Pavel Verner

LOGARITMUS VRAŽDY

Detektivní román

MAGNET – PRESS

© Pavel Verner, 1994

ISBN 80-85847-22-1

ISSN 1210-4205

Dům č.46 stál až na konci Bakuninovy ulice. Jeho okna vedla do ponurého, psí močí prosáklého parku. Iři policejní favority párkovaly za rohem. Nápadní muži z protinarkotické sekce nenápadně obkličovali dům. Věděli, že z bytu ve druhém poschodí nelze obhlédnout ulici v celé její šířce. To by ten člověk nahoře musel otevřít okno a vyklonit se ven. Předpokládali, že právě to neudělá. Dvě hodiny před polednem to v téhle části Nuslí nedělal nikdo.

„Jdem si ho vychutnat,“ řekl před domovními dveřmi poručík Kout a zašlápl nedopalek.

Otevřel dveře a zbytečně tiše, po špičkách jako baleťák, našlapoval ke schodům. Babánek se dvěma detektivy ho následoval. Na prvním odpočívadle se Kout zastavil. „Nelíbí se mi to. Měl by ses ztratit.“

„Nech toho,“ pravil Babánek vztekle, „jdu po tom fešákovi už třetí měsíc.“

„Ale děláme ho my.“

„Nechci ti ho sebrat. Jenom chci být u toho. Máme zkušenost, že se vždycky vyplatí být u toho.“

„Tyhle horlivce já miluju,“ řekl Kout.

Ve druhém poschodí se tiše rozhlédli. Chodba měřila asi pět metrů. Na každém konci jedny dveře do třípokojového bytu. V tom napravo se teď skrýval Vladyka. Kout přiložil ucho na dveře.

„Hraje mu televize nebo rádio,“ zašeptal a přivřel oči. „Kdybych jen věděl, jestli je Novotný doma. Kdybych to jen věděl.“

Babánek pokrčil rameny. Jestli je majitel bytu doma, pak by bylo výhodnější zazvonit. Jenže je možné, že Vladyka měl klíče od bytu a v tom případě ruce pryč od zvonku. Babánek ho instinktivně zakryl dlaní. „Chlapec je ostrej. A potom, určitě by stačil zboží spláchnout do záchodu. To by tě tvůj starej sežral a zapil kyselinou sírovou.“

Jeden z detektivů, který měl ucho přimáčknuté na dveřích, zvedl varovně ruku. Přitiskli se ke stěně. Zevnitř se ozvaly kroky. Po chvíli někdo spláchl na WC. Další kroky. Potom klid. Slabě se ozývala hudba.

„Můj starej je náhodou inteligent, na rozdíl od toho tvého,“ řekl poručík Kout. „Prý vám ráno na poradě kontroluje nehty, jestli za nima nemáte špínu.“

„Jo, dbá na hygienu od té doby, co si šel na protinarkotické pro nějaký spis a chytil tam vši.“

Oba Koutovi muži na sebe pohlédli. „Na co čekáme?“ zasykl jeden z nich.

Verbální kanonáda jedovatostí, jimiž se Kout s Babánkem bombardovali už od prvního ročníku právnické fakulty, se přece jen s trochou tolerance dala nazvat přátelstvím. Ke dnešní nuselské akci se Babánek dostal jen díky této známosti. Vladyku hledal už třetí měsíc ode dne, kdy na odstavném parkovišti v Košířích našli zastřeleného řidiče španělského kamionu a v kabině auta evidované Vladykovy otisky prstů.

Když teď na Vladyku narazil, poznal, že už mu vlastně nepatří. Koutoví lidé zjistili, že třicetiletý dobrodruh s odslouženou pětiletkou v cizinecké legii je hlavním článkem Grabowského distribuční sítě pro Čechy. A Grabowski znamená heroin. Informaci o Vladykové skrýši sehnal Kout dnes ráno a v rychlosti, s jakou akci připravoval, kývl na souhlas, když ho Babánek požádal, zda by se mohl akce zúčastnit. Kdyby měl víc času na rozmyšlenou, asi by to odmítl. Už dlouho nešli po tak důležitém člověku. Vladyka byl jediným známým článkem na polskou síť.

„Kdo půjde na dveře?“ zeptal se Kout svých lidí.

„Já je udělám,“ řekl Babánek.

„Zapomněl jsem, že to máš odkoukané z amerických filmů.“

Babánek udělal krok dozadu, nadýchl se a jedním kopnutím dveře vyrazil. Dvě vteřiny trvalo, než přelétl předsíň k proskleným dveřím a rozrazil je dokořán. Ostatní policisté zablokovali druhé místnosti. V obývacím pokoji seděl před rozsvícenou televizí urostlý muž. Měl světlé vlasy, široká ramena a hranatý, nepříjemný obličej. V očích mu dohasínalo překvapení, ale ve tváři seděl křečovitý úsměv.

„Dej ruce nahoru!“ poručil zadýchaný Babánek.

Z chodby jeden policista překvapeně zaklel.

„Ty ruce,“ opakoval Babánek.

Vladyka se natáhl k podlaze a zvedl cestovní brašnu. Jako z kamene vytesaný studený úsměv. Měl nesmírně klidné pohyby.

„Dej ty zatracený pracky nad hlavu!“ zařval Babánek a žaludkem mu projel děs.

Vladyka, jemuž se v obličeji nepohnul sval, sáhl pravou rukou do brašny. Babánek vystřelil.

Tělo přelétlo přes boční opěradlo křesla. Hlava narazila na zem a kolena zůstala za opěradlo zaklesnuta. Brašna se válela po koberci. Poručík Kout se protáhl kolem zkoprnělého Babánka a sklonil se k nehybnému tělu. Kulka z osmatřicítky si našla cíl přesně uprostřed Vladykova čela.

„Nemáš doma ještě z vojny odznak vzorného střelce?“ zeptal se Kout a z očí mu sršel vztek. „Strefit se do ruky by byl asi problém, co?“

Babánek zasunul pistoli do pouzdra a bezradně rozhodil ruce.

„Nezlob se, ale sáhnul po pistoli. Vůbec jsem nepřemýšlel…“

Kout zvedl brašnu a beze slova vysypal její obsah na stůl. Babánek vytřeštil oči. Holící potřeby, jedna kniha, troje noviny a klíče k autu. To bylo všechno. „Tak on sahal po pistoli?“ řekl Kout a chvíli to vypadalo, že se na zázračného střelce vrhne. „Víš, co jsi udělal? Víš, co znamená ten mrtvý? Že se nám rozsypalo všechno, co dáváme už dva roky dohromady. Dva roky hledáme spojku na Polsko, dva roky… pak toho chlapa konečně najdu, ale ty se mi sem přimotáš a odpráskneš si ho jako psa! Mohl jsem mít celý řetěz pohromadě…“‚

„Mně je to hrozně líto.“

„Drž hubu!“

„Hele, nedělej ze mne hlupáka. Ten chlápek nereagoval na tři výzvy a sáhl pravou rukou do tašky. Na mém místě by střílel každý,“ řekl Babánek.

„Sahal do tašky, sahal… a proč zrovna po pistoli, ty zabijáku?“

„Tak promiň. Taky mě mohlo napadnout, že hledá aspirin.“

Poručík Kout usedl zničeně na pohovku a zapálil si cigaretu. Zvedl k Babánkovi vyčítavý pohled a ten uhnul očima.

„Za to, že jsem tě vzal sebou, mě vyhodí od policie.“

„Třeba ti to odpustí,“ řekl Babánek provinile a instinktivně uskočil, aby zabránil další vraždě v tomhle bytě. Pak se opatrně natáhl a vytáhl z Koutový krabičky cigaretu. „Ještě že není doma Novotný. Ještě aby ten se do toho připletl.“

„To víš že je doma,“ hlesl Kout a ukázal ke koupelně.

Na dlaždicích se chvěla loužička vody. Mrtvému muži z vody vyčnívalo pouze temeno hlavy. Krev zbarvila vodu do růžová. „Pohneme s ním?“ zeptal se Babánek.

„Ty na něho nesahej!“ řekl Kout.

„Chci se jen podívat na tu ránu na hlavě. Má ji vzadu. Na podlaze nejsou stopy, takže ho praštil až ve vaně. Vy jste o Novotném vůbec nevěděli?“

„Na nic se dívat nebudeš,“ řekl Kout a vyšel z koupelny. Jeden z jeho lidí už telefonoval pro speciální skupinu a lékaře. „Nevěděl jsem nic, až když se tu dnes Vladyka schoval. Měl tu asi základnu. Proč ho ale zabil? Že by za sebou zametal?“

„Je to divné. Když ti přijde do bytu návštěva, tak s ní posedíš. Koho by napadlo lézt do vany?“

„Musím prohlédnout klíče. Vladyka mohl mít svoje, dokonce je to pravděpodobné. Vešel dovnitř, Novotný se zrovna koupal a ve vaně to chytil do hlavy. Mám takové tušení, že už se nedozvím proč. Nemám se koho zeptat.“

„Třeba se někdo najde,“ řekl Babánek.

„To už nebude tvoje věc, řezníku.“

„Jsi nechutný,“ zamračil se Babánek a přistoupil ke stolu, kde ležel obsah Vladykovy brašny. Noviny byly dnešní. Otevřel knihu. Automapa Evropy. V rohu číslo 3,7959, napsané tužkou.Te-lefon to není. Nedává smysl. Kvalitní holící souprava.

„Drž se stranou,“ varoval ho poručík, „tady si nemáš co prohlížet.“

„Ten člověk byl vrah, kterého tři měsíce hledám.“

„Tak jsi ho našel. Před soud už ho nepostavíš. Slyšel jsem, že tě chtěli povýšit.“

„Závist! Mluví z tebe ubohá lidská závist!“ zvolal Babánek a sáhl po Koutových cigaretách, ale ten je rychle schoval do kapsy –

„Kup si někdy svoje.“

„Když budu chtít, přestanu od minuty kouřit.“

„Přestáváš už deset let. A neříkej mi, že umíš tak dobře střílet. To byla náhoda, jak jsi ho trefil. Určitě jsi mířil na nohy.“

„To není špatný nápad, to nahlásím do protokolu,“ odvětil Babánek a pohlédl zblízka na fotografii vedle televize. „Novotného manželka?“

„Doufám. Je to moje poslední naděje. Snad něco ví. Snad nejsou rozvedeni.“

Babánek otevřel jednu skříň a ukázal na zásobu ženských šatů. Kout přikývl. Dorazila speciální skupina. V přesně nacvičeném hemžení se Babánek ocitl na vedlejší koleji. Zasmušile pohlédl na Vladykovy nohy, zaklesnuté přes okraj křesla. V žaludku měl těžko a nenapadla ho žádná duchaplnost, kterou by ten pocit vymazal.

Oddělení vražd čítalo šest místností. Ta největší, kde sídlili detektivové, se od nádražní haly lišila jen nižším stropem. V ne-jmenší sídlil náčelník.

Major Kludský už dávno nežehral na své příjmení, kvůli kterému se jeho oddělení přezdívalo Cirkus. Chyběl mu rok do penze a jediné, co si přál, bylo přežít ten čas bez větších nepříjemností. Znamenalo to uzavřít aspoň osmdesát procent vražd na území hlavního města během jednoho kalendářního období. To byl takový slušný průměr. Občas se to podařilo.

Kludský se už za ničím nehnal. Z blížící se penze měl hrůzu. Celý život si odpíral případná hobby, která by ho odváděla od práce na kriminálce, a nyní, když mu hrozila smrt nudou, pochopil, že se jim už nebude umět věnovat.

Když se teď díval na pobledlého Babánka, nebylo mu poručíka líto. Litoval sebe. Předpokládal, že do měsíce na svého potenciálního nástupce přesune tíhu veškeré práce a zkusí se aspoň naučit šachy. V karlínské ulici, kde bydlel, nedávno otevřeli šachový klub.

„Věřil jsem, že jsi profesionál,“ řekl unaveně.

„Nemohl jsem tušit, že nemá zbraň,“ řekl Babánek sklesle.

„Když je třeba někoho zatknout, tak každý profesionál… ále, to jsou zbytečné řeči. Případ Vladyka nám přece vzali a ty jsi tam neměl co pohledávat. Na stole se ti válí osm nevyřešených vražd. Nudil ses?“

„Šel jsem po něm tři měsíce.“

„Dobré úmysly v životě neplatí.“

„Správně. Platí jen výsledky,“ řekl Babánek.

Občas si chtěl s Kludským povídat o něčem jiném. Třeba o tom, že ani on, poručík Babánek, nemá žádné hobby, kterým by si mozek pročistil od mrtvol a vrahů. Že jsou na tom oba stejně. Nikdy si o tom spolu nepovídali. Nikdy na to nebyla pravá chvíle. Teď mu bylo majora líto. Nikdy by nechtěl sám vyslovit to, co za chvíli uslyší.

„Tahle moje židle by ti bývala slušela. Pěkně jsem ji rozvrzal,“ řekl Kludský mrzutě.

„Já na nějaké sezení moc nejsem,“ řekl Babánek a pak se zeptal, aby to náčelníkovi usnadnil. „Půjdu šlapat ulici?“

„Nepůjdeš.“

„Že by milost?“

„Končíš u policie. Bez pardonu, bez možnosti se odvolat. Okamžitě, ty kovboji,“ řekl, Kludský a poslední slova zněla měkce.

Babánek otevřel ústa, ale jenom se nadechl.

„Mohl jsem se užvanit, jak jsem tě bránil. Výsledek znáš,“ řekl Kludský a natáhl k němu ruku s lejstrem.

Babánek se na ortel nepodíval. „V Praze prý chybí patnáct set policajtů,“ řekl hořce.

„Věc se má asi takhle,“ povzdychl si Kludský. „Ten Vladyka byl důležitý. Teď půjdou dva roky práce protinarkotického týmu do kanálu. A je to mezinárodní průšvih, protože Grabowski si v klidu vybuduje nové spojení. Jsou tam, kde byli před dvěma roky. To ti, hochu, nikdo neodpustí.“

„Několikrát jsi mi řekl, že jsem na tomhle oddělení nejlepší.“

„To říkám i teď. A taky ti říkám, že jsi tu dnes naposledy. A ta

ky ti řeknu, že bych s tebou občas rád zašel na pivo, až budu v penzi. Taky ti řeknu…“

„Neříkej mi nic! Do hospody chodím ode dneška jenom s kamarády. Ne s policajty,“ odsekl Babánek.

„To chodíš asi sólo.“

„Moje věc. Komu mám odevzdat bouchačku?“

„O místnost vedle. Chybí ti jen ten jeden náboj? Musí se o tom napsat protokol.“

„Kolik by mi jich mělo chybět? Já přece vyrábím mrtvoly a ne cedníky na nudle.“

„Nerozčiluj se.“

„Jsem úplně klidný. Vyfasoval jsem tu taky dvě propisovačky. Komu je mám odevzdat?“

„Je mi hrozně líto, že odcházíš,“ řekl Kludský smutně. „Neodcházím. Vyhazuješ mě!“

„Nakonec za to můžu já,“ řekl Kludský a výhrůžné se naklonil přes stůl. „Odprásknul jsi spojku od Grabowského, došlo ti to konečně? Tak se přestaň litovat. Třeba se na to časem zapomene. Pak si podáš žádost…“

„V šuplíku mám načaté kafe. Můžete si ho tu vypít,“ řekl Babánek a sáhl po klice.

„Jak chceš,“ odvětil Kludský a odvrátil se k oknu.

Za půl hodiny opustil Babánek budovu v Bartolomějské ulici. Když zatáčel na Perštýn, měl nutkání se otočit, ale ovládl se. Zamířil na Příkopy a odtud bylo pár kroků do výčepu v Panské ulici. Poflakovalo se tu plno redaktorů. Koupil si sodovku a pivo. Před očima měl jeden, jediný obraz. Chladnokrevný blondýn se upřeně dívá do ústí pistole a nevzrušeně, s výsměšným klidem se shýbá pro sportovní brašnu. To nehraje. V takové chvíli má každý strach.

Usrkl rumu a přemýšlel, co asi bylo v zavazadle důležitého, že to ve Vladykovi přerušilo přirozený strach. Holení sotva. Noviny? Že by se chystal ukazovat jim něco na mapě? Vladyka se v té chvíli musel zbláznit, to je jediné vysvětlení.

Dohola ostříhaný vazoun v kožené bundě sebral jeho sklenici s rumem a přičichl k ní. „Jestli máš žízeň, napij se piva, ale tohle mi nech,“ řekl Babánek a přisunul mu půllitr.

Kožená bunda se leskla obrovitými cvoky. Její majitel měl špinavé ruce s ulámanými nehty. Obrátil do sebe Babánkův rum. Sklenici postavil na stůl dnem vzhůru a vycenil na Babánka křivé zuby. „Říkals něco?“

Babánek si povzdychl. Pak před sebe vymrštil paži. Hřbetem pravé ruky ho zasáhl do nosu. Muž vletěl na pult za sebou a pře

vrátil ho i s plnými půllitry. Z rozbitého nosu crčela krev. Ve výčepu vládlo ticho. Babánek vytáhl dvě stovky a podal je výčepnímu. „Nalej jim nové.“

„Hele, tohle já tady nepotřebuju,“ řekl výčepní. „Už mi sem radši nechoď.“

„To je nápad. Že jsem na to nepřišel sám,“ řekl Babánek a vyšel na ulici.

Tramvají se během půlhodiny dostal ke svému pankráckému bytu. V tuto denní dobu byl činžák nezvykle hlučný. Byl zvyklý vracet se večer. Za ticha. Na chvilku se zastavil před dveřmi s nápisem Studio Marty Kofránkové – pohybová kultura. Uvnitř duněla rytmická hudba. S majitelkou se občas – a rád – zdravil na chodbě. Jako ke každé krásné ženě k ní cítil ostych. Někdy si říkal, zda se zbytečně nepodceňuje. Pak se doma podíval do zrcadla a utvrdil se, že nikoli, že je sebekritický tak akorát.

