ryan jako malý hodný kadet se pokouší něco dostat ze svého kamaráda, který tam pracuje?

Jeho kamarád. Už nikdy. Ten křivák.

„Doufám, že moje rodina zařídí, aby mě co nejdřív přeřadili do Kynestonu,“ odpověděl Ryanovi. Ať si myslí, že se chce dostat ven, a proto bude hodný a bude poslouchat. „Už odškrtávám dny, abych byl upřímný. Kdo by kdy řekl, že mi jednou budou chybět moje sestry.“

Ryan se trochu usmál a otočil se k Lukovi zády. Vypadal zoufale.

„Takže ty jsi v poslední době neslyšel v práci nic neobvyklýho?“ zeptal se. „Nic divnýho?“

Ryan zvolil opatrný přístup. Lukovi se začaly potit dlaně. Bylo by podezřelé, kdyby všechno popřel. Radši schová velkou lež za malou pravdou.

„Podívej, já nevím, jak to vypadá u vás, ale zóna D je dost drsná. A reptání je prakticky jediný způsob, jak se s tím vyrovnat. Pořád slýchám různý narážky. Dělníci si povídají, že zničí stroje, že utečou, nebo zmlátí strážné. Takhle upouštějí páru.“

Ryan se zamračil. „Hlásil jsi to?“

„Jsou to jen řečičky, Ryane. To bych taky mohl hlásit, že někdo se odešel vyčůrat nebo že se dloubal v nose. Víš přeci, jak to tady vypadá. Je tu smutno a nuda. Jako strážný z toho budeš venku. Dobrá volba. I já bych to udělal, kdybych tu chtěl zůstat.“

Ryan zíral na desku stolu. Vypil dokonce méně čaje než Luke. Možná skoro žádný. Pak odstrčil židli. Už se tvářil trochu veseleji.

„Radši půjdu do postele. Byl to dlouhej týden a ještě neskončil. Díky za čaj.“

Když šel kolem Luka, poplácal ho po zádech.

Jdi někam. Zrádce.

Luke poslouchal, jak se Ryanovy kroky vzdalují směrem ke schodišti. Z chodby se ozýval hluk a hovor dalších mužů, takže si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že Ryan jde po schodech dolů. Nevracel se do svého pokoje o patro výš. Sel dolů a ven, aby podal hlášení.

Luke zůstal chvíli sedět u stolu. Neodvážil se vstát, protože se mu třásly nohy.

Co bude dělat? Asif, jako většina svobodných mužů, bydlel v západním bloku ubytovny, nejblíž k Lukovi. Je správné, aby takhle pozdě v noci navštívil svého přítele? Uvědomil si, že pokud ho někdo sleduje, není to dobrý nápad. Jestli o klubu vědí, potvrdil by spojení mezi jeho členy. A když o něm nevědí, měli by v hledáčku další osobu.

Ze stejného důvodu nemohl vyhledat ani ostatní.

Renie se nejspíš plíží nočními ulicemi.

Určitě ano. Možná je na druhém konci města a propichuje tam pneumatiky. Jenže on zoufale potřeboval s někým promluvit, a tak umyl oba hrnky, dal je do odkapávače a vyběhl na chodbu.

Dostal se skoro ke schodišti, když si vzpomněl na Ryana. Co když jeho bývalý spolužák nemusel nikam chodit, aby nahlásil detaily jejich rozhovoru? Treba človek, kterému měl podat hlásení, přišel sem, a v tomto okamžiku spolu mluví na chodníku před ubytovnou.

A na to, aby něco udělal, už bylo pozdě. Muži ze zóny D zítra přijdou do práce, nebo taky nepřijdou. Bud půjde všechno podle plánu, nebo ne.

Luke se otočil, aby zvážil všechny možnosti, ale zdálo se, že žádné nemá. Nakonec se rozhodl, že půjde spát.

Dlouho nemohl usnout. Těsně po sedmé ráno s ním zatřásl jeden z jeho spolunocležníků, který dělal v dílně na zpracování drůbeže a jezdil stejným autobusem jako on.

„Přijdeš pozdě, synku.“

„Není mi dobře,“ zamumlal Luke do polštáře. „Nikam nejdu.“

„Tvoje věc.“

Muž odešel, Luke se znovu přikryl a pokusil se usnout. Kupodivu se mu to povedlo.

Podruhé ho probudil příšerný řev z veřejného rozhlasu. Reproduktory byly umístěné ve všech budovách a v malých vzdálenostech i na ulicích. Luke si promnul oči a podíval se na hodinky. Zjistil, že je devět hodin. Hlasité praskání z reproduktoru v jeho ložnici se změnilo ve slova.

Luke ten hlas poznal. Varoval někdo Jessiku?

„Ahoj lidi v Millmooru,“ zahřměl Ozův hlas. „Tady je Oswald Walcott a rádio Svoboda pro všechny. Přeji vám krásné ráno. Dneska bude nádherný den. Začneme speciálním přáním mého přítele.“

Následovala krátká pauza, jako kdyby Oz zkoumal ovládání. Pak se vzduch naplnil nezaměnitelnými akordy.

Ozvala se známá melodie a Luke zabořil tvář do polštáře a zasténal.

Hudba zněla celým pokojem i chodbami, kde se k ní přidaly šílené synkopy zpěvu.

„Tady máme písničku Happy panda“ oznámil vítězoslavně Ozův hluboký hlas. „Lidi, teď zahájíme naši oslavu!“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ABI

Večer ve Slunečním sále začal podobně jako mnoho večerů v Kynestonu. Gavar Jardine mrštil skleničkou s whisky do krbu. Možná to skončí tím, že vyhodí do povětří jednu ze zasklených knihoven nebo matčin oblíbený porcelán. Takové chování nebylo nic neobvyklého.

Ten večer Abi neviděla, jen jak Gavar rozmlátil skleničku. Když to udělal, stála vedle krbu. Jenner se nadzvedl v křesle a křikl na bratra, aby dával pozor, ale Gavar se jen pohrdavě zasmál. Bouda Matraversová, která seděla sama na pohovce, sevřela rty, jako kdyby v supermarketu sledovala batole, které dostalo záchvat vzteku.

Pravděpodobnost šťastného svazku tohoto páru je nulová, pomyslela si Abi.

Před pár hodinami přibylo k Abiným povinnostem i zařizování svatby. Obřad se bude konat za pouhé dva měsíce, a proto se společně s Jennerem pokusila přimět Gavara a Boudu, aby jim prozradili, jak si slavnostní událost představují. Hned po večeři vkráčela Bouda hrdě do místnosti, posadila se, uhladila si sukni, zkontrolovala hodinky vykládané diamanty a řekla Jennerovi, že na něj má čas do devíti. Krátce nato se přišoural i Gavar.

Blízkost Matraversovy dědičky Abi fascinovala. V minulosti viděla fotografie Boudy v časopisech. Dokonce ji i obdivovala. Mladá členka parlamentu se vždycky chovala uhlazeně a kultivovaně, v jejích očích se zračila chladná inteligence. Byla to žena, která si bezohledně razila cestu do mužského světa. Abi si v duchu rychle promítla sladkou tvář její sestry, která v jednom kuse vymetala noční kluby ozdobená mrňavým psem a obrovskou kabelkou.

Ve skutečnosti vypadala Bouda Matraversová úplně jinak. Určitě byla hodně inteligentní. Nebyla chladná, ale studená jako led. Jednalo se o chlad, který může spálit. Přítomnost Abi v místnosti naprosto ignorovala. Bouda patřila mezi Mocné, kterým byli obyčejní lidé lhostejní. Pro ni byli neviditelní. Abi by ráda věděla, co by mohlo upoutat její pozornost. Možná by pomohlo píchnutí ostrou tužkou do nohy, jenže to nehodlala zkoušet.

„Nevšímej si ho,“ řekla Bouda Jennerovi. Úmyslně se nedívala na Gavara, který přestal přecházet po místnosti a zamračeně zíral do ohně. „Při poslední nepodařené cestě nedokončil svoji práci, a tak soudní dvůr dneska odpoledne rozhodl, že ho v noci pošle zpátky do Millmooru. Proto má špatnou náladu a pije jako duha, jak sis určitě všiml.“

Abi málem upustila tužku, se kterou si hrála.

Millmoor? Proč Millmoor?

Stála po straně Jennerova křesla, a tak mu neviděla do očí, ale určitě věděl, jak moc se o Luka bojí. Pořád trval zákaz jakékoliv komunikace a oni od bratra nedostali žádnou zprávu ode dne, co ho od nich odtrhli. Jenner se zeptal, co se v pracovním táboře děje, a ona by ho za to nejradši objala.

„Nic, tak to je,“ odsekl Gavar, zatímco si prohlížel láhve s alkoholem. „Jen řečičky. Před Vánoci utekl jeden vězeň a teď se objevily nové informace, takže si otec s Boudou usmyslili, že se na zítřek něco chystá. Zelston je příliš zbabělý, aby sám schválil použití smrtícího úderu, a tak tam posílají moji maličkost, abych“ v té chvíli se Gavar otočil. V jedné ruce pevně svíral zelenou láhev a napodobil zvučný hlas kancléře — „rozhodl na miste“.

Pak vytáhl zátku a dal si několik loků přímo z láhve.

„Smrtící úder?“ Jennerův hlas zněl ostře, ale Abin strach to nezahnalo.

Prosím, ať je Luke v pořádku. Prosím.

„Rix byl jediný, kdo mluvil rozumně,“ zamumlal Gavar. Hřbetem ruky si utřel bradu a obrátil se na svoji budoucí ženu. „Poukázal na to, že nikdo nepůjde do útoku jen s klacky od smetáků a kuchyňskými noži, takže je zbytečné zasahovat. Má pravdu. Všichni strážní v pracovních táborech jsou z řad prostých občanů. Proč by nás mělo zajímat, že se navzájem pomlátí?“

Bouda rozčíleně zvedla ruce, téměř okamžitě je spráskla a položila zpátky do klína. Abi si uvědomila, že přísně kontroluje každé své gesto, každé slovo. Jaké úsilí musela Bouda Matraversová vynaložit, aby zachovala klid? Na to Abi nechtěla ani pomyslet.

„Víc ti říct nemůžeme,“ řekla Bouda Jennerovi. „Porušili bychom zákon mlčenlivosti. Ale ujišťuju tě, že tohle je Gavarova šance, jak zazářit, a on, jako obvykle, dělá všechno, aby ji zahodil.“

„Zato tvůj otec dneska odpoledne skutečně zazářil,“ odsekl Gavar a otočil se k Jennerovi. „Drahoušek tatínek, “napodobil Boudin chraplavý hlas, „obvinil Armerii Trescovou, že si upravila pravdu ohledně několika nedorozumění v neprospěch mojí budoucí ženy. Jeho Síla najednou vzplála a on rozlomil zasedací stůl vedví. Je to takové mahagonové monstrum, které váží nejmíň dvě tuny. Netušil jsem, že ho pořídil lord Lard.“

Bouda vyskočila. Znovu zvedla ruce a kroutila s nimi před sebou, jako kdyby jedna chtěla připravit o život tu druhou.

„Dost,“ sykla. „Mého otce to toho nezatahuj. Neopovažuj se...“

„Nebo co?“ Gavarův hlas zněl zpěvavě a výsměšně. Abi si uvědomila, že je namol opilý.

„Nebo toho budeš litovat,“ vykřikla Bouda.

A pak to Abi uviděla. Viděla, jak Bouda Matraversová slabým lousknutím prstů zastavila Gavarovi slova v hrdle. Gavar se zakuckal, zvedl levou ruku a chytil se za límec. Jeho druhá ruka uvolnila stisk, láhev mu vypadla a její obsah se rozlil po dubové podlaze. Místnost se zahalila do těžké vůně anýzu. Gavar kolem sebe zašmátral, chytil se krbové římsy a shodil na zem stříbrný rámeček s fotografií mladší lady Thálie a tří malých chlapců. Dva měli kaštanové vlasy, jeden tmavé.

„Kde jsme skončili?“ řekla Bouda, pohladila si dlouhý ohon přehozený přes rameno a znovu se posadila. „Už vím. Jako kytici a do knoflíkových dírek chci růžové růže. Nebo snad slonově bílé? Myslím, že růžové, viď, miláčku. Skvěle ti půjdou k pleti.“

Z hrdla Gavara Jardina se vydral podivný zvuk. Něco mezi výkřikem a nasáním vzduchu.

„Čubko!“

Abi sledovala, jak Boudu popadla neviditelná ruka, zvedia ji do vzduchu a praštila s ní o stěnu. Její hlava narazila na masivní zlatý rám a ozvalo se nepříjemné prasknutí. Když dopadla na podlahu, měla těsně pod linií světlých vlasů rozseknuté čelo. Z rány crčela krev.

Než Abi stačila zaječet, rozletěly se dveře a mezi nimi se objevil lord Jardine. V ruce držel kliku, kterou utrhl svojí Sílou a vztekem. V obličeji byl stejně rudý jako Gavar, ale když promluvil, ovládal se stejně jako Bouda.

„Co se tu děje?“

Bouda se postavila. Měla by být v bezvědomí nebo by se jí měly podlamovat nohy, ale nic z toho u ní Abi nepozorovala. Jednu polovinu tváře a výstřih nebesky modrých šatů měla umazané od krve, ale rána na hlavě nebyla vidět.

Abi si s údivem uvědomila, že zmizela. Takže to je pravda. Mocní můžou sami sebe uzdravit. Jak to je možné?

„Různé názory na naši svatbu,“ řekla chladně Bouda. „Gavar má námitky k mému výběru barev.“

Abi by ráda věděla, jestli Mocní můžou s pomocí Síly zabít. Pokud ano, zbyla by teď z Gavara mastná skvrna na koberci.

„Gavare,“ řekl jeho otec. „Co tu ještě děláš? Měl bys být na cestě do Millmooru. Odejdi. Hned.“

Lord Jardine ustoupil na stranu a ukázal na dveře. Otec se synem na sebe chvíli zírali. Pak Gavar tiše zavrčel, sklonil hlavu a odešel. Cestou odkopával nepořádek kolem sebe.

Bouda Matraversová se za ním vítězoslavně dívala, ale to netrvalo dlouho.

„Boudo,“ řekl její budoucí tchán. „Nesmíš ho provokovat.“

Blonďatá dívka otevřela pusu, ale lord Jardine ji okamžitě umlčel.

„Nediskutuj se mnou. Gavar je můj dědic do té doby, dokud já a celá tahle rodina nebudeme mít lepšího. Tvým úkolem je Gavara zklidnit, ne ho rozčilovat. Cekal jsem, že to zvládneš mnohem lip. Teď půjdeme.“

Pokynul hlavou a Bouda se postavila vedle něj.

Abi si uvědomila, že Bouda si nebude brát Gavara, ale jeho otce. Jeho rodinu. Jeho dům. Jméno Jardine. Aby tohle všechno získala, vzdá se muži, kterým opovrhuje.

Lord Jardine položil ruku na Boudina záda a vyvedl ji na chodbu.

„Ach, ještě moment,“ řekla dívka a ohlédla se přes rameno. „Musíme dát věci do pořádku. Nechci, aby se o dnešním incidentu šuškalo mezi služebnictvem.“

Její pečlivě udržované drápy se sevřely, jako když sokol útočí na myš.

„Ne,“ vykřikl Jenner a udělal krok dopředu. „Tohle není třeba.“

Jenže Síla Boudy Matraversové se už zavrtala do Abiny lebky. Jako pohrabáč se přehrabovala v její mysli a ničila vzpomínky na všechno, co se právě ve Slunečním sále stalo. Abi v šoku škubla hlavou tak silně, že se kousla do jazyka. Skrz krev, která jí naplnila ústa, zabublal výkřik. Před očima jí poskakovaly tmavé skvrny.

Najednou všechno skončilo. Abi zjistila, že stojí u křesla a Jenner s lady Thalií ji starostlivě pozorují. Mrkla jednou, dvakrát. Oči ji pálily, jako kdyby plakala, nohy se jí třásly.

Natáhla ruku a chytila se Jennera za paži, aby našla rovnováhu, ale ten jí zlehka uvolnil všechny prsty, zvedl její ruku a položil ji na čalounění křesla. Přestože se tvářil laskavě, v jeho gestu bylo jasně znát odmítnutí. Abi cítila, jak ji kůže kolem očí pálí hanbou. Hlava ji příšerně bolela. Vzduch naplňoval pach alkoholu.

Rozhlédla se po místnosti. Stála ve Slunečním sále, ale neviděla nic zvláštního. Dveře byly zavřené, nábytek na svých místech. Jediné, co ji zaujalo, byla prázdná láhev opřená o komín a zarámovaná fotografie, kterou držela lady Thalia. Abin zápisník a tužka ležely na křesle. Žádná z těch věcí jí nedávala smysl.

Provedla snad něco? Snad se neopila? Udělala ze sebe blázna? Ta myšlenka byla nesnesitelná. Už nikdy nebude smět pracovat s Jennerem. Možná ji dokonce pošlou do Millmooru.

Při pomyšlení na pracovní tábor její mozek zachvátil nával bolesti a ona se chvíli nemohla nadechnout.

„Co se stalo?“ zeptala se a podívala se z Jennera na jeho matku. „Nic si nepamatuju. Je mi to moc líto. Doufám, že jsem něco neprovedla.“

Matka se synem si vyměnili pohledy. Abi cítila, jak se jí sevřely vnitřnosti. Měla pocit, že se jí chce zvracet, ale nebylo co.

„Samozřejmě že ne, dítě,“ řekla lady Thalia a vrátila fotografii mezi figurky z míšeňského porcelánu a tretky ozdobené drahokamy. Pak položila ruku Abi na tvář. Její prsty byly studené, její parfém voněl po květinách.

„Dělala sis poznámky o svatebních plánech pana Gavara, ale musela jsi zachytit nohou o mříž před krbem nebo o rozviklané prkno na naší staré podlaze, protože jsi upadla a praštila se do hlavy. Měli jsme o tebe strach, ale ted už jsi v pořádku.“

„Pořád se cítím divně,“ přiznala Abi. „Doufám, že jsem vám nezpůsobila nepříjemnosti.“

Nervózně se podívala na Jennera. Tvářil se nešťastně.

„S tím si nedělej starosti,“ řekla lady Thalia se zářivým úsměvem. „Gavar stejně musel odejít, parlament ho pověřil nějakou prací. Nejlepší bude, když se vrátíš k rodičům a půjdeš brzy spát. Jenner tě doprovodí domů.“

Za jiných okolností by se Abi těšila na Jennerovu společnost na dlouhé cestě k domkům služebnictva. Jenže dneska večer neřekl ani slovo. Zabořil bradu do šátku, ruce zastrčil do kapes a držel se několik kroků před ní. Abi měla pocit, že ztratila jeho přízeň, ale neměla tušení proč.

Noc byla chladná a jasná, obloha plná hvězd a ve vzduchu byl vidět jejich dech. Abi cítila, jak jí pulzují spánky. Nemohla si uvědomit, kam se praštila. Napadlo ji, že ji lady Thalia vyléčila, i když ne moc úspěšně. Paní Kynestonu měla jen malou Sílu, přestože byla expertem na opravu věcí, které rozbil její nejstarší syn během záchvatů vzteku.

Při tom pomyšlení jí lebkou projel nový nápor bolesti. Abi zasténala a zastavila se. Jenner se otočil, a když ji uviděl, okamžitě se vrátil.

„Co je?“ zeptal se. „Co se stalo?“

Abi si nemohla pomoct. Byl tady, vedle ní, a měl o ní strach. Znovu k němu natáhla ruku. Připadalo jí to tak nevinné, jenže on od ní odstoupil. Neudělal to pod ostřížím zrakem své rodiny, ale z vlastní vůle. Abi ucítila zklamání.

Jenner zvedl obě ruce, jak to dělával, když se jeho klisna Conker něčeho polekala.

,Abigail,“ řekl konejšivě. Pomyšlení, že ji uklidňuje jako splašené zvíře, jí působilo bolest. „Prosím, přestaň s tím. Jsi krásné děvče. V práci jsme skvělý tým, ale myslím, že to nechápeš. Už jsem to tady zažil, s jinými dívkami, i když nemůžu říct, že by se něco podobného mohlo stát mně.“

Omluvně se zasmál, a přestože Abi cítila, jak ji všechny konečky nervů brní hanbou, nejradši by mu dala pohlavek. Proč má o sobě tak nízké mínění? Byl z celé rodiny nejlepší. Jediný hodný a laskavý člověk.

„Jsi služebná,“ pokračoval Jenner. „Já patřím mezi Mocné. Copak nechceš pracovat deset let v kanceláři, místo aby tě přeřadili do kuchyně nebo prádelny, nebo dokonce poslali do Millmooru? Jeden ze členů mé rodiny si myslí, že tvoje chování je nevhodné.“

Je možné umřít hanbou? Abi byla přesvědčená, že ano. A ona bude první v lékařské praxi. Mohli by ji rozřezat a studovat její tělo. Železné háky patologa nejdřív vytáhnou její obrovský mozek, pak její malé zakrnělé srdce. Cítila, jak jí po tvářích stékají horké slzy. Položila ruku na čelo a škubla sebou, jako kdyby se vrátila bolest hlavy. Ale nebyla to hlava, co ji bolelo.

„Mrzí mě to, Abigail,“ řekl tiše Jenner. „Ale uvědom si, že takhle to bude nejlepší. Myslím, že odtud už trefíš. Není to daleko.“

„Ano, odtud trefím,“ potvrdila. „Děkuju. Za svým stolem budu v osm třicet, jako obvykle.“

Abi se od něj důstojně odvrátila. Nechtěla slyšet, jak se otočil a vykročil zpátky k domu. Chtěla mít iluzi, že tam stojí a dívá se za ní.

Přála si, aby lidé měli nějaký vypínač, který by mohli zmáčknout a vypnout všechny myšlenky a city, zatímco svaly by si pamatovaly, že mají pokládat jednu nohu před druhou. Její mozek nebyl schopný vyřešit zmatek v srdci. Je snad nějaký problém z učebnic obtížnější než tohle? Žádný.

Rada domků byla schovaná za prudkým kopcem, který ukrýval ubytovny služebnictva před pohledem z panského sídla. Abi se namáhavě šplhala nahoru, když se proti ní vyřítilo obrovské vrčící monstrum. Sotva stačila uskočit před Gavarovou motorkou, jejíž světlo ji na chvíli oslnilo.

Dědic měl odjet na služební cestu určenou parlamentem, tak co dělá tady? Hrozné podezření ji přinutilo, aby se rozběhla domů.

Z vrcholu kopce uviděla dlouhou řadu bíle natřených domků, které zářily v měsíčním světle. K nim se blížil obrovský neohrabaný stín. Abi nejdřív napadlo, že se mýlí, ale pak postavu poznala.

„Počkej,“ zavolala. Její malá sestra se otočila a zastavila se.

Daisy na sobě měla snad všechno oblečení z věšáků v předsíni, včetně otcovy mikiny a matčiny bundy. Nesla obrovský balík dek, ze kterého sotva vykukovala zavinutá postavička Libby Jardinové.

„Co tady děláš?“ zeptala se Abi. „Vždyť mrzne. Proč tě vytáhl ven?“

„On mě nikam nevytáhl,“ odpověděla nechápavě její sestra. „Byl to můj nápad. Znovu ho poslali do Millmooru a on se přišel rozloučit s Libby. Řekla jsem mu, že ji přinesu ven, a požádala ho, aby počkal na konci chatek.“

„Probůh, proč?“

Daisy přimhouřila oči. Vypadalo by to směšně, kdyby to, co řekla pak, nebylo tak zneklidňující.

„Chtěla jsem s ním mluvit soukromě.“

„O čem?“

„O ničem.“ Její sestra zavrtěla hlavou. „Možná se to ani nestane. Pokud ano, dozvíš se to.“

Daisy odmítla pokračovat. Sklonila se nad přikrývkami a věnovala svoji pozornost dítěti.

„Víš přeci, jaký Gavar je,“ odsekla Abi. Konečně mohla dát průchod svému zklamání. „Víš, co nám řekl Silyen o Libbyině matce. Není z těch, s kterými bys mohla vést tajný rozhovor. Nebuď jako malá, nejsme na dětském hřišti.“

Daisy se na ni podívala.

„Je to dědic Gavar,“ řekla. „Vždycky na mě byl hodný a toho si cením. Můžeš ty říct to samé?“

Daisy vykročila k jejich domku, ale Abi zůstala zaraženě stát.

Připadalo jí to zvláštní. Byla si jistá, že práce na tomto sídle bude nejlepší způsob, jak rodinu udržet pohromadě a v bezpečí. A teď jsou tady, rozdělení a zranitelní jako nikdy dřív. Luka poslali do Millmooru, Daisy je zcela pod vlivem prchlivého dědice Kynestonu.

Co jsi vlastně dokázala, Abi Hadleyová? Vlastně nic, říkala si v duchu.

Strčila ruku do kapsy a zašátrala v ní. Tady. Konečky prstů nahmatala chladný kovový předmět.

Napadlo ji, že může změnit aspoň jednu věc. Otočila se zády k chatkám služebnictva i k velkému domu a vykročila po zmrzlém trávníku.

Po chvíli dorazila k psinci a uviděla, jak muž v kleci dělá kliky. Svaly na pažích i na zádech měl napnuté. V malé kleci se nemohl postavit a tohle bylo jediné cvičení, které tam mohl provádět. Když na něj dopadl Abin stín, okamžitě padl na podlahu a zůstal nehybně ležet. Pochopila, že pravidelné posilování prováděl tajně.

„To jsem já,“ řekla a přistoupila blíž. V oknech pokoje ošetřovatele psů svítilo světlo. Klece byly dost daleko, aby ho psi nerušili, a přece dost blízko, aby slyšel, co se v psinci děje.

„Mám pro vás antibiotika. A taky něco, co vám je pomůže spolknout.“

Z kotce se vysunuly šlachovité prsty a vzaly si od ní léky. Nabízeného jablka se vůbec nedotkly. Pes-člověk si strčil prášek do pusy a zapil ho vodou z misky.

„Myslela jsem Abi zaváhala. Nemohla uvěřit tomu, co dělala. „Myslela jsem, že bychom se mohli projít. Tedy, bez vodítka. Vzpřímeně.“

Zvedl hlavu a podezřívavě se na ni podíval.

„Ano,“ zachraptěl nakonec.

„Ale neutečete? Nebo nezraníte mě?“

Za tuhle otázku sama sebe nenáviděla. Jenže během svých návštěv psince si uvědomila, že to, co udělali psu-člověku — pořád si nepamatovala jeho jméno — zničilo nejen jeho lidskost, ale i zdravý rozum. Během předchozích návštěv na ni občas zavrčel. Jednou jí dokonce chňapnul po ruce. Otřáslo to s ní natolik, že ho skoro celý týden nenavštívila.

Jejich pohledy se setkaly. Jeho oči vypadaly skoro lidsky.

„Já neublížím,“ zavrčel. „Vám. Já vám neublížím.“

„Nikomu,“ naléhala Abi. Ruka se jí třásla. Co ji to napadlo? Neměla tušení, co udělal a proč ho takhle potrestali. Proč ho zavrhli. Věděla jen to, co jí řekl ošetřovatel psů: svůj trest z rukou lorda Crovana si zasloužil. A když viděla, jaký hrůzný trest ho postihl, nechtěla na jeho děsivé zločiny ani pomyslet.

