www.palmknihy.cz

Bárbí, právo první noci aneb potracený plivník

Hanina Veselá

http://palmknihy.cz/index.php?x=3076

Bárbí, právo první noci aneb potracený plivník

Kapitola 1

Bárbí, právo první noci aneb potracený plivník

Hanina Veselá

alesevtiscali.cz

Moji paní vám nemusím představovat. Stačí, když prozradím, že se honosí vzletným jménem Barbara Cony, odvozeným od jistého chlápka, o němž koluje mnoho legend a mýtů. Já ale z důvěrných zdrojů vím, že její pravé jméno je Lilien a že není levobočkou mocného krále, jak tvrdí, nýbrž dcerou potulné markytánky a nějakého žoldáka. Neříkejte ale nikomu, že to víte ode mě, jinak má paní rozpárá břicho mně i vám.

Já jsem Vítězslav, mám krátké tmavé kudrny a nerad se meju. V ranci nosím své paní bagáž a zbraně a ona mi za to pere košile. Dobře, kecám, nic mi nepere, ale prát se s někým, to ona umí…

,,Víťo, hejbni tím svým tlustým zadkem. S takovýmhle tempem tam nebudeme do rána!” houkla má paní.

,,Už klušu…, už klušu…!!” Louka byla seschlá a plná trpasličích nor. Jí se to řekne, když si prdelku veze na mantichoře, zatímco já musím po svých.

Barbara se mému zmučenému výrazu vysmála. ,,Aspoň máš pohyb!” vesele pohodila zrzavou hřívou. (Má účes vzhledný asi jako ocas té její mantichory.)

,,Tak přece přidej, už je vidět vížka kostelní věže!” vykřikla ze sedal.

Já viděl nanejvýš vybělené kostřičky skřítků lučníčků, rozšlapané pod svýma nohama, ale přesto jsem se zdvořile zeptal: ,,A jak se vůbec tenhle kraj jmenuje…, a co tam jako budeme dělat…??!!”

,,Chm,” Barbara Cony si nad mou zapomnětlivostí pohoršeně odfrkla, ,,Blahovín, přece. Patří to tu knížeti Agoru Lestakovi. Je to velký zlosyn a zvrhlík, ale my už jeho řádění učiníme přítrž. Požádala nás o to mastičkářka Lýdie, tvá dobrá známá.”

,,Uf!! Uch!!” vydal jsem z hrdla bujarý pokřik. U tuctu rozšlapaných skřítků, jak jsem na ni mohl zapomenout?

Lýdie, albínská bledule připomínající macaráta (kdo neví, co to je macarát?) mi dlouhé noci nedávala spát. Seznámil jsem se s ní za opravdu dobrodružných okolností, ale to je jiný příběh a jestli ho neznáte, váš problém. Nakonec ale dala před mou nezanedbatelnou maličkostí přednost vlastní kariéře (znáte to) a začala šířit lékařskou osvětu v Blahovínu. Všechno zřejmě nešlo tak hladce, jak si naivní bledule malovala.

,,A co se to jako v Hovnibláhu nebo jak se ta díra jmenuje, děje?” využil jsem toho, že má paní trochu zpomalila a konečně ji dohnal.

,,To by nás také zajímalo. No, předpokládáme, že jde o něco strašného,” pokračovala má paní líně, ,,jinak by přece neposlala harpyji se vzkazem nám?!” Mimovolně pohladila jílec svého meče. ,,Jestli ale jde jen o nějakou šarvátku s místními kouzelníky a my jsme se táhli světa kraj zbůhdarma, uděláme si ze střívek té tvé mastičkářky pláštěnku. Starou jsme si zničili, když jsme zažehnávali smrad z ohniska v Tchořenkovém hvozdu.”

Na to jsem nic neřekl. Pod nohama mi už nepraskaly lučníčci ale bláto. Cesta byla od kol těžkých vozů samá rýha a jednou jsem se nechtěně vyčvachtal v kaluži plné vajíček vodoskřetů. Lestakovo knížetství netvořilo víc než několik vesnic, vklíněných do kopcovité, lehce zalesněné krajiny. Samotný hrad uprostřed vykáceného kopce - nesourodá stavba, mající více komínů než věží - byl vidět odevšad, ale kdyby nebyl, bylo by to podle mne lepší.

Nejdřív jsme se museli protlačit trhem. ,,Štěstí za tolar, štěstí za tolar!” křičel bradatý kouzelník v špinavé kápi. Na jednoduchém skládacím pultíku měl vystavené zavařovací sklenice s proděravělými víčky. V nich zuřivě tloukly křídly víly štístěnky. Olízl jsem se. V pudinku jsou nejlepší. Opodál postával u kamenného grilu chlapík v začouzené zástěře a nabízel laciné skřítburgry. Grilovaná gobliní stehna jsem bohužel nikde neviděl. Má paní zatoužila ochutnat nápoj z vodoskřetů, ale naštěstí se mi podařilo na poslední chvíli jí to rozmluvit. Určitě by potom dostala běhavku. Aspoň si koupila předražený nektarinkový kompot z květových vil. Za to mě pavoučí bagetu nedopřála, a přitom noha velkpavouka, zapečená v těstě, tak lákavě voněla! Na truc jsem vypil kelímek Elfího vína, které v ochranném obleku podával člen Cechu upírů na ochutnávku. Bylo opravdu odporné, ale zadarmo nemůžete čekat bůhvíco. Hned, jak jsme si proklestili cestu do vnitřní vesnice, mrsknul jsem zmačkaným kelímkem přes plot nejbližší zahrady.