Vešel do své garsoniéry a znechuceně se nadechl. Ráno zase zapomněl vysypat popelník. Otevřel okno a rozvalil se v měkkém křesle za psacím stolem. Natáhl ruku a otevřel dvířka chladničky. Leželo v ní osm lahví piva. První sklenici vypil na jeden zátah. Druhou povaloval na jazyku.

„Všichni jsou to blbci,“ řekl do ticha místnosti.

Hudba od krásné Kofránkové připomínala rytmické údery buchaní.

Babánek si pofoukal odřené klouby na ruce. Chlapovi ve výčepu stačilo dát malou výchovnou facku. Určitě má rozbitou nosní přepážku. Třeba chudák neměl na pití. Natáhl ruku k telefonu a pak ji nechal klesnout. Komu by co povídal? Že nemá od zítřka co dělat? Že nemá peníze, protože nedostane odstupné? Že má strach z nudy?

„A já jsem ten největší,“ dopověděl moudře a napil se.

Z ničeho neměl takový strach jako z nudy. Doposud neměl čas se nudit.

Přitáhl si včerejší noviny. Četl titulky a z přemíry chmeloviny v něm klíčila příjemná malátnost. Zasmušile vnímal, že kdesi se přestalo střílet a jinde rozšířili celní pásmo. Zrušili nějakou dohodu, vyzvali k toleranci a kterási firma byla v potížích. Kdesi se začalo střílet. Křivka nezaměstnanosti stoupá. Kdo tak asi projeví zájem o utahaného policajta po čtyřicítce, nevychovaného, tlustého, s progresivní pleší, který toho moc neumí. Tedy střílet umí, to ano. A dovede si k tomu vybrat tu pravou chvíli. Další titulek. V Praze bylo za poslední měsíc otevřeno sedmnáct nočních podniků. Jestlipak tam potřebujou zachovalého vyhazovače?

Dopil sklenici a nalil si třetí. Šance pro pravé muže. Zavřel no

viny. Znovu je rychle otevřel. Soukromá detektivní kancelář Pružina přijme detektiva. Babánek chvíli koukal do zdi. SDK Pružina. Pak šel k zrcadlu a uvázal si kravatu. Holícím strojkem zlikvidoval dvoudenní strniště. Soupravu na manikúru doma stejně neměl. Čtvrtou láhev už neotevřel.

Cedule s logem detektivní kanceláře Pružina se ztrácela v obrovské prosklené budově v Karlině mezi jmény desítek exotických firem. Babánek vyjel do patra. V předpokoji seděla myš. Mohlo jí být něco přes dvacet. Nebo přes třicet. Jakmile zaklepal, rozkulometil se psací stroj, za kterým teď seděla a tvářila se zaměstnaně. Ale zásuvku dovřít zapomněla. Měla tam otevřenou detektivku.

Babánek pozdravil. Ještě chvíli psala. Musela asi dokončit významnou myšlenku. Když se jí to podařilo, zvedla k němu zaměstnaný pohled.

„Jaké máte přání?“ zeptala se tónem, jako by z toho tisíce přání za hodinu byla trop na nervy.

„Jdu za majitelem. Jmenuje se Pružina, že?“

Zmáčkla červený knoflík. „Pane šéfe, máte tady návštěvu, pana…“

„Jmenuju se Babánek.“

„Pana Babánka.“

Z reproduktoru něco zachrčelo. Ukázala na židli. „Pan šéf vás za chvíli přijme.“

„To je víc, než jsem čekal. Mohu si zapálit?“ zeptal se Babánek a opatrně dosedl do letité židle.

„Jestli bez toho nevydržíte…“ řekla a jala se na stroji rozvíjet další myšlenku.

Rozhodl se, že to bez cigarety nevydrží. Lhostejně pozoroval píšící myš. Kdyby jeden měsíční plat u Pružiny vrazila do kosmetiky, druhý do kadeřníka a třetí do švadleny, mohla by se v dohledné době skromně provdat. Muži dnes nemají velké nároky. Krabička na stole opět zachrčela. Myš dokončila větu. „Můžete jít dál,“ řekla a znechuceně čekala, až zamáčkne nedopalek.

Babánek vešel do hlavní kanceláře a vzápětí litoval, že sem vůbec lezl.

Neměl nic proti tomu, aby majitelé detektivních agentur nosili kostkovaná saka, pumpky, aby kouřili lulku a aby se jim na stole válela lupa. V životě by ho nenapadlo jim vyčítat, že pijou whisky a na zdi jim visí revolver v pouzdru. Jenže kostky na saku a pumpkách šéfa Pružiny byly až moc kostkované, lulka až moc lulkovatá, z whisky dosud nebylo upito a z revolveru nikdy vystřeleno. Babánek měl prostě dojem, že láhev s pitím má odpočívat v chladničce a bouchačka v šupleti. Lulky se mají kouřit jen ve filmu a o lupě se vždy domníval, že je užitečná pro filatelisty.

„Dobrý den. Jmenuji se Babánek,“ vyrazil ze sebe konečně a nerozhodně přešlápl na místě.

Pružina povytáhl své tělo nad stůl a upřel na něho ostrý pohled. Mohlo mu být k šedesáti. Bohaté šedivé vlasy měl sčesané do předpisové pěšinky. Byl štíhlý a upravený. Hladce oholený.

Babánek znejistěl. Ten pohled ho doslova provrtával. Ještě chvíli a stane se řešetem. Chtělo se mu prchat.

Vtom napětí v ostře řezaném obličeji polevilo a majitel detektivní kanceláře se vlídně usmál.

„Jak vidím, v poslední době trávíte svůj čas bez dámské společnosti, pane Babánku,“ zaartikuloval přesně, bezchybně.

„Odkud mě znáte?“ zamračil se Babánek.

„Milý pane! Na rukávu saka, tam vpravo, vám chybí knoflíček. Košili máte nevyžehlenou, vázanku též. Boty vám nikdo nečistí a roztřepané nohavice neobroubí. Ve vaší blízkosti tudíž chybí ženská ruka.“

„Máte v podstatě pravdu, ale…“

„Ale! Samozřejmě, že ale! Kdybyste byl svobodný, nepřišel byste nás požádat, abychom sledovali vaši manželku, kterou podezříváte z nevěry,“ pravil Pružina otcovsky a blahosklonně máchl rukou.

„Já přece…“

„Pochopitelně, vy se divíte, jak to všechno mohu vědět, když vás vidím poprvé v životě. Všichni se diví. To je profese, milý pane. Soukromý detektiv musí vidět věci pro normálního smrtelníka neviditelné. Ale prosím, sledujte se mnou logickou nit. Jste zanedbaný a to by ukazovalo na svobodného mládence či rozvedeného muže. Jste však také určitý typ, řekl bych, ehm… pro ženy poněkud nepřitažlivý, jistě mi prominete upřímnost. Máte dost přes váhu, krasavec také nejste, penězi asi moc neoplýváte vzhledem k vašemu šatníku… tak proč jste asi přišel, co?“

„Četl jsem v novinách…“

„Vy jste se dočetl v tisku, že detektivní kancelář Pružina nabízí své služby diskrétně a profesionálně, především v záležitostech manželské nevěry. Takových případů řešíme denně desítky, a všechny úspěšně. Přišel jste na správnou adresu. Vaše žena vás opustila a vy chcete vědět s kým. Kde bydlí, s kým vás podvádí, popis, adresu, důkazní materiál k soudu. Inu, jak vidíte, logický pohled na věc nám ušetří spoustu času s vysvětlováním. Vím už toho o vás dost a stačil mi letmý pohled. Ostatní mi řeknete sám. Hlavně vás musím seznámit s cenami. Solventnost zákazníka je hlavním předpokladem oboustranné spokojenosti. Máte fotografii vaší ženy?“

„Nemám,“ hlesl Babánek.

„Chyba! Fotografii budeme potřebovat. Přineste ji ještě dnes. A nemějte obavy, nasadím na váš případ nejzkušenějšího detektiva. Ujišťuji vás, že až se budete rozvádět podruhé, rád našich služeb využijete znovu. Když se budete znovu ženit, naše kancelář vám o partnerce zjistí všechny potřebné informace, jež je třeba před svatbou znát… mimochodem, asi se moc nezmýlím, když řeknu, že vaše žena je o dost mladší než vy, že je přitažlivá a tak trochu… řekněme lehkomyslná co do navazování známostí s muži. Nemám pravdu?“

„Jste úplně vedle,“ řekl Babánek kysele.

„V bezvýznamných detailech se mohu mýlit,“ připustil Pružina.

Obřadně si zapálil lulku. Tabák voněl jako jahodový puding. Babánek si zapálil cigaretu. Pohled mu bloudil k láhvi na stole. Whisky se jmenovala Ballantine. Neznal tu značku. Pivo by bylo lepší, ale člověk nemá být maximalista. Nejraději by pochopitelně odešel. Ale až ochutná whisky.

„Zákazníci jako vy o svých problémech neradi hovoří. Cítí jistý stud,“ řekl Pružina a zkoumavě Babánka pozoroval přes lupu. „V detektivní kanceláři jste ale jako v lékařské ordinaci. Tady je třeba shodit veškerý ostych. Pro mne jste případ, nic víc, nic míň. Takže manželka vám utekla. Bydlí s vámi sice ve společné domácnosti, ale nepečuje o vás. Odpoledne odchází z bytu a vrací se až k ránu. Bojíte se jí na něco zeptat. Jak dlouho jste už im-potentní?“

„Dejte si bacha, člověče!“ nadskočil zrudlý Babánek.

„Neurážejte se, prosím, všechno jsem poznal. Detektiv musí být i dobrým psychologem. Všechno se dá léčit.“

Babánek silou vůle rozehnal rudou mlhu před očima.

„Ceny máme ovšem mírné, aspoň ve srovnání s ostatními agenturami. Kdybyste si ovšem přál dopadnout manželku s milencem in flagranti, to byste musel připlatit. To víte, určité technické problémy.“

„Našel jsem dnes v novinách váš inzerát. Tak mě napadlo, jestli byste nepotřeboval detektiva.“

Pružina ztuhl. Z lulky stoupal ukázněný dým.

„Jenže vy máte dost lidí. A kvalitních, jak slyším. Takže zase půjdu,“ řekl Babánek.

„Místo by se našlo,“ řekl Pružina, naleznuv opět rovnováhu.

„Mne ale nebaví šmírovat manželky nějakých chudáků.“

„Je nezaměstnanost a lidi musejí ledacos překousnout. Slečna Sylvie si taky myslela, že bude herečkou.“

Pružina ukázal lulkou ke dveřím, za kterými úpěl psací stroj. „Odkud propustili vás?“

„Od policie. Z mordparty.“

„Nebudu vyzvídat, z jakého důvodu jste odešel. Bývalého policistu pochopitelně přijmu. Nemusel bych ho téměř ničemu učit.“

„Téměř ničemu,“ opakoval Babánek. „Tu whisky tu máte pro okrasu?“

„Ano, pro okrasu. Podívejte, pane Babánku, s vašimi zkušenostmi byste se u mé firmy neztratil. Nedáte si kopřivový čaj?“

„Nedám,“ řekl Babánek pevně a zkoušel zhypnotizovat láhev Ballantine. Nepohnula se.

„Určitě bychom se dohodli.“

„To byl jen takový hloupý nápad,“ řekl Babánek a vzal za kliku.

„Nechte aspoň u Sylvie adresu.“

„To mi nic neudělá.“

Zaměstnaná myš nezvedla oči od psacího stroje, když jí podal papírek s adresou.

V osm hodin skončily kursy ve studiu Marty Kofránkové. Začaly se trousit soukromé zákaznice na individuální hodiny. Ty byly o dost dražší. A tišší. Ticho Babánka vzbudilo. Zvedl se na loktech a gauč pod ním zapraskal. Odhadl, jak daleko má k chladničce a znovu se položil. Cigarety zapomněl v kapse saka a to viselo na věšáku vedle dveří.

Někdo rázně zaklepal. Nechal ho zaklepat ještě dvakrát. „Pojďte dál!“ zachrčel a s námahou se posadil.

Vešla Sylvie z Pružinový agentury. Babánek si protřel oči.

Kde je ta myš?

„Tak tady bydlíte,“ řekla a hodila na stůl kabelku z černé kůže. Taky minisukni měla z černé kůže, rovněž černé paleto, černé kozačky a černé náramky kolem zápěstí. Dále sytě červený svetřík a červené punčochy. Sedla si na okraj stolu a mohutným zapalovačem si zažehla hnědou cigaretu.

Myš z kanceláře se proměnila v ušlechtilou kočku. Měla neskutečně pěkné nohy. Nojo, napadlo Babánka, chtěla být původně filmovou hvězdou.

„Trošku jsem spal,“ řekl a otřel si obličej mokrým ručníkem.

„Jak tak koukám, možná jsem se ještě neprobudil. Možná tvrdě spím a hlasitě chrápu.“

Rozhlédla se. „Máte tady nepořádek.“

„Jo tak,“ oddychl si Babánek, „vy jste mi sem přišla uklidit. Kýbl je pod umyvadlem.“

„Ještě spí a už je tak vtipnej,“ řekla Sylvie komusi u stropu.

Babánek vytřel dvě sklenice ručníkem a rozlil pivo. Vypila sklenici do dna a nechala si doplnit. Na stěnách viselo několik vyzývavých nahotinek. Některé osamocené, jiné nikoli a ještě k tomu v akci.

„U nás jsem vás odhadla na takového líného strejdu,“ řekla ironicky.

„To já jen tak ze sebe dělám. Holky na to letějí,“ odvětil a usilovně přemýšlel. Po tolika pivech se mu to nedařilo. „Dovedu si to představit,“ ušklíbla se Sylvie. Babánek se konečně probudil, „Tak jo, proč jste přišla?“

„Copak jste mi nenechal adresu?“

„Druhá lekce logiky z firmy Pružina. Prozraďte mi, posílá vás šéf taky někdy sledovat záletné manžely, nebo vás tam má jen pro parádu?“

„Bavit se o práci, to je moje,“ řekla dotčeně, zatáhla z cigarety a vyfoukla několik olympijských kroužků.

Babánek dopil. Olízl si rty a přejel očima hambaté obrázky na stěnách. Co se dá dělat. Šance se podruhé nevracejí. Sylviina černá minisukně teď vypadala jako dolní díl plavek.

„Lidi kolem toho nadělají řečí,“ pravil chraptivě a dýchl jí do obličeje zkvašený ječmen. „Nemám pravdu?“

Rázně ji vzal do náruče a nešetrně ji hodil na gauč. Nohy jí vylétly do výšky. Rozbušilo se mu srdce. Jedním pohybem si urval košili z těla. Upřeně ho pozorovala. Pak se protáhla jako kočka. Vymrštila pravou nohu a kopla ho pod břicho.

Když se mu rozetmnělo před očima, našel se pod stolem. Zase seděla s nohama světu na odiv, kouřila hnědou cigaretu a mazlila se se zbytkem piva ve sklenici. „Musí to pěkně bolet,“ usoudila, když se marně pokoušel postavit.

„Koukejte vypadnout,“ hekl Babánek.

Pomohla mu na nohy. „Vy jste tedy dobrák, pane Babánku. Nejdřív se mě pokoušíte opít, potom znásilnit a ještě mě vyhazujete. Vždyť vůbec nevíte, proč jsem za vámi přišla. Chudáčku, nechtělo by to studený obklad?“

„To se povedlo,“ zanaříkal Babánek, „já ji prý chtěl znásilnit. Jste vyzývavá, abyste věděla. Copak jsem ze dřeva?“

Zapálila mu cigaretu.

„Vy jste byl opravdu v oddělení vražd?“

„Patnáct let. A za celou tu dobu mě nikdo nekopnul… vy jste mi nějaká sportovkyně. Tak co chcete?“

„Pan šéf mě asi propustí.“

„Jestli ho každý den kopete do…“

„Pan šéf je na rozdíl od vás džentlmen. Ale neudrží agenturu. Bude ji muset zavřít. A já byla tak ráda, že jsem našla slušné zaměstnání.“

Babánek s úžasem pozoroval, jak se jí po tvářích koulejí obrovské slzy. S hekáním jí podal kapesník. „Co já s tím mám co-dělat?“

„Prý u nás nechcete pracovat.“

„To tedy nechci, slečno. Já byl na pražské kriminálce nějaké eso. Nebudu šmírovat zamilované párečky a shánět informace pro zazobané paroháče. To ne! K tomu ať si pan Pružina používá své detektivy.“

„Vždyť žádné nemá,“ vzlykla Sylvie.

„Cože?“

„A nikdy žádné neměl. Založil agenturu před dvěma měsíci a od té doby shání detektivy. Marně. Brzy nebudeme mít na pronájem kanceláře a na elektřinu. Je mi pana šéfa tak líto. Je nesmírně inteligentní, všiml jste si?“

Bolest v podbřišku přešla do otupující fáze. „Jeden detektiv vás nevytrhne.“

„Pan šéf říkal, že vytrhne.“

„Poslal vás za mnou?“

„To by on nikdy neudělal. Je takový aristokratický, kavalír ze ‚ staré školy. Raději zbankrotuje, než by přiznal, jak vás potřebuje. Víte, to se ještě nestalo, aby se k hám přišel zeptat na práci skutečný odborník. Pomozte nám!“

„Možná jste mě zmrzačila,“ řekl mrzutě.