„Já vám věřím,“ řekla a zastrčila malý klíč do zámku.

„Věřte,“ zaskřehotal. Pak s ním otřásl příšerný sípavý záchvat. Trvalo chvíli, než si uvědomila, že se směje. Udělalo se jí špatně.

Ještě měla možnost odejít a nechat ho v kotci. Zámek se s cvaknutím odemkl, ale pořád držel dveře zavřené. Položila na něj ruku.

Vtom si vzpomněla na chladné chování lady Thálie. Na Jennera, jak odstrčil její ruku ze svého rukávu. Na zmatek v hlavě, když ve Slunečním sále přišla k sobě. Na bolest, která následovala, jako kdyby se v mozku snažily spojit myšlenky a vzpomínky.

V té místnosti se něco stalo. Mocní jí něco udělali. Co to bylo?

„Teď vás pustím ven,“ řekla Abi a vyndala visací zámek. Trochu nadzvedla dvířka, aby nedrhly o podlahu, a otevřela je.

Muž na ně chvíli nevěřícně zíral. Pak skrčil všechny čtyři končetiny, lehl si na vlhký beton, přetočil se na záda, natáhl paže za hlavu a propnul nohy. Připomínal člověka na skřipci. Na hrudi mu zřetelně vystupovala všechna žebra, břicho připomínalo malý lavor, chlupy na tříslech měl husté a bez lesku. Grimasa na jeho tváři mohla vyjadřovat jak bolest, tak radost.

Obrátil se zpátky na břicho, opřel se o ruce a kolena, chytil se prsty za klec a vytahoval se nahoru, dokud neklečel vzpřímeně. Na chvíli se zastavil a ztěžka oddychoval. A pak se trhavým pohybem posadil do dřepu.

Nakonec se bez jediného zvuku postavil. Jeho tvář byla zkřivená bolestí a Abi věděla, že by nej radši zavyl.

Zavrávoral. Ten pohled byl příšerný. Vypadalo to jako parodie na chůzi, kterou předvádělo něco nelidského. Po celou dobu nevydal ani hlásek.

Venku se ozval výkřik a Abi ztuhla. Vtom se otevřelo okno, ošetřovatel psů zařval několik sprostých nadávek a znovu okno zavřel.

„Sova,“ vydechl pes-člověk.

Abi se podívala na hodinky. Bylo mnohem později, než myslela.

„Je mi líto,“ řekla, „ale radši byste se měl vrátit do klece. Musím jít domů, ale brzy se zase zastavím. Slibuju. Určitě přijdeme na to, co dělat dál. Až vás uvidí chodit a mluvit, nenechají vás takhle živořit, ať už jste udělal cokoliv.“

Muž znovu zasípal. Zase se ozval ten smutný smích. Padl na podlahu, otočil se na bok a vlezl dovnitř. Pak se otočil.

„I vy jste v kleci.“ Jiskřícíma očima se skrz mříže podíval na Abi. „Jenže já svoji klec, svoje vodítko vidím.“

Když Abi zamykala zámek, třásla se jí ruka.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

LUKE

Luka nikdy nenapadlo, že by mohl cítit takové štěstí při poslechu písně Happy panda. Hnal se po chodbě a v hlavě mu pořád zněla chytlavá melodie s tím svým dú-da-ba-dú. Ve chvíli, kdy zaslechl Ozův hlas, měl pocit, že mu narostla křídla. Na schodišti bral dva i tři schody najednou, protože se nemohl dočkat, až uvidí, jak bude probíhat tento den.

Vyběhl na ulici. Barva na vchodových dveřích byla oprýskaná a odřená stovkami dlaní, které se o ně denně opíraly. Patřily mužům, kteří šli do práce, mužům, kteří se vraceli. Každých pár let přibyla nová vrstva barvy. Přišla další skupina lidí, aby tu pracovali ve slévárnách a továrnách, prali prádlo a odváželi odpadky. Když odešli, objevili se další lidé, další nátěr.

Udělají dneska první krok k ukončení útlaku?

Venku mrzlo. Luke si zvedl límec své příliš tenké bundy a zastrčil ruce do podpaží, jako kdyby chtěl ve svém těle udržet žár. Kombinéza byla moc teplá na práci v dílně, ale venku v chladných měsících studila. Leden byl nejhorší. Nejspíš ji navrhli tak, aby byla za všech podmínek nepoužitelná.

V ledovém vzduchu mu od pusy stoupala pára, jediná čistá pára v Millmooru. Po pár minutách si zvykl na venkovní teplotu, a tak zvedl hlavu a narovnal záda.

V Millmooru nebylo obvykle nic zajímavého k vidění, i když ho doktor Jackson učil všímat si maličkostí. Ale teď to bylo jiné.

Dneska byl slavnostní den.

Luke pracoval šest dní v týdnu, a proto se nikdy nedostal do ulic v sobotu. Zdálo se mu, že je v nich mnohem živěji než v neděli, kdy obvykle vyrážel za nějakou prací pro klub.

Těsně před ním šel mladý pár a držel se za ruce. Muž musel být zmrzlý na kost, protože svoji bundu přehodil přítelkyni přes ramena. Krátké tmavé vlasy vzadu na hlavě se mu chladem naježily, krk měl zarudlý. Při chůzi se ozýval klapot a Luke si uvědomil, že to jsou podpatky jejích sešlapaných bot.

Žena se nejistě zastavila a muž ji pevněji objal kolem ramen. Někde vepředu se ozývala změť hlasů a rozzlobené výkřiky. Dvojice se okamžitě vydala jiným směrem, ale Luke věděl, co se děje.

Nohy ho podvědomě nesly k nejbližšímu obchodu nedaleko ubytovny. Hilda s Tildou zřejmě uspěly s neomezeným úvěrovým trikem, protože kolem obchodu se shromáždilo asi padesát lidí. Kovové mříže na dveřích byly zatažené a před nimi stáli dva nervózní chlápci, kteří nebyli o moc starší než Luke. Neustále se rozhlíželi po ulici, jako kdyby doufali, že přijde pomoc, ale nikdo se neobjevil.

Jeden z nich se snažil ignorovat rozčileného muže, který na něj křičel a živě gestikuloval. Muž mu zabodnul prst do tváře. Kessler by ho okamžitě srazil pěstí na zem, ale strážný se jen přikrčil.

Dva sotva dvacetiletí mladíci někde sehnali víko od popelnice a kus kovové trubky a chystali se zvednout mříže. Skupinka žen přemlouvala druhého strážného, aby otevřel. Jedna z nich s ním začala flirtovat způsobem, který nepůsobil moc přitažlivě, spíš směšně.

Teprve v té chvíli Luke pochopil, co obě sestry dokázaly. Dovolit lidem, aby si zadarmo nakoupili, bylo to nejmenší. Ve všech obchodech v Millmooru se odehrávalo zhruba to samé. Hlídání obchodů zaměstná desítky strážných. A tito nezkušení, vyděšení mladíci to nezvládnou. Lidé začnou být troufalejší a ochotní víc riskovat. Díky Renie a jejímu noži nepřijedou žádné posily, i kdyby k nepokojům došlo jen na jednom místě.

A to všechno sestry zvládly jen několika triky na počítači. Luke si potichu hvízdl.

Pak se rozběhl. Nemohl se dočkat, až uvidí, jak se vyvíjejí další plány klubu. Nejdřív zamířil k zóně D. Bude tam klid, nebo se v poslední minutě přihrnou lidé, kteří půjdou do práce? Najednou si nebyl jistý, jestli to chce vědět.

Určitě však věděl, kde najde jeden z Jacksonových transparentů. Pověsili ho na Úřad pro umístění pracovníků, který dal příkaz k jeho přesunutí do Millmooru navzdory nařízení, že mládež do osmnácti let může vykonávat nucené práce jen společně s rodiči nebo s poručníkem. Během několika měsíců v klubu se dozvěděl, že stejný úřad učinil mnoho dalších nespravedlivých rozhodnutí.

Když dorazil na místo, transparent byl napůl stržený. Úřad měl sídlo v Západním sektoru v šestipatrové betonové budově. Nebyla tak vysoká jako obytné domy na periférii Millmooru, ale i tak se tyčila nad nižšími administrativními budovami, které ji obklopovaly. Doktorův vzkaz byl upevněný na nejhořejším poschodí jako slušivý šátek.

Horní pravý roh někdo odřízl. Vzápětí je Luke uviděl. Dva svalnatí členové ochranky se nakláněli přes okraj střechy a drželi za nohy třetího. A ten se určitě moc nebavil. Nožem přivázaným na smetáku se snažil odříznout spodní roh. Transparent byl prověšený, ale nápis se dal pořád přečíst. Ta krasopisná písmena nemohl napsat nikdo jiný než Asif: „NE-MOCNÝM“.

Dole se shromáždil malý dav, který všechno sledoval. Jedna žena v přední řadě na ochranku pokřikovala. Kůže na ní visela. Před příchodem do Millmooru byla nejspíš mnohem silnější, ale díky dietě v pracovním táboře hodně zhubla. Luke si s obdivem pomyslel, že jejímu hlasu tohle místo neublížilo.

„Styďte se!“ hulákala nahoru na střechu. „Hlídejte podobný, jako jste vy. Najděte si pořádnou práci. Kdybyste byli moje děti, tak bych vám zvalchovala hřbet!“

Odplivla si na chodník, aby zdůraznila svoje slova. Několik lidí z davu se k ní přidalo. „Hanba! Hanba!“

Muž visící hlavou dolů dostal nejspíš strach, nebo se skutečně styděl. Najednou uvolnil stisk a násada mu vyklouzla z prstů. Skupinka přihlížejících uskočila, aby se vyhnula ostří nože, hned však postoupila dopředu, aby ho schovala. Když se dav znovu rozestoupil, na zemi nic neleželo.

„Jen počkejte!“ ječela žena na střechu. „Povězte svým pánům, že je v Millmooru pěkně uvítáme, jestli sem někdy přijdou!“

Skvělé.

Luke věděl, že by ho to nemělo překvapit. Obyvatelé Manchesteru jsou pěkně divocí, ale když den po dni vidíte jen zbídačené hladové lidi, zapomenete na to.

Ušklíbl se. Rozhodl se, že projde Jižní sektor, aby zjistil, co se tam děje.

At se otočil kamkoliv, vždycky něco upoutalo jeho pozornost. Ve dveřích ubytovny uviděl stát ženu s několika kamarádkami. Na sobě měla šaty. Byla dost stará, aby mohla být jeho matkou, a její šaty nepatřily k nejkrásnějším. Ve skutečnosti vypadaly jako ušité z prostěradel, jenže Luke od příchodu do Millmooru žádnou ženu v šatech neviděl. Montérky určené na těžkou práci většinou nenosily, ale podle předpisu musely mít kalhoty a tuniku. Cokoliv jiného bylo zakázané. Zena nebyla oblečená podle poslední módy, jen vyjadřovala svůj politický názor.

Jedna z jejích kamarádek si všimla, jak na ně Luke zírá, a se smíchem o něm řekla ostatním. Luke cítil, jak rudne, a chtěl utéct, jenže vtom se žena v šatech otočila a uviděla ho. Na tváři se jí objevil rozpačitý, ale hrdý úsměv. Pak si uhladila pomačkanou sukni. Vypadala půvabně.

Po této příhodě úplně ztratil přehled, kam jde. Už dávno opustil známé čtvrti a nacházel se v neprozkoumané části města. Najednou mu začalo kručet v břiše a on si uvědomil, že už dávno bylo poledne.

Vůně se linula z okna v prvním patře v zadní části domu, kde byly ,malé rodinné byty‘ určené pro rodiče a tolik dětí, aby se celá rodina vešla do jedné místnosti. Děti mohly být nanejvýš tři.

Z okna vystrčila hlavu nějaká žena. Hnědá kůže se jí leskla.

„Promiň, zlato,“ zavolala, když ho uviděla pod oknem. „Včera z továrny uletelo pár malých kuřátek, ale nic nezbylo, dokonce ani pro tak slušnýho mladýho muže, jako jsi ty.“

Zasmála se hlubokým hrdelním smíchem a zmizela vevnitř. Lukovi se nelíbilo její odmítnutí a zůstal stát, aby mohl nasávat vůni.

V okně se objevila další tvář, tentokrát asi třináctileté dívky. Kudrnaté vlasy měla spletené do dvou copů. Položila si prst na rty, zvedla nějaký ubrousek a hodila mu ho. Luke vyskočil a chytil ho. Ve skutečnosti to byl toaletní papír, ale uvnitř se ukrýval kousek horkého smaženého kuřete.

Luke ho nacpal do pusy a podíval se nahoru, aby dívce poděkoval. Jenže dívka se dívala přes jeho hlavu na něco za jeho zády. Pak vykřikla: „Utíkej!“

Luke se překvapeně podíval přes rameno.

Rozběhl se dřív, než jeho mozek informaci zpracoval. Oběhl několik bloků, ale pořád za sebou slyšel dupot. Přes svoji velikost se muž pohyboval překvapivě rychle.

Jenže Luke věděl, co zahlédl. V Millmooru byl jediný člověk s touhle postavou a buldočím krkem, který nosil uniformu. A hlas, který volal jeho jméno, dobře znal.

Kessler.

Luke trochu zpomalil. Při práci v zóně D možná zesílil a během zakázaných toulek se naučil znát Millmoor, ale to mu na rychlosti nepřidalo. Přesto ho Kessler nemohl dohnat. Podaří se mu utéct?

Jenže ten chlápek přesně věděl, kde je. Najednou vyběhl z postranní ulice a zahradil Lukovi cestu. Jak mohl vědět, kam poběží?

Ten čip. Zpropadenej čip! Luke si při běhu třel paži, jako kdyby tu věc mohl vytrhnout ven.

Co znamená Kesslerovo neustálé pronásledování? Dneska, stejně jako každý den. Přemýšlej, Luku. Přemýšlej!

Měl pocit, že se mu všechna krev přelila do nohou a do mozku.

Kessler ho hledal, což znamená, že se mu včera nepodařilo Ryana obelstít. Taky je možné, že dneska do zóny D nepřišli žádní dělníci, a proto se Kessler rozhodl předvést Luka, aby ho vyslechl někdo, kdo to umí.

Možná věděli o klubu.

První dvě možnosti by Luke dokázal zvládnout, ale pokud jde o třetí, musí varovat ostatní. Byl jen jediný způsob, jak to udělat: musí najít Jacksona.

Je nutné, aby se k doktorovi dostal dřív, než ho Kessler chytí. Jackson bude kontaktovat ostatní a společně se rozhodnou, co dál.

Podíval se na hodinky. Čísla na digitálním ciferníku byla špatně čitelná, ale podle oblohy poznal, že je odpoledne. Shromáždění před administrativní budovou začínalo ve tři. Jackson tam určitě bude, i když neplánoval žádný proslov. Luke doufal, že se Kesslerovi ztratí v davu na dost dlouho, aby doktora našel.

Nešlo o bůhvíjak skvělý plán, ale jiný neměl.

Hnal se co nejrychleji ulicemi, ale snažil se, aby se moc nevyčerpal. V krku a na plicích ho začalo pálit, protože se nadýchal ledového vzduchu, ale muže za sebou už neslyšel.

Přešel do rychlé chůze, jak to dělávali ve škole při přespolním běhu. Konečně začal poznávat svoje okolí. Před sebou uviděl areál s kancelářemi, které udržovaly Millmoor v chodu. Jeho zaměstnanci zajišťovali zásobování, zdravotní péči a spravovali rozlehlé administrativní budovy. Napravo stála obrovská kasárna millmoorské policie.

Ulice byly nezvykle vylidněné, ale přes hlasitý tlukot srdce a sípavý dech Luke uslyšel disharmonickou ozvěnu mnoha hlasů.

Plány klubu zřejmě vyšly. Vypadalo to na několik stovek demonstrantů. Blížil se k hlavní administrativní budově a ulice se začaly zaplňovat lidmi. Nejdřív to byly jen malé skupinky a osamělí chodci, ale pak před sebou uviděl hustý dav. Najednou se mu zdálo, že utvořil neprodyšnou stěnu, za kterou nebyli žádní strážní. Nejspíš stáli vepředu, aby udrželi protestující dál od klíčových budov.

Luke přidal do kroku. Nejdřív mezi lidmi kličkoval, pak si musel razit cestu ramenem a nakonec se jen stěží prodíral davem.

Jak tady, k čertu, najde Jacksona?

Dav se táhl, kam oči dohlédly. Zaplnil prostor před hlavní administrativní budovou — který nikdy neměl sloužit k veřejným oslavám nebo shromážděním — a ztrácel se v přilehlých ulicích. Pokusil se odhadnout počet protestujících. Určitě jich bylo několik tisíc. Aspoň to tak znělo.

Tváří se otíral o bundy a montérky, vlasy i kůži a razil si cestu vpřed. Cítil zápach potu a obyčejného mýdla, občas i něco silnějšího, jako je načerno vypálený alkohol nebo pach z dílen, který se člověku zažral do kůže a nikdy nezmizel bez ohledu na to, jak dlouho stál pod sprchou.

Bylo tu však ještě něco jiného. Je možné, že hněv je cítit? Luke byl přesvědčený, že ano. Bylo to jako feromony. Atmosféru naplňovalo něco většího než slova. Něco většího než vřískání a posměšky, volání na jedné a odpovědi na druhé straně davu. Slyšel pokřik NE! MOCNÝM!, VOLBY! ANO!. Znamenalo to víc než jen vztyčené pěsti a narovnaná ramena, tlačenice a pohupování davu.

Tohle nebyli lidé, jaké potkal v okrajových čtvrtích. Ti protestovali obléknutím nepovolených šatů nebo usmažením ukradeného jídla. Tihle lidé byli stejní jako ti, kteří se dneska ráno shromáždili u obchodu a přes odpor hlídky sundali roletu. Byli rozezlení. A odhodlaní.

Konečně se dostal blízko k prvním řadám. Jak se cpal dopředu, viděl spoustu tváří, které znal ze zóny D. Pak se mu naskytl pohled na administrativní budovu. Zářivě žlutou barvou byl přes celou přední část nasprejovaný nápis NEMOCNYM.

Budova byla obklíčená strážemi. Všichni byli mnohem starší než ti před obchodem. Velcí a silní veteráni. Policejní velitel stál na malém balkoně podepřeném sloupy. Byl to hubený šlachovitý chlap jménem Grierson, o kterém se říkalo, že sloužil ve speciálních jednotkách. Vedle něj byla vrchní dozorkyně. Muselo se jí přiznat, že na ženu vůbec nevypadala vyděšeně, jen se mračila jako čert.

Luke poznal i dalšího člověka na balkoně.

Gavara Jardina.

Darebáka, který přijel mučit Oze. Který se pokusil zastřelit Jacksona. A to všechno mu nestačilo. Dědic Kynestonu tam stál ve svém koženém kabátě, v jeho modrých, bezvýrazných očích se zračila nuda. Luke si představil, jak tento muž mluví s Daisy, jak ji kárá, a naskočila mu husí kůže.

Vrchní dozorkyně postoupila o krok dopředu.

„Tohle je vaše poslední šance,“ ohlásila davu. „Známe totožnost každého z vás.“

Zvedla malé zařízení s monitorem, které bylo nejspíš připojeno k něčemu, co sledovalo implantované čipy.

„Ti, co se okamžitě rozejdou, dostanou jen lehké tresty. Šest měsíců nucených prací navíc. Ti, co zůstanou, musí počítat s tresty mnohem těžšími.“

Ozvalo se mumlání a několik hlasitých nadávek. Luka někdo odstrčil a pár lidí se snažilo odejít. Ale podle toho, co viděl, jich nebylo moc. Zůstaly tu stovky demonstrantů.

„To určitě!“ zaječel mužský hlas ze středu shromáždění. „Všem nám uložíte doživotní nucený práce? Kam nás dáte?“

Vrchní dozorkyně se přinutila k úsměvu, který vůbec nevypadal hezky.

„Vždycky najdeme místo,“ řekla.

„Zrádci!“ ozval se další hlas, tentokrát ženský. Třásl se, jako kdyby jeho majitelka nemohla uvěřit vlastní odvaze. „Utiskujete vlastní lidi. My toho moc nežádáme. Dobrý plat za dobrou práci. Copak to nechápete?“

„Ale podle zákona,“ nesouhlasila dozorkyně.

„Blbýho zákona,“ přerušila ji žena.

„Je politováníhodné, že si tohle myslíte,“ řekla dozorkyně na balkoně. „Teď,“ podívala se na hodinky. „I když to je zajímavé, máme toho akorát dost. Protože se, jak vidím, nehodláte rozejít dobrovolně, budeme vám muset pomoct.“

„Vy a vaše armáda?“ vykřikl první muž. „Zádnýho z vašich zabijáků tady nevidím.“

„Ale kdepak,“ poznamenala dozorkyně. „My řádnou armádu nepotřebujeme. Víte, v téhle zemi existuje něco jako přirozená autorita.“

Usmála se na zrzavého chlápka. Luke měl pocit, že ho za krk popadl strach a pořádně s ním zatřásl.

Všechno se událo strašně rychle.

Dav přímo před Lukem se zavlnil. Uviděl ženu, která před chvílí provokovala dozorkyni. Vysoký vyzáblý chlápek vedle ní postoupil dopředu. Zvedl klacek, na jehož konci byl přivázaný nůž, a hodil ho na balkon.

Nůž jen lehce škrábl dozorkyni, ale objevila se krev a ona zaječela: „Vražda!“ Grierson došel na kraj balkonu, vytáhl pistoli a vypálil.

Poprvé na muže, který hodil po domácku vyrobený oštěp, podruhé na ženu vedle něj.

Musel ji trefit do hlavy, protože lidi za ní postříkal gejzír krve. Luke podvědomě zavřel oči, ale cítil, jak mu na tvář dopadlo něco teplého. Zvedl se mu žaludek.

Rukávem si utřel krev z obličeje a pootevřel oči. Vtom uviděl Jacksona, který si razil cestu ke dvěma raněným.

Ozval se jekot a nastala panika. Soudržný dav se rozdělil. Někteří se snažili utéct, ale většina se vrhla k řadě stráží před administrativní budovou.

Zvládnou to, pomyslel si Luke. Je jich hodně.

„Jak si přejete!“ ječel Grierson. „Jak si přejete!“

Luke slyšel další výstřely, další lidé křičeli, ale ostatní se nezastavili. To je ono, pomyslel si. Po tomhle by druhou šanci nedostali.

„Ne!“

Hlas, který se ozval z balkonu, mohl patřit jen jediné osobě. Hrozby vrchní dozorkyně a Griersonovy rozkazy se zdály stejně neúčinné jako pokusy dítěte získat vládu nad svými rodiči.

Ale teď nebyl čas to rozebírat. Luke se kroutil bolestí, obrovskou a strašlivou jako zdvihák v jeho dílně. Vykřikl a vlastní hlas mu připomínal vytí raněného zvířete. Pokusil se svinout do klubíčka, ale bolest byla všude, v každé buňce jeho těla.

Na nepatrnou chvíli si přál umřít, jen aby to skončilo.

Pak se přes něj mučivá vlna převalila a odhodila ho na zem. Ležel na zádech, lapal po dechu a z očí se mu řinuly slzy. Břicho se mu zvedalo, jako kdyby v něm byl vetřelec, který se chystal vyskočit ven. Vtom ho přepadl záchvat kašle, který mu v celém těle způsobil nesnesitelnou bolest. Opatrně, jako kdyby měl krk ze skla, otočil hlavu, aby si mohl odplivnout.

Rozhlédl se kolem a zjistil, že ostatní isou na tom stejně. Všichni lidé na náměstí leželi, svíjeli se a naříkali. Zdálo se mu, že to postihlo i stráže, ale nebyl si jistý, protože viděl rozmazaně.

Takhle vypadá Síla, uvědomil si, když byl zase schopný myslet. Tajemná sexy kouzla z Abiných knih. Síla, s jejíž pomocí nažhavení Mocní sváděli ženy, udržovali je v klamných představách a trestali ty, kteří se snažili jejich dívce ublížit.

Jak by mohl člověk s něčím takovým bojovat? Jak by mohl vyhrát nad lidmi, kteří dokážou něco takového? To nejsou lidé, jsou to zrůdy. Bylo jedno, že před nimi stál jen jeden. Víc jich nebylo třeba.

Je jisté, že Jackson si dnešní den představoval úplně jinak.

Luke položil hlavu na zem. Slyšel, jak lidé kolem něj naříkají, nadávají, pár jich zvracelo.

Vtom koutkem oka zahlédl nějaký pohyb. Pár černých bot se zastavil u jeho obličeje. Špička jedné z nich se zasunula pod jeho tvář a obrátila mu hlavu. Podíval se nahoru a uviděl Kesslerův masitý obličej. Muž se nad ním sklonil.

„Určitě si teď přeješ, abych tě chytil dřív, co, Hadleyi?“

Špičkou dlouhého obušku začal klepat na tkaničky na svých botách. Trpělivě, pomalu. Jako kdyby mu náležel všechen čas na světě.

„Jedna věc je na tom všem legrační,“ pokračoval Kessler. „Když jsme před časem zkoušeli na některých výtržnících naše omračovací přístroje, zjistili jsme, že to nemá obvyklej efekt. Zdá se, že některý trdla si je pletou s příborem. Ale neboj se. Já to udělám pěkně postaru.“

Kessler se zašklebil. Rty se mu najednou zúžily. Přestal klepat obuškem a zvedl ho vysoko nad hlavu.

„Budeš mi chybět, E-1031. Ale tam, kam jdeš, se o tebe dobře postarají.“

Luke zavřel oči dřív, než Kesslerova ruka spadla dolů.

Když se probral, připadala mu jeho hlava dvakrát větší než normálně. Vůbec nic neviděl. S hrůzou si pomyslel, že Kesslerova rána mu způsobila nenávratné škody. Zničila v jeho hlavě něco, co nepůjde napravit. Pak mu došlo, že má nateklé oči.

Jakmile se mu podařilo oči pootevřít, zjistil, že leží v malém prostoru bez oken.

A ten se pohyboval.

SEDMNÁCTA KAPITOLA

LUKE

Znovu se ocitl v autě. V malém. Určitě nešlo o vůz, jaký používá ochranka k převozu vězňů, ale nebyla to ani Andělina ukradená dodávka.

Ležel na jakési složené plachtovině, která chránila jeho bolavé tělo před tvrdou podlahou vozu, a byl zabalený do dvou dek. Na hlavě měl obvaz. Někdo ho ošetřil.

Možná se o něj postarali jen proto, aby v cíli cesty vydržel výslech.

Ruce a kotníky měl bezpečně spoutané. Ten, co ho dostal, si myslel, že se pokusí o útěk.

Další Lukovy smysly neměly co zkoumat. Kola hladce klouzala po povrchu vozovky, což znamenalo, že jsou na dálnici. V jeho domněnce ho utvrdila i skutečnost, že skoro neměnili směr. Z kabiny řidiče k němu slabě doléhala hudba z celostátního rozhlasového vysílání. Jsou tedy pořád v Británii. Řidič byl v autě nejspíš sám, protože neslyšel žádný hovor.