Uvnitř opevnění to nevypadalo o moc lépe než na tržišti. Na špinavých dvorcích se plazily mezi odpadky kvítky svízele, mezi tím se potáceli zakrslí kokogryfové, mantichoří chlívky zapáchaly a každou chvíli jsem kopl do koblížků jednorožců. Na děravých doškových střechách vysedávali domácí šotci a líně vystavovali bříška odpolednímu sluníčku, dokud mezi ně nevlétlo hejno vyhladovělých harpyjí.

Zamračeně jsem sledoval upachtěné vesničany při práci a jejich nakynulé ženy, vykukující z oken jako kokogryfky z kurníku. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že ve tvářích vesničanů je spojeno podezřele mnoho rysů, které se vyskytují u tupých tažných trollů. Jako válečník jsem vypjal hruď a nechal se okukovat hezkými dcerkami bohatých sedláků. (Problém byl v tom, že tam žádné nebyly.)

Lýdiin domek byl malý, ale narozdíl od ostatních stavení čistý. Mně na něčem takovém nesešlo, ale Barbara to hned neopomenula zdůraznit. Na vzorně zatěsněné střeše seděli jen dva šotci a nevzrušeně hráli mariáš se šupinami vodoskřetů.

Léčitelka nás přivítala v myší sukni až na zem dlouhé a světle šedé haleně, k mému zklamání ke krku dopnuté až po poslední dírku. Světlé vlasy schovávala pod šátkem. Nemohl jsem nepostřehnout, že pod levou paží má jakousi vybouleninu, jakoby jí tam rostl třetí prs.

,,Vítám tě, Barbaro Cony, dcero krále,” Lýdie naznačila pukrle a podala mé paní ruku. Královská dcera jen něco broukla. Na velké zdvořilosti nikdy příliš nebyla. Léčitelka se obrátila ke mně: ,,A tvůj služebník je u mě rovněž vítán.”

Vytřeštil jsem oči. Jako by mou hruď rozrazilo jednorožcovo kopyto. Ona si mě nepamatuje!!

,,É - to je Víťa,” prohlásila Barbara jen tak na půl úst.

,,Ach, už si vzpomínám. Ten Víťa, který mi tvrdil, že má bolesti hrudi…” Lýdie se na mě škádlivě usmála.

Zatnul jsem zuby. Tak tohle jí neodpustím, ani kdyby přede mnou po kolenou lezla. (Vskutku příjemná představa, tu si musím zapamatovat.)

,,Přichystám vám něco k snědku. Co třeba chléb a sýr? Tvůj služebník má jistě hlad,” léčitelka na mě znova povzbudivě zamrkala, ale já jsem se nepřestával tvářit jako zpráchnivělá elfí hlava.

,,Á, jídlo, to bychom si dali. Ale na sýr už je moc pozdě. Gryfí křidélka nebo trollí kýtu nemáš?” zeptala se má mlsná paní.

,,Ach,” Lýdie zrudla jako pivoňka, ,,víte, já sama maso příliš nejím, ale v zahradě mi rostou baklažány. Mám také čerstvý špenát, budete po něm silní…”

,,Budiž, dáme si sýr,” přerušila ji má paní, ,,ale předtím by nás zajímalo, proč jsi nás sem pozvala, ergo o jakou nekalost tu jde?”

Má paní se ve výřečnosti zrovna předháněla, ale jí ji ztěží vnímal. Hleděl jsem s otevřenými ústy na Lýdiin ,,třetí prs”.

,,Víťo, neciv a radši syp ustájit naši mantichorku,” přikázala mi Barbara.

,,Ach, jde opravdu o vážnou věc. Pojďte dovnitř, vzácná paní,” Lýdie si vzala Barbaru stranou.

Mrzutě jsem popadl kousavou, trucovitou potvoru. Chlívek by měl být někde za domem. Dával jsem si přitom dobrý pozor, aby mi ta mrcha nešlápla na nohu. Nevím, čím to je, ale zvířata nemám příliš v lásce (pokud neleží na pekáči nohama vzhůru) a oni mi oplácejí stejným.

Když jsem vpadl do světnice, byla řeč v plném proudu. Má paní rázovala úzkým prostorem mezi lavicí, stolem, krbem a poličkami s okrasným hrníčky, v nichž vyspávali zbylí šotci, jak to měla ve zvyku, zatímco Lýdie servírovala na stůl krajíce chleba, hrudky másla a tlusté copánky zlatoovčího sýra. Pusa jí přitom jela jak namazaná.

Aniž by mi byla věnována sebemenší pozornost, shodil jsem Barbařin těžký batoh a uvelebil jsem se na trojnožce v samém koutu světnice, odkud jsem ostýchavě šilhal k prostřenému stolu. Na svátečním ubrusu trůnil zády k váze s kyticí pryskyřníků uhlově černý rarášek. Pocítil jsem k němu sympatie, protože si ho stejně jako mě nikdo nevšímal. Rarášek mi oplatil zkroušený pohled a upadl zpátky ve svoji zádumčivost.