„Jak jste se rozhodl?“

„Čím byl dřív, ten váš kavalír ze staré školy?“

Pokrčila rameny. „Je to důležité? Třeba v diplomatických službách, podle toho jak mluví, jak se chová, jak kráčí…“

„Víte, jak jsou směšné sekretářky, zamilované do svých šéfů?“

„Přijmete to místo?“

Babánek se svalil na gauč a upřel na ni psí pohled. „Nechtěla byste chviličku pečovat o detektiva zraněného na těle i na duši?“

„Vám to nestačilo?“ zeptala se líbezně hlasem jako led. „Stačilo,“ pravil Babánek a rozhodl se.

V SDK Pružina neměl bývalý poručík Babánek vlastní stůl, protože dle mínění majitele detektiv žádný stůl nepotřebuje. Detektiv má být v pohybu buď při řešení případu nebo při shánění případu. Babánek byl ochoten si mínění páně Pružinová vážit, ale v žádném případě nebyl ochoten si shánět kšefty. Od toho tu je majitel firmy. Pružina ten argument vyslechl s lulkou v zubech a s lupou v ruce. „Při vší úctě k vaší praxi se musíte ještě hodně učit.“

„Mohli bychom si nalít té dobré whisky a podiskutovat o tom,“ navrhl Babánek.

„Podléháte typickému literárnímu předsudku, že bez whisky se nedá diskutovat.“

Detektiv Babánek se tedy přemístil do kanceláře k Sylvii, stylizované opět do podoby šedé myši. „Proč se zase neuděláte pěknou?“ zeptal se jí.

„Abyste neměl pokušení.“

„Takhle jste přede mnou opravdu bezpečná,“ odtušil detektiv kysele a přistrčil si židli k jejímu stolu, když už vlastní neměl.

„Nemačkejte se tak na mne, pane kolego,“ řekla s jasnou výhrůžkou.

„Četla jste knihu o doktoru Jekyllovi a panu Hydeovi?“

„Proč?“

„Jen tak. Už se na nic nebudu ptát, kolegyně,“ řekl Babánek a z nudy si zapálil.

Po krátkém zaklepání vešla žena. Bylo jí přes čtyřicet a vypadala dobře. Bylo ale vidět, že ji to stojí dost peněz. Nejisté se dívala z jednoho na druhého.

„Čím vám můžeme posloužit?“ zeptala se Sylvie.

„Vy jste detektivní agentura, že?“

Oba přikývli. Bylo to sice napsané na dveřích, ale i tak měla postřeh.

„Chtěla bych si u vás zaplatit jednu službu, ale nevím, je to takové..“

„Od toho tu pochopitelně jsme,“ řekla Sylvie vlídně. „Ujme se vás náš detektiv Babánek. Já vás nebudu rušit, pokud se jedná o choulostivou záležitost.“

Žena rozpačitě přikývla a Sylvie se ztratila v Pružinově kanceláři. Babánek jí nabídl židli. Chvilku mlčela a pak zalovila v kabelce. Než vytáhla cigaretu, držel jí svůj zapalovač pod nosem. „Jde o mého manžela,“ řekla konečně.

Chápavě přikývl.

„Jmenuji se Čermáková, Vlasta Čermáková. Učím na jazyko

vé škole, ale to sem vlastně nepatří… jak už jsem řekla, jedná se o mého muže… jak vám to jen mám říct?“

„Chcete ho nechat sledovat, neboť ho podezříváte z nevěry,“ zkusil to Babánek.

Slyšitelně si oddychla. „Já vím, je to trapné, ale v té nejistotě se nedá žít. Musím vědět, na čem jsem. Jestli to byla náhoda, nebo je to pravda.“

„Jaká náhoda?“

Podala mu fotografii. Byl na ní štíhlý muž v brýlích. Před nějakou kašnou na nějakém náměstí. Muž vypadal dobře, rozhodně lépe než žena, která ho chtěla nechat sledovat. Vedle muže stála žena. Velice pěkná žena. Byl jí vidět jen zlomek obličeje, ale byl to obdivuhodný zlomek. Babánkovi byla povědomá. Ale po světě běhají tisíce lidí, co jsou někomu povědomí.

„Kdo to fotografoval?“

„Je to hloupá náhoda,“ řekla ustaraně. „Byla jsem na návštěvě u známých, kteří mi ukazovali snímky z Plzně. Tady fotografovali kostel v pozadí, protože mého manžela vůbec neznají. Fantastická náhoda. A on byl v té době v Plzni. Nechala jsem si vyrobit zvětšeninu.“

„Máte i jiné důvody se domnívat, že je vám nevěrný?“

Pod umným mejkapem se proháněly chmury. Zamáčkla cigaretu a vypadalo to, že chce odejít. Pak řekla: „Je jako rampouch, ale já to doposud brala jako normální věc. Vím, jsem hloupá. Teprve ta fotografie mi otevřela oči. Jak jsem jen byla hloupá!“

Babánek jí to nevyvracel. Zapsal si potřebné informace. Poslal Vlastu Čermákovou k Pružinovi, aby tam složila zálohu. Za své peníze si nebohá podváděná zasloužila spatřit kostkovaný oblek, lupu a voňavou dýmku. Pak s ulehčením vypadl z kanceláře.

Cestou se zastavil v Bubu-baru. Měli tu drahé pivo v plechovkách a grilované ryby. U barového pultu seděl poručík Kout.

„Kde vůbec bereš tu drzost si vedle mne sedat?“ podivil se.

„Vůbec jsem si tě nevšiml,“ řekl Babánek a objednal si pivo.

„Nalej mi gr.uzíňák, tohle je na mne silné kafe!“ zavolal pohoršený kriminalista na barmana.

„Co ten Novotný, jaká je příčina smrti?“

Kout vypil koňak a tvář měl zkřivenou, jako by se měl každou chvílí rozplakat. „Tupý, blíže nezjištěný předmět. Přesně do zátylku.“

„Pročpak ho asi Vladyka oddělal? Chlápka, který mu poskytl úkryt. V tom není logika.“

„Nejlepší by bývalo bylo se Vladyky zeptat, že?“

„Vtipálku. Co ta Novotná?“

„Nestarej se, už v tom nejedeš,“ odvětil Kout.

Babánek poručil dvě piva a mísu smažených ryb.

^,Ta dělá v reklamní agentuře,“ rozpovídal se neochotně Kout. „Čekali jsme na ni dva dny, než se vrátila z Norimberku. Měla tam nějakou výstavu nebo co. Pochopitelně žádného Vladyku nezná a neumí vysvětlit, co dělal v jejich bytě.“

„To zní rozumně. Proč by o tom měla vědět? Poslyš, já teď pra-cuju v detektivní kanceláři Pružina,“ řekl Babánek.

Kout se zakuckal. „Takový trest bych pro tebe nevymyslel,“ řekl najednou v dobré náladě: „Děláš ochranu nějakému hla-vounovi?“

„Mám jinou specializaci,“ řekl zamračený Babánek.

Koutoví se rozsvítily oči. „Nevěrné manželky! Ale chlapče, to ti chválím, to je záslužná práce, tam uplatníš své dlouholeté zkušenosti z mordparty. Není nad to ležet schovaný pod postelí a poslouchat, co se děje nad tebou. Pěkná práce, opravdu. Ale že si u toho asi moc nezastřílíš, není-liž pravda?“

„Moc mluvíš,“ řekl Babánek kysele. „Spolkneš kost a bude malér. Kdo dělá vraždu Novotného?“

„Nikdo. Vraha sis uklidil do futrálu, takže není co řešit. Budeš ještě jíst?“ řekl Kout a nečekaje na odpověď, nacpal si do pusy poslední kousek ryby.

„A vražedný nástroj?“

„Není co vyšetřovat.“

„To vůbec nikdo nehledal vražedný nástroj? Ten neidentifikovaný tupý předmět?“

„Vy soukromí detektivové si to představujete jako v pohádce,“ prohlásil Kout s neskrývaným gustem. „Víš co je v Praze nevyřešených vražd? A tady bude někdo hledat nějakou vázu.“

„Proč vázu?“

„Nebo těžítko. Nebo paličku na maso. Případ je uzavřen. Tvou zásluhou, můj drahý.“

Babánek vypil své pivo. Nemohl pochopit, proč heroinová spojka zabije člověka, který mu v Praze poskytl úkryt. A manželka zavražděného neví o ťom, že její muž si vzal podnájemníka. Pak je možné, že Vladyka nebyl v tom bytu poprvé.

Ale to je vlastně starost policie, nikoli Babánka, před kterým se tyčí obrovský úkol. Vypátrat, zda si to nějaký Čermák rozdává s hezkou brunetkou, nebo se s ní jenom prochází kolem každé kašny v Čechách. Zjistit to, obstarat důkazy a předat je Vlastě Čermákové, která by ráda zastavila čas a tuší, že to nejde. Až se dozví, že je na sto procent podváděna, ztropí hysterickou scénu. Čermák si najde jinou milenku. Možná bude nějaký čas se

kat dobrotu. Ale milenku si najde. A Čermáková opět přijde a opět zaplatí. Detektivní kancelář Pružina začne vzkvétat. Tak to má být.

Odstrčil prázdnou sklenici a řekl Koutoví: „Jdu spát. Čeká mě zítra těžký den, ale co vy policajti o tom víte, zvláště vy v protidrogovém. Když už si na někoho vyšlápnete, neumíte ho ani pořádně zatknout.“

„Co z toho budu mít, když ti dám po hubě?“ zeptal se Kout.

„Vůbec nic,“ kývl mu Babánek na pozdrav.

Když byl u dveří, Kout na něho zavolal. „Jak se jmenuje ta vaše detektivní agentura?“

„Soukromá detektivní kancelář Pružina.“

„Můj ty bože!“ vyděsil se poručík Kout.

Ráno Babánek požádal majitele detektivní kanceláře o peníze na výdaje. Kostkované rukávy se rozmáchly v bezmocném gestu. Žárlivá manželka sice složila pět tisíc korun zálohy, ale z toho se musí uhradit část nájmu. Nato Babánek usoudil, že ze sledování nic nebude.

„Víte, co to je firemní patriotismus?“ zeptal se Pružina vyčítavě.

„Nevím,“ odvětil Babánek a nekompromisně natáhl dlaň, do které Pružina s trpitelským výrazem položil tisícovku.

Babánek se vydal na Smíchov do cestovní kanceláře Bonům, kde Čermák pracoval. Poptal se na dovolenou na Mallorce. Sdělili mu cenu. Usoudil, že ve službách SDK Pružina se na Baleáry nikdy nepodívá. Mluvil s úřednicí a po očku pozoroval Čermáka, soustředěně vyřizujícího telefony. Když se nabažil řečí o krásách Mallorcy, odešel přes ulici do hostince a čekal na konec pracovní doby. Málem Čermáka propásl. V poslední vteřině naskočil do stejné tramvaje.

Čermák vylezl v Nuslích. Zastavil se v koloniálu a koupil láhev španělského vína. Postával na chodníku a koukal na hodinky. Přitom měl předv sebou věžní hodiny na kostele. Byla jedna hodina odpoledne. Čermák se pomalu vydal pod Nuselský most a Babánek ho sledoval s odstupem třiceti kroků.

A pak se ocitli v té ulici. Neuvěřitelná náhoda. Čermák vklouzl do domovních dveří. Babánek se rozběhl. V chodbě zaslechl Čermákovy kroky z druhého patra a pak zvuk zavíraných dveří. Nikdo nezvonil a nikdo neodemykal.

Potichu vyšel po schodech a zastavil se před dveřmi s cedulkou Karel Novotný. Položil prst na zvonek, ale to bylo všechno. V hlavě mu jiskřilo nejasné spojení. Stál před dveřmi bytu, v němž před několika dny zastřelil Vladyku. Zapálil si cigaretu a opřel se o zábradlí schodiště. Po včerejším rozhovoru s Koutem měl dojem, že se traumatu nevydařeného případu zbavil. A najednou náhoda, která jako náhoda vůbec nevypadá.

V bytě se ozvaly kroky. Babánek se otočil a šel hledat telefonní budku. Zavolal Čermákové do školy a dověděl se, že se na dnešek omluvila pro nevolnost. Zkusil to k ní do bytu. Bylo obsazeno. Zavolal do mateřské agentury.

„Jak to jde, kolego?“ zeptala se Sylvie.

„Poslyšte, kolegyně, zkoušejte volat tu Čermákovou, a když se dovoláte, tak ať si ta dáma vezme taxíka a pádí do Bakuninovy ulice číslo čtyřicet šest, pokud chce chytit manžílka při činu.“

„Přišel jste mu na nevěru?“

„To byla maličkost. Svůdkyně je na světě,“ řekl Babánek. „Škoda, že nejste trošinku k světu. Šli bychom to spolu někam oslavit.“

„Zapomněl jsem doma podpásový chránič,“ odvětil Babánek a zavěsil.

Manželku zavražděného majitele bytu viděl dvakrát na fotografiích. Jednou nahoře v bytě ten den, kdy to odnesl Vladyka. Pak mu ji ukázala Čermáková na jiném snímku. Může to být všechno náhoda. Ale není. Pan Čermák a paní Novotná, jak už to na světě chodí. Určitě se mají hrozně rádi. Ale proč…

„Tady něco nehraje,“ řekl Babánek nahlas.

Jak si může Novotná sjednat milostnou schůzku krátce potom, co v jejím bytě dojde k přestřelce a jejího muže najdou zavražděného ve vaně? Tak hroší kůži nemívají ani krásné ženy. Čermák ale šel na rande. Kupoval láhev červeného.

Do ulice vjel taxík. Vystoupila elegantní žena v černém. Několik vteřin na ni zíral. Pak se rozběhl. Dostihl ji v domě na schodech. „Paní Novotná?“

„To jsem já,“ řekla unaveně.

Tuhle ženu si nebylo možné s nikým splést. Vlasy ji spolehlivě identifikovaly. Dlouhé do půli zad, bohaté a vlnité. V obličeji prožité utrpení. Výrazně vysedlé lícní kosti pod bledou pokožkou.

„Jsem soukromý detektiv,“ řekl Babánek a ukázal jí průkaz, jemuž vévodilo Pružinovo jméno.

„Soukromý detektiv? Proč zrovna vy… to je přece věc policie. Co si přejete?“

„Já tu nejsem kvůh vraždě vašeho manžela, paní Novotná. Mne si najala Vlasta Čermáková,“ vysvětlil Babánek, jsa si vědom, že zrovna tohle neměl prozradit.

„Čermáková? Žádnou neznám. Co má se mnou ta paní společného?‘^

„Paní Čermákovou možná neznáte, ale jejího muže určitě ano.“

„Bohužel.“

„Když vám řeknu, že vás teď očekává ve vašem bytě, tak to asi také popřete,“ řekl Babánek s úsměvem. „Vy začínáte být nepříjemný, pane…“

„Babánek.“

„Podívejte, pane Babánku, já si toho v posledních dnech dost prožila. Nemám čas na hlouposti,“ řekla Novotná a měla pláč na krajíčku.

„Jak si přejete, ale musím své klientce oznámit, že její muž vešel před dvaceti minutami do vašeho bytu a že měl své klíče. Nezlobte se pro to, jsem za tu práci placen.“

„Jste nechutný,“ řekla s opovržením.

Babánek se obrátil k odchodu. Měl vztek na Čermákovou, že zrovna teď musí mít obsazený telefon. Mohlo to být jednoduché. Přijela by, nějaký čas tu počkala a přistihla nevěrného chlapečka ve chvíli, kdy opuští milenčin byt. Takhle sice dostane informaci…

„Počkejte přece!“ zavolala Novotná. Babánek se na posledním schodu zastavil. „Vy jste opravdu přesvědčený, že v mém bytě je teď nějaký muž?“

Babánek se ušklíbl. „Oba jsme o tom přesvědčeni. Podle mne už je značně netrpělivý.“

„Já se bojím ,“ řekla Novotná. „Nemohl byste mě tam…“

Babánek pokrčil rameny. K čemu to divadýlko?

Vešli do bytu. Novotná vzala za kliku dveří do pokoje. Nešly otevřít. Babánek se do nich opřel. Pohnuly se o píď. Neuměla si to vysvětlit. Prošli do obýváku přes kuchyň. Novotná šla napřed. Sotva tam vešla, začala hrozně křičet. Babánek ji odstrčil. Na podlaze ležel Čermák.

Svým tělem blokoval dveře z předsíně do pokoje. Babánek se k němu sklonil. Levou stranu hlavy zdobil koláč krve. Rozbitá láhev od vína dávala tušit, s čím pracoval vrah.

Novotná přestala křičet. Třeštila oči na mrtvolu na koberci a tělo se jí otřásalo potlačovanými vzlyky. Donesl jí sklenici vody. Zatímco se snažila napít, zatelefonoval na kriminálku.

„Tak měl jsem pravdu?“ zeptal se jí šetrně.

„Já ho neznám,“ řekla tiše.

Chtěl jí vysvětlit, že je s tímto mužem vyfotografovaná před nějakou fontánou v Plzni, ale bylo mu jí líto. Na to se ještě najde čas. Bude dost času zjistit, proč ta žena lže. Potřeboval kvapně odejít, ale nešlo ji nechat v bytě samotnou.

Zavolal do agentury a od Sylvie se dověděl, že Čermáková nebere telefon ani doma ani ve škole. Spojila ho k Pružinoví.

„Výborně, máme veliký případ!“ zajásal ten šílenec, když mu dal Babánek zprávu o mrtvole.

„Nemáme nic. Už jsem zavolal kriminálku. Měl byste se snažit najít Čermákovou a vyrazit z ní doplatek,“ řekl Babánek znechuceně a zavěsil.

Výjezdovou skupinu vedl čirou náhodou Babánkův nástupce podporučík Peterka. Koukal na Babánka s otevřenou pusou. „Jak jste se k tomuhle dostal?“

Ještě před týdnem si tykali.