Nic mu neprozradil ani jeho nos. Prostor kolem něj páchl dodávkou. Byl co ten typický pach kovu, novinového papíru a zamaštěných hadrů. Připomnělo mu to otcovu garáž.

Aby mohl víc prozkoumat, kde se nalézá, musel by se osvobodit z pout. Zápasil s provazy na zápěstích, ale námaha všechno jen zhoršila. Nechtěl, aby si člověk v kabině řidiče všiml, že se probral. Až se otevřou dveře, využije okamžiku překvapení.

Jenže co pak, když je svázaný? Narazí do řidiče čelem, nebo ho dvakrát kopne do rozkroku? Luke dobře věděl, že tohle funguje jen ve filmu.

Podle nejlepšího scénáře to vypadalo takhle: Kessler je nějak spojený s klubem a z nějakého důvodu dostal Luka z Millmooru. To by vysvětlovalo mužovu zálibu v zasazování bolestivých ran, kterou používal jako nějaké podivné krytí. Vlastně to nebylo úplně vyloučené. Vždyť jen díky němu Luke potkal doktora. A Lukovo rychlé zotavení po jejich střetu ve skladišti naznačovalo, že ať už toho dne udělal cokoliv, vypadalo to mnohem horší, než to skutečně bylo. Jenže tohle mu nepřipadalo pravděpodobné.

A horší scénář: I ostatní členové klubu padli do zajetí a v tuhle chvíli leželi svázaní v dodávkách. Možná všichni míří ke krátkému soudu, po kterém bude následovat dlouhý pobyt v táboře pro doživotně odsouzené. To už bylo pravděpodobnější. A rozhodně ho to neuklidnilo.

Lukovy myšlenky poskakovaly mezi těmito dvěma možnostmi a ještě pár dalšími. Jenže do chvíle, kdy vůz začal zpomalovat, si nedokázal vybrat.

Pak zastavili.

Lukovi se zrychlil pulz. Jakýmsi housenkovitým pohybem se mu podařilo dostat ke dveřím. Převrátil se na záda a posouval se, dokud neměl chodidla opřená o dveře. Vedle dodávky se ozvaly kroky a pak cvakla klika dveří. Když se otevřely, Luke prudce vykopl nohy... a vypadl ven. Dopadl k nohám nějakého člověka, který s jekotem uskočil.

Luke se svíjel na zemi a naříkal. Bolelo ho celé tělo. Byla noc a mrzlo. Otevřel oči a podíval se na oblohu posetou hvězdami. Musely jich být stovky, tisíce. Od svého odjezdu do Millmooru je neviděl.

„Kruci, co jsi zač?“ ozval se nějaký hlas.

Ten někdo určitě nečekal, že ve své dodávce najde svázaného teenagera.

„Zrovna jsem se chystal zeptat na totéž,“ řekl chraplavě Luke a pokusil se posadit. „Kde to jsme?“

Tma byla téměř absolutní. Řidiče skoro neviděl, ale pak za stromy, které lemovaly silnici, zahlédl slabou záři. Byla to snad nějaká zbytečná bezpečnostní světla, která se zapnou jako maják, když kilometr daleko seskočí kočka z plotu?

„Nedostal jsem rozkaz, abych ti něco vykládal,“ odpověděl řidič. „Dokonce jsem ani nevěděl, že tě mám v autě. Bylo mi řečeno, abych tady zastavil. Dostal jsem číslo, na které mám zavolat, až dorazím.“

Vytáhl telefon, na kterém byl přilepený papír s číslem. Podíval se na něj, vytočil ho a vysvětlil člověku na druhém konci, že přivezl zboží.

Luke zaslechl, jak opakuje: „Nechat ho tu? Vy víte, co to je, je to tak?“

Rozhovor skončil a pan Doručovatel se vrátil ke svému vozu.

„Počkejte!“ zavolal Luke. „Co se děje? Snad mě tu nechcete nechat? Vždyť tady zmrznu.“

„To není můj problém,“ řekl muž, ale nakonec vytáhl z dodávky jednu deku a hodil ji směrem k Lukovi. Dopadla několik metrů od něj. Mizera.

Pak nastoupil do auta a odjel. Luke chvíli počkal, aby se ujistil, že se nevrátí, a potom začal hledat něco, čím by přeřízl provazy na zápěstích a kotnících.

Na kraji silnice nic nenašel, ale doplazil se k nejbližšímu stromu, kde mezi kořeny objevil kámen. Nebyl zrovna nejostřejší, ale když o něj bude provaz třít, do rána by se mohl osvobodit.

Luke věděl, že tolik času nemá.

Jeho snaha vůbec nebyla znát. Vtom mezi stromy problesklo světlo, které vzápětí zhaslo. Ozvalo se pronikavé zaskřípání kovu, jako když se otevírají dveře. K čertu. Měl odskákat dál po silnici a schovat se, dokud mohl. Schoulil se u kmene, aby byl co nejmenší.

Světlo se přemístilo a on uslyšel slabý zvuk, který připomínal dusot koňských kopyt. Jsou to snad dva koně? Pak se ozvaly kroky. Mířily přímo k němu, jako kdyby dotyční přesně věděli, kde je.

Kousek od něj se ozval neznámý hlas: „Haló. Je trochu pozdě na vpouštění lidí dovnitř, ale mně se líbí, když mi moji bratři něco dluží.“

Byl to mužský hlas. Jeho tón byl ironický a přízvuk patřil člověku z lepší společnosti. Jenže Lukovi se na něm něco nelíbilo. Radši by se zavrtal do země, než aby se setkal s jeho majitelem. Přitiskl se zády ke kluzkému kmenu a snažil se ovládnout paniku.

Ten chlápek patřil mezi Mocné. Luke to vycítil ze způsobu jeho řeči, který se podobal Mocnému v Millmooru. Jeho slova dokázala člověka ovládat a nutila ho dělat neskutečné věci.

„Tak se na tebe podíváme.“

Okolní vzduch zaplavilo slabé světlo, jako kdyby někdo rozsvítil hvězdy, a Luke zjistil, že vidí.

Na jeho bradu poklepaly studené prsty. Vypadalo to jako majetnické gesto. Luke zavrčel, škubl hlavou a podíval se na chlápka nad sebou.

Vypadal úplně jinak, než čekal.

Byl mladý, možná stejně starý jako Luke, ale mnohem vyšší. Měl rozcuchané vlasy, přes které mu nebylo vidět do tváře. Luke zahlédl záblesk tmavých očí a otřásl se. Připadalo mu, že chlápkovi někdo udělal dvě díry do hlavy a on teď skrz ně viděl noc na druhé straně.

Mocný si ho zkoumavě prohlížel a Luke rychle odvrátil pohled. Kdo to je a kde vlastně jsou?

„No, v jedné věci jsem měl pravdu,“ řekl chlápek a usmál se způsobem, který Luka ani v nejmenším neuklidnil. „Máš potenciál. Taky nejsi úplně v pořádku, takže tím začneme.“

Muž natáhl ruku, sundal mu z hlavy obvaz a lehce poklepal na ránu po Kesslerově obušku. Na zlomek vteřiny to Lukovi připadalo příšerné, ale pak nepříjemný pocit zmizel. Začala ho svědit kůže na hlavě i na obličeji a najednou ho přestala bolet hlava. Vlastně ho nebolelo vůbec nic. Dokonce nebyl ani unavený. Podivný šlechtic si ho pozorně prohlížel, zatímco si utíral prsty do rukávu.

„Je to lepší?“ zeptal se. „Tohle se ti ale tolik líbit nebude.“

Měl pravdu.

Všechny děti slyšely hrůzostrašné příběhy, které si vyprávěly ve škole nebo při kempování v přírodě, když dospělí spali v jiném stanu. Lukovi při nich vždycky naskakovala husí kůže. Byly to příběhy o lidech, kteří se probrali uprostřed operace, ale byli příliš paralyzovaní, než aby spustili poplach. Příběhy o turistech, kteří popíjeli v barech na pláži, a když pak přišli k sobě, chyběly jim některé životně důležité orgány. Nebo příběhy o šílených vědcích, kteří během války experimentovali na živých vězních, aniž je předem uspali.

Tohle násilí mu připadalo stejné. Měl pocit, že ty chladné prsty jsou uvnitř jeho těla, v jeho duši, o které Luke až do této chvíle nikdy moc neuvažoval. Důkladně ho zkoumaly kousek po kousku a viděly věci, které by nikdo cizí neměl nikdy vidět ani o nich vědět. Uvědomil si, že bude zvracet. Nejspíš není k Mocnému dost blízko, aby se mu trefil na boty, ale zkusí to.

„Zajímavé,“ řekl chlápek způsobem, který nevěstil nic dobrého. „Překvapils mě.“

Luke zavřel oči. Než si stačil oddechnout, že se zbavil toho ochromujícího pohledu, pocítil jakési — uvolnění. Jako kdyby byl motor, který ještě drží pohromadě, ale všechny jeho díly jsou uvolněné.

Cítil, že Mocný sáhl do jeho nitra a něco z něj vytáhl.

Nebo tam něco přidal? Hluboko do vnitřností mu umístil nějakou součástku, i když Luke dosud netušil, že mu tam něco takového chybí. Něco tak důležitého, že bez toho není možné existovat.

Nebyl však schopný říct co. Pak všechno zmizelo a Luke se na tvrdé studené zemi schoulil do klubíčka. Strachem se mu zvedl žaludek a jeho obsah se v příští chvíli ocitl na kořenech stromu. Mocný tam jen stál a díval se na něj.

„Skončil jsi?“ zeptal se bez sebemenšího zájmu, když si Luke utíral hřbetem ruky ústa.

Luke se nenamáhal odpovědět, ale bylo mu jasné, že toho divného chlápka nenávidí. Na smrt ho nenávidí. Nikdo by neměl dělat to, co mu právě teď udělal on. Je odporné, že takoví lidé existují.

„Mimochodem,“ pokračoval Mocný, jako kdyby se bavili o výsledcích kriketu nebo včerejším programu v televizi. „Za chvíli tu bude můj bratr s obvyklými řečičkami, jako třeba ,Vítej v Kynestonď.“

Kyneston.

Tohle není nápravné zařízení ani doživotní vězení. Luke se ocitl v sídle, kde žije jeho rodina. Úleva byla tak intenzivní, že nemohl zadržet slzy. Sklonil hlavu, aby je neviděl Mocný, a utřel si tváře rukávem montérek.

„Jak jsem se sem dostal?“ zeptal se, když se vzpamatoval.

Chlápek pokrčil rameny.

„Díky tvojí sestře Daisy. Je to Gavarova oblíbenkyně. Když jsme se doslechli, že v pracovním táboře jsou problémy, poprosila ho, aby tě dostal ven. Gavar je můj starší bratr,“ upřesnil. „Myslím, že v Millmooru jsi byl svědkem jeho malého přestavení.“

Gavar Jardine.

Mocný, který vyhodil do povětří vězení, když osvobozovali Oze. Bez viditelné námahy způsobil bolest stovkám lidí. Ten samý Gavar Jardine tajně unesl Luka z Millmooru, protože ho o to požádala Daisy?

Luke nechápavě zavrtěl hlavou.

„Myslím, že to byl Gavarův nápad paralyzovat tolik lidí a pak tě sem doručit v dodávce,“ pokračoval Mocný a ušklíbl se. ,Aspoň to tak vypadá. Jenner ti všechno vysvětlí. Já tady skončil. Prozatím.“

Vykročil ke zdi a k bráně do Kynestonu. Znovu vzplálo světlo a Luke uslyšel nějaké hlasy. Pak klapot prvních kopyt pomalu utichl v dálce, zatímco se k němu začal přibližovat druhý kůň doprovázený světlem z louče.

Normální louče, žádné kouzelné záře.

„Ty musíš být Luke Hadley,“ řekl nový hlas, který náležel chlápkovi se zrzavými vlasy a spoustou pih. Za uzdu vedl koně, který v mrazivém vzduchu odfrkoval. „Jsem Jenner Jardine. Za všechno se omlouvám. Není to příjemné, ale nutné. Vítej v Kynestonu. Dovedu tě ke tvojí rodině. Budou moc rádi, až tě uvidí.“

Jenner vytáhl kapesní nůž, přeřízl Lukovi pouta a podal mu deku. Luke se do ní zabalil jako do ponča. Mocný ho pak odvedl k obrovské, nádherně zdobené bráně osvětlené jako vánoční stromeček, která byla umístěná ve slabě zářící zdi.

Pozemek, na který vešli, měl rozlohu mnoha čtverečních kilometrů. Obrovská část Anglie byla schovaná před prostými lidmi, kteří toto místo nikdy neuvidí. Luka napadlo, že to je vlastně krádež. Krádež něčeho, co by mělo patřit všem, ale je to schované za zdí a určené pro potěšení několika vyvolených.

Když obcházeli cíp lesa, naletěl přímo na Luka netopýr. Luke sklonil hlavu a zaklel. Jenner se zasmál, ale vypadal mile. Pak mu vysvětlil, že tito tvorové používají okraj lesa jako navigaci. Kdesi v dálce se ozval příšerný výkřik a Jenner vysvědil, že to byla sova. Mezi stromy se něco mihlo. Liška? Možná lasička. Zdálo se, že všichni tvorové v lese loví někoho jiného. Zvířata s křídly a pařáty se honí za zvířaty, která je nemají.

Jak příhodné.

Konečně dorazili k řadě malých domků postavených z kamene a natřených na bílo, které v měsíčním světle jasně svítily. Vypadalo to kýčovitě, ale matka to musí milovat.

Jenner zaklepal na dveře, které se po malé chvíli otevřely. Za nimi, s županem přehozeným přes ramena, stál otec. Chvíli mu trvalo, než si uvedomil, co se děje, ale pak Luka přitáhl k sobě a pevně ho objal. V příštím okamžiku se ke dveřím přihrnula matka s děvčaty a Luke ve vteřině zapomněl, že existuje něco jiného než jeho rodina. Zdálo se, že všichni jsou v pořádku, i když byli trochu naměkko z toho, že ho zase vidí.

A ty pocity byly vzájemné.

Kuchyňské hodiny ukazovaly skoro jednu po půlnoci, ale oni seděli u stolu a nemohli přestat s vyprávěním. Vtom začalo plakat dítě. Daisy se omluvila a šla ho uklidnit. Otec Lukovi vysvětlil, že to je dcera dědice Gavara. Tvářil se, jako by bylo naprosto přirozené, že nahoře spí v kolébce dítě mocného psychopata.

Lukovi se vybavilo první setkání s Gavarem na chodbě věznice, když s doktorem osvobozovali Oze. Vzpomněl si, jak doufal, že se s ním jeho sestra nikdy nesetká. Málem se rozesmál nad tou ironií osudu.

V duchu se vrátil stovky kilometrů na sever k Jacksonovi a Millmooru, i ke klubu a vzbouřencům, a najednou nebyl schopný těšit se ze setkání s rodinou.

Matka si všimla jeho nepřítomného pohledu a vyzvala ostatní, aby šli spát, protože Luke musí být unavený. Samozřejmě že nebyl. Postaral se o to Mocný u brány, Silyen Jardine, jak mu právě vysvětlila Abi. Ale Luke to nedal najevo.

Ležel v posteli s otevřenýma očima a snažil se zahnat stovky myšlenek, které mu vířily v hlavě. Co se stalo před administrativní budovou poté, co ho omráčil Kessler? Kde je doktor? Jsou Renie, Asif a ostatní v pořádku? Nebo jsou zranení? Či dokonce zajatí? Co s ním udělal Silyen Jardine?

Poslední myšlenka, než usnul, byla: Co se mnou bude teď?

Luke strávil víkend lenošením, užíval si měkkou postel a soukromí v pokoji, který měl jen sám pro sebe, a snažil se zvyknout na nové okolnosti. Matka kolem něj poskakovala a nosila mu polévku a sendviče. Otec mu vyprávěl o sbírce historických automobilů lorda Jardina i o problému s karburátorem, který vyřešil minulý týden. Daisy mu přinesla ukázat Gavarovo dítě.

Luke si z celého srdce přál, aby to neudělala. Holčička vypadala normálně, dokonce roztomile, ale co když má v sobě Sílu? To pomyšlení mu nahánělo hrůzu. Tolik schopností v něčem tak malém.

Třeba žádnou nemá, protože jeho matka nepatřila mezi Mocné. Jak se to mohlo stát? Gavar Jardine viděl něco pěkného a prostě si to vzal?

„Kde je její matka?“ zeptal se, když Daisy odnesla holčičku zpátky do kolébky, pryč z doslechu.

„Mrtvá,“ řekla Daisy smutně.

Scénář, který si Luke v duchu načrtl v souvislosti s původem Libby Jardinové, ještě víc potemněl.

„Takhle to nebylo,“ namída jeho sestra. „Proč jsou všichni proti Gavarovi tak zaujatí? Luku, z Millmooru ses dostal jen díky jemu.“

Jenže důvodem, že je venku z Millmooru, byla Daisy a její skvělý nápad. Luke jí to okamžitě řekl a divoce ji objal. Jeho malá sestra ho odstrčila, protože ji stiskl příliš pevně, ale jemu to nevadilo. Uvědomil si, že v pracovním táboře i v dodávce si myslel, že svoji rodinu už nikdy neuvidí.

V pondělí ráno se u nich během snídaně zastavil Jenner a vysvětlil Lukovi, že bude pracovat jako údržbár pozemku. V tu chvíli vstoupila do kuchyně Abi, ale když uviděla Jennera, zarazila se, otočila se na patě a odešla. Lukovi to připadalo divné vzhledem k tomu, že u něj pracovala.

Na dlouhém seznamu věcí, kterých se Luke obával, se k přátelství Daisy a Gavara přidal i vztah Abi a Jennera.

Být údržbář pozemku znamenalo, že Luke pracoval jako dřevorubec pod vedením starého podivína jménem Albert. Ten moc nemluvil, což Lukovi vyhovovalo. Líbilo se mu i to, že se pohybovali po celém pozemku a často pracovali i několik kilometrů od hlavního sídla. Bylo chladno, mrholilo a práce byla těžká, takže na konci dne byl Luke unavený stejně jako v Millmooru. I to bylo v pořádku, protože jedině tak mohlo unavené tělo přinutit mozek, aby v noci vypnul.

Devět dní po jeho příchodu do Kynestonu se u nich doma objevil batoh s jeho věcmi. Znamená to snad, že vrchní dozorkyně schválila Lukův neplánovaný útěk? Luke otevřel batoh a snažil se najít nějaký vzkaz od doktora nebo od Renie. Něco zašitého v podšívce nebo zarolovaného a zastrčeného do držadla. Ale nic tam nebylo.

Podíval se na smutný obsah batohu rozložený na posteli: černé ponožky a šedivé slipy, kartáček na zuby a fotografii celé jeho třídy z posledního dne ve škole, který mu ted připadal jako dávná historie. Z posledního půlroku v pracovním táboře tam nenašel nic. Přátelství, všechno, co udělal a čeho se odvážil, člověk, jakým se stal, jediné věci, na kterých záleželo, nechal za sebou.

„Jak tady funguje pošta?“ zeptal se o několik dní později Abi. „Můžu poslat dopis do Millmooru?“

Abi se zeptala proč a on jí odpověděl, že by chtěl poděkovat doktorovi, který ho vyléčil po jedné nehodě.

„Rád bych mu dal vědět, že jsem v pořádku.“

Abi se zamračila a odpověděla, že podle ní to není dobrý nápad. Navíc pořád platil zákaz posílat do Millmooru nějaké zprávy.

Uběhl druhý týden v Kynestonu, pak třetí. Týdny, během nichž se Luke, obklopený vlastní rodinou, cítil osamělý jako nikdy v životě.

Možná, že na něj doktor a členové klubu dávno zapomněli. V Millmooru nebyla nouze o naštvané nováčky, kteří mohli Luka snadno nahradit. Jenže on si dobře pamatoval na hry, které společně hrávali: vloupání s Jessikou, pátrání pro Asifa, spouštění Renie ze střechy. Nikdo neváhal svěřit svůj život do rukou druhých. Nemůžeš prostě na někoho zapomenout, když jste spolu sdíleli takovéto věci.

Věděl, že jsou tři možnosti. Jeho přátele zatkli. Nebo se s ním chtěli spojit, ale zatím se jim to nepodařilo. Anebo si byli jistí, že je u své rodiny v Kynestonu.

Když jednoho rána kácel daleko v lesích ztrouchnivělou třešeň, rozebíral každou z těchto hypotéz. První neobstála. Kdyby někdo odhalil roli klubu ve vzpouře, určitě by Luka vyslýchali, ať už byl v Kynestonu, nebo ne. Ani druhá možnost nebyla pravděpodobná. Jackson a Anděla propašovali člověka z Millmooru, takže poslat mu zprávu by pro ně nebyl problém. Zůstávala poslední možnost: klub věděl, že Luke už mezi ně nepatří. Přitom toho bylo tolik, čím by z Kynestonu mohl přispět. Jardinovi byli nejmocnější rodinou v zemi a on se ocitl přímo v jejich středu. Pro některé z nich bylo služebnictvo míň než nábytek. Byli přesvědčení, že sloužící využívají každou příležitost k tomu, aby poslouchali za dveřmi. Jeho sestra pracovala v kanceláři rodiny a měla od všeho klíče. Tretí debata, na které se bude projednávat návrh na zrušení nucených prací, bude probíhat tady.

Luke praštil sekerou do ztrouchnivělého kmene a pokusil se ho vyrvat ze země a povalit. Kořeny byly suché, jako kdyby z nich vyprchal všechen život. Převrátil pařez a začal jeden po druhém osekávat povadlé výhony. Jeho náladě to moc nepomohlo.

Vzpomněl si, že Jackson měl v úmyslu dostat ho do sídla Jardinů. „Mám v plánu dostat tě do Kynestonu,“ řekl na první schůzce po osvobození Oze.

Dobře, teď je tady. Až na to, že to na žádost Daisy zařídil Gavar Jardine. Nemělo to nic společného s Jacksonovým plánem.

Luke zasekl sekeru do pařezu a zaklel, když dřevo prasklo a rozpadlo se mu pod rukama na kousky. Něco přehlédl. Co to může být?

Uvědomil si zvláštní věc: Gavar Jardine jim v podstatě pomohl při útěku Oze. Ve vězení prošel bez povšimnutí kolem nich, i když bylo vyloučené, aby je neviděl. Jackson se rozběhl zpátky k Mocnému a nechal Luka a Renie, aby Oze dopravili k Anděle. Pak se ozval výstřel a výkřik, ale doktor zůstal nezraněný. Je možné, že to oba naplánovali?

Luke si vzpomněl na doktorova podivná slova, když jim říkal o návrhu. Když přiznal, že má mezi Mocnými spojence.

„Někoho blízkého vládě,“ řekl doktor. „V Domě světla zná každý kout.“

Kdo byl blíž vládě než Gavar Jardine? Clen parlamentu, člen soudního dvoru. Dědic, který se jednou stane kancléřem.

Lukův mozek pracoval na plné obrátky a snažil se objevit další záchytné body. Ten člověk měl dítě se služebnou. Použil Sílu, aby ochromil všechny před Správním úřadem, to ano, ale až po tom, co ten maniak Grierson přikázal střelbu do lidí. Gavar Jardine možná způsobil lidem mučivou bolest, ale zachránil spoustu životů.

Přestože bylo pěkné věřit, že Gavar dostal Luka z Millmooru na žádost Daisy, nemohl uvěřit, že by desetiletá holka přišla s tím nápadem sama od sebe, i když byla chytrá. Vsugeroval jí tu myšlenku Gavar, aby nebyl nápadný?

To Luke netušil. Jenže v tuhle chvíli to byl jediný scénář, který vysvětloval všechno.

Všechno kromě nejdůležitější otázky.

Proč ho potřebují v Kynestonu?

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

ABI

Všechno dobře dopadne. Určitě. Jejich deset let jim uběhne rychle. Abi se tou myšlenkou utěšovala každý den.

Zpočátku měla o Luka strach. Během prvních týdnů v Kynestonu vypadal stísněně. O svém pobytu v Millmooru moc nemluvil, prozradil jim jen pár základních informací. Zaprvé to v žádném případě nebyla legrace, zadruhé o tom mluvit nechtěl.

Aspoň že dorazil celý, navzdory všem podivným zvěstem o nepokojích a kusé zmínce o doktorovi a nehodě. Víc než to. Luke v Millmooru dospěl. Toho hrozného dne, kdy ho odtrhli od rodiny, projevil odvahu, jakou by od něj nečekala. A ta se během jejich odděleného života ještě prohloubila. Za těch pár měsíců hodně zmužněl a Abi si uvědomila, jak je ráda, že v Kynestonu jejímu malému bratříčkovi nehrozí osahávání od jejích spolužáků obdivujících svalnaté muže.

Celkem vzato může říct, že se z ní stala pyšná starší sestra. Teď, když se k nim Luke vrátil, se situace konečně uklidní a Hadleyovi si v klidu splní svoji povinnost.

Jen jedno jí vadilo. Jenner se k ní pořád choval chladně.

Abi si nemohla vybavit, co se tenkrát večer ve Velkém slunečním sále přihodilo.

Ani pes-člověk jí zatím neprozradil, co provedl, že si zasloužil tak kruté zacházení od lady Hypatie. Možná to nesměl říct.

Způsob, jakým ostatní sloužící v Kynestonu předstírali, že ten člověk neexistuje, byl odporný.

„Musíš na to zapomenout, zlato,“ řekla jí jednoho odpoledne hospodyně nad šálkem čaje. „Je to špatný člověk a není dobré se do toho vměšovat.“

Když se Abi snažila zjistit proč, odpověď byla vždycky stejná: protože ho potrestal lord Crovan, ke kterému se dostanou jen ti nejhorší zločinci. Copak nikdo nechápe, že to může být i jinak? Ten přísný trest neznamená, že si ho skutečně zasloužil.

„Pojď se mnou,“ řekla Lukovi jednoho večera, když umyli nádobí a vytřeli. Daisy byla nahoře, a když uspala Libby, vzala si svoji oblíbenou knížku. Matka s otcem odešli na návštěvu k sousedům. „Ráda bych ti někoho představila.“

Luke se usmál. Byl rád, že jí může vyhovět. Během posledních pár týdnů se něco v jeho nitru uklidnilo, uvolnilo. Zpočátku byl nervózní, skoro jako kdyby mu chyběl Millmoor. Napadlo ji, že tam potkal nějakou dívku a teď se mu po ní stýskalo, ale Luke se jí vysmál. Nejspíš jen potřeboval čas, aby si zvykl na nové prostředí.

Lady Hypatia se v Kynestonu neukázala od Nového roku, což znamenalo, že od Lukova příjezdu z Millmooru pes-člověk ani jednou neopustil psinec. Věděl její bratr, že existuje?

Nejspíš ne.

„Proboha, co to je?“ vykřikl zděšeně, když Abi u vchodu do psince zaváhala. „Vypadá to jako nahej chlap v mrňavý kleci.“

Lukův hlas zněl pobouřeně a Abi by ho nejradši objala. Teď si byla jistá, že se nezbláznila. Věděla, že je neuvěřitelné a nepřípustné, aby někdo takhle žil.

„Musíme ho dostat ven,“ řekl Luke.