,,Kdykoliv se koná v některé z jeho vesnic svatba, dá se pozvat, počká až je celá společnost v nejlepším, nechá opilého ženicha někam uklidit a sám zatím obstará ženichovy povinnosti u nevěsty!” Lýdie si rozhořčeně dupla, až její ,,třetí prs” poposkočil. ,,A dělal to i jeho otec, děd, praděd a tak dále,” žalovala dál, přičemž starostlivě vrátila ,,prs” na své místo.

Má paní mlčky přecházela sem a tam; bylo vidět, že léčitelce pozorně naslouchá.

Poposedl jsem. Ačkoliv mě nikdo - zaplať pánbůh - nevzdělával v právovědě, pochopil jsem, že Lýdie mluví o starém rodovém právu, které měla zdejší knížata odnepaměti a jež bylo juristy zváno právem první noci; jinak ovšem mezi laiky ještě jedním názvem, který zde však pro jeho obscénnost nebudu uvádět. (Stejně ho všichni známe.)

,,Aj!” opustil jsem trojnožku, má velká chvíle nadešla. ,,Jak nestoudné, jak hanebné! Zastaneme se práv žen! Budeme bojovat za zrušení tohoto práva!” vypálil jsem.

Má paní s léčitelkou na mě nechápavě pohlédly. Kapku jsem zrozpačitěl. Barbara na mě vrhla pohled tak hněvivý, že jsem se musel zase posadit.

,,Uvědomuješ si, co to pro nás znamená?” navázala Lýdie po mém zjevně špatně načasovaném výstupu.

Já jsem si to uvědomil a usmál jsem se. Chtěl bych být oním knížetem!

,,Je to neúnosné,” usekla Barbara chladně.

,,Ach, máš plnou pravdu, vzácná paní. Mohli jste si toho všimnout, už když jste sem vcházeli,” dodala léčitelka, pravou ruku stále na ,,třetím prsu”. Pomyslel jsem si, že té záhadě musím přijít na kloub.

,,Je stupeň jejich degenerace beznadějný?” zeptala se Barbara věcně.

,,Myslím, že se s tím dá ještě něco dělat. Ale další míchání téže krve musí přestat.”

,,Jak navrhuješ, předneseme to na zemském sněmu. Jako dceru krále, vládnoucího zemi mocnější než deset těchhle Hovnibláhů, nás musí kníže Lestakov vyslyšet, zvážit možnosti a pokud ne…” Barbara si významně poklepala na jílec svého meče, který neodkládala ani v bezpečí stavení.

,,Je to hrdý a neústupný člověk, ale s tím počítám. Po tvém moudrém návrhu na vzdání se tohoto, pro zdárný vývoj populace zhoubného práva, se kníže rozzuří nebo se nám… a to je pravděpodobnější… vysměje.”

,,Jistě. Víme, co máme dělat,” Barbara znova láskyplně pohladila meč.

Ale já jsem nevěděl! Podíval jsem se po raráškovi, jako by mi ten mohl poskytnout nějaké rozumné vysvětlení. Místo pod pryskyřníky však bylo prázdné. Barbara se natáhla pro copánek zlatoovčího sýra. Lýdie zavolala domácího skřeta, který mé paní nabídl krajáč s mlékem. Barbara cosi zabručela, ale nenapila se. Léčitelka si sama zobla něco drobků ze suchého chleba. Jak se ke mně natočila bokem, spatřil jsem znova raráška. Seděl na jejím rameni a tvářil se o trochu veseleji, ale ne o moc.

Těch několik dní, které zbývaly do zahájení sněmu, jsem strávil v trucování; dokonale odolný proti bleduliným pokusům, spočívajícím v nalézání mrtvých šotků pod slamníkem, kdykoliv jsem se šel uložit ke spánku. Strkal mi je tam rarášek, bez pochyby z rozkazu své majitelky.

Sněm se konal na velké louce kousek od vesnice; té samé, kterou jsme přišli. Skřeti kvůli tomu museli ucpat trpasličí nory. Pro knížecí družinu a několik zemanů byly připraveny dřevěné lavice, pro tu příležitost vynesené ze zaplivaných krčem. Tam také měly místa má paní s Lýdií. Samo knížátko si nechalo z nitra svého hradu dovléct zaprášený trůn s dírkami po umně vyloupnutých drahých kamenech. Já coby sluha a zástupce plebsu, jsem byl nucen spolu s ostatními vesničany dřepět na holé zemi, pod zadkem jen vlastí plášť, když nepočítám několik rozsednutých skřítků lučníčků.

Jeho knížecí milost na sebe nechávala dlouho čekat jako každý, kdo je jen o trochu důležitější než trollí hlen. Znuděně jsem žvýkal stéblo trávy. Knížecí družiníci byli jen partou otrhanců v umolousaném hedvábí a zašívaných punčochách, o nižší šlechtě ani nemluvě. Má paní v chlapském oblečení mezi tou čeládkou vypadala jako princezna. Lýdie byla spíš její bledolící se páže. Než jsem stihnul své bledulce zamávat, začaly se zadky smradlavých vesničanů kolem mě zvedat. Najednou jako když proutkem švihneš, všichni klečeli. Ač neochotně, připojil jsem se k vzdání holdu Jeho knížecí milosti. Lestakov se svými rádci a zástupem skřetích lokajů právě dorazil. (Naštěstí, jak má paní poznamenala později, nebyl mezi nimi jediný kouzelník.)