Babánek se mu to pokusil stručně vysvětlit, ale Peterka se rozhodl mu moc nevěřit. „V tomto bytě se před třemi dny vyskytovaly jiné dvě mrtvoly. A taky jste byl u toho. A najednou jste tu zase!“

„Je to moje hobby. Jak nevidím dva dny mrtvolu, dostanu vyrážku,“ vysvětlil mu Babánek.

„To si vyšetříme. Ve čtyři hodiny odpoledne se u mne zastavte na kriminálce. A rozmyslete si, co mi budete vyprávět,“ řekl ten mladík důležřtě.

Babánek se vydal ke stanici tramvaje a proklínal se, že si ráno nevzal auto. Když se tramvaj objevila v zatáčce, jel kolem taxík. Netrpělivost zvítězila nad lakotou. Za deset minut stát před domkem, kde bydleli Čermákovi. U chodníku stál červený ford. Otevřel branku. Vchod do domu byl situován z levé strany. Na zvonění nikdo nereagoval. Vzal za kliku a vešel do předsíně. Uvnitř bylo ticho. A stabilní stoletý nepořádek. Vysavač, kýbl a koště nebyly oblíbené hračky Vlasty Čermákové. Zavolal na ni.

Ocitl se v přízemní hale. Ještě jednou zavolal. Uprostřed místnosti stál klavír. Za ním vykukovaly překřížené dámské kotníky. Tiše hvízdl. Nahnul se přes klavír. Čermáková tu ležela s hlavou vyvrácenou do strany. Instinktem odhadl směr do koupelny a vydal se pro ručník a vodu. Nebohý pane šéfe Pružino! Kam se to řítí vaše firma pro stopování záletných manželů?

Ručníků v koupelně viselo dost. Když po jednom sáhl, zaslechl za sebou rychlé kroky. Obrátit se nestačil. Rána do zátylku ho srazila na světlemodré dlaždice.

Sylvie rozmrzele zavřela Stevensonovu knihu o Jekyllovi a Hydeovi a hodila ji do zásuvky. Sáhla po sluchátku a opět vytočila číslo, které už znala bezpečně zpaměti. Nikdo to nebral.

Odvedle přikráčel Pružina. Lulku svíral pevně mezi zuby. Lupa mu čouhala z kapsy. Mohla na něm oči nechat. „Co tomu říkáte, Sylvie?“

v „Je to teda hrozné, pane šéfe. Škoda že nemůžeme vraha toho Čermáka vypátrat sami. To by byl případ.“

„To by byla reklama!“ opravil ji významně. „Představte si, soukromá detektivní kancelář Pružina pomohla policii z úzkých. Policejní aparát kapituloval před pátracími schopnostmi Pružinových detektivů. Kampak by se potom hrnuly všechny podváděné manželky? Kde by nechávaly své úspory?“

„U nás,“ vydechla Sylvie nadšeně. „Vy to ale máte promyšlené.“

„Co není, to může být. Vlasta Čermáková by si nás mohla najmout, abychom vraha jejího muže vypátrali. Policii se to nemusí podařit.“

„Když já se k ní nemohu dovolat,“ postěžovala si. „A proč se k ní asi nemůžete dovolat, proč?“

„Asi není doma.“

„Pochopitelně není doma,“ povzdechl si Pružina a prudce za-bafal z lulky. „Ona nás paní Čermáková trochu podcenila. Ona totiž svého muže zabila sama.“

„Neříkejte!“

„Zkuste trochu přemýšlet,“ řekl Pružina a upřel na ni pochybovačný pohled. „Rozhodla se nevěrného muže zabít. To je běžné, taková vražda ze žárlivosti. A jak nejlépe od sebe odpoutat podezření? To je přece jednoduché. Najme si soukromého detektiva, aby vypátral, s kým se její muž schází. Žena, která dá svého muže sledovat, ho přece tentýž den nezavraždí, napadne každého prosťáčka. Nikoli mne!“

„Ta ženská je rafinovaná,“ vydechla Sylvie, oděná do konfekce čtvrté kategorie.

„Dá ovšem trochu práce jí to dokázat. Doufám, že na takovou maličkost bude Babánek stačit,“ řekl Pružina zamyšleně a odkráčel do svého království.

Jakmile se za ním zavřely dveře, usoudila Sylvie, že Babánek na takovou věc stačit nebude. Otevřela dveře skříně a za tímto improvizovaným paravanem se převlékla z kancelářského kostýmu do slušivé džínsové soupravy.

Na parkovišti vsedla do svého titěrného fiatu a odjela rovnou za pachatelkou. Dveře do domu našla otevřené. V předsíni nesměle zavolala. V domě nezaslechla sebemenší zvuk. Opatrně otevřela dveře do obývací haly v přízemí. Slabě vyjekla. Za klavírem uviděla rozhozené ženské nohy. Se strachem přistoupila blíž. Sklonila se nad Vlastou Čermákovou. Zjistila, že žena dýchá. Sylvie chvilku hledala koupelnu. Když ji našla, zakopla o Babánka, sténajícího na podlaze. „Žijete!“ vykřikla s úlevou.

„Tomuhle říkáte život? Doufám, že jste to nebyla vy, kdo mě zezadu praštil.“

„Co si to o mně myslíte!“ vykřikla dotčeně. „Vedle leží pacha-telka, ale není mrtvá. Mám zavolat policii?“

„Jaká pachatelka, krucinál? Nikoho nevolejte! Točí se mi hlava. Praštil mě něčím měkkým a těžkým.“

„Kdo vás praštil?“

„Nejsem ČTK, abych všechno věděl. Namočte mi tu žínku, ták, děkuji. To víte určitě, že je Čermáková naživu? Už jsem dnes jednu mrtvolu viděl,“ řekl Babánek přes zaťaté zuby, protože hlavou mu létaly blesky.

Pomocí studené vody se jim podařilo přivést Čermákovou k vědomí. Když se postavila, zapotácela se a Babánek ji musel podepřít. „To vypadá na lehký otřes mozku,“ usoudil a posadil ženu do křesla. „Paní Čermáková, než přijede sanitka, můžete mi sdělit, co se tu vlastně stalo?“

Přikývla. Přerývaně a tichým hlasem vypověděla, že dnes nešla do školy, protože jí nebylo dobře. Chvilku před polednem někdo zazvonil. Když otevřela, stál přede dveřmi muž se škraboškou na obličeji. Vtlačil ji dovnitř. Na chodbě se mu vytrhla a utíkala do haly. Tam ji dostihl. Poslední, na co se pamatuje, je rána do hlavy.

„Nemám přece jen zavolat policii?“ zeptala se Sylvie.

„Všechno má svůj čas,“ řekl Babánek.

Rozhlédl se po místnosti. V koutě se válela kabelka, kterou znal. Čermáková ji měla sebou v agentuře. Přinesl ji. Žena si vysypala její obsah do klína. „To je zvláštní,“ řekla.

„Nic asi nechybí,“ řekl Babánek při pohledu na naditou peněženku.

„No právě. I doklady tu jsou, i klíče a kreditní karta. Počkejte, tady v legitimaci jsem měla tu fotku.“

„Jakou?“

„Včera jsem vám ji ukazovala. Je na ní můj muž a ta… určitě jsem ji tam měla. Ještě ráno jsem se na ni dívala. To je zvláštní, přece kvůli té fotografii…“

„Máte doma nějaké cennosti?“

„Vše, co stojí za řeč, je v trezoru a do něj se nikdo nedostane.

Nezlobte se, ale není mi dobře…“ řekla Čermáková a dala si dlaň před ústa.

Sylvie ji odvedla na toaletu. Babánek jí stačil naznačit, aby ji v tomhle stavu neinformovala o smrti manžela. Sylvie se snažila Babánkovi také cosi naznačit. Tvářil se, že jejím posunkům nerozumí. Prohlédl si byt. Nikde nenašel známky prohledávání. Neznámý násilník se musel schovávat v kuchyni. Odtud do koupelny stačilo udělat pár kroků.

„Já u té soukromé firmy rapidně blbnu,“ usoudil Babánek nahlas.

v „Co jste to říkal?“ zeptala se Sylvie, která přivedla zničenou Čermákovou.

„Že by se mi u kriminálky nikdy nestalo, abych se nechal takhle ze zálohy překvapit.“

„Pan šéf měl starosti, jestli na ten případ budete stačit,“ řekla Sylvie významně a Babánek zaúpěl.

Za několik minut přijela sanitka a odvezla Vlastu Čermákovou do nemocnice na vyšetření. „Policii nakukejte, že jste se o něco praštila,“ poradil jí ještě detektiv.

Babánek usoudil, že takhle přioděnou Sylvii může vzít bez obav do nějaké lepší restaurace. Usadili se v útulné vietnamské vývařovně poblíž stanice metra. Tupá bolest v hlavě pomalu slábla, jakmile organismus dostal svou porci piva.

„Měl jste namále. Kdybych nepřijela, kdoví jak dlouho byste tam ležel,“ řekla Sylvie. „A mám pro vás novinku. Pan šéf vypátral, že Čermáková zavraždila svého muže a vás si najala ke sledování jen proto, aby nás zmátla.“

„Pružina je mozek. Kdyby mi půjčil svou lupu, přišel bych na to taky,“ odvětil Babánek a studoval jídelní lístek. Zaujaly ho jedlé slávky v sezamové kaši.

„Je to přece logické,“ rozčílila se Sylvie. „Ta ženská je chladnokrevná vražedkyně. Vy pořád všechno zlehčujete. Hlavně když jste v koncích.“

„Nevíte, co je to jedlá slávka?“

„Asi nějaká houba.“

„Tak si to dám. Nechcete taky?“

Sylvie slávky odmítla a rozhodla se pro těstoviny.

„Viděl jsem Čermáka vstoupit do domu, kde bydlí nějaká Novotná. V ní jsem poznal ženu, se kterou byl Čermák vyfotografovaný v Plzni. Čekal jsem poblíž. Když přišla Novotná, která prý mimochodem Čermáka nezná, doprovodil jsem ji do bytu. Tam jsme toho člověka našli mrtvého. Už předtím jsem se pokoušel dovolat Čermákové. Zbytečně, protože byla ve svém by

tě přepadena a okradena právě o tu fotografii, a ležela tam v bez-vědomí.Telefon jsme našli vyvěšený. Sama jste ji viděla a všimla jste si, doufám, i té modřiny na spánku. Je tedy jediná možnost, jež by potvrdila hypotézu šéfa Pružiny. Vlasta Čermáková se praštila něčím těžkým do hlavy. V bezvědomí nastartovala auto a odjela k Novotným. Tam zabila svého muže, zase se vrátila, ještě jednou se pro jistotu omráčila nějakým kladivem, které hned nato pečlivě uklidila, lehla si za klavír a čekala, že se možná objevím. Neznámý muž, který praštil mne, tam mezitím čekal a dloubal se v nose.“

„Tyhle skutečnosti ovšem pan šéf nemohl znát,“ připustila nerada Sylvie.

„A taky už má léta. V tom věku se člověk často plete.“

„Myslela jsem, že jste vrstevníci,“ řekla roztomile.

„Když jste na mne tak milá, něco vám povím,“ rozhodl se Babánek a vyprávěl Sylvii historku o svém maléru u policie. Jak sledoval Vladykovu stopu, jak ho nakonec našel a trestuhodně zastřelil. Jak ho vyhodili od policie. Jak šel za prvním případem v Pružinově kanceláři a dostal se opět k poslednímu případu z kriminálky.

„Je v tom až moc záhad,“ řekla Sylvie a svraštila jinak hladké čelo. „Proč Vladyka zabil Novotného, proč vůbec takhle riskoval? Jaká byla Novotného role v obchodu s drogami? Byla do toho Novotná zapletena? A jakou roli v tom všem hrál Čermák? Je tu moc mrtvých a my vlastně nevíme vůbec nic o tom, jak daleko jsou policajti s pátráním. Nemáte tam nějakého kamaráda?“

„Nemám,“ řekla Babánek trpce, „a na jednu důležitou záhadu jste zapomněla. Proč vůbec Vladyka sahal do té kabely, když tam neměl zbraň a já ho vyzval, aby dal ruce nad hlavu? Ten člověk přece nebyl sebevrah.“

„Opravdu jste zavolal ruce vzhůru? Nevolal jste náhodou Dej mi cigáro?“

„Seznámím vás jednou s poručíkem Koutem z protidrogového. Bude z vás roztomilá dvojice,“ řekl Babánek a vytřeštil oči, protože číšník před něho postavil talíř s jídlem.

Slávka jedlá nebyla houba. Byl to jakýsi mořský živočich. Babánek odstrčil talíř a závistivě pozoroval Sylvii, pochutnávající si na tenkých nudlích.

Přesně ve čtyři hodiny ho Sylvie vysadila před budovou v Bar-tolomějské.

Na vrátnici, kterou po léta spěšně míjel, musel Babánek čekat, dokud si ho nepřijde vyzvednout služba. Bral to sportovně. Peterka mu nahoře mlčky ukázal na židli. Měl chlapecký obličej, ale choval se mužně. Nejdřív si zapsal jeho osobní data, ač je musel znát do puntíku.

„Půjdeme hned k věci, pane Babánku. Jaká zázračná náhoda vás přivedla do bytu Novotných v čísle 46? A prosil bych pravdu.“

„Ocitl jsem se tam v rámci výkonu svého povolání. Jsem totiž soukromý detektiv. Podrobnosti vám sdělit nemohu, neboť musím chránit zájmy své klientky,“ odvětil Babánek s pramalou nadějí na úspěch.

„Ale no tak, co mi to tu vykládáte o nějaké klientce? V bytě došlo k vraždě, už třetí na tomtéž místě v jednom týdnu. Vždycky jste byl u toho,“ řekl podporučík Peterka se studeným úsměvem. Pak se zamračil. „Rychle a bez vytáček!“

„Sledoval jsem Jana Čermáka, protože si mě na to najala jeho manželka. Podezírala ho z nevěry. Šel jsem za ním až do domu a pak čekal venku. Potom přišla Novotná, která v tom bytě bydlí. Šel jsem s ní dovnitř…“

„Ona vás sebou vzala klidně dovnitř, protože jste soukromý řízl?“ zeptal se Peterka.

„Bála se tam jít sama.“

„Nerozumím.“

Babánek mu to trpělivě vysvětlil. Jeho líčení událostí vyvolalo na Peterkově tváři pochybovačný úšklebek. „Vy jste tedy v intervalu mezi příchodem Čermáka a příchodem Novotné čekal před domem. Nikdo z domu nevyšel?“

„Nepřetržitě jsem tam nestál. Odešel jsem do budky zatelefonovat klientce.“

„Ta vám to jistě může potvrdit.“

„Nemůže, nehlásila se.“

Peterka dlouze hvízdl. „Zajímavé, velmi zajímavé. Vy mi tedy chcete naznačit, že v tu dobu, co jste telefonoval, opustil vrah dům, který nemá žádný zadní východ. Inu, to je mi historie.“

„Co tím chceš říct?“ řekl Babánek a výhrůžné povstal.

„Ovládejte se, člověče!“ nepřistoupil Peterka na dřívější tykání. „Chci říci, že jste se dvakrát objevil u vraždy a vždycky jaksi služebně. Jenže poprvé jste tam vůbec neměl co dělat, to jste využil špatné discipliny poručíka Kouta, abyste se dostal do bytu a mohl umlčet Vladyku. Teď zemře další člověk a vy jste opět přitom. Jaké vysvětlení se mi asi nebízí? Co byste si myslel vy na mém místě?“

„Snažil bych se používat mozek, když už ho mám v hlavě,“ od

větil Babánek a protože si vzpomněl, že Peterka je nekuřák, zapálil si cigaretu. „Nebuďte drzý!“

„Zajisté, polepším se,“ slíbil Babánek, „jen když se nebudete snažit ze mne udělat vraha. Na to jsem citlivý. Zatýkání Vladyky jsem se zúčastnil proto, že jsem tři měsíce vyšetřoval případ vraždy řidiče španělského kamionu v Praze. To přece víš… pardon, víte. V kabině kamionu se našly Vladykovy otisky prstů.“

„A co vražda Čermáka?“ naklonil se Peterka dopředu, ale vzápětí uhnul před oblakem kouře. „Na takové náhody nevěřím.“

Otevřely se dveře a vešel major Kludský. Vypadal unaveněji než kdy předtím. „Pojď ke mně do kanceláře!“ nařídil Babánko-vi.

Peterka je vyprovodil uraženou grimasou.

„Jak si žiješ?“ zeptal se Kludský zachmuřeně, když se usadili. Nalil si limonádu a Babánkovi nabídl žalostný zbytek piva. Nečekal na odpověď a pokračoval: „Těžko si budeš zvykat, o tom mě nemusíš přesvědčovat. Ale tomu baráku by ses měl vyhýbat. Stačí, abys přešel okolo, a hned je tam plno mrtvých. Neexistuje něco, co bys mi měl prozradit?“

„Vyjádři se přesněji,“ řekl Babánek opatrně.

„Vyslechli jsme v nemocnici tu Čermákovou. Nejdřív se zhroutila. Museli jí dát injekci. Jestlipak se ti přiznala, když si tě už najala, že se jim v poslední době značně zvedla životní úroveň?“

„O tom opravdu nevím.“

„Nemůže pochopit, odkud Čermák nosil tolik peněz. Předtím nikdy nic a najednou… on dělal v té cestovce a manželce přísun peněz zdůvodňoval tím, že mají jako agentura veliké úspěchy. Což je lež jako věž.“

„Vzhledem k tomu, kde přišel o život, musel mít ty peníze jedině z drog,“ řekl Babánek. „Nemáš ještě pivo?“

Major zavrtěl hlavou. „Není to sice moje starost, ale vypadá to, jako by někdo likvidoval svědky. Vladyka, Novotný,Čer-mák…“

Babánek chvilku zvažoval, zda má Kludského seznámit s tím, že Čermáková byla dnes ve svém domě přepadena jen proto, že nosila v kabelce jednu fotografii. Nakonec usoudil, že si to nechá pro sebe.