„To není tak snadné.“

Pak mu Abi řekla všechno, co se o muži dověděla. Mluvila rychle a celou dobu si dávala pozor na správce psince, který spal nedaleko ve svém pokoji. Zjistila, že se rád napije, a tak před pár týdny ve sklepě znárodnila několik láhví whisky a předstírala, že mu je posílají Jardinovi jako svůj dík. Správce se tvářil podezíravě, protože Mocní nemají ve zvyku vyjadřovat svým sluhům vděk, ale přesto si je vzal. Při svých nočních návštěvách pak mohla Abi dýchat trochu svobodněji.

„Pokud ho donutím mluvit a chodit,“ řekla svému bratrovi, „tak možná prožije zbytek nucených prací normálně jako ostatní.“

„To se ti nepodaří, Abi. Ty to víš. Tohle není jen trest. Je to pomsta. Přemýšlíš moc přízemně. Jediný způsob, jak to ukončit, je dostat ho z Kynestonu. Jestli chceš věci změnit, musíš myslet v širších souvislostech.“

Nikdy dřív ho neslyšela mluvit takhle vážně. Skutečně věřil všemu, co říkal.

Srdce jí sevřel strach o jejího malého bratra. Kdy se Luke stal tak... nebojácným?

Možná, že nepokoje v Millmooru byly právě o tomhle. Treba Luke v Millmooru slyšel, jak lidé vykřikují tato idealistická prázdná hesla. Líbivá slova. Krásne ideály. A všechny naprosto neuskutečnitelné.

Luke jí z ruky sebral klíč.

„Aspoň ho na pár hodin pustíme z klece. Nestačí, aby se jen postavil. Musí se znovu naučit chodit a běhat. Půjdeme do lesa. Tam nás nikdo neuvidí.“

Než ho Abi stačila zastavit, klekl si ke kleci a otevřel dvířka. Muž-pes se vysoukal ven a ona zaslechla, jak Luke něco vyděšeně zamručel. Lekl se mužova vzhledu, nebo toho, jak páchne? Nebo prostě nemohl unést fakt, že Síla dokázala člověka zbavit veškeré lidskosti.

„Já jsem Luke Hadley,“ uslyšela bratrův nový, sebejistý hlas.

„Ahoj, Luku Hadleyi,“ zachraptěl odsouzenec.

„Nevím, jak se jmenujete.“

Ramena zajatce se zachvěla. To příšerné prázdné veselí. Abi z toho pokaždé zamrazilo po těle.

Co když se mýlíme, chtělo se jí najednou zavolat na bratra. Co když děláme obrovskou chybu? Co když důvodem, že v něm nezůstala žádná lidskost, není to, že mu ji někdo sebral, ale že v něm nikdy žádná nebyla?

„Ani — já ne. Už se mě na to — ptala tvoje sestra. Říkejte mi — prostě Pse.“

„Pse? Vy jste zapomněl, jak se jmenujete?“ podivil se Luke.

„Pamatuju si jen co mi dovolí on. Samý — špatný věci.“ „On?“

„Toho — neznáte. Doufám, že — ho nikdy nepotkáte. Můj žalářník.“

„Lord Crovan,“ ozvala se Abi. Luke zavrtěl hlavou. To jméno mu nic neříkalo. „Takový státem uznávaný sadista,“ upřesnila.

„Těch jsou spousty.“

Pes se najednou postavil. Připomínal zvíře, které se namáhavě snaží stoupnout na zadní. Dneska ho Abi mohla srovnat s Lukem a uvědomila si, že Pes kdysi býval vysoký. A silný.

Pořád byl silný. Dřív, když stál na čtyřech, si toho nevšimla, ale teď viděla jeho svaly. Na hubených stehnech mu jen nepatrně vystupovaly, zato na pažích se mu rýsovaly velké boule. Kolik kliků musel každý den udělat?

„Nějaké oblečení,“ řekl Luke. „Musíme mu něco najít.“

„Jemu zima nevadí.“

Abi si rozhodně nepřála, aby její bratr vyrušil psy nebo jejich pána.

„Věřím, že ne, ale když se tři lidé budou v noci procházet po lese a jeden z nich bude úplně nahý, bude to podezřelejší, než když všichni budou, no, oblečení.“

Od kdy je Luke tak rozumný? A tak bystrý.

Počkat. Takový byl vždycky.

Je skvělé, že je zpátky. Takhle to mělo vypadat od začátku.

Jejich noční vycházka se psem-člověkem, vlastně Psem, byla úspěšná. Bez problémů ho vrátili do kotce a Luke se nemohl dočkat, až ho navštíví příště.

Navštívit psinec však už nebylo tak snadné, protože se začali sjíždět svatební hosté. Nepřijel? jen lady Hypatia, ale i její nejstarší syn a jeho rodina, Vernaysovi z Ide, mladší větev z linie Jardinů. Abi o nich věděla jen to, že Ide se před víc jak dvěma staletími stalo dějištěm neblaze proslulé neúspěšné vzpoury Černého Billyho. S nimi přijel i ovdovělý otec nevěsty lord Lytchett Matravers a jeho kamarád lord Rix.

Tito dva tvořili podivnou dvojici: jeden byl oplácaný, věčně z něj táhlo sherry a pořád měl dobrou náladu, druhý hubený, uhlazený, zahalený do voňavého kouře z doutníku. Všude je provázel smích, což byla příjemná změna.

Jenner se k ní pořád choval odměřeně. Ve všech dalších ohledech se Kyneston, nebo to byla sama Abi, vymanil z šera zimních měsíců jako salamandr z ohně. Hořím, ale nezářím, pomyslela si.

„Vy nejste odtud, viďte?“

Lord Rix stál na chodbě, opíral se o zeď, usmíval se a s doutníkem mezi prsty ji pozoroval.

Abi právě dávala dvěma sluhům příkazy ohledně výzdoby, která během jednoho dne přemění východní křídlo Kynestonu ze sněmovní místnosti na svatební sál. Ze všech sil se snažila potlačit severskou výslovnost samohlásek, ale ty se ozvaly vždycky, když byla rozčílená jako v tuto chvíli. Stála tváří v tvář dvěma lidem, kteří očividně nechápali rozdíl mezi vlajkovou výzdobou a girlandami.

„Ne, pane, jsem z Manchesteru.“

„Z Manchesteru?“ vytáhl Rix obočí.

Abi si nemohla vzpomenout na název jeho sídla, ale měla dojem, že leží někde ve východní Anglii. V kuchyni jí řekli, že Rix má spoustu závodních koní, ale žádné děti. A taky je kmotrem obou Matraversových děvčat.

„Aha, už vím. Gavar pomohl vašemu bratrovi při útěku z pracovního tábora. Dost odvážný skutek. Musíte mi ho někdy představit, aby mi o tom vyprávěl. Tady člověk moc vzrušení nezažije, co?“

Abi pochybovala, že šest hodin, které Luke strávil v dodávce, bude tak zajímavých, jak Mocný doufal, ale přesto poslušné přikývla.

„Řeknu mu to, až ho uvidím. Obávám se však, že se doma moc nezdržuje. Stará se o pozemky. Jestli venku uvidíte blonďatého teenagera se sekyrou, tak to bude on.“

„Cože, se sekyrou?“ Mocný zděšeně zvedl obě ruce. „Zdá se, že váš pán věří, že po pobytu v Millmooru ho nenapadne nějaká lotrovina. Ha, ha. Vy ale vypadáte jako velmi zaměstnaná mladá dáma. Už vás nebudu zdržovat.“

Rix se pomalým krokem vydal k Malému slunečnímu sálu.

Měl pravdu: měla spoustu zařizování. Její seznam prací byl hodně dlouhý. Ale byla na něm jedna věc, na kterou se těšila. Nejdřív bude muset najít další děvče, které bude možné uvolnit z obvyklých povinností. Musí pomoct komorné lady Thálie probrat šatník její paní a několik truhel se starým oblečením Euterpy Parvové.

Za pár týdnů se má probudit spáčka na Kynestonu. A pokud se tak stane, určitě se zúčastní svatby.

Jenže z medicínského hlediska něco takového není možné. Lidé se neprobírají z kómatu na povel.

„S medicínou to nemá nic společného,“ tvrdila matka. „Zařídí to mladý pán. Lady Parvová je v mimořádně dobré kondici. Nezjistila jsem žádný úbytek svalstva. Lady Thalia u ní sedává každý den a určitě používá svoji Sílu, aby udržovala svoji sestru silnou. Podle mě nic nebrání tomu, aby lady Euterpa vstala z postele a vyrazila na pětikilometrovou procházku.“

Jenže Abi věděla i to, co matka nevyslovila. Možná, že Silyen Jardine je schopný přivést svoji tetu k vědomí, ale bude ona schopná normálně fungovat? Člověk po kómatu trvajícím pětadvacet let nebude jen tak pokračovat tam, kde skončil.

Abi jako studentka prvního ročníku medicíny zoufale toužila vidět, jak Euterpa Parvová roztrhá na kusy učebnice, ve kterých se píše, co je a co není možné. Jedním z důvodů, proč se rozhodla odpracovat svých deset let na tomto místě, byla zvědavost, jak funguje Síla. A nebude tomu věřit, dokud to neuvidí na vlastní oči.

Najít dobrovolnici, která by strávila jeden den sněním nad plesovými róbami, bylo snadné. Abi si mohla odškrtnout další úkol. Ale pořád na ni čekala bedna v knihovně.

Lord Matravers trval na ochutnávkách jídla vybraného na svatební hostinu, a tak Abi domluvila schůzku s kuchařem. Bylo třeba připravit dům pro stovky hostů, kteří přijedou na extravagantní třídenní ples pořádaný na počest debaty i svatby. Během příštích několika týdnů budou bez přestání přijíždět dodávky se zásobami.

Abi překvapilo, když v suterénu určeném pro služebnictvo narazila na Luka.

„Zatáhli mě do přípravy oslav,“ vysvětloval. „Všichni musí pomáhat, každý rok. Dokonce i Albert. Je vidět, že jsou úplně zoufalí. Budu nosit zavazadla a servírovat pití, tak mi museli vzít míru na uniformu. Poslouchej, bude tu naprostej blázinec. Dobrá příležitost na... vždytvíš.“

„Nevím,“ řekla s nuceným klidem. Dojem velké sestry trochu kazila skutečnost, že při pohledu na Luka musela trochu zaklonit hlavu. „Promluvíme si večer doma.“

Najednou, jako zázrakem, měla hotové všechny práce ze seznamu. A tak se rozběhla do knihovny.

Místnost byla zamčená kvůli bedně, která v ní byla schovaná. Jenže Abi měla klíče. Přestože se jednalo o legitimní část jejích povinností, rozhlédla se nenápadně po chodbě a rychle vešla dovnitř.

Někdo tu byl před ní, protože ta věc byla vyndaná z bedny.

Tady, v knihovně, se Abi mohla dotknout křesla kancléře Republiky Velké Británie. Každý rok ho přiváželi do Kynestonu na třetí debatu o návrhu. Křeslo bylo mnohem menší a mnohem krásnější, než si dokázala představit.

Stálo otočené směrem ke krbu. Dubové dřevo, ze kterého bylo vyrobené, během sedmi set let používání ztmavlo a připomínalo eben.

Přistoupila blíž. Měla pocit, že stojí vedle živé osoby. Bylo impozantní. Majestátní.

Zvířata i lidé vyřezaní na jeho opěradle ztratili svůj původní tvar, ale to mu neubralo na kráse. Abi se sklonila, aby si pořádně prohlédla vyřezané obrazy. Drak. Muž s korunou. Zena s křídly držící meč. Slunce obklopené hvězdami. Zvlněné čáry, které mohly představovat vodu, nebo něco úplně jiného.

Natáhla ruku a zaváhala, stejně jako před několika měsíci, když se chystala dotknout zdi kolem Kynestonu. Pak přejela prsty po lesklém dřevě a přitiskla dlaň na trojhranný vršek opěradla a na podpěrku pro paže. Vtom leknutím vykřikla a málem spadla do krbu.

Křeslo bylo obsazené.

„Dávej pozor, Abigail,“ napomenula ji osoba, která v něm seděla s nohama zkříženýma přes sebe. „Bylo by dost obtížné tahat tě z ohně.“

Silyen Jardine ji pobaveně pozoroval.

„Skoro jsem z vás dostala infarkt,“ odsekla vyplašeně. „Co tady děláte? Zkoušíte si velikost?“

Kdyby existoval průvodce s titulem Jak sluhové nikdy nemůžou oslovovat své pány, byly by tyto věty na první straně. Abi začala koktat omluvu, ale mladý pán jen mávl rukou.

„To je trochu přitažené za vlasy. Já nejsem dědic. Dokonce nejsem ani náhradník, i když si troufám říct, že kdyby na to přišlo, otec by dal před Jennerem přednost mně. Ne, já nikdy nebudu kancléřem. Ale tohle vždycky nebylo jen kancléřské křeslo.“

Aby zdůraznil svá slova, Silyen narovnal své dlouhé nohy a dupnul podpatkem na kámen pod sedadlem. Na původní korunovační kámen britských monarchů rozbitý jeho předkem Lycusem Královrahem.

Co tím chtěl Silyen naznačit? Abi věděla, že tohle by bylo šílené, dokonce i na něj.

„Předpokládám, že se nechystáte obnovit monarchii,“ řekla. „Nemyslíte, že čas na to už dávno minul?“

„Můj bratr ti dával další lekce z historie?“ zeptal se Silyen. „Ach ne, já jsem ale hloupý. On se s tebou už nesmí přátelit, je to tak? Má povolené jen nudné řečičky o sponkách na papíry a účtech. Matčin příkaz. No, dovol, abych ti dal vlastní lekci. Vím, že máš historii ráda, Abigail. Pamatuj: Ti, co se z ní nepoučí, jsou odsouzení ji opakovat. Nebo by to mělo být: Ti, co se z ní poučí, jsou schopní ji opakovat? Podívej.“

Mávl nohama a zlehka vyskočil z křesla.

Abi ho sledovala pohledem, ale její mozek si uvědomoval jen část toho, co říkal. Jenner se k ní nechtěl chovat tak odtažitě. Přikázala mu to jeho matka. V srdci ucítila vzrušení, které bylo stejně magické jako Síla.

„Slyšela jsi někdy o Wundorcyningovi, Kouzelném králi? Nebudu tě odsuzovat, pokud ne, protože mnozí lidé jako já ho taky neznají. Jedná se o lidovou legendu. Nebezpečnou. Příběh o něm dvakrát zakázali. Není těžké vymazat z mysli vymyšlenou osobu, ale já věřím, že skutečně existoval.“

Silyen vypátral historii dávného krále. „Během temných časů mezi papeženci začal psát naši historii. Ovládal velkou Sílu. Pověsti tvrdí, že potkal spoustu podivných i úžasných zvířat, bojoval s obry a dostal se do jiných světů.

Po jeho smrti, nebo spíš zmizení, protože o jeho smrti chybí záznamy, se už nikdy neobjevil žádný král nadaný Sílou. Proto taky monarchové, kteří přišli po Kouzelném králi, legendy o něm zakázali. Oni měli korunu, ale chyběla jim Síla. Od slavné revoluce Mocných naši vládci ovládají Sílu, ale nemají korunu. A tak nikdo z těch, co jsou u moci, o něm nechce slyšet. O muži, který měl obojí.“

„Ale on je tady,“ řekla Abi. „Schovaný před prostým zrakem.“

„Přesně tak.“ Silyen se usmál. „Knihovna na Orpen Mote měla jediný kompletní exemplář nejstarší knihy Znamení kouzel: Příběhy krále. Ale jsem si jistý, že on je tady. Na křesle. Vysmívá se každému, kdo na něj někdy usedl, včetně mého otce.“

Abi se narovnala. Ten příběh byl fascinující. Povídání o starých knihách, ztracených vědomostech a kouzelném králi vyburcovalo její mozek a ona toužila slyšet víc.

Bude se mladý pán zlobit, když se ho zeptá? Jenže neměla na výběr, protože nikdo jiný, a zejména Jenner, o tom nechtěli mluvit.

„Váš bratr,“ začala. „Říkal jste, že váš bratr —“

Hlas se jí zadrhnul.

„Nesmí se s tebou přátelit. Jo.“ Mladý Mocný spráskl ruce. „Matka s otcem se obávají, že už teď je napůl obyčejný občan, a tak se tvrdě staví proti jakékoliv sympatii k lidem jako ty. „Je v tomhle případě .sympatie“ to správné slovo, Abigail?“

Jeho hlas zněl výsměšně a Abi rozpaky zrudla. Ale nemohla to vzdát.

„A to je všechno? Normální nesouhlas? Je tu totiž jeden večer, ze kterého si nic nepamatuju. Bála jsem se, že jsem něco provedla, a proto ten zákaz.“

„Ty si nic nepamatuješ? Někdo se ti, bez tvého souhlasu, hrabal v hlavě? To je nevychovanost. Můžu se podívat, jestli chceš.“

Abi zaváhala. Do čeho se to zapletla? Jeho jasné černé oči pozorovaly její nejistotu.

„Dostat se někomu do vzpomínek je nebezpečný a skoro vždycky škodlivý proces, Abigail. Ale podle mě je mnohem jednodušší zjistit, jestli na tebe někdo použil Sílu. A jestli ano, tak kdo. Každý z nás je jedinečný ve způsobu, jakým svoji Sílu používá. Je to jako otisky prstů. Já jsem rodinný strážce brány, takže znám otisk každého, kdo vstoupil na náš pozemek. Pro mě není problém zjistit, kdo to byl. Podívej, můžeš se pohodlně usadit, nebude to bolet.“

Silyen lhostejně ukázal na křeslo kancléře. Trůn králů a královen. Abi se zatočila hlava, ale pak se posadila. Pevně stiskla područky a se zavřenýma očima čekala, až bude po všem.

Nelhal jí. Nebylo to zdaleka tak zlé jako to, co jim udělal u brány, ale přesto měla sevřený žaludek. Bylo to, jako když matka v supermarketu pečlivě vybírá rajčata. Abi si představovala, jak Silyen hledá v zapadlých koutech jejího mozku stopy Síly, která jí ublížila.

„Bouda,“ ozval se po několika minutách. „A moje matka. Rozpoznat je bylo docela snadné. Ani jedna není dokonalá. Taky ti můžu naprosto přesně říct, co se stalo. Bouda s Gavarem se v tvojí přítomnosti hrozně pohádali. Bouda nesnáší, když ji služebnictvo pomlouvá, a tak zařídila, abys na to zapomněla. A provedla to dost neurvale. Nejspíš byla pořád naštvaná na Gavara.

Byla jsi v dost špatném stavu a naříkala jsi bolestí. A tak se můj nepoužitelný bratr bez Síly vydal hledat mě nebo matku, aby se ujistil, že jsi v pořádku. Naneštěstí pro tebe našel dřív matku, která použila nevhodnou léčebnou metodu, a na rovinu, udělala další mizerný pokus o manipulaci s tvými vzpomínkami. Taky řekla Jennerovi, že tys tam neměla co dělat. Nakonec mu přikázala, aby s tebou okamžitě přerušil všechny mimopracovní kontakty. Jo, o tom to je. Nejmíň týden tě musela bolet hlava.“

Abi ucítila po celém těle mravenčení. Taková zrada. Jenže nic jiného od Silyena Jardina čekat nemohla. Tvářil se přátelsky, ale postrádal jakékoliv výčitky svědomí.

„Tvrdil jste, že se mi nebudete dívat do vzpomínek.“

„Abigail, teď jsi mě ranila.“ Silyen přitiskl ruku na srdce, nebo aspoň do míst, kde mělo být.

„Já se na nic nedíval. Tohle všechno vím, protože zhruba o hodinu později za mnou přišel Jenner a všechno mi vyprávěl. Doslova přetékal pocitem viny. Řekl jsem mu, aby se vzchopil. Myslím, že to není totéž, jako kdyby tě zastřelil. Začínám mít dojem, že mí bratři to s ženami moc neumějí.“

Silyen se nepatrně zachvěl odporem jako kočka, které nabídli granule pro psy.

Abi na něj nevěřícně zírala. Stiskla područky křesla tak pevně, že je málem utrhla. Má se smát, nebo brečet?

Nebo by měla najít Jennera Jardina, říct mu, aby nebláznil, a pak ho políbit?

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

GAVAR

Otec se připravoval na třetí debatu, Silyen na vzkříšení. A Gavar se připravoval na svatbu.

V poslední době se nahrnulo tolik problémů, že Gavar nevěděl, kde začít.

Chrastil ledem ve své sklenici a mračil se, když mu lokaj okamžitě nedolil jeho oblíbenou whisky Laphroaig.

Začalo to Millmoorem. Dokonce i otec potvrdil, že ho zvládl dobře. Jeden voják, Grierson, začal střílet do davu, což by možná okamžitě ukončilo vzpouru, ale v budoucnosti by to přineslo nepříjemnosti.

Gavar tomu svým zásahem zabránil, když prostým občanům připomenul, kdo je jejich skutečným pánem. Po návratu do Londýna ho všichni poplácávali po zádech, což si určitě zasloužil.

Bylo snad od něj dětinské, když žádal víc? Daisy byla jediná, kdo mu poděkoval. Před odjezdem ho prosila, aby dostal jejího bratra z Millmooru. Zařídit celou záležitost nebylo nic obtížného. Stačilo najít chlápka, který věděl, jak ten kluk vypadá.

Tolik vděku za takovou maličkost a tak málo uznání od ostatních za všechno, co dokázal. Za mír v Millmooru. Nebo přinejmenším za klid. Od té doby tam nebyly žádné další nepokoje.

Gavar si dal další velký lok whisky, zatímco ze svého výhodného místa u masivního mramorového krbu pozoroval ruch ve Velkém sálu a poslouchal déšť, který dopadal na okna. Navzdory pozdní hodině a hroznému počasí se dům plnil dalšími hosty. Celý den přijížděli členové parlamentu. Obrovskými dveřmi vcházeli lordi, lady a jejich dědicové. Sluhové za nimi vlekli zavazadla. Lokaj, který obvykle dohlížel na doplňování nápojů v baru, zamračeně vedl k chodbě pro obsluhu mluvčí Dawsonovou a jejího domýšlivého syna, který se jednou měl stát jakýmsi poradcem. Od Mocných se Dawsonová naučila jednu věc: využívat protekci.

Gavar si odfrknul a zvedl skleničku, jako kdyby chtěl připít jejímu pokrytectví. Syn, který byl přibližně v Gavarově věku, si ho všiml, ale ani ho nenapadlo chovat se podřízeně. Vlastně se v jeho modrých očích zračilo něco nebezpečně podobného opovržení. Gavarova ruka sáhla po jezdeckém bičíku, i když by nebylo dobré začít oslavy výpraskem hosta, který sotva prošel dveřmi.

Ale nemusí se rozčilovat. Najde jiný způsob, jak potrestat hochovu domýšlivost.

Matka právě u vchodových dveří vítala Crovana a ze všech sil se snažila udržet naučený úsměv. Gavar přistoupil blíž ke krbu a se zájmem je pozoroval. Mužův vzhled byl bez nejmenší chybičky. Vlasy měl sčesané dozadu, zlatá spona na kravatě se blýskala ve světle svícnů, vlněný kabát měl ušitý na míru své asketické postavy. Ale podle Gavara z něj šla hrůza.

Silyen určitě věděl, že tenhle muž přijde na jeho zítřejší ranní představení, na probuzení tety Euterpy. Crovana to fascinovalo. Nejspíš požádal o místo v první řadě. Představte si, že se po pětadvaceti letech probudíte ze spánku a první, koho uvidíte, bude Silyen a lord Podivín. Zdravý rozum tetičky Terpy se okamžitě vrátí do nejzazších koutů její hlavy, kde celé ty roky přebýval.

Další den bude debata a ples a Crovan se vždycky zúčastňoval obou. Ale co když tu bude zaclánět i třetí den, až se bude konat svatba století? To se Gavar bál vyslovit nahlas.

Matka zavolala sluhu, aby odnesl Crovanovo zavazadlo, a Gavar zjistil, že to je chlapec, kterého vysvobodil z Millmooru. Jednou mu ho ukázala Daisy, když byli na procházce s Libby a za zády jim proběhl naštvaný mladík s rancem nářadí na zádech. Nezdálo se, že je z pobytu tady nadšený. Další nevděčník.

Aspoň tenkrát si to Gavar myslel. Ale když na hocha narazil o několik týdnů později, změnil názor. Chlapec se na Gavara díval, jako kdyby ho nejen vysvobodil z Millmooru, ale sám řídil dodávku a pak ho v Kynestonu pozval na uvítací party se striptérkami. Upřímně mu děkoval a řekl, že kdyby Gavar někdy něco potřeboval, tak mu určitě pomůže.

„Udělám cokoliv,“ nabídl přátelsky, jako kdyby dědic Kynestonu potřeboval něco z toho, co může zařídit sedmnáctiletý kluk.

Gavar usrkl poslední lok whisky. Věděl, že by se měl krotit, pokud nechce skončit jako otec, jenže v poslední době čím dál častěji cítil, že potřebuje svůj životabudič. Pořád ho trápily bolesti hlavy, které míval po narození Libby. Tohle vám nikdo o otcovství neřekne: nikdy se nepřestanete bát a musíte přinášet oběti.

Chlapec z Millmooru stál na druhé straně haly a držel Crovanovo zavazadlo. Matka mu sáhodlouze vysvětlovala, kde bude lord Odporný bydlet. Ten kluk nejspíš nikdy dřív nebyl uvnitř domu.

Ale pak se k trojici přidal Silyen, k matčině nelibosti popadl Crovanův kufr a odvedl nevítaného hosta pryč. Kluk nevzrušeně sledoval, jak odcházejí, a když si myslel, že ho nikdo nevidí, protočil oči.

Nejspíš měl štěstí.

Gavar položil prázdnou skleničku na krbovou římsu, kde zůstane stát, dokud si jí ráno nevšimne některý ze sluhů. Právě skončil se svými hostitelskými povinnostmi. Zbývají mu tři noci svobody a on si je chtěl užít. Jeden ze sousedních lordů představil otci novou dědičku, která přijela na svou první debatu. Měl by ji zkontrolovat. Napadlo ho, že by se jí líbilo, kdyby ji uvedl do drsného světa politiky.

Všichni věděli, že v těchto věcech jsou Jardinovi dobří.

Gavar brzy zjistil, že dívka přímo touží po jeho lekcích, jenže on se vrátil do svého pokoje, aby se mohl pořádně prospat. Na snídani šel brzy ráno, protože se s ní nechtěl potkat. Opakovaně a rád se snažil podpořit reputaci rodiny, ale teď se bál, že by dívka otevřeně projevovala své city. Nechtěl, aby si toho všimla harpyje s ostřížíma očima, kterou si měl vzít. Byl si jistý, že dívka bude dlouho spát.

V Kynestonu se při slavnostech podávala snídaně v Dlouhé galerii. Po celé její délce stál ohromný stůl pokrytý naškrobenými ubrusy. Gavar vstoupil do místnosti a rozhlédl se. Ulevilo se mu, protože nikde neviděl ani svoji novou přítelkyni (musí se matky zeptat na její jméno), ani svoji budoucí ženu.