Pozorně jsem se na knížete podíval. Agor Lestakov byl mužem středních let, na svůj věk tak nápadně hezký, až to hraničilo s ošklivostí. V husté kožešině vlkodlaka přes záda se nesl jako páv, korunu líně položenou na vlasaté hlavě. Sotva dosedl na trůn, už si zpupně prohlížel své poddané. Odkudsi zařvaly trubky a vrchní ceremoniář - vyzáblý skřet v červeném taláru s holí, slavnostním mečem a cigárem v hubě - oznámil sněm za právě zahájený.

Kníže ho svolával každý rok. Pře kteréhokoliv poddaného zde měla být vyslyšena a rozhodnuta, stejně jako šlechta mohla vznášet své námitky a návrhy k dosavadní správě knížetství. Šlo převážně o tahanice ohledně násilného zabrání sousedových kokogryfů, škody napáchané mantichorami, přeběhlými přes cizí louku nebo o spory to, kdo má odklízet z cest mimo vesnice rozšlapané skřítky. Pro mě to začalo být zajímavé teprve tehdy, když předstoupila má paní s Lýdií coby pážátkem v patách.

Léčitelce, ten den vyměnivší myší šeď za krysí hněď, seděl na rameni rarášek a tvářil se náramně potměšile. Snad to bylo tím, že ráno se mu povedlo nasypat mi do mléka šotčí bobky, čehož jsem si sice všiml, ale až když jsem měl dopito.

,,Á, hle, tu stojí před námi Barbara Cony, naše slavná hrdinka,” Lestakov obracel ve smyslných rtech každé slovo jako přeslazenou vílu nektarinku. ,,Co si přeješ Bárbí, chceš se snad stát naší poddanou?” úlisně se usmál. Má paní pevně stiskla místo, kde by se nacházel jílec jejího meče, kdyby se na sněm mohlo přijít ve zbrani. Nesnášela, když ji někdo takhle oslovil.

,,Nikoliv, kníže,” řekla pevně. ,,Jsme tu jako prostředník mezi tebou a tvým lidem ohledně věci, která velice tvůj lid tíží, a o níž si tvůj lid s tebou otevřeně hovořit netroufá.” Barbara pronesla řeč zhruba tak, jak ji to Lýdie naučila.

Jeho knížecí milost se lehce pobaveně usmívala, pak vypoulila oči, takže připomínala více vodoskřeta než knížete, a nakonec to skončilo dračím řevem: ,,Jak si ty, jako cizinka opovažuješ mluvit nám do našich práv?! Už náš prapraděd tak činil a dobře činil. Copak nevidíš, jak naše panství vzkvétá?” Kníže opsal ve vzduchu půlkruh. ,,A náš lid se má rovněž k světu. Cožpak nevidíš, jak nás poslouchá?” Lestakov ukázal do publika, které mu s tupou oddaností viselo na rtech.

,,Nezapomeň, že mluvíš s dcerou vznešeného krále!” podpořila Barbaru bledule. Rarášek usazený na jejím rameni ukázal knížeti zdvihnuté prostředníky. Zpozoroval jsem, že Lestakovi také neunikl léčitelčin ,,třetí prs”, ale stejně jako já si svůj poznatek nechal pro sebe.

Barbara ale žádnou podporu od Lýdie ani jejího raráška nepotřebovala. Když prve řečnila o nezdravém knížecím zvyku, nebo spíše zlozvyku, potila se a místy se musela odmlčet, takže bylo slyšet jen chrupání, jak vesničané svými zadky drtily lučníčky, ale jak bylo po řečnění a nadto hrozil boj, stála královská dcera zase na pevné půdě.

,,To, co tu vidíme, už ani nejsou lidé. Spíš nám to připomíná tažné trolly. Můžeš s tím vorat, ale přitáhne-li ti k hranicím nepřítel, jsi v pr… průšvihu. Ti by se neubránili ani roji štístěnek. Ničíš si svou sílu!” ucedila Barbara.

V tu chvíli jsem byl na svou paní hrdý. Vesničané, družiníci, ,,šlechta” i pokuřující skřet ceremoniář vypadali skutečně tak, jak to o nich Barbara prohlásila. To jim však nebránilo pobouřeně vstávat a s nespokojeným mručením dupat do země tak dlouho, dokud z ní nezačaly zvědavě vykukovat vrásčité hlavy škaredých trpaslíků.

,,Zavři zlovolné rtíky, Bárbí, nebo tě sami umlčíme. A ty, přistěhovalá mastičkářko,” Lestakov se vztekle obrátil k Lýdii, ,,můžeš táhnout odkud jsi přišla a své dobré rady si vezmi s sebou. Aby se ti ale rychleji šlo, za to že jsi pozvala Bárbí Prašivou čubku a tím vznesla svár do naší země, obdaruje tě náš kat dvaceti ranami bičem přes záda,” kníže udělal postraní gesto. Skřet ceremoniář zašlápl špačka do země a nakopl několik lokajů. Zelení sluhové se pohotově pustili do zadupávání trpasličích hlav zpátky do jejich nor.