„Měli byste hledat vražedný nástroj, kterým byl zabit Novotný,“ řekl majorovi. „Případ je naprosto jasný.“

„Jak myslíš. Ale co když ten nástroj v bytě vůbec nebyl? Pak by Vladyka nemohl vraždit.“

„Krucinál, proč se ti to jen stalo,“ zavrčel Kludský. „Ani nevíš, jak bych tě tu potřeboval.“

„Neboj, mladej se zapracuje,“ utěšil ho Babánek.

„Peterka to nemyslel zle. Jenom se nemá čeho chytit. Novotná ho zabít nemohla, Čermáková s jeho smrtí taky nemůže mít nic společného… můžeš to svědecky potvrdit, žes ji našel v domě v bezvědomí?“

Babánek přikývl.

Kludský si něco poznamenal. „Prý doma uklouzla a praštila se do spánku o hranu klavíru. V nemocnici nám to potvrdili. Ještě jim tam z rány krvácela. To by tedy bylo v pořádku. V tom případě se v nuselském bytě vrah schovával před Čermákovým příchodem. A po činu zase zmizel hlavním vchodem, který jsi zrovna nehlídal.“

„Taky jsem ti podezřelý?“ řekl Babánek trpce. „Čermáková si mě najala, abych toho jejího sledoval. Typická žárlivá ženská. Je o něco starší než byl ten její fešák. Myslel jsem, že má něco s Novotnou, vlastně si to myslím i teď. Ale ta to popírá, i když by už nemusela. To máš pak dvě možnosti. Buď mluví pravdu a pak je nepochopitelné, proč šel Čermák do jejího bytu s lahví vína, nebo lže jako když tiskne, a pak není hlavním problémem milostný románek, ale něco většího.“

„Každopádně jsi přišel o byznys. Zaplatila aspoň něco předem?“

„Jako řadový detektiv se o prachy nestarám,“ řekl Babánek. „Na té láhvi od vína, co rozbila Čermákovi hlavu na kaši, se asi otisky nenašly.“

„Ani jeden.“

„Mohl bys mi ukázat, jen tak pro ukojení zvědavosti, ty věci z Vladykovy tašky?“

Kludský chviličku váhal. Pak to všechno vyndal ze skříně. Babánek se naklonil nad stůl. Holící souprava byla luxusní a často používaná. V novinách nebylo nic zaškrtnuto. Podrobná mapa Evropy. Vladyka byl cestovatel. Na titulní straně číslo 3,7959, napsané tužkou. Možná už z prodejny.

„A poslyš, Babánku, dali ti v detektivní agentuře služební pistoli, nebo nosíš tu, co máš doma načerno?“

„Já že mám doma černou bouchačku?“ zrudl Babánek.

Major Kludský otevřel dvířka chladničky, aby ukázal, že tam opravdu další láhev piva nemá. „Babánku, dej na sebe pozor,“ řekl starostlivě.

■

Když ráno Babánek vycházel z bytu, sličná třicátnice Marta Kofránková přijímala u dveří zákaznici. Majitelka zušlechťovací firmy stála u dveří ve fialovém trikotu. Babánek ji přiškrceně pozdravil. Zdávalo se mu o ní. Zděná příčka, oddělující jeho byt od jejího studia, mu připadala jako tuplovaná čínská zeď.

„Nerušila vás hudba ze spaní?“ zeptala se sladce provinile jako vždy a Babánek jako vždy přičinlivě zakroutil hlavou, div se nezranil. Před časem, když si opět takhle namáhal krk, zapomněl si vyndat z uší vatu. Jestli si toho všimla…

Osvěžen pohledem na krásu vycouval svým favoritem z parkoviště a odjel na Národní třídu. Vlastu Čermákovou našel v kanceláři románského oddělení. „Mám dvě hodiny času,“ přivítala ho unaveně.

Šaty ji dělaly ještě starší. V obličeji bez mejkapu se klikatily vrásky. Vypadala jako žena, pro kterou všechno skončilo. Měla nevěrného manžela. Teď nemá nikoho. Pozval ji na skleničku do Filmového klubu.

Nad sklenkou ryzlinku se nenávistně zeptala: „Co je to za ženskou ta Novotná? Co je na ní tak zvláštního?“

„Je to výtvarnice z reklamní agentury. Máte spolu stejný osud. Před pár dnyjí někdo zavraždil muže.“

„Jeho smrt jí nikdy neodpustím,“ řekla a rozplakala se.

Babánek ji pozoroval a přemítal o té smůle. Tahle žena mohla dobré dva týdny platit za sledování. Ta by peněz nelitovala. Škoda. A další zákazníci se nehrnou.

„Promiňte,“ řekla po chvíli a překotně se napila. Pár kapek jí potřísnilo sukni. „Ani bych neměla pít. Beru prášky na uklidnění.“

„Nebojíte sě sama v domě?“

„Půjčila jsem si od sestry dogu. Ta dovnitř nikoho nepustí.“

„Škoda že už pro vás nemohu pracovat,“ řekl Babánek upřímně. „Dokonce vám ani nemohu potvrdit, že Novotná byla milenkou vašeho muže. Ona to totiž rezolutně popírá.“

„Ta ženská lže!“

„Jenže vy mi těžko budete platit za to, abych jí to dokázal. Nemáte už k tomu vlastně důvod,“ řekl Babánek.

Roztržitě přikývla. Zapálila si cigaretu, ale když jí vypadla z prstů, uhasila ji. Babánek se k ní naklonil.

„Váš manžel byl třeba namočen do velkých lumpáren, paní Čermáková. V poslední době vydělával moc peněz. Ten byt, ve kterém ho zabili, předtím používal nějaký Vladyka, namočený do obchodu s heroinem. Váš muž tam vůbec nemusel jít na milostnou schůzku.“

Chvíli ho zhnuseně pozorovala a pak si setřela slzu.

„Dobře jsem svého muže znala. Nepustil by se nikdy do něčeho nezákonného. Ne že by měl tak ryzí charakter, to ne, ale byl to v podstatě strašpytel, rozumíte?“

Najednou se hystericky rozesmála. Když ji to přešlo, zeptal se: „A co ta fotografie?“

„No vidíte, musel s tou Novotnou něco mít. Byla to přece ona na té fotografii…“

„Vy jste ji někdy viděla?“

„Já ne, to vy jste ji viděl.“

„Mohla by to být ona,“ připustil Babánek, „ale o to vlastně nejde. Proč vás někdo přepadl jen proto, aby vám tu fotku sebral? Kvůli milostné aféře by to neriskoval. Za tím je něco většího. Ale to už je vlastně starost policie.“

Chvíli si ho zamračeně měřila.

„Bude to vaše starost,“ řekla konečně, „protože já si vás znovu najímám. Chci vědět, kdo zavraždil mého muže.“

„Už jsem řekl, že to policie vypátrá.“

„Nebuďte naivní. Kolik toho asi za rok slavná policie vypátrá?“

„Možná byste se divila,“ řekl s neodůvodněným vztekem. „Bude vás to stát moc peněz.“

„To není vaše starost.“

„Chci třicet tisíc zálohy.“

Beze slova vyplnila šek ů podala mu ho.

„A pět set korun na denní výdaje plus zvláštní výlohy proti potvrzení,“ pokračoval Babánek.

„Souhlasím,“ řekla Čermáková a tvářila se najednou odhodlaně. „V téhle věci chci mít jasno. Chci vědět, s kým jsem žila. A taky doufám, že ta ženská je do toho namočená.“

„To vám nemohu zaručit za žádné peníze.“

„Hloupost,“ řekla pohrdavě.

„Smiřte se s tím.“

„Někdo mi zabil muže v jejím bytě. Viděla jsem fotografii, na které jsou spolu. Tahle fakta jsou směrodatná,“ řekla Čermáková a najednou si položila ruku na čelo. „Neměla jsem to víno pít.“

Babánek došel pro dvojitou kávu.

„Začínám tedy pracovat. Nejdřív mi dejte adresu vašich známých, od kterých jste měla fotografii.“

„Ti už jsou po smrti. Zabili se při autonehodě poblíž Mnichova. Jeli do Itálie, víte… kdyby byli naživu, dávno jsem se jich sama zeptala. Že mě to nenapadlo hned… ale byla jsem úplně zdrcená.“

Babánek chvíli koukal do prázdna. „Popište mi pořádně toho chlápka, který vás přepadl.“

„Měl tmavé kalhoty, asi černé. Byl robustní, vysoký a na obličeji měl masku. Nestačila jsem si ho moc všimnout.“

„Jaký měl hlas?“

„Vůbec nepromluvil, nebo… ne, neříkal nic.“

„Kdo všechno věděl, že máte tu fotografii?“

„Jenom vy a ta slečna ve vaší kanceláři.“

„Raději mi řekněte pravdu.“

„Vždyť už je mrtvý,“ řekla a roztřásl se jí hlas. „Jak na to váš muž reagoval?“

„Právě kvůli tomu jsem se rozhodla ho dát sledovat. Tvrdil, že na té fotce to není on. Ten snímek nebyl moc kvalitní, ale já přece svého muže poznám. A hlavně poznám jeho kabát, když jsem ho sama kupovala. Hrozně mě to urazilo, že zapírá.“

„Ukázala jste mu fotografii v ten den, co jste u nás objednala sledování?“

„To bylo den předtím,“ odvětila Čermáková po chvilce uvažování a pak vykřikla: „Proč jste tu ženskou ještě nezatkli?“

„Nejsem u policie a nakonec jsem jí sám poskytl výborné alibi. Podle mé výpovědi vůbec neměla tušení, že je váš muž v jejím bytě. Je dobře, že jste policii nic neřekla o svém přepadení. Ale mohla jste si vymyslet něco věrohodnějšího. Praštit se o klavír..“

Čermáková opáčila, že ve svém stavu nebyla schopna přijít na něco chytřejšího. Podívala se na hodinky. Vzpomněla si, že má ve škole důležitou schůzku. Položila na stolek bankovku.

Kdyby dala Babánkovi peníze na útratu Marta Kofránková, urazil by se. Od Čermákové si je vzal.

Zkušenému pozorovateli nemohlo uniknout, že v cestovní kanceláři Bonům něco nefunguje. Osazenstvo solidní firmy by se v pravé poledne nenalévalo řezanou brandy.

„Já se jmenuji Nečas,“ přivítal Babánka majitel. „A tohle jsou mé spolupracovnice, slečna Dlesková a slečna Opálková.“

Slečny už měly špičku. Jak to tak vypadalo, nasávaly od božího rána. Babánek nejprve odmítl sklenici, ale když slečna Dlesková nepatrně naléhala, neodolal.

„Je to pro nás rána,“ řekl Nečas, „a to ne pro firmu, abyste rozuměl. Osobní rána. Měli jsme Vladimíra rádi.“

Slečny přikývly. Kdo by neměl Vladimíra rád?

„Co on tu vůbec dělal?“ zeptal se Babánek, když nastavil sklenici k opětnému naplnění.

„Hlavně Španělsko. Znal jazyk a tamější poměry. Dovedl zařídit levné ubytování a tak. S dopravou už to bylo horší. Několik soukromých dopravců zkrachovalo, ceny se pořád zvedají… Vláďa si to dost bral.“

„Byl hodně citlivý. Jú, já se polila,“ řekla slečna Opálková.

Nečas vyndal bílý kapesník a důsledně čistil její sukni na stehně. Slečna Opálková se hihňala.

„Žil pro firmu,“ řekla slečna Dlesková.

„Já snad nežiju?“ zeptal se Nečas a čistil sukni ostošest.

„V poslední době prý vydělával velké peníze,“ nadhodil Babánek.

„Čermák a peníze? To slyším poprvé,“ podivil se Nečas. „Pořád byl švorc. Víte, že dnes mluvím poprvé se soukromým detektivem?“

„Je to zážitek, co? A co jeho manželství? Prý jim to neklapalo.“

„Náhodou jim to klapalo,“ řekla slečna Opálková a smetla šéfovu ruku ze sukně. „Panička si někdy pro něho jezdila do práce. Měla o něho strach.“

„Jo ták, on byl na ženské,“ řekl Babánek.

„Omyl, Vláďa na ženské nebyl. Já to můžu potvrdit,“ řekla slečna Opálková a obě slečny se rozškytaly smíchy.

Babánek měl chuť prohledat Čermákův stůl, ale to by mu jistě nedovolili. Všichni tři si ho prohlíželi jako zvláštní zvíře. Soukromý detektiv. To se jen tak nevidí.

„My vám vlastně nemusíme nic říkat,“ pravil Nečas.

„Nemusíte,“ odvětil Babánek, „ale když tu tak spolu pijeme…“

„Já fandím soukromníkům,“ řekla slečna Dlesková a naplnila Babánkovi sklenici.

Prozradil jim, že si ho Vlasta Čermáková najala, aby vypátral vraha jejího muže. Připadalo jim to romantické. Nezeptali se, kde vzala na takové drahé pátrání peníze. Babánek doufal, že se na to zeptají. Slečna Opálková řekla, že Čermáková je vzácná žena. Babánek jí to potvrdil. Přiťukli si.

„Proč se na mne díváte tak hladově?“ zeptala se slečna Dlesková.

„To se vám jenom zdá.“

„Ona je totiž hrozně vztahovačná,“ řekla slečna Opálková. „Krávo,“ řekla její kolegyně.

Babánek se zeptal, zda jezdil Čermák služebně do Plzně. „Co to znamená služebně? Všechno je pro firmu, všechno! Ne, tam nejezdil,“ odvětil Nečas. Slečny si vzpomněly, že do Plzně párkrát jel. Babánek potře

boval prozkoumat zásuvky Čermákova stolu. Čermák dělal hlavně Španělsko. V Košířích jistý Vladyka zavraždil řidiče španělského kamionu.

„Já totiž vůbec nejsem vztahovačná,“ řekla slečna Dlesková. „Ukážete mi pistoli?“

„Mám ji v autě.“

„Jo, půjdu se provětrat na vzduch,“ usoudila a zavěsila se do něho.

„Seď na židli!“ řekl Nečas vztekle, ale byla už opilá. Pistoli Babánek v autě neměl. Slečna se zklamaně opřela o vůz.

„Tak vy jste si všimla, že se na vás hladově koukám,“ řekl Babánek. „Já jsem hrozně všímavá.“

„Tak si všimněte té vinárny naproti. Co kdybychom se tam v osm večer sešli na večeři? Jsem z vás celý pryč.“

Sešpulila důležitě rty. „Na večeři ano, ale nic víc! Abyste si nedělal zbytečné naděje.“

Babánek se vrátil do Horních Počernic. Reklamní agentura, kde pracovala Marie Novotná, nesla jméno Rita Color. V prostorné pracovně ji našel samotnou. Studovala textilní vzorkov-nici. Židli mu nenabídla.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, dívaje se z okna.

„Moc ne, ale jak vidíte, pracovat ještě mohu.“

Modrý fiat stál na protější straně ulice o dva bloky blíž k centru města. Všiml si ho už na mostě, když opouštěl Smíchov, Fiat riskantně předjížděl a ignoroval na všech křižovatkách červenou, jen aby Babánkův favorit neztratil. Řidiče nebylo možné na takovou dálku poznat.

Obrátil se k Novotné. „Bydlíte doma?“

„Copak to jde? Nastěhovala jsem se k rodičům. Ten byt budu muset vyměnit.“

„To věřím, bydlet na jatkách… eh, promiňte. Sám bych tam nebydlel.“

Novotná byla nositelkou robustního půvabu. Pro jistý typ mužů, kterým se celý život stýská po mamince, mohla být neodolatelná.

„Co ode mne potřebujete, pane detektive?“ zeptala se s despektem.

„Zajímá mě váš vztah s Vladimírem Čermákem.“

„Už jsem vám řekla, že jste na omylu.“

„Mne zajímá, kdo z těch dvou, zda Čermák nebo váš muž, se dobře znal s Vladykou. Jestli totiž váš manžel nedoplatil životem na přátelství s pašerákem drog.“

„Jak vůbec můžete takovouhle práci dělat,“ řekla Novotná a tvářila se, jako by se Babánek před jejíma očima měnil v metrákovou ropuchu. „Vás ani nenapadne, jak mi asi je, když mi někdo zavraždí muže? Jděte pryč, prosím vás!“

„Jestli byl váš byt používán jako úkryt pro Vladyku, mohla jste si toho nevšimnout? Na to se totiž může zeptat i policie.“

„Jsem často služebně mimo domov,“ odvětila a tvářila se zle.

Ozvaly se kroky na schodech a dovnitř vešel muž, sportovně vyhlížející hromotluk. Měl hranatou tvář a vlasy ostříhané na ježka.

„Vybrala jsi to pro Španělsko?“ zeptal se a vtom si všiml Babánka.

„Soukromý detektiv,“ řekla Novotná. „Už dvakrát jsem ho požádala, aby odešel.“

„Proč tedy neodejdeš?“ zeptal se vazoun. „Mám tě snad vyhodit?“

„Postavu na tó máš,“ připustil Babánek. „Podívej, čmuchale, mně nesmíš tykat, rozumíš?“

„Aha, to mi předtím nedošlo.“

„Jsi prostě pomalý v myšlení. Najdi si jinou práci. Teď otevři dveře, řekni sbohem, vyjdi ven, zase za sebou dveře opatrně zavři a pak uháněj tam, kde platíš nájem. Mluvím srozumitelně?“

„Teď už je mi všechno jasné,“ usmál se Babánek a vykonal vše, co mu bylo doporučeno. Přítel Marie Novotné vypadal jako atlet.