Posadil se a několik hlav se otočilo. Ať si zírají. Jednoho dne bude pánem domu a tohle bude jeho stůl. Vedle něj, na čestném místě, bude sedět Libby, přestože se nikdy nemůže stát jeho legitimní dědičkou.

Je to skutečně tak nemožné? Vzpomněl si na jeden den loňského roku, kdy s Daisy seděli na břehu jezera a blížila se k nim lodka. Ale neunášel ji proud. Něco ji přitahovalo.

Od té doby o tom často přemýšlel. Tenkrát byl přesvědčený, že ji svojí Sílou přivolala Libby. Během následujících týdnů sledoval, jestli se objeví další znaky Síly, ale nic se nestalo. Možná to skutečně byl jen závan větru, když se uvolnil provaz, kterým byla lodka přivázaná. Nebo to byl sám Gavar, jeho vlastní Síla, která pracovala podvědomě, když chtěl potěšit svoje dítě.

Nechtěl se však vzdát myšlenky, že šlo o brzkou spontánní ukázku dceřiných schopností. Jasně, povídá se, že dítě ze smíšené rodiny může být nadané Sílou. Ale taky bylo známo, že dítěti Mocných může Síla chybět. Živoucí ukázkou takové absurdity je Jenner.

Pokud bude Libby vládnout Sílou, může po něm dědit, ať už je legitimní, nebo ne. A to i v případě, že jeho budoucí žena k tomu bude mít výhrady.

Pomyšlení na Boudu ho okamžitě vrátilo do přítomnosti a do Dlouhé galerie. Někteří lidé u stolu si povídali o svatbě. Ale Gavar předpokládal, že většina z nich se dohaduje o hlavní události dnešního rána, které se nezúčastní skoro žádný z hostů na Kynestonu.

Svědků probuzení tety Euterpy, nebo Silyenova selhání, by nemělo být moc. Kromě rodiny a Zelstona přijde jen deset oficiálních hostů. Polovina z nich znala obě sestry od malička a vybrala je matka. Druhou polovinu tvořili členove parlamentu a pozval je otec. Byla to podivná společnost. Gavar se zeptal, proč zrovna těchto pět, a otec odpověděl, že na to musí přijít sám.

Kolem pobíhali sloužící s tácy, mísami a přikrytými košíky, které byly plné vybraných pochoutek. Gavar si nandal toast a slaninu a snažil se záhadu vyluštit.

Těch pět nepatřilo mezi otcovy blízké přátele, ale byli mu příznivě naklonění. Každý z nich měl pod sebou několik majitelů menších usedlostí, s jejichž loajalitou mohl kdykoliv počítat. Gavar si uvědomil, že tito lidé se při dostatečně efektní demonstraci moci rodiny Jardinů můžou lehce změnit z obdivovatelů na spojence. Například při pokusu o vzkříšení Euterpy Parvové.

Poručil si další kávu. Sluha se stříbrnou konvicí by se nepohyboval rychleji, ani kdyby ho popíchl vidličkou. Gavar si mrzutě uvědomil, že Silyen nikdy o nic žádat nemusel. Káva byla horká, přesně jak to měl Silyen rád. Gavar položil hrneček a nechal ji vychladnout.

Odhadl správně, co otec plánoval? Ten chlap má ale odvahu. Vyřešením této otázky měl Gavar dokázat, že si zaslouží svoje postavení. Další test.

A Gavar jím úspěšně prošel.

Nechal kávu na stole a vydal se zpátky do horní chodby a k pokojům rodiny. Zabušil na největší dveře, které se okamžitě otevřely. Za nimi stál otec. V ruce držel skleničku a tvářil se vážně. Gavar ucítil slabou vůni.

„Přišel jsi na to?“ zeptal se otec. „To se mi ulevilo, protože jinak bych tě musel vydědit. Akorát mi začínají docházet vhodní synové. Po Silyenově pokusu se všichni sejdeme v pracovně.“

Dveře se mu zavřely před nosem. Gavar se na ně znechuceně díval. Chvíli uvažoval o tom, že je vykopne.

Pro tento den měl však lepší program. Projede se na motorce a zaskočí k domkům služebnictva. Libby bude ráda, až ho vidí, a on, navzdory rozhodnutí Jennera, že je třeba každá ruka, vysvobodí Daisy od domácích povinností.

Daisy mu uvařila čaj a společně pozorovali Libby, která seděla na koberci a hrála si s barevnými kostkami. Vtom si Gavar vzpomněl, že se musí vrátit na Silyenovo představení, a Daisy se nabídla, že ho doprovodí k domu. Rychle začala hledat kabátek a nosítko.

„To nejde,“ zavolal Gavar, když slyšel, jak přehrabuje oblečení v předsíni. „Otec rozhodl, že ji nikdo nesmí vidět.“

Daisy nakoukla do dveří. Tvářila se pobouřeně.

„Ten neřád!“

Gavar s ní musel souhlasit. Když mu to otec oznámil, jeho vztek vyrazil několik tabulek z okna v Malém slunečním sále. Ale ten chlap opakoval svoji hrozbu, že nedovolí, aby Libby používala jméno Jardinová. Gavar pevně zatnul pěsti. Napadlo ho, jestli je možné, aby si zlomil vlastní prsty, nebo jestli být Mocným znamená, že tě Síla ochrání před tebou samým.

Zvedl svou dcerku z podlahy, pevně ji stiskl a zasypal její tvář polibky. Holčička se začala kroutit a rozesmála se.

„Ona ví, jak je na ni její táta hrdý. Je to tak, Libby? Tatínek tě má rád.“

„Tata,“ souhlasila Libby, natáhla ručičku a poplácala ho po tváři.

V tomhle dítěti, pomyslel si Gavar, je víc kouzla, než bude Silyen schopný kdy předvést.

Silyen, k překvapení všech, nedělal z probuzení tety Euterpy žádné divadlo.

Všichni se shromáždili v ložnici, přesně jak se dohodli. Silyen skutečně přivedl Crovana, který se usadil v nejvzdálenějším koutě u okna. Gavar se postavil vedle Jennera, před nimi seděl otec. Položil ruku na matčino rameno jako každým coulem starostlivý manžel.

Gavar by rád věděl, čí parfém to ráno cítil. Chudák teta Terpa si bude muset vyslechnout všechny klevety o hádkách za čtvrt století sestřina manželství, aby to pochopila.

Zelston vypadal jako těsně před smrtí. Celý se třásl a na čele mu vystoupil pot. Jaká ironie, jestli dostane infarkt minutu před probuzením své životní lásky.

Jaké to asi je, když člověk tak dlouho něco chce a teď to má konečně na dosah ruky?

Silyen stál vedle postele, jednou rukou se opíral o stůl. Gavar proti své vůli fascinovaně sledoval, jak bratr obrátil oči v sloup a jejich čerň nahradilo bělmo.

Silyenovu spojitost s vlastní Sílou Gavar nikdy nepochopil, sám něco takového nikdy nepoznal. Jeho Síla většinou postrádala smysl. Proléda skrz něj, aniž byl schopný ji nějak kontrolovat nebo určit jí směr.

Předpokládal, že stejné to mají i všichni ostatní, i když se jich nikdy neptal. Nebylo slušné zjišťovat schopnosti druhých lidí, stejně jako byste se jich nikdy nezeptali na výši bankovního konta. Síla byla v tomto ohledu něco jako peníze. Nemusel ses ptát, abys věděl, kdo jich má spoustu.

Jenže Silyenova Síla nebyla jako trezor napěchovaný zlatém. To ten kluk byl ze zlata. V tuto chvíli Gavar skoro viděl, jak září.

Zelston vydal zvuk jako ranené zvíře a Gavar si všiml, že jeho matka pláče.

Teta Euterpa otevřela oči.

Pak už všechno probíhalo částečně rozpačitě, částečně rychle.

Vypadalo to, že Zelston se zhroutí. Vzal Euterpu na ruku. Byla malá a bledá a v jeho velké hnědé dlani vypadala jako malé ptáče, které sedí v hnízdě a je ještě příliš slabé, aby mohlo samo odletět. Druhá kancléřova ruka ji hladila po vlasech.

Gavar slyšel, jak říká: „Ty ses ke mně vrátila, zlato. Ty ses vrátila. A já na tebe čekal.“

Gavar byl přesvědčený, že by tato scéna neměla mít svědky. Neměl by tu být nikdo kromě matky a kancléře. Dvou lidí, kteří byli s tetou, když ztratila vědomí. Ale otec měl své důvody. Nechtěl jen předvést schopnosti svého syna. Přál si, aby co nejvíc lidí vidělo kancléřovu slabost.

Kancléř dělal, co mohl, aby mu to usnadnil. Po tvářích se mu koulely slzy a vsakovaly se do přikrývky. Poslední koupel tety Terpy v posteli. Tvářil se, že by si nejradši vedle ní lehl, vzal ji do náruče a nikdy už ji nepustil.

Z polštáře zazněl slabý šepot, jako kdyby se ozýval z velké dálky. Nejspíš ze vzdálenosti čtvrt století. Gavarova teta spala po celý jeho život. Jeho nepatrná část jí záviděla. Pětadvacet bezúhonných let, během nichž neudělala jedinou chybu ani nikoho nezarmoutila.

„Zima?“ ozval se hlas, který nebyl hlasitější než šustění prostěradel. „Mám pravdu? Je mi líto, že jsem byla pryč tak dlouho. Teď jsem zpátky. Silyen mi všechno vysvětlil.“

Otočila hlavu a podívala se na Silyena. A věřili byste, že na něj se poprvé usmála? Její úsměv byl nejistý, ale nenucený, jako kdyby v cizí zemi náhodou potkala starého přítele. Silyen jí úsměv oplatil.

Gavar si uvědomil, že se znají, a zamrazilo ho v zádech. At už teta Euterpa byla celé ty roky kdekoliv, Silyen tam byl s ní.

Několik hostů pozvaných matkou se otevřeně rozplakalo. Byl tu lord Thurnby, velký přítel jejích rodičů, teď mnohem starší, v jehož tváři se zračil údiv, že žil dost dlouho, aby tohle mohl vidět. Cecilie Muxloeová, v dětství společnice obou děvčat, zírala na starou kamarádku, jako kdyby byla její milovanou hračkou, kdysi dávno ztracenou a teď znovu nalezenou.

Euterpa se pokusila posadit a kancléř rychle vyskočil ze své židle. Ponořil se do bělostné postele a objal ji. Všichni v místnosti sledovali ten prchavý, elektrizující moment, kdy do ní proudila jeho Síla, posilovala ji a oživovala. Byl to ten nejintimnější skutek v této místnosti.

„Myslím, že jsme toho viděli dost,“ řekl někdo nahlas. „Měli bychom je nechat o samotě.“

V příští chvíli se k němu otočila otcova brunátná tvář a Gavar si uvědomil, že to řekl on.

***

Otcova nálada se zlepšila teprve před odpoledním shromážděním. Nepotřebovali Sílu, aby se otci zvedla nálada. Stačila jen vyhlídka na konflikt — a vítězství. Celé dětství si Gavar myslel, že všechny hádky a dohady kolem otce se přihodily náhodou. Trvalo dlouho, než si uvědomil, že ten člověk je sám vyvolává. Jednu za druhou, a pak další a další. Dobře věděl, že vždycky vyhraje.

A určitě vyhraje i tuhle.

Zářící okna pracovny vedla do zahrady. Jenže za deset minut čtyři nikdo nemohl obdivovat výhled, protože místnost byla přeplněná lidmi. Byli přítomni všichni obvyklí hosté. Otcovi nejoblíbenější přátelé, Gavarova budoucí žena i dobře naladěný tchán, jejich věčný nohsled lord Rix a malá skupinka Boudiných kamarádů. Přišlo i všech pět lidí, kteří se zúčastnili probuzení tety Euterpy. A ještě pár dalších. Otec mezi nimi poletoval jako včelička.

Gavar se opřel o těžký stůl potažený kůží a začal počítat. Podle něj by lidé, kteří se tu sešli, dali dohromady potřebné dvě třetiny parlamentu.

Otec zase zatahal za provázky.

Toho večera si Gavar odepřel whisky. Potřeboval si pročistit hlavu na zítřek, ale i tak stačil dát lekci jedné z nových dědiček. Jmenovala se Rowena? Nebo Marwenna?

Brzy ráno se naposledy probudil jako svobodný muž.

Rámus v Dlouhé galerii byl při snídani ještě horší než včera. Mocní měli dobrou náladu. Povídali si, jak po rychlém zamítnutí návrhu stráví odpoledne jízdou na koni, střelbou nebo rybařením. Gavar přemýšlel, jak dlouho budou trvat otcovy ,ostatní aktivity“.

Otec seděl v čele stolu, matka na jeho druhém konci. On vypadal vznešeně, ona nádherně.

Mezi Mocnými byli Jardinovi na prvním místě.

Gavar políbil matku na tvář, pozdravil kývnutím otce a odtáhl židli uprostřed stolu. Všichni tři zůstali na svých místech, dokud asi po dvou hodinách nedojedl a neodešel poslední z členů parlamentu.

Třetí debata se měla konat ve Východním křídle, jednom ze dvou kynestonských skleněných křídel, která vybudoval Cadmus Čisté srdce. Západní křídlo obývala rodina. Jenner jeho větší část zaplnil oranžérií. Matka tam ráda sedávala a četla si nebo vyšívala, zatímco Silyen tu shromáždil sbírku dalekohledů. Východní křídlo využívali pro společenské události, jako jsou každoroční debata a ples, který po ní následuje.

A zítra proběhne něco naprosto mimořádného: svatba dědice.

Gavar zaplašil všechny myšlenky na tuto událost. Vešel dovnitř a hned se mu ulevilo, když zjistil, že prostory zatím nejsou vyzdobené květinami a bílými stuhami. Sloužící tu celé hodiny rovnali řady sedadel, aby je rozmístili stejně jako v Domě světla. Poselství bylo naprosto jasné: i tohle je parlament. Pod střechou Jardinových.

Prosklený sál byl skoro prázdný, když Gavar zaujal své místo vedle otcovy židle, v první řadě uprostřed, přesně proti křeslu kancléře. Velké vyřezávané křeslo přiváželi do Kynestonu každý rok, ale do Grendelshamu nebo do Esterby nikdy.

Gavar slýchával vtipy o oblíbeném místě Jardinů. Jaké by to bylo, kdyby tu seděl a viděl v něm znovu svého otce? Ucítil dak na hrudi, jako kdyby se mu vesta přes noc zmenšila o dvě velikosti.

Dovnitř proudili ostatní Mocní a zaujímali svá místa. Po boku svého otce právě přicházela Bouda. Stejně takhle půjdou i zítra. Gavar zavřel oči a snažil se na to nemyslet.

Otevřel je až ve chvíli, kdy všichni v sále ztichli. Uviděl Crovana, který si razil cestu ke konci první řady. Místo dědice vedle něj zelo prázdnotou. Aspoň že ten chlap nemá žádné děti. Otázka, kdo zdědí Eilean Dochas, se příležitostně stávala předmětem spekulací. Osobně si Gavar myslel, že by to hnízdo měli vypálit do základů. A proč s tím čekat až na Crovanovu smrt?

Ten človek je blázen a tresty, které používá na odsouzené, jsou nechutné. Všichni, kdo spáchali zločin, by měli zaplatit životem. Spravila by to kulka do hlavy, žádné doživotní mučení a ponižování. To prostě není slušné. Možná by to Gavar mohl napravit, kdyby se stal kancléřem.

Po malé chvilce se znovu ozvaly hlasy. Jen pár lidí, včetně Gavara, zaznamenalo příchod Armerie Trescové. Vedle ní si vykračoval její dědic Meilyr. Oba byli zabraní do hovoru. Marnotratný syn se vrátil. Nejspíš proto, aby dal svůj ubohý hlas matčinu bláznivému nápadu. Stejně na tom nic nezmění.

Meilyrovi se zřejmě posledních pár měsíců nedařilo moc dobře, ať už byl kdekoliv. Jeho opálená pleť vybledla, vypadal unaveně a přepadle. Gavar doufal, že zítra Bodině neudělá scénu, nebudou žádné slzy a obviňování.

Když vešel otec, byl sál skoro plný. Na malou chvilku se rozhostilo ticho, ale pak se ozval ještě větší hluk. Hlasy se odrážely od skleněných stěn i od klenuté střechy. Gavar se podíval na masivní hodinky na zápěstí. Ukazovaly za pět minut celá.

Do místnosti vpadlo pár opozdilců, kteří spěchali na svá místa. Starý Hengist pomalu, ale vzpřímeně došel ke dveřím kovaným bronzem. Vysoko v kopuli hlavní části domu se rozezněl zvon. Konstrukci Východního křídla rozeznělo jedenáct úderů.

Po rituálním zaklepání a odpovědi vstoupili pozorovatelé v čele s mluvčí Dawsonovou a usadili se na lavicích.

Pro ně tu nebude nic zajímavého, pomyslel si Gavar. Snad kromě momentu překvapení, až bude zrušeno uvalené zapomnění a oni se dozvědí o návrhu. Hned však bude následovat zklamání, až ho naprostá většina zamítne.

Všichni seděli na svých místech, mlčeli a čekali na kancléře.

A čekali.

Skoro čtvrt hodiny po zaznění trubek se objevil Zelston.

Zlomený vzlykající muž ze včerejšího rána zmizel. Kancléř byl v povznesené náladě. Po několikadenním dešti konečně vysvitlo slunce a skleněné stěny Východního křídla vytvořily z průzračného světla mozaiku. Ale nejjasnější věcí v celé místnosti byla tvář Winterbourna Zelstona.

Gavar si uvědomil, že toho člověka vůbec nezajímá, co se stane. Při pomyšlení, že to otci pokazí radost z vítězství, pocítil zadostiučinění.

Po kancléřovu úvodu a odvolání mlčenlivosti a zapomnění byla zahájena třetí debata. Pak byli vyzváni k proslovu příznivci návrhu a Meilyr Tresco se postavil. Gavar nemohl pochopit, proč se Mailyr tolik zastává lidí, které nikdy neviděl.

„Čtyřčlenné rodiny bydlí v jedné místnosti,“ řekl Tresco. „Nejsou tam žádná vzdělávací zařízení, lékařská péče je naprosto nedostačující, jídlo nemá žádnou nutriční hodnotu a šestidenní pracovní týden je vysilující. Všichni jsou neustále pod dozorem a hrozí jim napřažené obušky surových dozorců. Pokud Sněmovna neodhlasuje konec nucených prací, tak aspoň musíme zlepšit podmínky našich prostých občanů. Ta krutost je naprosto zbytečná. My, Mocní, kteří vládneme zemi, bychom s nimi měli mít soucit.“

„To je vzpoura,“ vykřikl otec a postavil se. „Rebelie. Žhářství. Ničení našich hodnot a nerespektování zákonů. Tohle je realita pracovních táborů. To, co nazýváte soucitem, je podle mě slabost. Ci ještě hůř — pošetilost.“

Gavar natáhl krk a podíval se na Meilyra. Kdysi ho považoval za přítele a budoucího spojence, protože to vypadalo, že si oba vezmou Matraversova děvčata. Meilyr se zamyslene díval přímo na Gavara. V jeho výrazu se zračila jakási zvláštní lítost.

Armeria přišla s obvyklými řečičkami o svobodě a rovnosti. Do následného ticha se ozvala Zelstonova výzva k dalšímu podpoření návrhu. Otočil se k lavicím pozorovatelů.

Příspěvek mluvčí Dawsonové byl improvizovaný, ale výmluvný. Uvedla, že o návrhu nevěděla, dokud se neodvolalo uvalené zapomnění. Snad všichni pozorovatelé z řad prostých občanů měli proti pracovním táborům výhrady a určitě pro schválení návrhu zvednou ruku.

Bohužel jí to nepomůže.

Dawsonová se odmlčela. Nejspíš chtěla uvést další argumenty, ale vtom Gavar uslyšel, jak se do věci vložila Bouda. Trvala na tom, aby se přešlo k hlasování. Její přátelé ji hlasitě podporovali a brzy se po celém sále ozývaly souhlasné výkřiky a pískot. Dawsonová se tvářila rozzuřeně, ale nakonec se posadila. Teprve pak místnost utichla.

Výsledek hlasování nikoho nepřekvapil.

Nejstarší člen parlamentu Hengist Occold si stoupl doprostřed sálu a svým vysokým hlasem oznámil, že převahou tři sta osmdesáti pěti hlasů proti dvěma parlament Mocných hlasoval proti návrhu zrušit nucené práce.

Všichni věděli, že návrh nemá žádnou šanci.

Gavar se podíval na hodinky. Po všem, co se přihodilo, po debatách v Esterby a Grendelshamu, zasedání justiční rady a výletů do Millmooru, útěku vězně a vzpoury, trvalo finále necelou půlhodinku. Zelston upřel oči na bronzové dveře.

Jenže představení ještě neskončilo.

Otec se postavil. Pomalu se začal otáčet, dokud nestál zády ke kancléři a čelem ke členům parlamentu.

„Vážení Mocní,“ řekl. „Tahle debata se neměla nikdy konat. Ten návrh neměl být nikdy předložen. Z nám neznámých důvodů Winterbourne Zelston podal návrh, který ohrozil mír v celé naší zemi. My, členové justiční rady, jsme museli čelit vážným nepokojům a výtržnostem. Otevřené vzpouře.

Nelze pochybovat, že nebezpečí bylo velké a skutečné. Pořád je velké a skutečné. A způsobil ho jediný nezodpovědný člověk. Člověk, který potvrdil, že není schopný zastávat svůj úřad.“

Otec se otočil na patě a ukázal obviňujícím prstem na Zelstona. Na teatrální chování lorda Jardina se vždycky můžete spolehnout.

„A proto vám předkládám vlastní návrh. Odhlasujte nedůvěru kancléři Winterbournu Zelstonovi. Tím ho odstraníme z jeho funkce a v tomto nouzovém stavu do něj bude moct nastoupit předchozí držitel úřadu.“

V sále vypukla vřava.

Ty prašivej bastarde, pomyslel si Gavar.

Pak sledoval, jak všichni, kteří se setkali s otcem v pracovně, jeden po druhém zvedají ruku. Jak je ostatní následují. Jak otcův návrh získal většinu hlasů.

Jak lord Jardine převzal kontrolu nad Velkou Británií.

DVACÁTÁ KAPITOLA

LUKE

Luke stál v poslední zatáčce na kopci a před ním se rozprostíral celý Kyneston. Prsten z osvětlených oken obklopoval kupoli jako zářící koruna. Po obou stranách se táhla velká skleněná křídla. Západní nebylo v přítmí skoro vidět, východní plálo ve světle svíček a lustrů. Jeho ocelová konstrukce vypadala jako klec.

Má tady zůstat?

Měl by se držet Jacksonových slov a věřit, že klub ho z nějakého důvodu potřebuje v Kynestonu?

Nebo ho doktor, Renie a ostatní považují za ztraceného? Přesvědčit je o omylu by mohl jen jediným způsobem. Musel by zlomit svým rodičům srdce, podruhé roztrhnout rodinu a vrátit se do Millmooru.

Luke Hadley. Jediný člověk v historii, který by se chtěl dostat do pracovního tábora.

Tušil, že mu čas na rozhodnutí pomalu vypršel. Za necelou hodinu začne ples. Zítra se bude konat svatba. Dveře, kterými by mohl v současném ruchu nepozorovaně vyklouznout, se brzy zavřou.

Ale i tak si může dělat plány. A at se rozhodne jakkoliv, pořád bude muset myslet na Psa. S Abi se kvůli němu pohádal. Snažila se být férová, ale od svého rozhodnutí nechtěla ustoupit. Odmítla plánovat útěk, dokud nebude vědět, jaký zločin ten muž spáchal.

Luke věřil, že když bude třeba, dostane Psa ven sám. Konec konců, v Millmooru by byl víc platný. Jenže teď v tom jeli se sestrou oba. Bez ní nechtěl nic dělat. Kromě toho měla pravdu. Je třeba to vědět.

Pes ležel ve své kleci stočený na boku. Zápach byl ještě horší než obvykle. Nebyl tu žádný kbelík, který by Pes používal jako záchod, ani koš na odpadky. Muži musela stačit malá hromádka slámy v rohu klece, kterou mu nikdo už několik dní nevyměnil. Lukovi se zvedl žaludek, ale přesto se přikrčil co nejblíž k mříži.

„Už přijeli všichni hosté. Viděl jsem tvého věznitele,“ řekl a pozoroval mužovu reakci. „Crovana.“

„Mého stvořitele,“ řekl Pes a vydal zvuk, který zněl jako ten nejhorší kašel na světě, ale ve skutečnosti to byl smích.

„Co jsi provedl, že tě sem poslali? Proč tě odsoudili? Prosím, musím to vědět.“

Smích utichl. Pes se přikrčil jako zbité zvíře. Hřbetem ruky si přejel po čele, jako kdyby se snažil vybavit si vzpomínky, které se za ním schovávaly.

„Zabili — moji ženu.“

Luke něco takového čekal, ale nic ho nepřipravilo na bolest v jeho výrazu. Muž nakrabatil tvář. Nebyl schopný vyslovit víc než dvě nebo tři slova najednou.

„Chtěli jsme — rodinu. Vybrali jsme si dům. Zpočátku jsme — byli štastní tolik štastní. — Ona otěhotněla. Tenkrát — se to stalo.“

Muž zatal pěsti.

„Tenkrát se to — změnilo. Stalo — se to. Byla — zmatená. Viděl jsem — modřiny. Myslel jsem — že je nemotorná — kvůli těhotenství. — Nebylo to tak. On — ji znásilnil. Umlčel ji za pomoci Síly. UblíZll jl.

Psův chraplavý hlas klouzal po Lukově kůži jako nechtěný dotyk prstů.

„Kdo to byl?“ naléhal Luke.

„Vnuk mojí pratety Hypatie, dědic na Ide,“ ozval se hlas ode dveří. „Její nejoblíbenější.“

Luke měl pocit, že ho někdo polil ledovou vodou. Konečky prstů ho brněly hrůzou. Tolik ho zaujalo Psovo vyprávění, že neslyšel, jak se někdo blíží.

Silyen Jardine došel ke kotci, roztáhl šosy svého jezdeckého kabátu a sedl si na betonovou podlahu. Luke se od něj odtáhl. Zdálo se, že si toho Silyen nevšiml, a pokud ano, bylo mu to jedno.

„Pokračuj,“ řekl. „Jsem si jistý, že Luke by chtěl vědět, co se stalo pak.“

„Moje žena — se oběsila,“ odpověděl Pes.

Upřel na Luka oči, které se blýskaly vzteky. Byly plné slz.

„Ona byla drobná ale obtěžkaná dítětem. — Těsně před porodem. — Já ji našel. Měla zlomený vaz. Byla mrtvá. Dítě taky. — Dál už to — bylo snadné. — Před tím jsem — byl voják. — Než jsem se — stal Psem. — Nejdřív jsem — zabil jeho. — Pak jeho ženu. — Pak — děti.“

Luke cítil srdce až v žaludku. Slyšel tu poslední část dobře? Prosím, at to není pravda.

„Děti?“ zeptal se šeptem muže v kotci.