V davu to zašumělo. Lýdie zbledla, její ,,třetí prs” se pohnul, rarášek na jejím rameni veřejně nazval knížete stydkým údem, ale to už se k nim blížili katovi pacholci. Vyskočil jsem, ale než jsem udělal nějakou ztřeštěnost, Barbara se plavným skokem přenesla přes dvě trpasličí hlavy a zastoupila pacholkům cestu.

,,Kníže vaší země se na nás - dceři krále, jemuž on nesahá ani po prsty u nohou, dopustil smrtelné urážky. Žádáme souboj!”

Lestakov se ušklíbnul. ,,Slyšeli jsme, že jsi poněkud horkokrevná. Souboj? Proč ne? Kterou z našich poddaných si vybereš? Budeš s ní soutěžit v šití nebo snad v pletení?” zavtipkoval.

Celá louka vybuchla salvami smíchu. Pacholci svázali Lýdii zápěstí silnými provazy. Rarášek po nich plival ohnivé sliny, dokud mu jeden z nich nenacpal do huby svoji štístěnku.

,,Šití, říkáš? Možná později. Abychom byli upřímní, raději pářeme” ovládla se mistrně má paní.

Knížeti povadly koutky.

,,Na souboj vzýváme tebe, kníže, protože jsi to byl ty, kdo nás urazil a ne nějaký tvůj bratr družiník nebo snad sestřenka poddaná. Střes se naši výzvu odmítnout, protože v tom případě rozhlásíme v každém kraji, jímž půjdeme, tvou zbabělost a věz, my procházíme mnoha zeměmi, od těch malých až po ty největší!” přednesla Barbara slavnostně. (Sám jsem byl svědkem, jak ji to předtím Lýdie napsala na papírek a ona se to po nocích šprtala tak dlouho, až si šotci v okrasných hrníčcích zacpávali uši.)

Lestakov byl vzteky zrovna zelený. Jako prve má paní, i on ale se opanoval a docela klidným hlasem pravil:

,,Jak si přeješ, svéhlavá Bárbí. Sám ctěný kníže se s tebou utká. Musíš mu ale dovolit, vybrat si zbraň.”

,,Jistě, milosti. Pokud to ovšem nebude přadeno!” Slova mé paní sklidila další salvu smíchu a mě napadlo, že kdyby teď ze země vylezl drak a udělal dobrý vtip, ti prostoduší lidičkové by mu tleskali, dokud by je jednoho po druhém nespolykal.

,,Volíme kyj,” Lestakov se škodolibě usmál. Seděl jsem od něj daleko, ale přesto se mi zdálo, že v tom výrazu se skrývá víc než výsměch. ,,Přineste nám náš Zemhoř a tady Bárbí doneste také nějakou paličku. Vidím, že na setkání s námi se vybavila pouze nabroušeným jazykem.”

Bylo mi jasné, že těžký kyj pružné amazonce příliš nevyhovuje, ale Barbara Cony si v tváři zachovala kamenný výraz. Zatímco bylo posláno do hradu několik skřetů splnit rozkaz, překousla má paní svými zdravými zuby Lýdiina pouta.

Bledulka si prohmatala zápěstí, na nichž měla obtisknuté rýhy provazů a něžně pohladila ,,třetí prs”, který setrvával opět nehybný. Cosi přitom mé paní šeptla do ucha. Barbara nehnula brvou. Pochopil jsem, že je to vážné.

Léčitelka se pokusila vysvobodit svého raráška, ten to už ale nepotřeboval; právě se mu povedlo ukousnout svému roubíku hlavu.

Skřetí průvod se vrátil s kyjem tak obludným, že ho muselo na ramennou nést rovných tucet pidimužíků. Až za nimi kráčel osaměle poslední skřet, který jediný nesl kyj pro Barbaru. Ve srovnání s obrem před ním skutečně vypadal jako kuchařčina palička.

,,Nuže, začněme!” Lestakov pokynul mé paní. Ta odstoupila od bledulky, která se chudinka zrovna tetelila strachem. To bylo moc i na mne. Neovládnul jsem se, vyskočil jsem a pěstmi rozbil nosy několika kolohnátům, kteří mi nechtěli uhnout. S rychlostí trollí hlavy vržené katapultem jsem se z těsného hloučku probil na volné prostranství, kde se mělo bojovat. To vše, jen abych léčitelku utěšil.

Barbara se už se svou zbraní stihla skamarádit. Kníže sám neopustil své místo. Kyj, který dříve patřil nějakému obrovi, kázal položit na trávu před trůnem. Několik trpasličích hlav zmizelo ve svých norách rychlostí blesku. Vrchní ceremoniář si odklepl. Chystal se souboj zahájit, když se kníže zničehonic zamračil a křikl:

,,Co se to tam děje?”

Zavrčel jsem a pacholkovi, který mě chtěl od třesoucí se bledulky odehnat, jsem ubalil další ránu.

,,Nechte ho!” vložila se do toho i má paní. ,,To je jen Víťa, Lýdiin snoubenec,” vesele na mě mrkla.

,,Budiž,” podvolil se kníže. Mé srdce nad tou představou zaplesalo. Pak mi ale před očima vyvstal celý dlouhý život po boku jediné ženy, a nadto takové, která neumí ani připravit pořádné jídlo. Rázem mi z žaludku vystoupaly šťávy až do nosu.