Zamířil favoritem k Nehvizdům. Modrý fiat ho disciplinovaně sledoval. Opět se choval jako sebevrah a protijedoucí auta uhýbala ke krajnici. Po deseti kilometrech Babánek zahnul na vedlejší cestu. Fiat se držel ve stometrové vzdálenosti. Přes louku bylo vidět na osamělé stavení. Mohla to být stodola. Babánek tam zamířil neudržovanou polní cestou. Fiat někde čekal. Nechtěl být nápadný.

Byla to stodola. Babánek zamkl auto a vešel dovnitř. U stěn se válely hromady předloňské slámy. Nebylo se kam schovat. Nad vraty vyčníval široký trámový překlad. S hekáním na něj vylezl. Dalo se tam chvíli vydržet. Po pěti minutách uslyšel blížící se vůz. Pak slabé bouchnutí dvířek. Neznámý obešel stodolu. Nerozhodně přešlapoval před vraty. Babánka začaly od nepohodlí na trámu bolet nohy.

Vrata se pomalounku otevřela. Muž, který vešel, držel v pra

vé ruce pistoli. Začal se rozhlížet. Stál tu očividně překvapen. V okamžiku, kdy mu to došlo, Babánek skočil. Pistole odletěla několik metrů daleko. Vetřelec byl mrštný. Po chvilce zápasu vyklouzl z Babánkova sevření a nastavil mu koleno na břicho. Babánek ho udeřil hranou dlaně do krku. Muž poklesl v kolenou. Dostal další ránu z druhé strany. Třetí mířila na žaludek. Svezl se na zem.

Babánek mu klekl na záda a zkroutil ruce.

„Co mi chceš, chlapče?“ zeptal se.

„Jsem policista, okamžitě mě pusťte!“ zasténal muž.

„Lžeš, v celé Praze se nemůže vyskytovat takhle pitomý policajt,“ odvětil Babánek a prohledal ho. Začetl se do jeho průkazu. Ten mladík měl pravdu.

Babánek ho pustil a schoval jeho pistoli do kapsy.

Zdecimovaný pátrač se jmenoval Vocholný. Namáhavě vstal a oprášil si kalhoty. „Víš, co je za napadení policisty?“ řekl důležitě.

„Jde o to, jestli se to někdo dozví,“ odvětil Babánek a poklepal na kapsu s pistolí.

Vocholnému poklesla čelist. „To nemůžeš udělat. Byl jsi přece taky policajtem, člověče… a u nás se o tom ví, že tě sleduju.“

„Kdo o tom ví, Kludský? Nebo jenom Peterka?“

„To je služební záležitost,“ řekl Vocholný a natáhl ruku. „Vrať mi hezky moji bouchačku. Pak si popovídáme.“

„Nechci si s tebou povídat. Vrátím ji přímo Kludskému a zeptám se ho, proč na mne nenasadí někoho chytřejšího.“

„Neblázni, měl bych průšvih,“ řekl Vocholný se špatně skrývanou nenávistí. „Dej mi bouchačku a pak se rozejdeme každý po svém.“

Nevypadal na to, že by se chtěl pokusit o nějakou levotu. Babánek se k němu přesto nepřibližoval. „Proč mě šmíruješ?“ zeptal se. „Mám instrukce.“

„Od koho?“ Vocholný si povzdychl.

„Tak dobře, já to stejně vím,“ řekl Babánek, „ale aspoň mi pověz, proč mě ten policejní génius dává sledovat. Nepověřili tě, doufám, tím, abys mě chránil.“

„Prý máš na triku dvě vraždy,“ řekl Vocholný.

Babánek chvíli mlčel a pak řekl: „Říká se do třetice všeho nej-lepšího.“

Vocholný couvl. Babánek se na něho chvilku koukal a pak si odplivl. Vyšel ze stodoly a vyprázdněnou pistoli položil na stře

chu fiatu. Nasedl do favoritu a odjel. Cestou do Prahy ho nikdo nesledoval.

Slečna Dlesková vešla do vinárny s očividnou nevírou, že se dá s někým, kdo vyhlíží jako Babánek, prožít večer. Usedla proti němu a tvářila se, jako by se viděli poprvé v životě. Babánek byl ovšem zvyklý, že v jeho přítomnosti nepadají dámy do mdlob. Namlouval si, že má mnoho jiných předností.

„Říkala jsem si, Terezo, nechoď tam. Ale pak jsem si zase řekla, Terezo, slíbilas to. Tak jsem tady, pane detektive. Do jídelního lístku se nedívejte. Všichni, kdo to tady znají, si dávají telecí se zeleným hráškem. Neprohloupíte. Zapomněla jsem odpoledne říct, že na detektiva tedy nevypadáte. Ale to je vždycky tak. Člověk si udělá o nějakém povolání představu podle filmu a pak je zklamaný.“

Babánek její upřímnost nekomentoval. Objednal dvakrát telecí a láhev těžkého červeného vína.

Během jídla se pak zeptal: „Proč jste mi říkala, že Čermák nebyl při penězích, když já naopak vím, že v posledních dvou letech vydělával pohádkové sumy?“

Zdála se být překvapená. „V tom případě to musel perfektně tajit. Ode mne si kolikrát půjčoval padesátikorunu na oběd.“

„Neměl ten člověk nepřítele? Mohl ho někdo nenávidět natolik, že by ho mohl i zabít? Stává se, že nejsme v životě jen terčem lásky.“

„To víno není špatné,“ řekla a podržela sklenici proti světlu. „Nechte víno vínem.“

„Vláďa nevyvolával konflikty. Dělal hodně práce i za Nečase a nikdy si nestěžoval. Já toho vlastně moc nevím. Měl spořádaný manželský život, měl rád svou práci, nesportoval, sledoval kde co hrajou v divadle a to je tak všechno. Chutná vám?“

„Ujde to,“ řekl Babánek a odstrčil nedojedenou porci. „O drogách nikdy nemluvil?“

„O jakých drogách?“

„I vy jedna naivko. Třeba o heroinu, už je ho v Čechách dost. Víte, jak to myslím.“

„To je všechno hloupost,“ řekla Tereza a zapálila si cigaretu z jeho krabičky. „Pojďme se bavit o něčem jiném. Kam zmizel váš hladový pohled?“

„Dovedu se ovládat,“ pochlubil se Babánek.

„Děláte dobře. Se mnou totiž nic nebude a vy jste zbytečně utratil za večeři. Mrzí vás to?“

„Já rád utrácím,“ řekl Babánek.

„Jsem totiž děsná potvora. Nejdřív dám mužskýmu naději, chvilku ho tahám na nudli, a potom ho odkopnu. Baví mě to.“

„Taková děvčata přímo zbožňuji,“ ujistil ji.

„Dále vás upozorňuji, pane detektive, že se vám nepodaří mě opít, pokud s tím kalkulujete. Prostě dnešní večer zaneste jako prohru. A neukázal jste mi pistoli.“

„Pojďte se na ni podívat ke mně domů.“

Rozesmála se. „Jste všichni stejní. To by tak hrálo.“

Po druhé láhvi ho objala kolem krku. Žvatlala hlouposti a Babánek se starostlivě díval na hodinky. Třetí láhev už neobjednal. Vyšli ven a sedli do jeho favoritu.

„Když tedy nechcete jít ke mně, mohli bychom jet do vašeho bytečku,“ řekl a vytáhl jí sukni nad kolena.

„Mám přísného tatínka,“ odvětila a začala ho líbat.

„A co vaše kancelář támhle přes ulici?“ zeptal se.

„Ta naše krásná kancelář!“ zvolala jako na lesy.

Dovnitř se dostali přes tři zámky. Na stolech bylo pečlivě uklizeno. Otevřela chladničku a osvobodila nedopitou láhev brandy. Vzal jí tu láhev a uklidil ji zpátky do chladna.

„Tak co se bude dít?“ zeptala se a pověsila se mu kolem krku.

„Co by se dělo,“ řekl Babánek a položil ji na koberec.

Pak ještě vstal a zhasl.

Po půlhodině se zvedl a rozsvítil malou stolní lampu. Tereza na koberci spala. Sebral po místnosti její svršky a přikryl ji. Posadil se na židli, na které pracoval Vladimír Čermák. Zásuvka nahoře byla zamčená, ale neměla patentní zámek. Otevřel ji nožem. Našel skleničku od zavařeniny, plnou kávy. V další sklenici zbylo trochu cukru. Několik drobných kancelářských potřeb. Staré noviny a časopisy. Pražský kulturní přehled. Žádný diář nebo zápisník. Ani jedna fotografie. Žádný dopis nebo papírek se vzkazem. Otevřel zelené desky. Mezi papíry tam našel jednu podobenku. Čermákovi kdesi u moře. Seděli vedle sebe na lehátku. Na zadní straně nenašel ani slovo. Vzal do ruky cyklostylovaný seznam jakýchsi akcí. Četl jména různých evropských měst. Výstava fotografií, módní přehlídka Evropský podzim, firmy vyrábějící hydrauliku a další a další. Byly jich desítky. Už chtěl listinu odložit, když si všiml v levém rohu dole názvu reklamní firmy. Rita Color. Začal obracet stránky. U každé akce stejná reklamní agentura.

Odložil listiny a zapálil si cigaretu. Nemusí to nic znamenat. Reklamní agentura a cestovní kancelář. Normální spojení. Lidé někam chtějí cestovat. Nějakým způsobem se tam dostat. Jenže výstav je v Evropě víc. A taky je víc reklamních agentur.

Tak proč tu měl Čermák jen seznam těch, které zajišťuje Rita Color?

Kdyby to nevysvětlovalo nic jiného, tak je to důkaz, že se Čermák musel znát s někým z agentury. Marie Novotná nemluvila pravdu. Zavřel zásuvku. Sklonil se k spící slečně a zatřásl s ní.

„Musím jít bydlet.“

Překvapeně se rozhlížela. „Tys mě tu nechal usnout??“

„Nebylo vyhnutí. Pojď, odvezu tě domů. Co kdyby nás tady ráno našli?“

Zdálo se mu, že se roztřásla. Vyšli na,chodník. Už byli pár kroků od favorita, když tu od něho odskočila, jako by ji něco píchlo. Chvíli běžela dopředu, pak se otočila a mávala na taxi. Jeden vůz konečně zastavil. Odjela, ani se na Babánka nepodívala.

Strčil klíč do zámku. Pak v zádech ucítil pohled. Přímo ho to fyzicky zabolelo: Obrátil se. Na protějším chodníku se ve tmě rýsovala postava. Stál tam muž. Vysoký, s širokými rameny, s obličejem ponořeným ve stínu. Nepůsobil dojmem, že by chtěl něco podnikat. Jenom tam existoval.

Babánek rychle nastartoval.

Dvakrát za noc se probudil. Nesnášel pocit, že cosi důležitého viděl, že to má zasunuté hluboko ve vědomí a není schopen si to vybavit a definovat. Seděl na svém sešlém otomanu a zasmušile kouřil. Pak zhasl a znovu se ponořil do chatrného spánku.

Měl za sebou těžký den. Kolem osmé si uvařil kávu a pak odjel do Slaného. Adresa na papírku ho zavedla do jednoho z mála pavlačových domů ve městě. Na cedulce vedle zvonku ještě stálo jméno František Fořt. Zkusil zazvonit. Pak si prohlédl dveře ostatních bytů. Když objevil samotné ženské jméno, zazvonil.

„Vy jdete na ty dlaždice?“ zeptala se starší dáma v županu.

„Zvonil jsem u Fořtů. Nevíte náhodou…“

„Ti jsou přece po smrti, to nevíte? To jste asi odjinud. Zabili se v autě. V Německu, když jeli na dovolenou.“

„Vůbec jsem je neznal,“ řekl Babánek, „ale dával jsem kdysi do novin inzerát na prodej domku a oni se mi ozvali. Teď jedu přes město, tak jsem se chtěl pozeptat… to je ale tragédie.“

Významně pokývla hlavou. „Domek chtěli kupovat? To se podívejme. Že by měli tolik na knížce? To se mi nechce věřit. Leda že by jim ho chtěla koupit Mařenka.“

„Kdo to je?“

„Jejich dcera. Bydlí v Praze. Ona se tam vyučila na malířku. Ta by mohla mít peníze. Jen si jděte koupit nějaký obraz. Já si to teda dovolit nemůžu.“

„Máte její pražskou adresu?“ zeptal se Babánek. „Jsem odtamtud. Třeba se s ní domluvím.“

„To vám neposloužím,“ řekla žena, „ona sem Mařenka moc nejezdila. Nepohodla se s tátou. On si moc potrpěl na pověst. Pan profesor, víme? A ona sem jednou přijela se svým aman-tem.“

„I to se podívejme. Kolik je jí let?“ podivil se detektiv.

„O to nejde. Ale je vdaná, už to chápete? Je vdaná a přiveze si k vlastním rodičům svýho amanta. Táta ji vyhodil a od tý doby tu nebyla. Tak se právě divím, že by zrovna ona jim kupovala domek. To se mi nechce věřit. A čemu bysme se u těch umělců divili, pane, pro ně nějaká svátost manželská neexistuje.“

„Kde bych sehnal její adresu?“

„Zkuste to na obecním úřadu,“ poradila mu žena. „Mařenčin muž měl ve městě výstavu. Je to známý fotograf. A prý je moc nemocný. To se tenkrát Fořtová nosila, že má zeťákovo jméno na plakátech. A mladá si pak najde amanta.“

Odjel do Prahy. Přímo do Horních Počernic. Čekal v autě před obchodním domem, odkud bylo vidět na dveře reklamní agentury Rita Color. Před jedenáctou hodinou vyšel ze dveří ten agresivní ouřezek. Odjel mikrobusem volkswagenem. Babánek vklouzl dovnitř.

„Že jsem se nezamkla!“ přivítala ho Marie Novotná.

„Já děvčatům neubližuji,“ uklidnil ji Babánek. „Pokud mi ovšem nelžou. Tak jsem se byl právě poptat vašich rodičů, jak se vám u nich líbilo. Co myslíte že mi řekli?“

Bílé zuby se zakously do spodního rtu.

„Proč se staráte o mé soukromí?“

„Proč vy mě balamutíte?“ vrátil jí otázku.

„To je složité. Jsem v těžké osobní situaci. Moc jsem toho prožila. A to se mám soustředit na práci. Rodiče mi zahynuli, muže mi zabili… a pak přijdete vy a začnete mluvit o nějakých drogách.“

Babánek ji ujistil, že o drogách tu už nepadne ani slovo. Nevypadala, že by ji to uklidnilo. Šla k oknu a dívala se do ulice. „Vaše gorila odfrčela neznámo kam,“ informoval ji. „Jen abyste se nespletl,“ řekla.

A měla pravdu. Motor volkswagenu nemohl slyšet. Pořízek vešel se stohem papírů před sebou. Vyměnili si s Novotnou pohledy. Pokrčila rameny. Postavil se před Babánka. „Nedělám to rád,“ prohlásil a vyhrnul si rukávy.

„Neměla byste nás představit?“ navrhl Babánek půvabné ženě, která se otočila zády. Asi neměla ráda krev.

„Neznám vaše jméno. Zapomněla jsem ho.“

„Jmenuji se Babánek. Soukromá detektivní kancelář Pružina,“ řekl detektiv, nespouštěje oči z chlupatých zabij áckých pazourů.

„To je Petr Kraus, můj kolega. Je majitelem agentury.“

Majitel agentury mlčel. Chvěl se jako hřebec před startem. Určitě se rád pral.

Babánek vzdychl a posadil se do křesla.

„Ze vám nejsem sympatický, to dovedu pochopit. Ale nejlep-ší způsob, jak se jeden druhého zbavíme, je ten, že si některé věci objasníme. Hledám pachatele vraždy Vladimíra Čermáka, ke které došlo ve vašem bytě, paní Novotná. Je tudíž logické, že se vás vyptávám. Mrtvého jsme přece našli spolu.“

„Policii už všechno řekla,“ usoudil Kraus.

„Nevím nic o vašem vzájemném vztahu,“ namítl Babánek.

Kraus se otočil k Novotné, která sebou škubla. „Hele, já ho vyrazím a bude pokoj.“

„Nebude pokoj!“ vykřikla hystericky. „To bys ho musel zabít!“

„To by toho zabíjení bylo trošinku moc,“ pravil Babánek. „Ptala se vás vůbec policie, kde jste byl v době, kdy došlo k vraždě Vladimíra Čermáka?“

Zdálo se, že agresivita Petra Krause vyprchala mávnutím kouzelného proutku. Přitáhl si k detektivovi židli. Novotná se s gustem zahryzla do nehtu.

„Nebyly důvody k otázkám,“ řekl Kraus.

„Vlasta Čermáková mě den před vraždou pověřila pátráním ve věci manželské nevěry. Tvrdila, že Čermák je milencem Marie Novotné, a řekla mi, že se taky znala s rodiči paní Marie,“ informoval ho Babánek. „Měla od nich velice kompromitující fotku jejich dcery, abych byl přesný. Paní Novotná, jak dobře se znáte s Vlastou Čermákovou?“

„Nevím, kdo to je.“

„Manželky bývají různě praštěné. A co jste myslel tím vzájemným vztahem nás dvou?“ zeptal se Kraus a přimhouřil oči.

Babánek taky přimhouřil oči. Aby na to byli dva. „Připusťme alternativu, že podezření Čermákové bylo oprávněné. A že je správná moje domněnka, že vztah vás dvou je víc než kolegiál-ní.“

„Takže já jsem nějaká courá, jo?“ vmísila se Novotná. „Klídek,“ řekl Kraus.

„Berme to jako alternativu,“ pokračoval Babánek. „V tom případě zkusím přemýšlet, jako bych byl obyčejný, průměrný čmuchal bez zvláštní fantazie. Vy se dozvíte, že máte soka v lás

ce. Jste poněkud prchlivý, když prominete. Rád předvádíte svou sílu. Dozvíte se, že tady mladá paní má se svým přítelem Čermákem schůzku ve svém bytě, od kterého máte pochopitelně klíče.“

„Plácáte nesmysly,“ řekla Novotná.