„Tri,“ řekl Silyen Jardine. „Ještě jim nebylo deset. A je to ještě horší, protože to není všechno. Slyšel jsi o vzpouře Černého Billyho, Luku? O kováři, co se postavil na odpor svým pánům? Donutili ho, aby si sám vykoval mučící nástroje, a těmi ho zabili. No, to se stalo v Ide, už hodně dávno, ale moji příbuzní si ty nástroje nechali. Takovou malou připomínku. Stačí dodat, že náš vynalézavý psí přítel pro ně našel nové využití. Je to tak?“

Pes se na Silyena upřeně zadíval.

„Ano,“ řekl chraplavě. „Pořád byly—funkční. Kéž bych je tu měl.“

Luke měl pocit, že bude zvracet.

Tenhle svět je zvrácenější a zkaženější, než si člověk dokáže představit. Kdo by si pomyslel, že se mu bude stýskat po dnech, kdy ho Kessler ve skladu zmlátil do modra? Není nad trochu upřímného násilí.

„V každém případě se nenechte vyrušovat,“ prohodil Silyen. „Řekl bych, že jste mluvili o svatebním daru pro mého bratra a jeho nastávající. Možná o plánech na útěk?“

„Ne,“ snažil se zapírat Luke. „Jen jsem mu přinesl léky.“

„Protože Pes,“ pokračoval Silyen v podivném rozhovoru, „ty, Luku, a taky všichni naši sloužící jste neoddělitelná součást tohohle sídla. Nikdo z vás nám nemůže ublížit nebo nás opustit. Bez mého svolení to nejde. Je ironií osudu, že krátce po událostech v Ide mě otec požádal, abych to zařídil. Chtěl mít jistotu, že se tu nestane nic podobného.“

„Já mu nechci pomáhat v útěku,“ řekl Luke. Měl vztek, že z něj Pes udělal hlupáka. „Je to vrah dětí. Myslel jsem, že to je oběť, ale mýlil jsem se.“

„To je od tebe trochu úzkoprsé, Luku.“ Silyen Jardine vstal a očistil si džíny. „Nejste oběťmi vy všichni? Ale přeber si to, jak chceš.“

Podíval se na Psa.

„Někteří z nás naštěstí drží sliby. Otevřu bránu ve tři hodiny odpoledne, přesně jak jsem řekl. Počkej na mě v Kyngrove Hanger, nahoře v lese.“

Silyen Jardine chytil za visací zámek, který zabezpečoval klec, a utrhnul ho. Nepotřeboval klíč. Pak otevřel prsty a na podlahu s řinkotem dopadly kousky kovu, které dřív bývaly zámkem. Kývl na Psa a opustil psinec.

Luke málem omdlel úlevou, že děsivý rozhovor skončil. Opřel se o klec a opatrně se rozhlížel.

„Silyen Jardine slíbil, že ti pomůže utéct? Proč? Přeci mu nemůžeš věřit. Je to past. Musí to být past.“

Pes pokrčil rameny.

„Nejspíš. Ale copak mě — nějaká past může dostat — na horší místo, než — je tohle? A pokud jde — o to proč? Možná aby — naštval svoji — pratetu. Možná aby — způsobil potíže. — Možná jen proto — že může.“

„Vaší ženy je mi líto,“ řekl rozpačitě Luke. Postavil se. Byl rád, že Pes se nepokusil opustit klec. „Ale to není omluva pro to, co jste udělal. Než jsem to věděl, chtěl jsem vám skutečně pomoct. Ale teď už mě nepotřebujete. Hodně štěstí při útěku.“

Luke doufal, že jeho hlas neprozradí, co si doopravdy myslí. Pes na něj zůstal překvapeně zírat.

„Musíš je — nenávidět,“ řekl chraplavě. „Porazit je.“

„Ale ne tolik, abych zabíjel děti,“ odpověděl bez zaváhání Luke.

„Pak je nenenávidíš — dost.“

Na to Luke neměl odpověď. Pes se chraplavě rozesmál a Luke se bez ohlédnutí protáhl mezi klecemi.

Doma měl naštěstí dost času, aby se osprchoval. Rozhovorem v psinci se cítil celý pošpiněný. Za chvíli už se hlásil v Kynestonu u vchodu pro služebnictvo a nastoupil na svoji noční službu.

Zoufale si přál být sám doma, aby si v duchu znovu prošel večerní události. Možná dostane tác s plnými skleničkami a bude stát někde v koutě jako lidský vozík s občerstvením.

Nebylo to tak jednoduché, ale měl za úkol něco podobného. Dostal stříbrný tác se čtyřmi láhvemi šampaňského.

„Máme francouzské Clos du Mesnil, dvanáct let staré,“ vysvětloval číšník a podíval se na Luka, aby se ujistil, že informaci pochopil. „A taky anglické z Ide v Sussexu. Tam bydlí příbuzní Jardinových.“

Luke se nenávistně podíval na vychlazenou láhev. Dědic Ide si určitě pořádně přihnul, než zaútočil na Psovu ubohou manželku.

Luke hned na začátku málem upadl. Vydal se chodbou pro služebnictvo a pak po sluchu k Východnímu křídlu, kde skoro přepadl přes nějaké zvíře, které se hnalo halou.

Byl to malý, legrační pes s rozpláclým čenichem. Jakmile se ho dotkla Lukova noha, zvíře vztekle vyštěklo a upšouklo si. Luke se se smíchem rozběhl k obrovským bronzovým dveřím.

Za nimi uviděl známou postavu: Abi v hladkých námořnicky modrých šatech. Stála vedle Jennera Jardina a držela nějaké desky. Kousek od nich stál chlápek jen o pár let starší než Luke, který ve svém smokingu vypadal jako tučňák. Měl nemožný účes a tváře poseté uhry a nepůsobil zrovna nejlepším dojmem. Luka napadlo, že kdyby on byl největším aristokratem v zemi, nikdy by někoho takového nepostavil ke dveřím, protože jeho obličej bylo to první, co hosté viděli.

Po chvíli si uvědomil, že ho nevybrali kvůli obličeji. Jen několik kroků za Lukem šel Mocný středního věku s černou kravatou, který doprovázel o mnoho mladší dívku v rudých, špatně padnoucích šatech. Dokonce i Luke ve svých sedmnácti letech si uvědomil, že dojem je příšerný.

Jenner Jardine se naklonil a něco zašeptal Abi do ucha. Abi nakoukla do desek, přidržela je před uhrovitým chlápkem a ukázala mu perem na jméno. Ten nečekaně zvučným hlasem ohlásil nové příchozí.

„Lord Tremanton a dědička Ravenna z Kirtonu.“

Několik hostů zvedlo hlavu, ale většina příchod lorda a dědičky vůbec nezaznamenala. Dívčina hlava se otáčela na všechny strany a zkoumala místnost, ale pak ji otec nenápadně a nepříliš jemně štípl do paže. Po několika schodech pak sestoupili do velkého sálu.

Východní křídlo připomínalo obrovskou voliéru, ve které se rozléhal hlasitý hovor a zpěv jazzové zpěvačky, která stála u mikrofonu v rohu sálu. Celý prostor byl zaplněný různobarevným davem Mocných v nádherných róbách. Mezi nimi pobíhali černě oblečení sloužící jako nějaký nudný, méněcenný druh, který se tu ocitl omylem.

Člověk by nevěřil, že se tu dneska ráno stalo něco zvláštního, pomyslel si Luke, když se rozhlédl. Takhle Mocní prožívají převratnou událost? Není snad důvod k oslavě, když někdo doslova vstane z mrtvých?

Zatímco Luke doléval prázdné skleničky, vrátil se v duchu do Millmooru. Během dlouhých, šedivých dní strávených s Albertem si plánoval každý detail svého návratu. Jak pojede stopem až na jih země. Pak se vydá přes Sheffield do Leedsu a bude pokračovat přes severní cíp Peak District.

Předpokládal, že jakmile překročí hranice Millmooru, jeho čip zburcuje stráže. Doufal, že v Leedsu tento problém vyřeší. Na drsném předměstí najde někoho, kdo utekl z Hillbecku, neblaze proslulého pracovního tábora. Oni si s implantátem určitě poradí. Určitě ho vyndají bez řezničiny, kterou na sobě spáchala Renie.

„Ty jsi na míle daleko, chlapče,“ řekl přívětivý hlas.

Luke se okamžitě probral. Nemohl dopustit, aby mu teď někdo vynadal. Nepotřeboval nic jiného než přežít tento večer. A pak uskuteční svoje rozhodnutí.

„Promiňte, pane,“ řekl muži, který ho oslovil. Byl to elegantní postarší švihák, šedivé vlasy měl sčesané dozadu a voněl po drahém tabáku. „Které vám můžu nalít, anglické, nebo francouzské?“

Mocný se nezdržoval zkoumáním láhví a ukázal na francouzské šampaňské.

„Máš zajímavý přízvuk,“ řekl. „Asi nebudeš odtud. Odněkud ze severu?“

„Od Manchesteru, pane. Tady to je, pane.“ Luke dolil nabídnutou skleničku.

„Chlapče, nemusíš mě pořád oslovovat ,pane‘. Jsem lord Rix. A ty jsi ten mládenec z Millmooru, Luke. Je to tak?“

Luke nechtěl, aby někdo z nich znal jeho jméno nebo aby se vyptával na Millmoor. Je načase, aby se od toho upovídaného starého chlápka rychle pohnul dál.

„Máme společného známeho,“ pokračoval Rix, když Luke zvedl tác a chystal se odejít. „Jistého doktora.“

Luke se okamžité zastavil a podíval se na něj.

Tenhle distingovaný starý člen parlamentu je Jacksonův kontakt.

Žádný Gavar Jardine. Díky bohu, že dědici nic neřekl. V každém případě nic inkriminujícího. Tohle je člověk, který zná v Domě světla každý kout. Je to člověk, co doktorovi řekl o návrhu.

Lukovi radostně poskočilo srdce. Nezapomněli na něj. Nemusí se vracet zpátky do Millmooru. Přesně na tohle čekal.

„Máte pro mě zprávu?“ zeptal se a zatajil dech. „Mám něco udělat? Jsem připravený.“

Rix usrkl trochu šampaňského. Typický aristokrat.

„Určitě?“ zeptal se a postavil skleničku. „No, jsem rád, že to slyším.“

Pak jeho pozornost upoutalo něco u dveří a Luke automaticky sledoval jeho pohled. A málem upustil tác.

Celý se roztřásl. Připadalo mu, jako by ho někdo ze všech sil kopl pod kolena. Sebral všechny síly, aby neupadl.

Blond vlasy měla vyčesané nahoru a podél tváří jí visely dva prameny. Přesně jako tenkrát, když se jí uvolnily zpod klobouku. Na sobě měla černé šaty pošité flitry, které se blýskaly ve světle lustrů. Jenže ona nepotřebovala flitry, aby oslnila.

On stál po jejím boku a v černém obleku vypadal naprosto dokonale. Od té doby, co ho Luke viděl naposledy, si nechal ostříhat vlasy, ale vousy měl jako obvykle.

Jackson a Anděla.

Luke se mýlil. Oni se nespoléhali na svůj kontakt. Oni si pro něj přišli.

Povedlo se jim dostat přímo do středu toho, proti čemu bojovali. Stáli bok po boku nad schodištěm a Luke z nich nemohl odtrhnout oči. Srdce mu bušilo do žeber jako nějaká divoká věc, která ve své kleci zešílela.

Prosím, at je neodhalí.

Prosím.

Abi zvedla desky k poďobaná. Ukázala mu jméno a znovu se ozval zvučný hlas.

„Dědic Meilyr z Highwithelu a slečna Bodina Matraversová.“

Anděla s Jacksonem sestoupili po schodech a dav je pohltil. Hluk v místnosti kolem nich zesílil, jak je vítali, objímali, absorbovali.

Co to všechno znamená? Jak je možné, že je jejich převlek tak úspěšný? Lukův pulz zrychlil na dvojnásobek normálu. Cítil, jak mu špičky prstů bubnují na hladký spodek tácu.

„Ty jsi to netušil?“

Starý aristokrat se ani nepohnul a zvědavě Luka pozoroval.

„Dobrá, dobrá,“ řekl. „Teď vidíš, že i někteří z nás bojují. Taky si přejí ukončit tohle odporné otroctví. A to všemi nezbytnými prostředky.“

Luke konečně všechno pochopil. Bylo to, jako když ho někdo praští láhví do hlavy.

Anděla patří mezi Mocné.

Jackson patří mezi Mocné.

Důkazy stály přímo před ním, celou dobu.

Doktorovy ruce, které na něj položil toho prvního dne. Pomocí Síly mu vyléčil zranění způsobená Kesslerem, když jako zástěrku použil obyčejný krém. V cele Oze neoživil adrenalinovým šokem, ale Sílou. A když s Ozem procházeli vězením plným stráží, neotočila se za nimi jediná hlava. Hlídky, které uvěřily chatrným výmyslům a falešným rozkazům. Výstřel a Jacksonův bolestný výkřik, a jen o pár dní později žádná stopa po zranění.

Brnění, když se Anděla dotkla jeho tváře. Její útěk s Ozem přes jedno kontrolní stanoviště za druhým.

„Jak si myslíš, že jsme obešli uvalenou mlčenlivost?“ zeptal se Rix a podíval se na Luka. Všechny důležité skutečnosti zapadly na své místo. „Dostali jsme tip, že možná padne ten návrh, a tak toho dne, co na nás Zelston použil zákon mlčenlivosti, Meilyr nepřišel na shromáždění. Ale já mu o něm řekl, protože mezi sebou o něm členové parlamentu mluvit mohli. Zpráva se dostala k někomu, kdo nebyl vázaný zákonem mlčenlivosti, a ten ji klidně mohl šířit dál.“

Luka pravda tolik šokovala, že se mu chtělo zvracet. Vyhodit všechno, co kdy k těm dvěma cítil. Respekt, obdiv, touhu i pocit sounáležitosti. Hodit ke svým nohám ten velký páchnoucí chuchvalec.

Oni nebyli stateční, byli Mocní. Bohatí mladí Mocní, kteří si pro zábavu hráli na revolucionáře, když věděli, že jim nehrozí žádné nebezpečí. Na rozdíl od Luka a ostatních členů klubu. Na rozdíl od Oze, kterého zbili do bezvědomí. Na rozdíl od muže a ženy, které zastřelili na náměstí před administrativní budovou. A na rozdíl od všech ostatních, kteří byli zranění, když Gavar Jardine přepnul stupeň bolesti na jedenáctku.

Luke cítil, jak mu starý muž položil ruku na rameno, a otřásl se, aby ji shodil. Láhve na tácu zacinkaly.

„Oni s vámi sdílejí váš úděl,“ řekl lord Rix.

Copak je blázen? Copak klame sám sebe stejně, jako lord a lady Lháři, vlastně Jackson a Anděla?

„Jak s námi může někdo z vás sdílet náš úděl, když jste naši nepřátelé?“ opáčil. Uvědomil si, že jeho hlas je plný nenávisti. „Včera jste měli možnost hlasovat, a nevyužili jste ji. Tohle není váš boj, je >v «

nas.

Luke cítil, jak mu z očí vytryskly slzy a jak se mu kutálejí po tvářích. Netušil, jestli to jsou slzy vzteku, nebo lítosti.

„Opravdu?“ řekl Rix a podíval se na něj. Laskavost z jeho hlasu zmizela. „No, pokud to je váš boj, tak mi určitě dovolíš udělat ještě jednu věc, než se rozloučíme. Jakmile jsme zjistili, kde je tvoje rodina, věděl jsem, že to bude skvělá příležitost. A pak tě sem přivezl jistý Gavar Jardine, přesně podle plánu.“

Rozevřel smoking a z pouzdra v podpaží vytáhl zbraň. Pistoli.

„Budeš hrdina, Luku.“

Chytil pistoli za hlaveň a podal ji Lukovi. Druhou rukou ukázal na dav.

Uprostřed místnosti stál lord Whittam Jardine.

„Ne,“ vykřikl Luke. A pak znova, pro případ, že by ho Rix nepochopil: „Ani náhodou. Copak jste blázen?“

„Ta zrůda hodně dlouho plánovala svůj návrat k moci,“ řekl Rix. „Já vím, co zamýšlí teď, když se mu to podařilo. Pracovní tábory nejsou nic proti tomu, co chce zavést. Kde je tvoje odvaha, kterou jsi měl v Millmooru? Myslel jsem, že ses upsal k velké hře, Luku.“

„Vzdávám to,“ vyštěkl Luke. „Vaši hru hrát nebudu.“

„To je mi líto.“ Lord Rix se lehce ušklíbl, jako by mu právě oznámili, že v jeho oblíbené restauraci není volný stůl, nebo že v době, na kterou si naplánoval golf, bude pršet. „Meilyr s mým plánem nesouhlasí, ale určitě se mi podaří přesvědčit moji kmotřenku Dinu. Je mi líto, ale už nemáme čas. Ta hra je mnohem důležitější než jeden samotný hráč. Jdeme na to, Luku.“

Ten pocit byl nezvyklý. Příšerný. Jako kdyby mu bylo šest, mnohem větší a silnější kluk ho držel za krk a kroutil s ním na všechny strany. Neměl sílu tomu zabránit. Viděl, jak se jeho levá ruka natáhla, vzala pistoli a schovala ji pod tác.

Hrůzou se celý osypal. Tohle se nesmí stát. Vykročil vpřed, nebo ho spíš něco nutilo vykročit.

Síla lorda Rixe.

„Tvoje oběť nebude zbytečná, Luku,“ řekl za ním, když se Luke ponořil do davu.

Hrdlo mu sevřel strach. Modlil se, aby ho mohl vyplivnout. Zbavit se ho.

Mocní nesouhlasně mručeli, když se mezi nimi začal prodírat. Jeden nebo dva ho požádali, aby se zastavil a oni si mohli dolít. Jenže Luke pokračoval v chůzi a bezmocně sledoval svoje počínání.

Mířil k lordu Jardinovi. Jeho krutá, drsná tvář měla rozhodný výraz, jak poslouchal někoho, koho Luke nemohl vidět. Pak uviděl celou skupinu. Lady Thalia stála vedle manžela, po levé ruce zahlédl její sestru Euterpu. Čtvrtým ve skupince byl kancléř, vlastně ex-kancléř. Jeho vzrušený proslov neměl na lorda Jardina žádný efekt.

Pro úkladnou vraždu to bylo skvělé obecenstvo.

Mocní mají obranné schopnosti. Jsou schopní se vyléčit. Tenhle výstřel znamená všechno nebo nic. Má Luke zavřít oči, než bude po všem?

Neměl šanci to udělat. Stalo se to velmi rychle a překvapilo ho to stejně jako všechny kolem.

Levá ruka odhodila tác. Šampaňské vystříklo, láhve spadly na zem. Levá ruka se zvedla a pistole byla připravená ke střelbě.

Najednou měl pocit, že ho něco uvnitř trhá na kousky. Jako kdyby byl chodící lidská bomba. Její epicentrum bylo v místech, kde u brány cítil Sílu Silyena Jardina.

Vzpomněl si na Silyenova slova v psinci: „Jste neoddělitelnou součástí tohohle sídla. Nikdo z vás nám nemůže ublížit.“

Lukův prst pomalu tiskl spoust, ale jeho paže, jako kdyby na ni něco tlačilo, změnila směr...

... a pak pistole vystřelila přímo do hrudi kancléře Zelstona.

Vypukla vřava a ve vzduchu jiskřila Síla, kterou Mocní vypustili na svoji obranu.

Z velké dálky Luke uslyšel mužský hlas, který volal jeho jméno. Hlas byl chraplavý, vyděšený. Byl to Jackson?

Podíval se na nepořádek na podlaze. Ta věc před ním vůbec nevypadala jako člověk. Kolem leželo maso a kousky, o kterých vůbec netušil, že můžou být uvnitř lidského těla. Barvy byly neskutečně jasné. Pistole mu vyklouzla z ruky a ztěžka dopadla na zem.

Luke si uvědomil, že zase ovládá své tělo. Stisk Rixovy Síly zmizel. Z celého srdce si přál, aby to tak nebylo. Netušil, co má dělat. „Luku!“

Jackson se protlačil do prostoru, který se uvolnil kolem hrozného divadla. Byl bílý jako stěna a vypadal zničeně, asi jako lékař, který spěchá k autonehodě, aby zjistil, že obětí je jeho vlastní dítě.

Winterbourne Zelston už žádnou lékařskou pomoc nepotřeboval. A Luke taky ne.

Nářek začal potichu, skoro neslyšně. Jako výkřik netopýra.

Žena se pomalu sesunula vedle zbytků kancléře. Byla celá od krve a její světlá sukně se rozprostřela do zvětšující se červené louže. Okraj jejích šatů se začal zbarvovat do ruda.

Sklonila se nad tělem. Objala ho. Líbala.

Pokusila se ho zvednout do klína, ale tělo bylo tak roztrhané, že se jeho hruď ještě víc rozevřela. Žena byla červená od hlavy k patě a krev kancléře Zelstona teď vypadala jako její druhá kůže.

Zaklonila hlavu a zavyla. Ve tváři potřísněné krví hrůzostrašně svítilo bělmo jejích očí.

Euterpa Parvová, která spala pětadvacet let, pomyslel si ochromeně Luke. Která se teprve včera probudila.

Kterou tento muž miloval a která milovala jeho.

Její nářek byl čím dál hlasitější a změnil se v jekot. Už to nebyl zvuk, ale vjem. Nebyla to bolest, ale tlak, který se dral ven.

Jackson po jeho levici padl na kolena. Lord Jardine, který stál vpravo, se předklonil a zařval. Všichni Mocní se přikrčili a roztřásli se.

Luke padl na podlahu a stočil se do klubíčka. Vtom uviděl lorda Rixe. Jeho tvář byla zkroucená vzteky.

„Ty hlupáku, cos to udělal?“

Natáhl ruku a namířil na něj prsty. Lukův mozek zachvátila bolest, jako kdyby mu ty prsty rozmáčkly lebku stejně, jako Silyen Jardine rozmačkal zámek.

Luke s nářkem, napůl oslepený bolestí, spadl na záda. Euterpa Parvová zvedla ruku a ohnula prsty jako drápy.

Vzduch kolem ní se roztřásl, vzápětí začal kroužit.

Luke cítil, jak mu z uší teče horká krev. Pak kynestonské Východní křídlo explodovalo jako supernova složená ze skla a světla.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

ABI

Ústa měla plná špíny a prachu. Měla pocit, že ji pohřbili zaživa. Zamrkala, ale i to ji bolelo. Prach ji škrábal v očích, dokud jí nevytryskly slzy, aby ho odplavily. Dokonce i dýchání bolelo. Měla pocit, že v nosních dírkách, ústech i plicích má zapíchnuté tisíce mrňavých jehliček

Může se pohnout? Ano, může.

Co se stalo?

Celý svět explodoval.

Luke zastřelil kancléře.

Abi se v duchu vrátila o pár minut zpátky a roztřásla se hrůzou. Zasténala, zavřela oči a položila hlavu na podlahu.

Neviděla, jak se to stalo. Uslyšeli výstřel a Jenner šel zjistit, co se stalo. Ve chvíli, kdy Euterpa Parvová začala křičet a lidé padli na zem, Abi uviděla Luka. Její bratr, celý od krve, stál zmateně nad hromádkou, která kdysi bývala kancléřem Zelstonem. V ruce držel pistoli.

To všechno nebylo nic proti výbuchu celého Východního křídla, který následoval.

Abi se rozkašlala a posadila se. Kam se její bratr poděl? Musí ho najít.

Nejistě se postavila a rozhlédla se. To, co uviděla, bylo tak příšerné, že na Luka na chvíli zapomněla.

Ve zprávách vám ukazují války na vzdálených místech: na hranici mezi Mexikem a státy Konfederace nebo na ostrovech západního Pacifiku, které střídavě bombardují Japonci svojí Sílou a Rusové nukleárními zbraněmi. Detailně ukazují triumf vlád, které disponují Sílou, nad odpůrci, kteří žádnou Sílu nemají. Ale sledování násilí na obrazovce nikoho nepřipraví na šok, když se ocitne v jeho středu.

Všude byla rozházená těla. A Východní křídlo Kynestonu celé zmizelo.

Abi i všichni ostatní, desítky členů parlamentu a služebnictvo, stáli pod otevřenou noční oblohou. Shora na ně pršel jemný prach. Abi napadlo, že to je popel, a začala hledat oheň. V té chvíli zjistila, že se zřítila celá jedna strana kamenného domu.

Kusy zdivá, větší než dospělý člověk, byly rozházené kolem jako Libbyiny kostky. Zdálo se, že už je nikdy nikdo nepřidá ke zbytku domu, protože některé byly úplně rozdrcené. Z toho tedy pocházela drt a prach, které měla Abi v puse.

Málem omdlela, když kousek od sebe uviděla své desky a těsně vedle nich paži, která vykukovala zpod bronzových dveří ležících na podlaze. Paže byla zlehka poprášená prachem. Zrovna tak to mohla být socha ze střechy, kdyby po rukávu nestékala krev. Chudák ceremoniář. Celý večer stála sotva metr od něj.

Věděla, že zbytek rodiny je v bezpečí. Úlevou málem omdlela. Matka trávila večer v provizorní stanici první pomoci zřízené v domě správce sídla. Otec zabezpečoval správný chod generátoru umístěného daleko od domu. Daisy seděla doma s Libby.

Kdyby tu některý z nich byl, možná by byl po smrti.

Najednou všichni začali křičet.

Vrátil se jí sluch. Abi zatřásla hlavou a zamrkala. Po výbuchu chvíli nic neslyšela, ale byla tak zmatená, že si toho až doteď nevšimla.

Ocelová kostra Východního křídla byla zprohýbaná a její masivní nosníky rozdrcené zoufalým vzplanutím Síly Euterpy Parvové. Zkroucený kov ležel na hromadách jako kosti, které odkryli archeologové jako svědky dávné vraždy.

Pod troskami viděla těla, nebo spíš věci, které dřív byly těly. Teď byla špinavá a roztrhaná na kusy. Odhalené kosti z nich trčely jako klacky. Ležely tam údy, které neměly pokračování. Vedle schouleného těla v černé uniformě sluhy viděla ženskou ruku, která připomínala holé, čerstvě narozené mládě.

Většina Mocných už vstala.

Abi fascinovaně sledovala, jak nějaká dívka, která nebyla o moc starší než ona, léčí svoje zranění. Na sobě měla roztrhané večerní šaty a osahávala si nohy, jako kdyby se chtěla přesvědčit, že jsou na svém místě. Nenahmatala však všechny prsty na nohách, protože polovina z nich chyběla. Jedno chodidlo, obuté do zlatého střevíčku na jehlovém podpatku, leželo půl metru od místa, kde by mělo správně být. Se zbytkem nohy bylo spojené jen tenkými šlachami. Druhá dívčina noha byla odřená na kost, nejspíš práce ozdobné železné věžičky, která ležela nedaleko jako krvavá dýka.

Po tvářích se jí koulely slzy. Dívka zkřivila obličej a celá se roztřásla. Abi si vzpomněla na zvučný hlas ceremoniáře, který ji ohlásil jako dědičku Ravennu z Kirtonu.

Najednou se šlachy stáhly, jako když natáčíte vlnu na klubíčko. Kosti se spojily, dědička Ravenna se znovu roztřásla a položila si ruce na zranění. Maso pod nimi začalo srůstat. Nakonec její dlaně přejely po kůži, jako kdyby uhlazovaly sukni. Abi málem propásla, co se stalo s její levou nohou. Kůže se na ní spojila jako zip příliš těsných šatů, který vám někdo zapne, když zadržíte dech.