,,Hlídejte je oba,” pokračoval Lestakov, ,,až pošleme Bárbí za jejími předky, stane se s mastičkářkou, co jsme řekli a aby snad ten její dobře živený snoubenec nepřišel zkrátka, i jemu se dostane rovným dílem téže cti. Nyní už ale konečně začněme!”

Ještě než jsem si v hlavě srovnal význam knížecích slov, přitiskla se bledulka pravou polovinou svého těla k mému.

,,Ach, tolik toho kvůli mně vydáváš v šanc,” hlesla povzneseně.

Vrchní ceremoniář si znova odklepl a třikrát bouchnul holí o zem, takže se vylouply dvě trpasličí hlavy rovnou pod jeho nohama, zopakoval jména soupeřů i důvod souboje, jak si žádal zvyk a trubači rozhlaholily své nástroje. Barbara se knížeti lehce uklonila, Lestakov na ni kývnul ze svého trůnu a než si všichni uvědomili, co se vlastně stalo, obludný kyj Zemhoř se sám od sebe odlepil od země. Vystřelil za mou paní jako časovaná smršť. Barbara uskočila a směle se po samo útočícím kyji ohnala. Ozval se nepříjemný zvuk. Zajiskřilo to. V tom všem se skoro ztratil výkřik mé paní. (To bylo snad poprvé, co jsem ji slyšel vykřiknout. Znělo to docela žensky.)

Barbara v poslední chvíli mrštila svou zbraní pryč. Po nárazu se Zemhořem byl její kyj rozžhavený doruda. Lestakova ďábelská zbraň míhající se sama ve vzduchu spálila vše, čeho se dotkla, včetně vousů několika málo pohotových trpaslíků. Má paní zničený kyj přeskočila a uskočila před další ranou. Zemhoř udeřil těsně vedle ní a až do půlky se zabořil do země. Pět trpaslíků navztekaně vyskočilo z díry, téměř okamžitě ale zmizelo zpátky v zemi.

Zemhoř se znova vymrštil, jako kdyby ho poháněl nějaký neviditelný obr. Díra, kterou po sobě uprostřed spálené trávy zanechal, byla tak hluboká, že by tam mohli zakopat všechny rozsednuté lučníčky.

Lestakov přimhouřil oči. Soustředěně jsem se na něj podíval.

Cože? Ten arcilotr se zvráceně usmívá! Přitom sotva znatelně pohyboval rty. Pravou ruku měl v skrytu opěradla svého trůnu nenápadně rozevřenou a tu a tam s ní škubnul, jako kdyby tahal za neviditelná lanka. Barbaře se prozatím dařilo uhýbat. Přesto bylo jasné, že ji dřív nebo později Zemhoř, který po sobě po každé zanechal doutnající jámu plnou vzteklých trpaslíků, rozmáčkne a spálí na škvarek. A já jsem se měl na to dívat! I když mi má paní nezřídka lezla krkem, nikdy bych jí nepřál nic zlého.

Bylo to tak nespravedlivé! Napjatě jsem sledoval, jak Barbara několika salty vzad smrtící kyj zmátla. Ha! Počkat! Kyj přece nemůže mít rozum, ledaže by ho někdo ovládal! Znova jsem se zaměřil na Lestakova. Opravdu se mi to předtím nezdálo. Kníže neslyšně pronášel nějaká slova a přitom se jeho ruka nezastavila.

Chtěl jsem na to léčitelku upozornit, v tutéž chvíli mě ale někdo zatahal za ucho. Prudce jsem otočil hlavou. Lýdiin rarášek na mne spiklenecky mrkl. Musel mi vyšplhat po knoflících kazajky až na rameno.

,,Psst, poslouchej, tlusťochu!” špitl.

Znova jsem zakroutil hlavou, ale v okruhu několika metrů jsem nikoho tělnatého neviděl.

,,Když mi pomůžeš, pomůžu na oplátku já tobě. Vím, co bys od Lidušky chtěl,” pokračoval rarášek.

Konečně mi došlo, že to mluví ke mně.

,,To nemůžeš zařídit,” mínil jsem chladnokrevně a přitom jsem nespouštěl z očí mou paní se Zemhořem.

Lýdie nebo Barbara?

,,Zbav mě plivníka a já zbavím Lidušku upejpalku cudnosti!” došpital rarášek slavnostně.

Musím něco udělat, musím nějak pomoci své paní!

,,Jakého plivníka?” zeptal jsem se potichu.

,,Ty to nevíš!” rarášek se na mě podíval jako bych byl trollem, navíc tím nejpitomějším ze všech. ,,Koupila si kvůli němu černou gryfku. Piplala se s tou mrvkou tak dlouho, až jí blbka vyprdla černé vajíčko. Dnes je to právě devátý den, co ho Liduška hýčká pod levou tlapkou, plivník se stůj co stůj vyklube!” Rarášek žárlivě loupnul okem po léčitelčině falešném ,,prsu”.

Znělo to docela jednoduše.

,,Ujednáno, plivník bude zneškodněn, ale ty mi slíbíš, že Liduška upejpalka bude ještě dnes v noci vzdychat pod mými bedry.”

,,Platí!” rarášek si hlasitě upšouknul a než jsem se nadál, přeskočil zpátky na léčitelčino rameno.