„Přijdete tam dřív,“ pokračoval Babánek, „a dočkáte se Čermáka, který přijde na schůzku s lahví vína. Pohádáte se, vy vezmete nebožákovi láhev a rozbijete mu s ní hlavu. Zní to logicky?“

„Hrozně se u toho bavím,“ řekl Kraus pochmurně. „Jenže to má jednu chybu. Marie Čermáka vůbec neznala.“

„A vy?“

„Taky jsem ho neznal.“

„Pracoval v cestovní kanceláři Bonům. To vám taky nic neříká?“

„Samá voda. Jsem z toho jelen,“ potvrdil Kraus.

Babánek mu podal listiny, které našel v Čermákově stole. Kraus si je prohlédl a podal Novotné. Ta je taky prolistovala a vrátila Babánkovi. „Ano, tyhle akce děláme.“

„Proč to měl Čermák u sebe ve stole?“

„Každý svobodný člověk může mít u sebe ve stole naše papíry,“ pravil Kraus.

„Pokud ten člověk není zavražděn v bytě pracovnice vaší agentury,“ připomněl mu Babánek.

„Já už to nevydržím,“ vzlykla Novotná.

Kraus přešel nervózně po místnosti. Pak si prudce sedl naproti Babánkovi.

„Heleďte, detektive, já vaši práci docela ctím. Jo, děláte co umíte. Ale snažte se taky pochopit nás. Za prvé, do našeho vzájemného vztahu vám nic není. Marie je konec konců vdova. ‚S Čermákem se neznala. Já ho nezabil. Vemte to všechno laskavě na vědomí. Pak se rozejdeme v dobrém. Třeba si ta vaše kancelář u nás objedná nějakou reklamu. Pracujeme prvotřídně.“

„A vy ze mne nedělejte hlupáka,“ odvětil Babánek. „Jak se dostal Čermák do bytu Marie Novotné? Musel by mít klíče, ale ty se u něho nenašly! A jestli ty klíče neměl, tak mu někdo otevřel a ten někdo byl vrah!“

K čertu s tímhle Krausem, myslel si přitom Babánek. Novotná už byla na rozsypání, jen ji trošku zmáčknout.

„Jděte už po svých,“ řekl Kraus unaveně.

„Paní Novotná, váš manžel byl přece dost nemocný. Co mu bylo?“ zeptal se Babánek.

„Drželi ho na umělé ledvině. Proč se zajímáte? Ano, byl to moc nemocný člověk. Už ho ani nebavilo pracovat, a že něco v reportážní a umělecké fotografii znamenal. Co se tak na mne díváte? Pochopitelně s ním nebyl žádný život. Té jeho nemoci byl plný byt. O ničem jiném se s ním nedalo mluvit. Nesnesitelný život. Žárlil na mne. Hádali jsme se. A vy se určitě chcete zeptat, zda mi to vyhovuje, že je mrtvý. Tak já vám říkám, že nevyhovuje. Schází mi i takový, jaký byl a skutečně nevím, proč ho někdo zavraždil.“

Nervózně požádala Krause o cigaretu. Připomněl jí, že chtěla přestat kouřit. Poslala ho někam. Babánek jí nabídl ze svých.

„Já mám na to svoji teorii,“ řekl Kraus, „ten chlap, jak se jmenoval…“

„Vladyka?“

„No přece ten, co zabil Jirku. Ten se tam prostě vloupal ve chvíli, kdy byl Jirka ve vaně. Tak hp odstranil. Žádné drogy. Jirku zajímaly jen jeho fotky a v poslední době už ani ty ne.“

„Jak jste se spolu vy dva znali?“

„Vždyť já ho kdysi seznámil s Marií. Dělali jsme s Jirkou v jedné redakci. Já technický redaktor, on fotoreportér. Než se pak dal na volnou nohu.“

„Vlasta Čermáková měla pádný důvod dát svého muže sledovat,“ řekl Babánek. „Měla fotografii, na níž byl Čermák zvěčněn s mladou ženou. S vámi, paní Novotná.“

„Což je nesmysl,“ vyhrklavdotyčná.

„Předevčírem byla doma Čermáková přepadena. Nic jí přitom neukradli, jenom tu fotografii. Zrovna ten dotyčný snímek. Není to divné?“

„To teda je,“ připustil Kraus.

„Pachatel byl maskovaný. Vysoký a silný chlap s děsnou silou. Když jsem Čermákovou našel doma v bezvědomí, byl ještě v domě. Praštil mě do hlavy. Ale zase to s tou silou nepřehnal, když tu sedím.“

Babánek se s povzdechem zvedl. Ve dveřích se ještě na chvilku zastavil. „Jen tak mezi námi,“ řekl pomalu, „já si vůbec nejsem jistý, že vašeho muže zavraždil Vladyka.“

„A kdo tedy?“ vyhrkla.

„Komu asi překážel?“ oplatil jí Babánek otázku. Všiml si, jak sportovci Krausovi poklesla dolní čelist.

„Kde jste se toulal?“ přivítala ho Sylvie, maskovaná v čemsi, co se ani v second handu neprodalo. „Sedím celý den v parku a pozoruji hezké holky. To víte, tady v kanceláři těžko nějakou potkám,“ odvětil Babánek a tázavě ukázal k šéfovým dveřím.

„Hledala vás tu Čermáková. A mluvila s panem šéfem. Tak vy jste od ní dostal zálohu. Pan šéf měl obavy, aby vás ty peníze nezkazily. Abyste se náhodou neosamostatnil.“

„Jak ho to mohlo napadnout,“ ohradil se Babánek. „Kdo by mne pak v životě odborně řídil?“

„To jsem taky říkala. Jděte klidně dovnitř.“

Pružina držel v zubech lulku a v ruce sklíčko. Na to sklíčko se díval přes lupu.

„Nesete mi zálohu od Čermákové?“ zeptal se, aniž by zvedl zrak.

Babánek mu vysázel peníze na stůl. Pružina je s rutinou shrábl do zásuvky. Babánek se zeptal, zda mu Čermáková nechala peníze na denní výdaje. Pružina vzdechl a podal mu několik bankovek.

„Jsem s vámi spokojen, pane Babánku,“ řekl a detektiv tou nečekanou chválou zrudl jako student. „Je to skvělé. Hned první klient nám zadá vyšetřování vraždy. Vy asi v lidech budíte důvěru, to je ono. Podívejte na to sklíčko.“

Babánek se naklonil a rozeznal několik zrnek a pár tenkých vláken. „Nad čímpak bádáte, pane šéfe?“

„To je smetí, které včera Sylvie smetla z podlahy. Z toho místa, kde jste ležel v koupelně u Čermákové. Máte doma taky lupu?“

„Ještě jsem si na ni neušetřil,“ přiznal detektiv.

„To je chyba. Podívejte se. Není to náhodou písek? Ano, velmi jemný písek. A ta vlákna jsou z plátna, z bílého plátna. Co to znamená?“

„Taky jsem si všiml, že Čermáková#na to uklízení moc není. Mezi námi, má doma pěkný svinčík.“

Pružina dotčeně zabafal z lulky. „Mladíku! To přece znamená, že máme pojem o zbrani, kterou jste byl napaden vy a možná i Čermáková. Plátěný pytlík naplněný pískem.“

„I hrome!“ podivil se Babánek a pohladil uctivě Pružinovu lupu. „A proč říkáte možná?“

„Ach tak,“ zachmuřil se Pružina. „Sylvie totiž sebrala vzorky z podlahy, kde ležela Čermáková. Ale tam nic podobného nenašla, což potvrzuje mé podezření, že ta žena…“

„To je důsledek toho, že je slečna Sylvie trochu nedůsledná,“ vpadl mu Babánek, žárlivě do řeči. „Čermáková mohla být udeřena uprostřed místnosti. Pak doklopýtala na místo, kde jsme ji našli. To chtělo sebrat vzorky z celého pokoje.“

Nechal zamyšleného Pružinu v kanceláři a vpadl k Sylvii. Měla už na sobě žluté pletené šaty s odvážným dekoltem na zádech. „Pane jo!“ řekl Babánek. „Stalo se vám něco?“

„Kolikrát za den se převlékáte?“

„Kdybyste byl raději pozorný na místě činu. Už jste slyšel, co jsem objevila?“

„Mně prostě chybí váš talent.“

„To řekl pan šéf?“ zeptala se s nadějí.

Zeptal se, zda Čermáková přišla jen kvůli penězům, nebo jestli od něho chtěla taky něco jiného. Nechtěla. Jen se po něm ptala. Vytočil její číslo domů a pak do jazykové školy. Nikde nebyla k máni. Pohlédl pozorně na přiléhavé šaty slečny Sylvie a srdce mu změklo. Vyprávěl jí všechno, co za poslední dva dny prožil.

„Pana šéfa s tím nemůžeme zatěžovat. Ten řeší věci spíše globálně,“ mínila Sylvie zamyšleně. Babánek radostně přisvědčil.

„Vy tedy pochybujete o tom, že Vladyka zabil Novotného?“

„Vladyka měl klíče od bytu. Když tam vešel, mrtvý Novotný už ležel za zavřenými dveřmi v koupelně. Ve vaně. Vladyka seděl v bytě a o ničem neměl tušení. A policie se vůbec nezajímala o vražednou zbraň. Teď už je pozdě se o ni zajímat. Mohla zůstat v bytě a taky nemusela. Vrah ji možná odnesl sebou.“

„Vyloučit Vladykovu vinu ovšem nemůžete,“ řekla Sylvie.

„Vyloučit ji nemohu, ale zdá se mi nelogickým, aby pašerák heroinu zabíjel majitele bytu, kde má bezpečný úkryt.“

„Mimo případ, že s tím Novotný neměl nic společného. Byt mohla Vladykovi poskytnout Novotná.“

„Technicky je to nepravděpodobné, drahá kolegyně, „ odporoval Babánek, „protože Novotný byl vážně nemocný. Ten moc z bytu nevycházel a bez jeho vědomí by se tam sotva něco dělo.“

Sylvie se zdála být vzrušená. Vzala Babánka za ruku. Doufal, že si ji přiloží k srdci. Ani ji to nenapadlo. „Takže tu vraždu mohou mít na svědomí Novotná s Krausem. Chtěli se zbavit nepohodlného manžela. Kolego Babánku, proč nás to ale zajímá? Vždyť my hledáme vraha Vladimíra Čermáka. Za to jsme placeni.“

„Jestliže k oběma vraždám došlo v jednom bytě, pak mají asi souvislost. Novotná s Krausem popírají, že by se s Čermákem znali. Ale já vím, že se znát museli. Prohlídka jeho stolu mi to potvrdila.“

„A jak jste se dostal do jeho stolu?“ divila se Sylvie.

„Mám v tom trochu praxi,“ odvětil zrudlý detektiv.

„Nepovídejte,“ řekla Sylvie nedůvěřivě. „V čem spolu mohli jet. V heroinu?“

„Možná. Kdybych to vyšetřoval jako policajt, zkontroloval bych si alibi všech lidí, kteří s tím mají něco společného, a měl bych už možná případ založený a vyřízený,“ řekl smutně.

„To bychom zase nepracovali spolu,“ připomněla mu Sylvie.

„To by bylo neštěstí,“ souhlasil Babánek.

Ozvalo se zaklepání a k Babánkovu překvapení vešel opěrný sloup cestovní kanceláře Bonům.

„Pan Nečas,“ vydechl Babánek.

„Konečně vidím to vaše doupě,“ zahlaholil majitel firmy, kde brandy teče proudem. „Moc jsem vám to nevěřil, ale jak vidím… dobrý den, krásná slečno.“

Sylvie mu za ten postřeh nabídla kávu. Nečas se usadil a nezá‘ vazně vtipkoval. Vypadal bezstarostně. Až příliš bezstarostně. Odvedle přišel Pružina. Tušil klienta, a když ho neobjevil, zklamaně se vrátil. A Babánek byl ve střehu.

„Byl jste včera s Terezou na té večeři?“ zeptal se konečně Nečas.

„Zkuste se jí zeptat,“ řekl Babánek.

Sylvie zavětřila. Věnovala Babánkovi dlouhý, zamyšlený pohled. Ošil se na židli.

„Není to tak důležité. Jen jestli vám nenapovídala nějaké hlouposti. Ona dělá jenom účty a do odborné problematiky moc nevidí, takže se od ní stejně nemáte co dovědět.“

„Já se chci něco dovědět?“ podivil se Babánek.

„Čermáková si vás přece najala, abyste hledal vraha. Tak proč maříte čas v Bonumu?“

Babánek mlčel a pokyvoval hlavou. Sylvie střílela pohledy z jednoho na druhého.

„Ženská se trochu napije, něco plácne do větru a pak jsou z toho zbytečné nepříjemnosti,“ pokračoval Nečas.

„To je moje řeč. Ženské by měly většinou mlčet,“ usoudil pobaveně Babánek.

„Tak byl jste s ní včera na večeři?“ zeptal se Nečas a z obličeje mu zmizel úsměv.

„Fakt, pane kolego, s kým jste byl včera na večeři?“ přidala se Sylvie.

Babánek neodpověděl. Přemítal, co by se tak v autobusech Bonumu dalo převážet mimo turistů. V duchu proklel tohle sou-kromničení. O co to má nejposlednější policajt jednodušší. Mocí zákona mu musí každý odpovědět. Pěkně do protokolu. Nikdo na něho nesmí vztáhnout ruku. K dispozici má rozvětvený aparát. Má se s kým poradit. Nešklebí se na něho žádná Sylvie. Když se chce něco dovědět, nemusí kvůli tomu spát s opilými slečnami.

„Dá se při dnešní konkurenci vůbec rychle zbohatnout?“ zeptal se posléze. Nečas se ošklivě mračil.

„Pane Nečasi, nepřišel vy jste mě před něčím varovat?“

„Konečně vám to došlo,“ řekl Nečas a bez pozdravu opustil místnost.

V kanceláři se rozhostilo ticho. Sylvie si významně pohazovala s krabičkou zápalek. Babánek přemýšlel s podepřenou bradou. Všechno začínalo být až moc složité. A Babánek měl na životě nejradši jeho občasnou jednoduchost.

„Čím jste toho hulváta tak naštval?“ zeptala se konečně Sylvie.

„Ten chlap má strach. Je dobré to vědět.“

„Jak to bylo s tou večeří? Nic jste mi nehlásil.“

„Byl jsem s jednou slečnou na večeři. Stačí?“

„Máme-li spolupracovat, musíme být k sobě upřímní. O čem jste si s ní povídal? Jaký k sobě máte vztah?“ nedala se Sylvie.

„Třeba si představte,“ řekl Babánek po chvilce uvažování, „že chodí po Praze dívky, které se nesnaží každého mužského zákeřným kopnutím učinit rozmnožování neschopným. A vy mě rozptylujete. Něco bych teď měl udělat a já nevím co. Něco hrozně důležitého. Je ale moc věcí, které bych měl udělat, a tak si zrovna na tu nejdůležitější nemohu vzpomenout“

„I vy chudáčku. Mne byste na večeři nevzal? Čermáková přece něco pustila na výlohy.“

Zazvonil telefon. Volala Vlasta Čermáková. „Pane Babánku, prosím vás, přijeďte okamžitě ke mně! Hrozně se bojím!“

Nebyla schopna rozrušením sdělit, co se jí stalo. Zeptal se jí, odkud volá. Volala z budky na ulici. Babánek položil sluchátko.

„Zapomeňte na večeři,“ řekl přísně, „seberte se a pojeďte se mnou. Naše klientka má problémy.“

Oznámili to Pružinoví. Seděl za svým stolem a bafal z lulky. Neměl na ně čas. Přemýšlel. Na rozdíl od Babánka asi globálně.

Našli ji v bezpečné vzdálenosti od vlastního domku. Třásla se zimou a strachem. Sylvie ji vzala za ruku. „Co se vám stalo?“

„Mně nic, to Neronovi…“

„To je ten pes, co jste si ho vypůjčila?“

Přikývla. Vešli do domku, kam se sama bála. Uvnitř Sylvie sla

bě vykřikla. Na podlaze v předsíni ležela obrovská doga se zakrvácenou hlavou. „To je tedy dílo,“ řekl Babánek a sehnul se ke zvířeti. „Hádám na pistoli. Ale proč?“

„Vzadu ze zahrady je rozbité okno,“ řekla roztřesená Čermáková. „Přijela jsem rovnou od vás a… málem jsem na chudáka šlápla. Takový nádherný pes. Proč to udělali?“

„Máte tušení, kdo to mohl být?“

„Nemám, ale chtějí, abych byla bez ochrany!“ vykřikla Čermáková. „Chtějí mě taky zabít. Jako Vláďu.“

„Spíš vám chce někdo nahnat strach,“ usoudil Babánek a vydal se na prohlídku domu.

Ten byl prázdný. Okno do kuchyně kdosi rozbil. Na podlaze nenašel žádné stopy. Dlouho si prohlížel střepy a pak se vrátil k oběma ženám.

„Sylvie nám uvaří dobrou kávu a my dva se, paní Čermáková, podíváme, co se tu všechno ztratilo. Co trezor?“

Trezor byl ukrytý za rozměrným zátiším na zdi. Nenesl stopy sebemenšího škrábnutí. Otevřeli všechny zásuvky. Čermáková musela konstatovat, že s ničím nebylo hnuto. Sylvie donesla konvici kávy. Posadili se.