Abi netušila, jak dlouho to trvalo, ale když dědička Ravenna narovnala ramena a zavřela oči, nikdo by nepoznal, že se jí něco stalo. Možná si jen dala pár skleniček a pak ji zradily její vysoké podpatky.

Abi zavrtěla hlavou. Měla na sebe vztek, protože se nechala vyrušit, když je každá vteřina drahá.

Kde je Luke?

Rozhlédla se po zničeném sálu a otřásla se. Byl březen, a když teď z jejího těla vyprchal adrenalin, uvědomila si, že je chladná noc. Hledá někdo zraněné sluhy? Je tady matka?

Ano, je. Jackie Hadleyová klečela vedle zkroucené postavy a dávala příkazy pomocnici z kuchyně, která držela zelenou kabelu s bílým křížem. Dívka v ní chvíli něco hledala a pak to podala matce. Vypadalo to jako obvaz. Matka evidentně nevěděla o Lukovi, protože jinak by zbořila zbytek Kynestonu, aby ho našla.

Co se tu vlastně stalo? Poslední věc, kterou si Abi pamatovala, byl křik Euterpy Parvové. Udělal Luke něco horšího, než byl výstřel na Zelstona? Takovou zkázu mohla způsobit jen bomba.

Někde po Abině pravici se ozval hysterický vzlykot. Ten zvuk nemohla ignorovat. Rozbehla se tím směrem a opatrne překračovala trosky a rozbité sklo.

Ale někdo už byl na místě. Kupodivu se jednalo o Mocnou, nádhernou ženu v šatech pošitých flitry. Připadala jí známá. Viděla snad její obrázek v nějakém časopise? Mocná přitiskla ruku na čelo sluhy, který byl přišpendlený k zemi těžkým železným nosníkem.

„Necítím nohy,“ naříkal muž. ,Je mi hrozná zima. Prosím, mám čtyři děti.“

„V příštím dopise radši vynechejte detaily,“ řekla dívka chraplavým hlasem a povzbudivě se na něj usmála. „Tohle z vás radši sundáme, ano?“

Spadlý nosník byl stejně dlouhý jako ona a musel být několikanásobně těžší. Dívka položila volnou ruku na jeho konec a nadzvedla ho. V její krásné tváři se zračila námaha. Když nosník zvedla na délku paže, ohnula loket, strčila do něj a poslala ho do bezpečné vzdálenosti.

„Pořád... nemůžu...“ vydechl muž.

Mocná ho uklidnila a přesunula obě ruce nad jeho hruď. Na jeho černé uniformě Abi uviděla velkou mokrou skvrnu, na kterou Mocná opatrně položila prsty.

„Znám jednoho doktora,“ řekla mu s milým úsměvem. „V tomhle je lepší než já, ale obávám se, že hledá jednoho našeho přítele. Ale ani já nejsem tak špatná. Musíte být statečný.“

Mocná dívka byla tak nádherná, že by Abi vůbec nepřekvapilo, kdyby si muž myslel, že umřel a ocitl se v nebi. Důvěřivě zíral do její andělské tváře, zatímco ona pracovala se svojí Sílou. Abina první pomoc tu nebyla potřebná.

V tuhle chvíli ji potřeboval jen jediný člověk. Její bratr.

Znovu se zkoumavě rozhlédla po zdevastované místnosti.

Cítila, jak se jí dech zastavil v hrdle, když uviděla poslední osobu, kterou by tu čekala.

Na světlém pozadí se objevila silueta Psa, který se pohyboval kolem zřícené zdi domu. Na sobě měl špinavé montérky, na zádech malý batoh. Bylo zřejmé, že něco hledá.

Dlužil jí laskavost. A měl všechny důvody, aby nenáviděl Jardinovy. Možná jí pomůže najít Luka. Zvedla lem šatů a vykročila směrem k němu.

Na zničený dům byl vzrušující pohled. Zřícená stěna odhalila vnitřek Kynestonu, který vypadal jako domeček pro panenky. Bylo vidět, jak se uvnitř pohybují Mocní i sluhové. Vypadalo to, že jimi pohybuje nějaká ruka, ale Abi nechtěla vědět, jakou hru hraje.

„Mně se to víc líbí takhle,“ řekl hlas přímo za ní. ,Je tak jednodušší zjistit, co lidé chystají, nemyslíš?“

Abi se otočila a po celém těle ji zamrazilo. Věděla, kdo za ní stojí, dřív, než ho uviděla.

Silyen Jardine.

„Pes potřebuje pomoc,“ řekl a podíval se na Psa, který se zastavil, aby si sundal batoh. „Zřejmě narazí na stejné problémy jako tvůj bratr.“

„Cože?“ Abi použila ostrý tón, ale vůbec jí to nevadilo. Jak Silyen Jardine věděl, co se stalo s Lukem?

Jenže mladík už byl na odchodu. Jeho dlouhé nohy lehce překračovaly nepořádek na zemi. V jednu chvíli překročil naříkajícího a krvácejícího sluhu. Abi se mu sotva slyšitelně omluvila a udělala totéž. Snažila se s Silyenem držet krok.

Ve chvíli, kdy ho dohonila, mluvil se Psem.

„... víš, že ti to moje ochrana nedovolí,“ říkal Silyen.

Pes na něj upřeně zíral. Pod ostříhanými vlasy, které mu lemovaly obličej, vypadaly rysy jeho tváře nepřirozeně ostré. Oči mu divoce plály. Kolem jedné ruky měl pevně omotaný řemen.

Abi se podívala na zničený dům. Ve Velkém slunečním sále seděla v obrovském křesle lady Hypatia Vernayová. Tvář měla umazanou od sazí a oči zavřené před chaosem venku.

„Tys ji uvalil,“ zavrčel Pes. „Můžeš ji i zrušit.“

„Samozřejmě že můžu.“ Silyen se usmál. „Ale ona patří do rodiny. Proč bych to dělal?“

Pes přimhouřil oči. Možná si vzpomněl na svoje zvířecí já a napadlo ho, že do Mladého pána zatne zuby. S viditelnou námahou však svoje nutkání přemohl.

„Když budeš chtít — život za život. Udělám to. Budu tvým dlužníkem.“

Silyen se zarazil. Bylo znát, že jeho návrh zvažuje. Nejspíš by uměl někoho zabít sám, svojí Sílou, napadlo Abi. Vzpomněla si na mrtvého jelena a rozkvetlou třešeň v podzimním lese. Ale pak chlapec přikývl. V tom okamžiku sebou Pes škubl. Jako kdyby někdo přeřízl pouta, která mu svazovala ruce. Závora v jeho mozku se zvedla.

Abi si nebyla jistá, co se právě stalo, ale vypadalo to, že dostal svolení.

„Budeš mi dlužit tři věci,“ řekl Mladý pán Psovi. „Útěk, život a jméno.“

„Jméno?“

„Copak ty nechceš znát svoje jméno?“

„Svoje ne.“ Oči Psa se zaplnily nekonečnou touhou. „Manželčino.“

Silyen Jardine se usmál. Naklonil se, přiložil ústa k jeho uchu a něco mu pošeptal. Pak se odtáhl.

„Setkáme se u brány, jak jsme se domluvili. Teď budu mít nějakou práci.“

Pes se napjatě díval na Silyena. V jeho pohledu nebyla oddanost, ale ani nenávist. Je to vděk, pomyslela si Abi. Znamená to, že Silyen Jardine má na Psa větší vliv, než ona kdy měla.

Pes si utřel nos i tvář do rukávu. Volnou rukou chytil druhý konec řemenu a omotal si ho kolem dlaně. Pak za oba konce zatáhl, aby zkusil jeho pevnost.

Bez jediného slova se k nim otočil zády a vykročil k domu. Abi v žádném případě nechtěla vidět, co se bude dít dál.

„Máme rušnou noc,“ řekl rozjařené Silyen. „K bratrovi tě zavedu později. Nejdřív musím něco zařídit. Myslím, že se ti to bude líbit, Abigail.“

„K mému bratrovi?“

„Možná by mi mohl být užitečný,“ řekl Silyen a ležérně mávl rukou. „Jeho potenciál jsem cítil už u brány, ten první večer. Ale teď bych měl radši jít. Myslím, že moje obecenstvo se dostatečně zotavilo, aby mi věnovalo pozornost.“

S lehkostí si razil cestu chaosem a nepořádkem do středu sálu. Tam Abi naposledy viděla svého bratra potřísněného krví a celého roztřeseného.

Věděl Luke, co dělá? Udělal to vědomě?

Abi nechtěla celou věc dál řešit, ale kdyby k sobě byla upřímná, řekla by, že to je možné. Kdo ví, co všechno se jejímu mladšímu bratrovi přihodilo v Millmooru během měsíců, kdy od sebe byli oddělení.

V pracovním táboře došlo k nepokojům. Dozvěděla se to z úsečných Jennerových poznámek a z útržků hovoru mezi lordem Jardinem a dědicem Gavarem, který zaslechla, když nepozorovaná přecházela z místnosti do místnosti.

Využil někdo Lukovu zranitelnost? Ovlivnil jeho myšlení a využil ho?

Pokud to je pravda, Abi ty lidi najde.

A budou toho litovat.

Zvuk, který ji vyrušil, byl stejně jasný a nádherný, jako byly její myšlenky temné a disharmonické.

A pak dojem překazil vyděšený ženský výkřik. Abi se podívala nahoru, kam ukazovali lidé. Tahle noc přinesla víc hrůz, než byl její mozek schopný zpracovat. Jedna navíc ji nepoloží.

Černá obloha byla posetá skleněnými hvězdami. Visely nad hlavou, nepředstavitelně ostré a nebezpečné. Viděla velké kusy se zubatým okrajem potřísněným od krve, i mrňavé kousky a zářící prach. Abi jednou četla, že před tisíci lety lidé věřili, že nebe je křišťálová koule, která obklopuje zemi. Obloha nad Kynestonem teď vypadala jako rozdrcená na milióny malých kousků, které v příští chvíli spadnou na zem.

Jenže nespadly. Místo toho se skleněná galaxie roztočila. Studený vzduch se rozezvučel další melodií, jak do sebe střepy narážely. Ale žádný z nich se nerozbil. Pak se zářící masa zakřivila a všechny obklopila.

Abi se podívala na Silyena. Stál uprostřed prostoru, paže vztyčené a tvář jako v extázi. Připomínal hudebního génia, který diriguje orchestr, který vidí jen on sám.

Kousky oceli z obrovských nosníků i ozdobných věžiček pomalu stoupaly do vzduchu. Sloužící, kteří pod nimi byli uvěznění a ještě žili, sténali a vzlykali. Vedle Abi se zvedla část postranního sloupu a ona uskočila.

Kusy kovu se začaly spojovat stejně snadno, jako dědička Ravenna spojila svoje tělo. Železné díly do sebe zapadly a začaly tvořit obrovskou konstrukci. Vznášející se kousky skla dostávaly tvar.

Východní křídlo se nad nimi zvedlo jako velká kovová příšera, která spolkla přítomné panstvo i služebnictvo.

Celá stavba zářila tak jasně, že se to nedalo vydržet. Abi se otočila a zjistila, že obrovský taneční sál znovu stojí, jako kdyby se tu večer nestalo žádné neštěstí.

Ale Silyen ještě neskočil. Kusy zdivá se vznesly a zapadaly na své místo jako kostky ze stavebnice. Rozbořená stěna Kynestonu rostla vrstva po vrstvě, lidé uvnitř postupně mizeli z dohledu, jako kdyby je mladý pán zazdíval zaživa.

„Abigail!“

Zezadu ji chytila nějaká ruka a prudce ji otočila. Za ní stál Jenner. Měl tak špinavou tvář, že prakticky neviděla jeho pihy.

„Díky bohu, jsi v pořádku.“ Jeho ruce ji hladily po tváři tak opatrně, jako kdyby i ona byla vyrobená ze skla a právě ji někdo slepil.

Pak ji políbil.

Abi měla dojem, že se společně s hvězdami vznáší v křišťálové kouli, závratně vysoko.

Okamžitě zapomněla na svého bratra. Na Silyena. Zapomněla, jak si Pes z vodítka udělal vražedný nástroj. Zapomněla na roztrhané tělo kancléře Zelstona ležící v kaluži krve. Neexistovalo nic, jen touha po jeho rtech.

Pak Jennera odstrčila. Po tomhle toužila jako po ničem jiném, ale už bylo pozdě. Na všechno bylo pozdě. Luke je vrah. Lord Jardine je u moci. Euterpa Parvová roztrhla oblohu ve dví. A Silyen Jardine znovu postavil Kyneston jen za pomoci své Síly.

„Tohle je Velká ukázka Síly,“ řekla. Znovu odstrčila Jennera, který ji chtěl ještě pevněji obejmout.

„Co?“

Jenner byl zmatený Začerněnou dlaní ji hladil po krku, ale Abi se roztřásla a uskočila. Copak to nevidí?

„Velká ukázka Síly. Jako když Cadmus postavil Dům světla jen s použitím Síly.“

„Silyen jen napravuje škody.“

„Napravuje? To není porcelánová vázička tvé matky, Jennere. Tohle je Kyneston. Podívej.“

Ukázala na skleněné stěny, které se tyčily kolem nich. Byly opravené a bez nejmenšího kazu, přesně jako dřív.

Ale nebyly úplně stejné. Ukázalo se, že to, co nejdřív považovala za kouř a pak za stín, nebylo ani jedno z nich. Za sklem se pohybovaly jakési rozmazané fosforeskující tvary. Přesně jako v Domě světla.

Abi zachvátil strach. Kapitolu o Velké ukázce Síly znalo každé dítě v Británii. Byla to největší přehlídka Síly v dějinách. Mnohem větší než vražda posledního krále.

Cadmusova práce ten den ukončila jeden svět a nastolila jiný, úplně odlišný, ve které se z lidí bez Síly stali otroci. Začala platit pravidla Mocných.

„Co se tvůj bratr snaží dokázat?“ zamumlala.

„A. co ten tvůj?“ řekl Jenner, vzal Abi jemně za rameno a otočil ji tváří k sobě. „Otec ho zavřel do vězení. On zastřelil Zelstona, Abigail. A otec je přesvědčený, že ta kulka patřila jemu.“

„Tvému otci? Ale jak by Luke mohl minout? Stáli těsně vedle sebe.“

„To ta ochrana, Abi. To, co Silyen udělal vám všem u brány. Žádný z našich sluhů nám nemůže ublížit. Jestli Luke šel po mém otci, byl přinucený změnit směr. A protože i matka a teta Euterpa jsou rodina...“ Jenner pokrčil rameny, protože nemohl najít způsob, jak jí to šetrně vysvětlit. „Jediný kdo zůstal, byl Zelston.“

Abi zavtěla hlavou. Může tomu všemu věřit?

Ale copak na tom záleží? Luke zabil Zelstona, at už byl útok určený komukoliv.

Teď záleželo jen na jedné věci. Luke je pořád v Kynestonu. Pořád ho může zachránit.

Ale jak?

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

LUKE

Luke netušil, co ho čeká. Vezení? Možná kotec pro psy.

Ale tohle určitě neočekával. Obrovskou přepychovou postel s hedvábnou přikrývkou vytaženou až k bradě. Někdo ho do ní zabalil, jako kdyby byl malé dítě.

S úlevou zavřel oči. Takže si všimli, že on to neudělal.

Protože on to skutečně nebyl. I když lord Jardine a ještě jeden muž, nejspíš Crovan, jsou přesvědčení, že ano.

Pán Kynestonu odtáhl Luka ze zničeného sálu. Odvedl ho do knihovny a přivázal ho k židli. Crovan se pak přehraboval v Lukově hlavě něčím, co vypadalo jako nože, ale ve skutečnosti to byla Síla. Hledal vzpomínky, které tam nebyly. Vzpomínky na vraždu kancléře Zelstona.

Luke si vzpomínal, jak vešel do Východního křídla a na tácu měl čtyři láhve šampaňského. Vybavil si štěkot psa, Abi s deskami, dívku ve volných šatech. Pak...

... nic, až do chvíle, kdy uviděl zvednutou krvavou ruku a něco, co vypadalo jako konec světa.

Pak si vzpomněl na lorda Jardina, špinavého, celého od krve, kterému hlas přeskakoval vztekem. Na tělo na podlaze, ve kterém Luke jen stěží poznal kancléře. Na obvinění, které nechápal. Na hrůzu. Bolest. Na to, jak ztratil vědomí.

Ale ted to bylo pryč. Luke ležel v bezpečí měkké postele. Zavrtěl se pod přikrývkou. Matrace pod ním se podivně pohnula. Skoro se zavlnila. Předklonil hlavu, aby se podíval.

Neviděl skoro nic, protože bylo šero, ale zdálo se, že leží v nějaké louži. Byla teplá. Praskla snad ohřívací láhev? Zašátral pod sebou rukou, a když ji vytáhl, měl červené prsty.

Krev. Ležel v kaluži krve.

Vyděšeně se snažil odhodit deku a začal křičet o pomoc. V té chvíli si uvědomil, že to vůbec není deka. Byly to šaty. Široká sukně červených šatů. Nebo šatů, které kdysi měly úplně jinou barvu, ale teď byly nasáklé krví.

Zalapal po dechu, ale do plic se mu nedostalo dost vzduchu. Do krku mu stékala horká slaná tekutina. Krev. Všude krev.

Přímo před ním se ozval řev: „Přestaň!“

Někdo s ním vztekle praštil o postel. Bylo s podivem, že mu neuletěla hlava.

„Každých pět minut,“ pokračoval hlas. „Dělá to každých pět minut. Hází sebou a ječí. Zabijú ho, jestli to udělá ještě jednou.“

„Dejte od mého bratra ruce pryč!“

Někdo Lukem zatřásl. Držel ho pevně za košili jako vzteklé dítě, které chce lepší hračku.

„Pusť ho, Gavare.“

Třetí osoba mluvila klidně. Kdo je to? Stisk povolil a Luke ztěžka dopadl na postel.

Nějaká ruka se dotkla jeho spánku a opatrně mu zvedia jedno víčko. Objevil se před ním rozmazaný obličej. Opravdu to je Abi?

„Luku? Luku, slyšíš mě?“

„Nedotýkej se ho. Jennere, jak tě napadalo přivést ji sem?“

Ruka zvedla i druhé Lukovo víčko. Pak se ozval Abin vzteklý hlas.

„Vždyť mě vůbec nepoznává. Co s ním váš otec s Crovanem provedli?“

„Jennere, znáš přeci otcovy rozkazy. Odveď ji, nebo ti zlámu vaz a ji pak vyhodím z okna. Hned.“

„Luku, slyšíš mě?“

Abi ho jednou rukou pevně sevřela, druhou mu otočila hlavu.

„Podívej se na mě, Luku. Soustřeď se. Zítra tě budou vyslýchat. Lord Jardine odložil svatbu. Místo ní bude zasedat parlament, budou tě soudit. Jsi obviněný z vraždy kancléře Zelstona. Já vím, že jsi to neudělal, Luku. Jenže netuším, jak to do zítřka dokážeme. Musíš být silný, ať se stane cokoliv. My něco vymyslíme.“

Výslech. Soud. Vražda.

Slova jako by protekla Lukovou hlavou. Všechno mu připadalo tak daleko. Proč ho Abi nenechá spát?

„Vůbec nechápe, co mu říkám,“ slyšel Abin hlas, ve kterém cítil slzy. „V tomhle stavu ho nemůžete postavit před soud. To je směš/ a

ne.

„Už je rozhodnuto,“ řekl Gavar Jardine. „V sále bylo pět set lidí, když to udělal. Matka stále vedle něj. Oba už musíte jít. A, Jennere, rozmysli si, co děláš. Po tomhle tu jeho rodina nemůže zůstat. Ona i její rodiče půjdou pryč, stejně jako on.“

Co to se mnou má společného, pomyslel si Luke? Jsem v posteli. V obrovské luxusní posteli. V žádné cele nebo v kleci. Určitě zjistí, že jsem nevinný.

Dokonce ho někdo zabalil do měkké rudé přikrývky. Byla tak teploučká.

Luke zavřel oči a usnul.

Když se probudil, všechno mu připadalo bezbarvé. Okno tvořil světle šedý obdélník na tmavě šedé stěně. Skrz tenké závěsy dovnitř proniklo svědo a dopadlo na podlahu. Luke otočil hlavu a sledoval, kam vede.

Na druhé straně místnosti světlo ozářilo obrys křesla, ve kterém někdo seděl a pozoroval ho.

„Dobré ráno, Luku,“ řekl pozorovatel. „Tedy, ono není úplně ráno, a abych byl upřímný, pochybujú, že bude dobré.“

Luke ten hlas znal. Copak se ho chystají navštívit všichni Jardinové? Někteří ho mlátí, jiní sedí u jeho postele. Možná se objeví i lady Thalia se snídaní a malým šálkem čaje na stříbrném podnosu.

„Myslel jsem, že by sis chtěl odpočinout, dokud můžeš,“ pokračoval Silyen Jardine a opatrně se posadil na kraj matrace. „Netuším, jaké ubytování ti Crovan chystá v Eilean Dochas, ale pochybujú, že by odsouzeným dopřával osm hodin nepřerušovaného spánku.“

„Crovan?“

Všechno se mu začalo vybavovat. Krutý Mocný ze Skotska a lord Jardine se mu hrabali v hlavě. Pak Abin hlas. Parlament. Soud.

Jakmile zmizel zmatek z vyslýchání a z hrozných hodin, které následovaly, Luke naprosto jasně věděl, co se stane. Půjde před soud a odsoudí ho za zločin, na který si nepamatuje.

„Jsem zvědavý,“ řekl Silyen Jardine, „kdo na tebe uvalil akt zapomnění. Jestli to zjistím, pomůže nám to leccos objasnit. Například, proč jsi uprostřed matčina tanečního sálu zastřelil kancléře.“

„Já to neudělal,“ trval na svém Luke. Snažil se, aby ho aspoň jeden z Mocných pochopil.

„Ale Luku, jasně že jsi to udělal. Ale kdo smazal tvoje vzpomínky a proč? Kdo byl skutečným cílem? Zelston, nebo můj otec? A ještě jedna otázka. Souhlasil jsi s tím, nebo tě přinutili? Jen se bojím, že nikoho takovéhle maličkosti nezajímají.“

„To není maličkost,“ řekl Luke. „Je to jediná věc, na které záleží. Nepamatuju se na to, o čem všichni tvrdí, že jsem spáchal. Mám okno. Tam, kde by měly být vzpomínky, mám černou díru. Někdo na mně použil svoji Sílu. To dokazuje, že jsem to neudělal.“

Silyen Jardine netrpělivě mlasknul. „Nic takového to nedokazuje. Zapomnění je jen způsob, jak utajit tvoji spoluvinu a účast na spiknutí.“

„Jak by někdo se zdravým rozumem mohl souhlasit, že zastřelí kancléře před očima celého parlamentu?“

„To si neumím představit. Možná nějaký horkokrevný teenager naštvaný na systém, který ho odtrhnul od rodiny? Kluk, kterého radikalizovali vzbouřenci v pracovním táboře? Ne, to nezní moc přesvedcive.

Luke konečně všechno pochopil. Využili ho a pak ho umlčeli. On je zbraň, na které nezůstaly otisky. Je jen vraždící nástroj, ale potrestají ho jako vraha.

„Říkal jste, že chcete vědět, kdo zařídil, abych všechno zapomněl. Můžete to zjistit? Můžete to udělat?“

„Jediný člověk, který může zrušit zapomnění, je ten, kdo ho na tebe uvalil, Luku, jak by ti potvrdila tvoje sestra Abigail ne, ne, to nic nebylo, nerozčiluj se.“ Luke zatnul ruce v pěst, když si představil, že jeho sestra má s touhle zrůdou něco společného. „No, víš, já umím takový trik, který je jen můj. Můžu zjistit, kdo to udělal. A vědět, kdo chce uchovat tajemství, je někdy stejně dobré jako tajemství samo.“

„Udělejte to.“ Luke se postavil a svěsil paže podél těla, jako kdyby čekal, že ho Silyen Jardine praští. ,Je mi jedno, jak moc to bude bolet. Po všem, co mi udělal váš otec se svým přítelem, tohle hravě zvládnu.“

„Chceš si hrát na hrdinu?“ zeptal se shovívavě Silyen Jardine. „To je na pováženou.“

Vůbec to nebolelo. Cítil jen tu zvláštní směsici intimity a nehmotnosti. Připadal si jako jemný písek, který protéká Silyenovi mezi prsty. Chviličku se mu zdálo, že nemá žádné tělo. Pak mu došlo, že ho nepotřebuje.

Nával nevolnosti ho vrátil na zem a on zase stál před Silyenem Jardinem právě v momentě, kdy záclonami prosvitlo vycházející slunce.

„No, tohle jsem nečekal,“ usmál se Silyen. „Miluju zjištění, že lidé nejsou takoví, jací se zdají. Takhle je život mnohem víc vzrušující, nemyslíš?“

„Prozraďte mi to,“ naléhal Luke.

„Prozradit to? Ne, já to neřeknu nikomu. Tajemství jsou jako ošklivé vázy, stará auta nebo jiné zbytečnosti, které lidé jako moje matka a otec sbírají. Čím jsou unikátnější, tím větší cenu mají. Myslím, že za tohle můžu dostat dobrou cenu.“

„To nemůžete! Vždyt mě odsoudí. Pomohl jste Psovi, který si svůj trest zasloužil. Já za to nemůžu, tak proč mi nechcete pomoct?“

„Ach, Luku, určitě víš, že to nemá nic společného s tím, jestli si něco zasloužíš. Pes mi bude užitečný, když bude volný, a ty mi budeš užitečný tam, kam půjdeš. A bude mi užitečné i to, co jsem právě zjistil. Můžu říct, že to byla přínosná noční práce. Ale ještě jsem neměl svoji kávu.“

Silyen Jardine se otočil a Luke se napřáhl. Ale jeho pěst nikdy nedopadla na rozcuchanou hlavu mladého pána. Najednou letěl vzduchem, jako kdyby ho odhodil padající trám.

Luke narazil na stěnu, omráčený úderem i vlastním vztekem a bezmocí. Uviděl přibližující se pár jezdeckých bot. Pak se Silyen Jardine sklonil a upřel na něj černé oči.

„Namouduši, Luku,“ řekl. „Ty si nevzpomínáš na naši ochranu? Potřebuju, aby ses tam, kam půjdeš, choval lip. Mnohem lip. Protože já s tebou ještě neskončil. Ještě dlouho ne.“

Lukovi vstaly chloupky na krku. Silyenovo podivínské chování by ho nemělo překvapit. Tohle není a nikdy nebude čestný boj.

Dveře se otevřely.

„Zjistil jsi něco, Silyene?“ vyštěkl lord Jardine. „Kdo po mně jde?“

Mladý pán se otočil, narovnal se a podíval se otci do očí. Musí mít nervy jako provazy, pomyslel si Luke, když je schopný lhát tomuhle muži.