Lýdie byla tak zabrána do zápasu, že naše špitání ztěží mohla zaznamenat. Pochopil jsem, že mnohem víc než výprasku se bojí, že jí tou nemilou procedurou kníže připraví o plivníka, kterého si tak přepečlivě piplá.

,,Kníže kyj sám ovládá,” zašeptal jsem jí do ouška.

Byl nejvyšší čas zasáhnout. Z Barbary se pot jen lil. Nejenže musela kličkovat před Zemhořem, ale ještě navíc musela přeskakovat vyčnívající trpasličí hlavy.

,,Uhodl jsi. Knížete pojí se Zemhořem neviditelné lano. Je to legendární obří prakyj, nějakým kouzelníkem vylepšený a pozměněný v zbraň nečestnou a zlovolnou,” sdělila mi tiše bledulka to, co před začátkem souboje svěřila i mé paní. ,,Netušila jsem, že Lestakov něco takového má.”

Vajíčko pod Lýdiinými šaty zapraskalo. Zaplála ve mně nová naděje.

,,Já po něm skočím,” navrhl jsem, ale sám jsem v tu chvíli nevěděl, jestli mám na mysli Lestakova, kyj nebo plivníka.

,,Počkej,” Lýdie mě naléhavě uchopila za loket. Praskání pod látkou její jupky pokračovalo. Rarášek zašilhal po plivníkovi a přejel si nataženou dlaní pod bradou. Potom protáhl palec skrz prostředník a ukazovák a spiklenecky na mne mrkl.

Barbara uskočila další ráně. Země se zachvěla, jak Zemhoř vyhloubil novou díru. Sedm trpaslíků zahrozilo pěstmi, ale rychle se uklidilo zpátky pod zem. Má paní trhala běžecké rekordy. Trvalo to dlouho. Lestakov se začínal potit. Prsty se mu splétaly mezi sebe. Jak ztrácel přehled o Barbařiných nevypočitatelných skocích, Zemhoř mířil čím dál častěji mimo.

Platilo, že čím víc Lestakov zuřil, tím víc kyj dopadal vedle. Na léčitelčině tváři se objevil slabý úsměv. Přičítal jsem to klubání, které pod její jupkou sílilo.

Má paní se ladným saltem přenesla k místu, kde stál ceremoniář s knížecím slavnostním mečem. Skřet si nevzrušeně připaloval další cigáro.

Lestakov byl ve tváři celý rudý, jeho kyj bušil slepě do země. Plivník se musel každou chvíli vyklubat. Barbara si našla čas lelkujícímu ceremoniáři slavnostní meč vytrhnout. Skřet leknutím spolkl nedopalek. Zemhoř, hloubící za sebou hlubokou brázdu plnou rozzuřených trpasličích hlav, už ji skoro dostihl. Rarášek za mnou poslal několik zoufalých pšouků. Má paní na poslední chvíli uhnula a jediným plavným skokem stála mezi kyjem a knížetem. Vesničané to pozorovali s otevřenými ústy. Ceremoniáři se kouřilo z nosu, uší i kalhot. Lýdie pohladila vejce s plivníkem. Barbara oběma rukama zvedla meč a vší silou jím ťala do prázdného vzduchu. Lestakov vykřikl. Jeho trůn se zapotácel. Kyj dopadl s buchnutím před knížete a tam se zastavil.

Barbara Jeho milost špičkou slavnostního meče píchla do hrudi:

,,Vyhráli jsme a to i přes to, že jsi porušil pravidla, kníže všech podvodníků!”

Lestakov, jakkoliv hrdý, přiměl své obličejové svalstvo k pokornému výrazu. Špička Barbařina meče dotěrně protrhávala drahocenný háv, jak se snažila najít cestičku k holé knížecí kůži.

,,Uznáváme,” začal Lestakov opatrně, chtěje si zachovat alespoň část důstojnosti před svým lidem, ,,že tvůj otec tě dobře vycvičil. Plníme naše slovo. Od nynějška je výsostné právo našeho rodu - právo první noci - prohlášeno za vzrušené, é, zrušené. Zříkáme se ho jednou provždy a ať přijdeme o kou… o korunu, jestli ho někdy někdo z našeho rodu poruší!”

Davem zazněl nadšený potlesk. Sedláci začali pohotově dupat do země, takže jim pod nohama znova vyrašily trpasličí hlavy. Má paní se nepatrně usmála.

,,A aby někdo snad nepřišel zkrátka, vyplaťte odměnu mastičkářce a tomu jejímu… eech… snoubenci!”

Slyšel jsem pukat skořápku. Vajíčko pod léčitelčinou paží už docela prasklo!

,,Zadržte, to nemůžete!” zakvílela Lýdie, když se ji ode mne snažily odtrhnout chlupaté pracky.

,,Dělej něco! Tak dělej něco, pupkáči!” povykoval rarášek, dokud ho neumlčeli další štístěnkou.

Já sám jsem měl ale dost starostí s provazy, jimiž mne omotávalo pět skřetů.

,,Proč bychom nemohli?” Lestakov léčitelku obšťastnil úsměvem přeslazené květové víly. Jeho klid byl zpět. ,,O výsostném právu trestat vzpurné poddané se nemluvilo,” dodal a přitom se zalíbením pozoroval, jak i přes zuřivý odpor podléhám skřetí přesile.