„Nic použitelného, otče.“

„Dobrá. Už o tom nebudeme mluvit. Nechci své nepřátele varovat, ať už to je kdokoliv. Radši to rychle skončíme. Crovan už zjistí, co potřebujeme vědět. Gavare, odved toho kluka.“

Po příchodu do Východního křídla Luka napadlo, že se zbláznil. Možná upadl do bezvědomí nebo ho na řadu dní či týdnů ochromila Síla. Jasně přeci viděl, jak se obrovská konstrukce rozpadla na tisíce malých kousků.

A teď, sotva po dvanácti hodinách, tu stála neporušená a bez sebemenší vady. Venku bylo jasné ráno. Mrak vysoko na obloze vrhal podivné stíny na lesklé sklo. Celá stavba vyzařovala zvláštní sílu.

Možná, že proudila z lidí, kteří se tu shromáždili. Pohled na ně Lukovi vyrazil dech. Skoro čtyři stovky Mocných seděly v osmi řadách, každý lord nebo lady s dědicem po svém boku. Uprostřed první řady byla dvě volná místa, nejspíš pro Jardinovi. Jejich nepřítomnost poskytla Lukovi výhled na sedadla těsně za nimi. Seděla tam hezká světlovlasá žena, která mu připadala povědomá, a postarší muž s hřívou světlých vlasů, určitě její otec.

Kde už ji viděl? Luke zapnul mozek na plné obrátky a nakonec si uvědomil, že to je Bouda Matraversová, nastávající žena dědice Gavara. Její krásná tvář byla napjatá a vypadala rozzlobeně. Nebylo divu, když odložili její svatbu. Luke klouzal očima po prvních řadách. V několika tvářích se zračila zvědavost, ale nikde neviděl sympatie. Přestal je hledat, nemělo to cenu.

Lord Jardine se posadil na místo kancléře. Luke se postavil po jeho levici, sepnul ruce a svěsil hlavu. Srdce mu divoce bušilo. Za ním stál Gavar Jardine, připravený zasáhnout, kdyby se Luke pokusil o útěk.

Jenže Lukovi bylo jasné, že utíkat nebude, protože věděl, jak by ho dědic Gavar zastavil. A kromě toho neměl kam utéct.

Měl by jim říct, že Silyen Jardine zná, nebo aspoň tvrdil, že zná jméno člověka, který způsobil Lukovo zapomnění. Jenže Silyen to otci popřel a udělá to znovu. Luke by tím poštval otce a syna Jardinovi proti sobě, ale jaký prospěch by z toho měl on sám?

Neměl dost času, aby si to rozmyslel. Zvon v kupoli odbil jasným hlasem devět hodin a jemu všechen čas vypršel.

Lord Jardine začal mluvit a Luke pochopil, že jeho vinu zjištovat nebudou. Je odsouzený předem.

„Podle mého zjištění se nenašly žádné důkazy, že by ho k tomu přinutila Síla některého z Mocných,“ řekl pán Kynestonu a otočil hlavu se lví hřívou, aby si prohlédl shromážděné Mocné. „To potvrdil i můj kolega Arailt Crovan, člen soudního dvora. Vypadá to, že ten chlapec útočil jako osamělý vlk poté, co se během pobytu v Millmooru radikalizoval. Jeho společníci v pracovním táboře jsou zatím neznámí.“

Lukovi se sevřelo srdce. Společníci z Millmooru. Mocní teď prohledají jeho mysl a najdou všechny informace o Jacksonovi, Renie a klubu.

Bylo jasné, co bude následovat. Jardine nebo Crovan ho budou znovu vyslýchat, což nepochybně povede k prozrazení jeho přátel.

Jednu věc ho však hry v Millmooru naučily. Věděl, že akce mu může poskytnout nečekané možnosti. Jestli ho předají Crovanovi, čeká ho dlouhá cesta do Skotska a s ní i řada příležitostí k útěku. Tedy, za předpokladu, že ho z Kynestonu nepovezou v řetězech.

„Vina toho hocha se nedá zpochybnit. Skoro všichni jsme byli přítomni, když spáchal tu odpornou vraždu kancléře. Mnozí z nás ji viděli na vlastní oči. Navrhuji proto, abychom ho okamžitě odsoudili k celoživotním nuceným pracím. Zločince pak předáme do péče Arailta Crovana.“

Lord Jardine se znovu rozhlédl po sále. Luke si nedokázal představit, že by se někdo odvážil protestovat. V parlamentu složeném z Mocných neměl jediného přítele.

Jenže pak někdo promluvil.

„Je nevinný. Musíte ho nechat jít.“

Úplně vzadu se postavil nějaký muž. Ten hlas i tvář mu byly neskutečně povědomé.

„Dědic Meilyr?“ Výraz lorda Jardina nevěstil pro odvážlivce nic dobrého. „Vy tvrdíte, že tenhle chlapec je nevinný?“

„Ano, tvrdím.“

Ten člověk, Mocný a dědic čehosi, sestupoval z poslední řady, kde bylo jeho místo. Lukovi se chtělo křičet, aby mlčel, aby se posadil. Aby přestal říkat, co právě říkal, protože totožnost toho muže nemohla být pravá.

Tohle nebyl Mocný, ale Lukův učitel a přítel, doktor Jackson.

„A vy to víte? Jak?“

„Protože ho znám. Celý rok jsem žil v pracovním táboře v Millmooru, kde jsem pracoval jako lékař. Toho hocha jsem poznal, když ho ke mně přinesli jako pacienta. Tehdy ho brutálně zmlátil dozorce. Vzpoura v Millmooru o pár měsíců později byla moje práce. Můj pokus upozornit všechny Mocné na hrozné podmínky, ve kterých tam žijí prostí lidé. Které jsme nastolili my.“

Luke tomu nemohl uvěřit. Najednou dostal zlost na toho člověka, který měl Jacksonovu tvář, mluvil jeho hlasem, ale byl to Mocný.

„Váš pokus nevyšel.“ Hlas lorda Jardina byl jako led. „Tenhle kluk byl váš poslední hod kostkou? Přikázal jste mu, aby spáchal tohle zvěrstvo, nebo ho spáchal sám, protože byl pod vaším vlivem? V tom je nepatrný rozdíl.“

Slova lorda Jardina duněla Lukovi v uších. O tomhle to všechno bylo? Doktor rozhodl, že Luka převezou do Kynestonu? Proto ho přijali do klubu? Stal se chodící zbraní, která byla připravená, až ji Jackson — tenhle Mocný — použije.

Jenže doktor vyprávěl jiný příběh.

„Luke nemá se Zelstonovou vraždou nic společného. Můžu vám přesně říct, co v Millmooru dělal. Laskavé činy a statečné skutky. Není třeba, abyste se vy, nebo tamten člověk“ — Jackson se otočil a ukázal na Crovana — „hrabali v jeho mozku a hledali zbytečné informace. Za smrtí kancléře musí být osobní nenávist. Luke je nevinný nástroj, který použil vrah. Může to být kdokoliv v této místnosti. Dokonce i vy, lorde. Zelstonovou smrtí jste získal nejvíc.“

Východní křídlo Kynestonu explodovalo podruhé během dvanácti hodin, i když tentokrát to bylo jen pohoršením. Rámus z dohadování a křiku Mocných byl ohlušující.

V poslední řadě stála starší žena a rozčíleně volala: „Meilyre, ne! Ne!“

Gavar zíral na doktora, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„To vězení,“ vykoktal Gavar. „Ten útěk. Já věděl, že to byla Síla. To jsi byl ty.“

Ale Jackson se díval jen na Luka.

„Promiň, ale nemohl jsem ti prozradit, kdo jsem,“ řekl naléhavým tichým hlasem. „Je mi moc líto, že se tohle stalo. My to dáme do pořádku, stejně jako u Oze. Věř mi.“

Z doktorovy tváře vyzařovala upřímnost, tak jako vždycky. Ale jak mu teď mohl Luke uvěřit? Jak mohl důvěřovat někomu, koho vlastně pořádně nezná?

„Dost!“

Hlas lorda Jardina měl stejný efekt jako Síla jeho dědice na náměstí před administrativní budovou. Chyběly jen bolest a zvracení. Členové parlamentu okamžitě zmlkli.

„V závěru včerejšího shromáždění jste vy, vážení Mocní, hlasovali pro odvolání kancléře Zelstona z funkce. Vaše rozhodnutí mimochodem znamená, že navzdory narážkám dědice Meilyra nemám žádný důvod, abych si přál jeho smrt.

Hlasování také potvrdilo, že se jedná o mimořádnou okolnost, a svěřilo úřad do mých rukou. Chtěl bych vám připomenout, že to zahrnuje přijímání mimořádných rozhodnutí, když jde o zachování práva a pořádku nebo když je třeba umlčet nepřátele státu.

Dneska jsme se tu sešli, abychom jednoho takového nepřítele odsoudili, a odhalili jsme dalšího, který se ukrýval v našem středu. Tento člověk se dobrovolně přiznal k pobuřování, násilí a otevřené vzpouře proti vládě Mocných. Tedy, spíš bych měl říct, že se tím chlubil.“

Lord Jardine se obrátil ke Crovanovi a dal mu znamení, aby k němu přistoupil. Pojede ten člověk do Skotska se dvěma vězni místo s jedním?

„Nemůžete soudit Mocné,“ ječela žena ze zadní řady a začala sestupovat ze schodů k čelu sálu.

„LadyTrescová,“ zamručel její jméno lord Jardine, ale bylo to spíš lví vrčení plné tesáků a krve. „Jaká radost, že konečně uznáváte princip ,jeden zákon pro nás, jiný pro ně‘. Ale já nemám v úmyslu vašeho Meilyra uvěznit. Prostě ho jen trochu upravím.

Arailt na takovém zásahu už nějakou dobu pracuje. Jestli se to povede a váš syn si uvědomí svoji chybu, vrátí se dneska večer do Highwithelu. Gavare, dohlédni, aby Armeria nepřekážela.“

Gavar ženě zastoupil cestu a zabránil jí sejít až dolů.

Nikdo další se nepohnul. Blondýna uprostřed druhé řady se zvědavě naklonila dopředu. Její tvář vypadla jako vytesaná z kamene.

„Co to děláte?“ zeptal se Jackson klidně.

„Co děláme?“ usmál se lord Jardine. „Nebezpečné zvíře vystrčilo drápy. Co bychom měli udělat s nebezpečným Mocným, hmm?“

Kývl na Crovana a ten se otočil k Jacksonovi. Jeho brýle se zaleskly ve slunečním světle a doktor přivřel oči.

Jackson se odvrátil, ale jeho výraz se změnil. Vrásky se mu prohloubily a tvář se mu zkroutila bolestí.

„Co to děláte?“ zeptal se znovu. Jeho hlas se chvěl hrůzou. „Ne.“

Zapotácel se a padl na kolena. Jednou rukou se chytil za hlavu, druhou sevřel v pěst — a z vysoké neposkvrněné postavy lorda Crovana vyšlehl plamen.

Crovan zalapal po dechu a máchl rukou. Jackson se svalil na podlahu. Z Crovana pořád šlehaly plameny. Luke cítil žár, ale necítil zápach spáleniny. Nebylo cítit vůbec nic. Muž se začal plácat po pažích i po nohách, a kde se jich dotkl, oheň uhasí. Přejel si prsty po tváři, pročísl si vlasy a poslední plameny zmizely, jako kdyby ho někdo polil vodou.

Doktor se vydrápal na všechny čtyři. Z jeho výrazu bylo jasné, jaké ho to stálo úsilí. Podíval se na svého protivníka a Luke uviděl v koutcích jeho očí slzy. Slzy z čistého zlata.

Žena, které Gavar zastoupil cestu, začala křičet. Ozval se nervy drásající, nelidský jekot. Rev zvířete, které vidí svoje mládě v pasti.

Jackson zvedl jednu ruku. Pod nehty měl jakousi zlatou tekutinu, která kapala na podlahu. Z uší mu vytékaly tenké zlaté praménky. Pak mávl rukou. Všichni slyšeli prasknutí. Obě Crovanovy nohy se zlomily a on padl na zem. Jackson znovu mávl a ozvalo se další zapraskání. Crovan vykřikl a zkroutil se bolestí. Paže mu zůstaly nepřirozeně viset podél těla.

Luke zalapal po dechu. Věděl, že zoufalý, neobyčejně mocný dědic Meilyr bojuje o svůj život. Možná i o něco jiného.

Doktor se doplazil ke Crovanovi, oběma rukama ho chytil za krk a pevně ho stiskl.

Z Crovanových rtů uniklo slabé zasténání. Navzdory hrozné podívané Luke zajásal. Ten člověk dostal, co si zasloužil. Tohle je odplata za Psa. Odplata za všechny příšerné věci, které prováděl za zdmi svého hradu mužům i ženám, kteří se postavili rase zrůd, lidem, kteří sami sebe nazvali Mocnými.

Pak si uvědomil, že jásal předčasně.

Vzduch kolem Meilyra se naplnil jemnou zlatou mlhou. Stoupala z jeho těla, jako by mu tryskala ze všech pórů. Její záře všechny oslnila. Luke si položil ruku na tvář, aby si ji setřel, at už to bylo cokoliv. Vzpomněl si na ženu na náměstí před administrativní budovou a na její lebku roztříštěnou střelou z Griersonovy pušky. Na krvavé stříkance.

Jenže teď byly jeho prsty čisté. Napadlo ho, že zlatá hmota je příliš lehká. Lehčí než vzduch. Stoupala vzhůru, roztahovala se, rozplývala se. Nakonec se usadila jako jasná pára pod skleněnou střechou Východního křídla, a pak vzplála jasným plamenem a zmizela.

Luke sledoval, jak se Crovan posadil, ohnul paže, sklonil se a začal uzdravovat svoje nohy.

Ale dědic Meilyr doktor Jackson — ležel schoulený do klubíčka a naříkal, jako kdyby měl srdce roztržené ve dví. Jako kdyby mu někdo rozdrtil duši.

Jako kdyby mu vyrval z těla všechnu Sílu a zničil ji.

EPILOG

ABI

Auto odvezlo Luka uprostřed noci.

Abin odsouzený bratr a jeho věznitel, lord Crovan projeli kynestonskou bránou rovnou k vrtulníku. Když se jeho rodina dozvěděla, že je pryč, byl už Luke na půl cesty do Skotska vstříc osudu, který ho čekal v Eilean Dochas.

Jenner to rodině oznámil při snídani. Hadleyovi po té zprávě nemohli skoro čtyřiadvacet hodin usnout. Otec se uzavřel do sebe, matka mu položila hlavu na rameno a rozplakala se. Bylo to jako ta nejhorší noční můra, takže Abi byla skoro — skoro — vděčná za další zprávu, kterou Jenner odvedl jejich pozornost.

„Jackie, Steve, vy a Abi si musíte rychle zabalit svoje zavazadla. Dneska odpoledne vás odvezou do Millmooru.“

„Do Millmooru?“ Otec vypadal zmateně.

Jenže matka si uvědomila, že jedno jméno Jenner neřekl.

„Předpokládám, že Daisy taky.“

Jenner se podíval na strop, jako kdyby slova, která potřeboval, byla napsaná na dřevěných trámech. Samozřejmě tam nebyla.

„Daisy zůstane tady. V Kynestonu.“

Abi prudce zvedla hlavu. Tohle nečekala.

Matka vztekle zařvala, vrhla se na Jennera a začala do něj bušit pěstmi. Abi se ani nepohnula, aby mu pomohla, otec se nepokusil matku odtáhnout. Jenner odrazil nejhorší rány, pak ji chytil za obě ruce a čekal, až se uklidní.

„Berete mi moje děti,“ rozvzlykala se matka a utřela si nos rukávem županu. „Vy nejste lidi. Jste zrůdy.“

„To se přeci nesmí,“ ozvala se Abi. Vlastně chtěla mít celou záležitost za sebou a nečekala uklidňující odpověď. „Zákon říká, že děti pod osmnáct si můžou odpracovat svoje dny jen se svými rodiči. I když všichni víme, že tvoje matka na to zapomněla i v Lukově případě.“

„Abi, můj otec je zákon. Může si říkat, co se mu zlíbí. Gavar ho o to požádal a on souhlasil. Daisy se přestěhuje do pokoje v křídle pro služebnictvo a Libby bude mít dětský pokoj hned vedle.“

Daisy seděla bez hnutí u stolu. Pak se otočila, aby viděla do obývacího pokoje, kde si na koberci hrála s plastovými kostkami Libby. Z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst. Abi věděla, že Daisy holčičku miluje, ale sama byla ještě dítě. Ještě jí nebylo jedenáct.

Stane se Gavar její náhradní rodinou? Stane se z něj podivná kombinace staršího sourozence a rodiče? Jak Bouda Matraversová přijme neobvyklou domácnost svého manžela?

Daisy mlčela.

„Musíme mít pravidelný kontakt,“ vyrazila ze sebe Abi. „Každý týden dopis. Telefonáty, jakmile to bude možné. Žádnou tříměsíční čekací lhůtu. Musí to být hned. Tohle přeci můžeš zařídit.“

Jenner se na ni pokorně podíval. „Zařídím.“

„Potřebovala bych si zajít do domu. V kanceláři mám svoje věci.“

„Samozřejmě. Chtěl jsem ti to navrhnout.“

„Mami, tati, začněte balit. Vrátím se co nejrychleji. Nechci přijít o poslední chvíle s tebou, sestřičko.“

Abi a Jenner byli na cestě do domu, když ji Jenner zničehonic políbil. Na nepatrný zrádný moment se k němu Abi přitiskla. Napadlo ji, co by se stalo, kdyby chtěla, aby poprosil svého otce, aby jí dovolil zůstat v Kynestonu.

„Už jsem o tebe požádal,“ řekl, jako kdyby jí čed myšlenky. Pohladil ji po tváři a podíval se na ni teplýma hnědýma očima. Zračila se v nich stejná lítost jako toho prvního dne, kdy ji varoval, aby nebyla zvědavá. „Nechci, aby sis myslela, že jsem to nezkusil, když Gavar dostal svolení pro Daisy.“

„Já ti věřím,“ řekla, stoupla si na špičky a znovu ho políbila. Nechtěla ho nutit, aby to řekl. Nechtěla vyslovit nahlas to, co oba věděli. Jenner neměl žádnou Sílu, zatímco Gavar byl dědic. Jeho spojenectví s lordem Jardinem bylo komplikované, ale otec a jeho nejstarší syn potřebovali jeden druhého. Jennera nikdo nepotřeboval.

Dokonce ani já, připustila hořce Abi. Ráda by věděla, kolikrát si to bude muset opakovat, než tomu uvěří. A kolikrát ještě potom, než se to stane pravdou.

Věci, pro které přišla, nebyly jen na jejím stole, ale i na dalších místech kanceláře. Požádala Jennera, aby si prošel všechny záznamy

a databáze. Chtěla se ujistit, že jim rozumí. Zatímco ho takhle zaměstnala, procházela místnost, otevírala zásuvky, odemykala skříně a občas mu připomněla, kam co dala.

Pak mu sdělila, že zpátky domů by šla raději sama. Rozloučili se v kanceláři. Jenner zabořil prsty do jejích dlouhých vlasů, jako kdyby je nikdy nechtěl vytáhnout, ona mu přitiskla tvář na hruď a vdechovala jeho vůni.

„Chtěla bych tohle,“ oznámila, když se odtáhl, a ukázala na jeho šálu. Omotal ji kolem jejího krku a sledoval, jak odchází.

Poslední společné hodiny Hadleyových proběhly v tichosti. O Lukovi se vůbec nebavili. Jeho nepřítomnost byla sama o sobě dost hrozná, než aby o ní ještě mluvili. Matka s otcem zoufale objímali Daisy a snažili se zapamatovat si každý centimetr jejího těla. Až se s ní setkají příště, bude z jejich děťátka dospělá dvacetiletá žena.

„Dost často se stává, že děti jako Daisy nezůstanou se svými rodiči,“ pokusila se Abi uklidnit otce. „Představ si, že je v té nejluxusnější internátní škole na světě.“

,Akorát mi nikdo nebude kontrolovat úkoly,“ přidala se Daisy. ,A já jsem ta, co tam bude učit.“

Otec se zasmál, ale pak se jeho smích změnil v pláč. Abi si už snad po miliónté dávala vinu za to, že je přemluvila, aby poslali žádost do Kynestonu. Kdyby nebylo jí, mohli by teď všichni být v Millmooru. Hladoví, v jedné místnosti, naštvaní, ale spolu.

Jenner se vrátil po obědě a odvedl je k bráně, kde na ně čekal mladý pán na černém koni. Brána se začala probouzet k životu. Abi s nelibostí zjistila, že její zjevení jí připadá stejně zázračné jako poprvé. Na druhé straně stálo černé auto se znakem pracovního úřadu.

Vtom se brána otevřela. Došli k ní všichni čtyři, ale jen tři skrz ni prošli. Daisy stála, houpala v náruči Libby a mávala jim. Pak brána zmizela a s ní i Daisy. Zeď Kynestonu se táhla do dálky jako neporušená, nepřekonatelná bariéra porostlá mechem a slabě světélkující působením Síly.

„Moc toho nemáte,“ řekl řidič, když Abi uložila do kufru svoji poloprázdnou tašku.

„Já vím, jak to v pracovních táborech chodí,“ řekla Abi. „Můj bratr byl v Millmooru. Stejně nám nedovolí, abychom si vzali víc věcí.“

Vklouzla na zadní sedadlo vedle matky, otec se posadil dopředu. Prvních pár minut se s nimi řidič snažil bavit, ale nakonec to vzdal. Abi sledovala cestu. Nejdřív zamířili na západ, minuli Bristol, pak vyrazili po M5 na sever do Manchesteru — a do Millmooru.

Zastrčila ruce do kapes kabátu a snažila se nemyslet na sevřený žaludek.

„Promiňte,“ vyhrkla po chvíli. „Cestování mi nedělá dobře. Myslím, že budu zvracet.“

„Cože?“ Řidič se podíval přes rameno a zamračil se.

„Támhle ty stromy. Prosím.“ Abi si dala ruku před pusu. „Můžete zastavit?“

Když vystupovala, nenápadně stiskla matčinu ruku. Dveře nechala otevřené.

Doběhla ke stromům, otočila se zády k autu a předklonila se. Všichni jasně slyšeli zvuky, které vydávala. Rozkašlala se a popošla mezi stromy.

Rozběhla se, jakmile byla z dohledu.

Mapa v kapse jí při běhu narážela do nohy. Mapa, kterou vzala v kanceláři a kterou prostudovala během cesty k jejich domku. Přesně věděla, kde právě jsou. Kousek odtud vede směrem na západ, do Exeteru, silnice druhé třídy. Osamocené mladé dívce určitě někdo zastaví. V Exeteru nasedne na vlak do Penzance, posledního města na jihozápadním výběžku Anglie. Všechny peníze, které by mohla potřebovat, si zašila do kabátu, když předtím v kanceláři vyprázdnila krabici na drobné. Není třeba říkat, že částka, která podle Jardinů přestavovala drobné, byla mnohem vyšší, než většina lidí vydělá za celý měsíc.

Mohla si nakoupit nové oblečení, nechat si obarvit vlasy. Bude rozumné, když změní svůj vzhled, protože zprávy o jejím útěku se brzy rozšíří po celé zemi. V její prospěch hrála skutečnost, že nikdo neměl tušení, kterým směrem se vydala. Nejspíš je napadne, že se chce dostat do Manchesteru nebo do Skotska.

Z Penzance by mohla pokračovat lodí. Nebo helikoptérou. Možná by mohla podplatit někoho, kdo by ji dostal na rybářskou loď nebo na jachtu.

Do večera by mohla dorazit na Scilly. V srdci souostroví se choulilo panské sídlo, které patřilo jediným lidem, kteří jí mohli pomoct zachránit bratra: Lady Armerii Trescové a jejímu synovi a dědici Meilyrovi, který přišel o svoji Sílu.

Abi pokračovala v běhu. Na Highwithel chtěla dorazit dřív, než padne noc.

PODĚKOVANÍ

Mému agentovi Robertu Kirbymu, který mi věřil a uvedl vše v život. Mým agentkám pro zahraničí Ginger Čiarkové a Jane Willisové, které mi to pomohly uvést v život po celém světě.

Mým vydavatelům Belle Paganové a Tricii Narwaniové, které z mé knihy dostaly to nejlepší.

Mým zahraničním vydavatelům Evě Granszpanové, Marii-Anně Geisslerové a mnohým dalším, kterým se líbila tato v každém ohledu britská kniha.

Mým týmům PanMac a Del Rey Lauren: Phoebe, Kate, Jo, Emily, Davidovi M., Keithovi, Thomasovi, Quinne, Davidovi S., Julii, Loren i ostatním kolegům za skvělou profesionální práci.

Mému týmu UA Kate, Kat a Yasmině, které zajišťovaly vše potřebné. Mé rodině: mamince, Jonathanovi a otci, kteří mě v dětství zasypali knihami a povzbuzovali mě ke čtení.

Mým starým přátelům Hils, Gilesovi, Tanye, Johnovi a mnohým dalším, kteří vždycky věřili, že jednoho dne budou držet v ruce moji knihu.

Mým novým přátelům Debbie, Taran, Timovi a Nickovi, kteří mě inspirovali a celou dobu mě povzbuzovali.

Kolegům z televize: Mikovi, Jacquesovi, Fioně a Jay, kteří mi poskytli dostatek volného času.

Mým prvním čtenářům: Gavovi, který mě správně nasměroval, Amy, která mě tahala z průšvihů, a Winchesterské knihovně, která mi v osmi letech udělila první cenu za literární dílo. Včasné ocenění je nejdůležitější.

Lidem z Wattpadu, kteří od samého začátku stáli při mně.

Přátelům, kteří mě zásobovali pitím.

Všem, co věřili, že je třeba spojit tvůrčí a duševní úsilí.

A taky všem, kteří mě v tom nenechali samotnou.

O AUTORCE

Vie Jamesová pracuje v televizi jako vedoucí vysílání aktuálních událostí a miluje příběhy ve všech podobách. Její programy pro BBC1 vysílaly zpravodajství z prezidentských voleb v USA v roce 2016 i z referenda o vystoupení Británie z EU. Dvakrát byla porotkyní v soutěži časopisu The Guardian Not the Booker Prize.

Zlatá klec]e jejím prvním románem, jehož koncept vyhrál na Wattpadu hlavní cenu za nejdiskutovanější fantasy knihu.

Žila v Římě a Tokiu, momentálně bydlí v Londýně.

www.vicjames.co.uk

Facebook.com/VicJamesAuthor

Twitter: @DrVictoriaJame

Vie Jamesová

Temné Nadání — Zlatá klec

Z anglického originálu Gilded Gage, vydaného nakladatelstvím Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Randem House LLC, New York v roce 2017, přeložila Milena Hordinová.

Vydalo nakladatelství Fragment v roce 2019

ve společnosti Albatros Media, a. s., se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4.

Číslo publikace 34 930

Jazyková korektura Radovan Zítko

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Technická redaktorka Daruše Singerová

Sazbu zhotovilo Grafické a DTP studio Albatros Media, Július Muránsky Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books s. r. o., Brněnská 1024, Pohořelice 1. vydání

www.fragment.cz

e-shop: www.albatrosmedia.czwww.facebook.com/nakladatelscvi.fragment

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

FRAGMENT