,,Zadrž!” křikla má paní. ,,Ta žena je naše přítelkyně a Víťa je náš sluha. Jsou pod naší ochrannou.”

,,Aha,” uznal Lestakov, když ho dotěrná špička opět zašimrala, tentokrát pro změnu na podbřišku. ,,Pro tentokrát jim tedy odpouštíme a touto poslední laskavostí dnešní sněmování prohlašujeme za ukončené.”

Vrchní ceremoniář, kterého museli na několika místech zatěsnit štístěnkami, rozžvejkl vílí hlavičku a krákoravým hlasem knížecí slova odpapouškoval. Trubky zaduly.

Lýdie si s oddechnutím sáhla na vejce. Věděl jsem, že musím něco udělat. Ale co, proboha, co? Rarášek zlostně vyplivl drobounkou hlavičku a třikrát po sobě si říhnul, lepší rady jsem se od něj nedočkal.

,,Je všechno v pořádku, Liduško?” Barbara léčitelku přátelsky poplácala po rameni. Vejce pod takovými nárazy muselo celé puknout.

,,Ach!” dostala ze sebe jen léčitelka.

,,Tlustvado, břichmehlo!” spustil na mě rarášek.

Místo záslužné odpovědi jsem si dvěma prsty důkladně ucpal nos. Takový smrad, který se z vajíčka s plivníkem vyvalil, jsem nezažil, ani když nedávno má paní hodila omylem do ohně poleno prolezlé vílami tchořenkami.

,,U pěti trpasličích hlav!” má paní z Lýdie okamžitě jupku i s rozmačkaným vajíčkem strhla a zahodila ji daleko, až do jedné z jam, které před tím Zemhoř vyhloubil.

,,Pukavec, pukavec!” rarášek samou radostí vypustil několik pšouků, které však smrady, vycházející ze zbytků vejce s plivníkem, zcela přebily.

,,Ach, ach, můj plivník, můj maličký plivník!” zahořekovala léčitelka a stydlivě si tiskla ruce k nahé hrudi.

Díky, bohové, ó díky za onen výhled… Vítězně jsem pohlédl na raráška. Ten potvora, jenom pokrčil rameny! Zřejmě se necítil vázán, za takovýchto okolností svůj slib dodržet. ,,Smraďoch, prďoch!” volal a rozjařeně vypustil několik barevných pšouků.

,,Jest nám to velice líto,” pravila Barbara zkroušeně a volnou rukou - tou jíž si nezacpávala nos - podala léčitelce vlastní plášť.

,,Ach, nešťastná nehoda, ty za to nemůžeš, vzácná paní!” Lýdie Barbaru plačtivě objala.

,,Ach Vítězslave, ty jsi tak statečný a mužný,” obrátila se též ke mně, když Barbaru naobjímala dost.

Srdce mi zaplesalo. Tak přece…

,,Škoda, že nejsi můj typ,” léčitelka si s povzdechem dopnula Barbařin plášť až ke krku.

Cože? Cože? Zdálo se mi, že svět se hroutí, země se rozvírá, nebesa padají…

,,Nic si z toho nedělej, stejně neumí vařit. Někdo jako ty má na lepší,” prohodila má paní bodře. Ne, kdepak! Tohle by ona nikdy neřekla. Místo toho ke mně přistoupila a vesele se zašklebila: ,,Nefňukej, Víťo. Děláš jako by to bylo poprvé, cos dostal košem!”

Polknul jsem. Má paní s Lýdií vykračovali přede mnou. Barbara položila Lýdii ruku kolem pasu. Slyšel jsem, jak si špitají něco o pěstování plivníků. Ne, život osamělého hrdiny není vůbec lehký! Zahloubán do svých běd, málem bych vrazil do vrchního ceremoniáře. Skřet už měl zase zapáleno. Kvapně mě odstrčil, uklonil se před Barbarou a Lýdii a majestátně oznámil, že kníže je ráčí obě pozvat k sobě na večerní hostinu, prý v zájmu upevnění přátelských pout. K mému úžasu se obě ženy zachichotaly a má paní odpověděla, že se cítí poctěny a určitě přijdou. Rarášek na potvrzení přátelství od skřeta vyloudil dva špačky. Bylo samo s sebou, že mé maličkosti se pozvání netýkalo. To se ví, že mi to k náladě nepřidalo.

Ale jak jsem se tak trudně vracel z louky, všiml jsem si několika hloupoučkých leč pohledných tvářiček místních děveček a služek, jejichž podobnost s knížetem byla více než patrná. Ty pěkné slečínky se zrovna dovídaly od svých otců a bratrů, jak sněm dopadl a o čem tam bylo rozhodnuto. Sotva jim to ale ti dobří mužové pověděli, zazněl krajem usedavý nářek. Neměl jsem náladu nad tím dumat, ale i tak mi docvaklo, že já a trpaslíci nejsme sami, komu se slavný závěr toho dnešního sněmu nezamlouval. Nepočítaje v to nespočet rozsednutých lučníčků, tři bezhlavé štístěnky a jednoho potraceného plivníka, ovšem.

Hanina Veselá alesevtiscali.cz

1 1

Table of Contents

Kapitoral 1