„Já v tomhle domě nezůstanu,“ rozplakala se Čermáková. „Ale kam půjdu?!“

„Zkusme v klidu přemýšlet,“ navrhl Babánek. „Předevčírem jste byla doma přepadena. Ztratila se jen ta fotografie. Když jsem přišel já, pachatel tu ještě byl. Proč?“

„Asi nenašel, co potřeboval,“ mínila Sylvie.

„No právě, vyrušil jsem ho. Potřebuje se vrátit. Proto vás chce vystrašit. Hledá něco důležitého, když riskuje, že to oznámíte policii, a ta začne vyšetřovat se svými možnostmi. Někdo potřebuje, aby tenhle dům byl prázdný. Napadá vás proč?“

„Já ničemu nerozumím,“ řekla Čermáková. „Kdyby byl manžel naživu… komu bych já mohla překážet? Co by tu chtěli hledat?“

Babánek pokrčil rameny. „Řekněme, že váš manžel se do něčeho namočil a přišel kvůli tomu o život. A jeho smrtí se záležitost nevyřešila. Vrah něco hledá. Jestli to souvisí s Vladykou…“

„Pak jste v hrozném nebezpečí, protože proti sobě máte organizaci,“ řekla Sylvie starostlivě.

Čermáková chytla detektiva za ruku a úpěnlivě se zeptala: „Budete schopni mě ochránit?“

„Za ochranu ale zaplatíte zvlášť.“

Horlivě přikývla. „Pochopitelně, to se rozumí.“

„Sylvie tu s vámi zůstane,“ rozhodl Babánek a vstal.

V kůlně našel rýč. Vykopal na zahradě jámu. Vrátil se dovnitř pro psa a pohřbil ho. Čermáková se na to nedívala. Plakala tak hlasitě, že to bylo slyšet i na zahradě.

Večer u Babánka zaklepala Marta Kofránková. Stávalo se to zřídka.

„Mám toho dnes nad hlavu a v lednici ani slzu,“ stěžovala si, když okupovala jediné křeslo v místnosti.

Poděkoval tiše nebesům, že mu na závěr podivného dne popřála jednu světlou chvilku. Naštěstí svou chladničku doplňoval s nevšední důsledností. Žíznivě vyprázdnila sklenici piva a řekla si o další. Vyprávěla o svých zákaznicích s typicky ženskou roz-vleklostí a Babánek jí nábožně naslouchal.

„Vy máte lepší práci,“ usoudila Kofránková, „aspoň se dostanete ven. Já tu jsem celý den zavřená. S tou slečnou jste mluvil, co vás tu dopoledne hledala?“

S přihlouplým úsměvem zavrtěl hlavou. Martě Kofránkové byl schopen odpřisáhnout, že neví, co je to slečna.

„Vypadala, jako byste ji dostal do maléru,“ zasmála se krásná cvičitelka obézních dam. „Radila jsem jí, ať u mne počká… vidíte, vždyť mi tam něco napsala. Moment, hned jsem zpátky.“

„To nespěchá,“ řekl s přihlouplým úsměvem, ochoten v její přítomnosti popřít existenci všech slečen světa.

Ale to už byla na chodbě. Vrátila se a podala mu cedulku se jménem a adresou. Najednou věděl, co je tou důležitou věcí, na kterou si pořád nemohl vzpomenout.

„Musím do práce,“ řekl starostlivě s nepředstíranou lítostí.

„Byla velice hezká. Vy máte vkus, pane Babánku,“ řekla Marta Kofránková a zvedla se s nedopitou lahví.

„To je jenom sestřenice,“ zablekotal jako pitomec.

„Když to tvrdíte…“

Běžel k autu a nadával na život. Jednou za uherský rok k němu přijde a on ji musí vyhodit. To by se mu u policie nikdy nestalo. Česta do Ďáblic trvala hodinu. Musel dlouho zvonit, než Tereza Dlesková otevřela. Když poznal, že mu chce zase zabouchnout dveře před nosem, strčil mezi ně nohu.

„Nech mě na pokoji,“ poprosila.

„Ty jsi tedy dobrá. Nejdřív mě sháníš po sousedech a pak tě mám nechat na pokoji. Cos mi chtěla?“

„Dej tu nohu zpátky, nebo někoho zavolám,“ řekla a stála tak, aby na ni neviděl.

Vtlačil se dovnitř. Váhavě se dotkl její tváře. Měla obličej samou podlitinu. „Kdo ti to udělal?“

V pohledu měla melanž strachu a nenávisti. Vzal ji za rameno. Odstrčila ho. Měla pravdu. Měl přijít dřív. Měl vědět, že má přijít –

„Kolik toho o nich víš?“

„Hlavně když si vyčmucháš svoje a dostaneš zaplaceno,“ řekla přes rozbité rty. „Co je ti po ostatních lidech? Co je ti po mně?“

„V čem jede ta vaše cestovní kancelář? V čem jedeš ty?“

„Aby tě jednou na ulici něco nepřejelo.“

„Aspoň mi řekni, o jak veliké jde peníze. Neříkej mi nic o drogách, to přece nesmíš. Řekni mi jen jedno důležité slovo, jeden údaj. Nemám se čeho chytit. Copak jsi Čermáka neměla ráda?“

Svezla se k zemi a zůstala tak sedět s hlavou na kolenou. Zapálil dvě cigarety. Co ještě může ztratit ženská s takhle rozbitým obličejem? Mohla by něco říct. Jestli ji nepostrašili nad únosnou míru. Kde je únosná míra pro takovou slečnu Dleskovou?

„Máš pravdu, vůbec jsme se neměli potkat. Ale já nejsem policajt z protinarkotického. Vůbec nejsem policajt. Hledám vraha Vladimíra Čermáka. Začínám tam, kde pracoval. I když se něco dozvím, přestane mě to zajímat, když to nebude mít souvislost s jeho vraždou.“

„Co budeš dělat potom?“ zeptala se. „Budeš mě čtyřiadvacet hodin denně ochraňovat? Jsi přece takový rytíř.“

„Kdepak, vždyť to znáš,“ povzdechl si.

„Hledej holku, co se jmenuje Janina,“ řekla Tereza. „Dělá v Tatran baru.“ Chtěl jí pomoci na nohy. „Vypadni už,“ řekla prázdným hlasem.

Kolem jedenácté použil telefonní kartu. „Vy si to dovedete zařídit,“ rozčilovala se na drátě Sylvie. „Popíjíte si v Tatran baru, zatímco já se tu bojím.“

„Čermáková už spí?“

„Vzala si tabletky. Já koukám na televizi a pistoli mám pod županem.“

„Chtěl bych být pistolí,“ zasnil se Babánek. „Stačíte na tu práci? Je to spíš pro chlapa.“

„Nechte si ty kecy. Volal mi pan šéf a dal mi několik užitečných rad pro případ, že by se ten neznámý holomek pokusil vniknout do domu. A co vy v tom baru děláte?“

„Tady se dějou věci,“ řekl Babánek. „Horší je, že mi docházejí peníze a šéfa jsem v agentuře nestihl. Heleďte, ne abyste tam usnula!“

/

„A vy se nenalévejte, ať tu vraždu doděláme aspoň do vánoc,“ řekla Sylvie a energicky zavěsila.

Na otázku, kde je Janina, mu barman neodpověděl. Babánek nenaléhal. Šetřil si u barového pultu jednu vodku a sklenici sodovky. Věděl svoje. Pár minut před půlnocí se vedle něho posadila. „Copak mi chcete, hezký mládenče?“

Babánek si nedovedl představit nic trapnějšího nad ironickou děvku. Tahle patřila do lepší sorty. Možná měla maturitu. „Prý děláte do turistiky…“

„Cože?“

„Agentura Bonům. Já se jmenuji Babánek.“

„Chudáčku… nic si z toho nedělejte. Co to plácáte o turistice? Poslyšte, chcete si zašoustat?“

„Inu, když se to tak vezme…“

„Ptám se, jestli na to máte peníze,“ řekla Janina.

„Jo ták. Nemám dnes to správné erotické puzení,“ procitl kvapně Babánek.

„Tak jděte do kina a nezdržujte mě.“

Upřímně to na ni vybalil. Přiznal, že je soukromý detektiv, který vyšetřuje vraždu pracovníka kanceláře Bonům. Zdálo se mu, jako by očima pořád někoho hledala. Dalo mu dost sebeovládá-ní taky se neotáčet do všech stran.

„V tom vám nepomůžu,“ řekla nakonec roztržitě.

„Slyšel jsem, že máte s agenturou Bonům dobré vztahy.“

„Jaké vztahy?“ rozčilila se a bylo zřejmé, že lituje chvíle, kdy si k němu přisedla. „Dvakrát do měsíce, vždyť to víte. Co já mám s nějakou vraždou, nic!“

„Nojo, dvakrát do měsíce.“

„Teď to bylo třikrát, to je pravda. Některé holky jezdějí častěji. Ale toho Čermáka jsem neznala. A proč ho vůbec… počkejte chvíli, jenom támhle něco řeknu a hned se vrátím,“ řekla a zmizela za závěsem.

Vztekle uhasil cigaretu. Jedna ke stu, že se nevrátí. Rozhodl se počkat maximálně deset minut. Přišla. „A kdo vám to vůbec o mně vykládal?“

„Právě ten Čermák,“ plácl Babánek nazdařbůh. Nemělo to efekt.

Slečna pokrčila rameny. „Neznám ho.“

Koho tak asi šla varovat, přemítal Babánek v duchu a zeptal se: „S kým se v tom Bonumu znáte?“

„Čo je ti do toho, ty fízle?“ odvětila smutně.

Opustila ho a šla si sednout na druhý konec barového pultu. Oslovil ji podroušený cizinec. Dala se s ním ochotně do řeči.

Babánek ještě jednou zamířil k telefonu. Po chvíli Kouta vzbudil.

„S tebou to jde s kopce,“ řekl bodře Babánek, „myslel jsem, že si u tebe dáme flašku.“

Nejdřív se ozvalo zvířecí zívání. „Co chceš, ty znuděnej flákači?“ zeptal se Kout konečně.

„Musíme si promluvit.“

„Ani zítra nebudu mít čas. Jsem mimo Prahu. Pozítří je neděle, to jedu k příbuzným…“.

„Však taky k tobě jedu hned,“ řekl Babánek a pro jistotu rychle zavěsil.

Vydal se noční Prahou k autu. Měl ho zaparkované u městské knihovny. Jeden ze dvou mužů, kteří ho v úzké ulici předešli, se obrátil a požádal o oheň. Vytáhl zapalovač. Muž poděkoval. Pak mu v ruce cvakl nůž. Položil mu ostří na tvář. Babánek ucítil vlh– –kost krve. „Peněženku mám v levé kapse,“ řekl.

Druhý muž ho vzal pod paží. „Neboj se, jenom si půjdeme promluvit. Není to daleko.“

Za rohem čekalo velké auto. Oba muži vzali Babánka mezi sebe na zadní sedadlo. Řidič byl mladíček. Měl puštěnou hudbu. Noční proud. Cestou nikdo nepromluvil. Krev z tváře mu už stekla na krk a dostala se pod límeček košile. Nevyptával se. Kdyby chtěli, řekli by mu vše důležité sami.

Zastavili nedaleko starého bohnického hřbitova. Čekalo tu další auto. Vyvedli Babánka ven a postavili k prvnímu vozu. Na zadním sedadle seděl Nečas. Stáhl okénko. Babánek zklamaně polkl. Za jistých okolností mohl ještě v tuto hodinu sedět s krásnou sousedkou a poslouchat její kouzelné nesmysly. Člověk má být aktivní jen po určitou mez.

„Řekni mi upřímně, pletu se já do tvých záležitostí?“ zeptal se Nečas a díval se před sebe.

„Každý se nějak živíme,“ odvětil Babánek přiškrceným hlasem.

„Ale dělat fízla, k tomu se musí člověk narodit přímo z čubky,“ řekl Nečas a pohlédl na hodinky. „Kdo ti dal typ na tu děvku v baru?“

„K čemu potřebuje cestovka Bonům prodejné holky? Aby se turisté po cestě nenudili?“ zeptal se Babánek.

Nečas zvedl palec. Babánek si dal ruce před obličej, ale rána přišla na žaludek. Nato několik dalších. Začali si ho podávat tři. Ani na chvíli napomyslel na obranu. Bylo snadné ho tu nechat mrtvého, zahrabaného pod listím. Spadl na zem a snažil se chránit si lokty ledviny. Kopali do něho s rozmyslem. Pak to řádění

Nečas zastavil. Postavili ho na nohy. Jazykem ohmatal zuby. Všechny držely. Ale s levou nohou to bylo horší. Jeden kopanec šel přímo do kotníku.

Nečas mu posvítil baterkou do obličeje. „Detektive, pořád tě ještě zajímá cestovní ruch?“

Babánek si dal záležet, aby zakroutil hlavou co nejmocněji.

„Kdo ti dal tip na tu děvku?“

„Řekl mi to Kraus,“ odvětil Babánek a modlil se, aby tu dotyčný nestál opodál.

„Proč ti nahrál zrovna tuhle?“ zeptal se Nečas s nedůvěrou.

Babánek zkusil v duchu rychle zakombinoyat. Moc se mu to nedařilo. „Protože jsem o té samé slyšel od Čermákové a ta to měla zase od Čermáka.“

„Čermáka přece nikdo…“ řekl Nečas, ale včas zmlkl. Stáhl okénko a dal pokyn řidiči. Auto vycouvalo na cestu.

Babánek si přitiskl lokty k ledvinám. Pak se po několika ranách ocitl znovu na zemi.

Počkal, až utichne i zvuk druhého vozu. Vstal a zkusil udělat několik kroků. Kotník se vzpíral. Tělo měl v jednom ohni. Vydal se po cestě a po hodině se mu podařilo odkulhat k sídlišti. Tady si zastavil taxi.

Později proklínal Kouta, že si našel byt v pátém patře bez výtahu.

„Kde máš tu flašku?“ zeptal se poručík v pomačkaném pyžama.

„Stačí mi trošku vody,“ řekl Babánek a vklopýtal dovnitř.

„Tolik hodin! Měl jsi mě upozornit, že to ke mně bereš přes Košice. Propánakrále, s kým ses porval?“ vyjevil se Kout, když ho uviděl v plném světle.

Babánek se bez odpovědi rozvalil na gauči. Kout chvíli mlčel a pak donesl sklenici rumu s kostkou ledu. Vrátil se ještě pro lékárničku, ale tu Babánbek ignoroval.

„Máš hezké povolání,“ usoudil Kout. „To tě spráskal záletný manžel, když jsi ho dopadl v křoví in flagranti?“

„Ještě bych si dal pivo,“ odvětil Babánek a vypil rum.

Kout donesl pivo, brumlaje si cosi o hostu do domu a klacku do ruky.

„Podlehl jsem přesile,“ řekl konečně Babánek. „Šlápl jsem do vosího hnízda a výsledek vidíš. Hledám vraha Vladimíra Čermáka za peníze jeho manželky. A nehnu s tím, pokud se nedozvím, jak chodí heroin přes Čechy. Chci od tebe vědět, jak to všechno souvisí. Kdo tě na Vladyku upozornil?“

„Že je v tom nuselském bytě? To byl anonym. Ženský hlas. Po

dezřívám Novotnou. Možná právě tohle zaplatil její muž životem,“ řekl Kout.

„Nezní to moc logicky. Chybí motiv. Proč by někdo shazoval takové eso jako Vladyka? A ten heroin?“

„O tom se soukromým fízlům nevypráví.“

Babánek se s bolestným hekáním posadil. „Začal jsem se zajímat o cestovní kancelář Bonům, kde pracoval Čermák. Jeho rezortem bylo Španělsko. Čermáka najednou někdo oddělá v tajném Vladykové úkrytu, Bonům je počestná cestovka, a když se kolem nich začnu motat, pro výstrahu mě málem zmrzačejí.“

„Podívejme se na to,“ řekl Kout a nechal si od Babánka vyprávět podrobnosti dnešního i včerejšího dne. „Ty jsi jako soukromé očko daleko užitečnější než u policie. Oni věděli, proč tě mají vykopnout. Co je ten Pružina zač?“

„To nikdo neví a já se ho bojím zeptat. Je to šéf. Naše slečna Sylvie si myslí, že má za sebou diplomatickou dráhu. Hrozně ho obdivuje.“

„Čím to, že neobdivuje tebe?“ divil se Kout a znepokojeně se díval, jak pomlácený Babánek načíná třetí pivo. „Nepoškodili ti při té nakládačce játra? Abys z tolika piv neměl najednou smrt.“

„V čem může jet ta cestovka Bonům?“

„Já vím, co ti vrtá hlavou. Pašovat přes hranice heroin v kufrech takzvaných turistů. Je to až příliš fantastické. K čemu by nám mohla být ta kněžka lásky z Tatran baru?“

„To zatím nevím. Hlavně teď nikomu nic nedokážeš, ani to, že mě dal Nečas zmlátit. Mám dojem, že když si nedám pokoj, najdou mě za pár dní bradou vzhůru.“

„Nenajdou. Udělali by to hned napoprvé, kdybys byl moc nebezpečný,“ odporoval Kout.

„Štačilo by mi vědět, co hledali u Čermákové v bytě.“

„Třeba heroin, který Čermák zapomněl předat a zhasl kvůli tomu,“ řekl Kout, který zapomněl, že se mu chtělo spát. „Jaká je ta slečna, co hlídá Čermákovou?“

„Něco mezi ošklivým kačátkem a Madonnou v posteli, podle toho, kam sáhne do šatníku,“ řekl Babánek a pohlédl na policistu s podezřením. „Dáš agenturu Bonům sledovat?“

„Nebuď zvědavý, soukromníku. Nechceš odvézt do nemocnice?“

„Kdepak, jenom se u tebe vyspím,“ řekl Babánek a Kout si vztekle uplivl na vlastní podlahu.

Seshora se pavlačí linula rytmická hudba ze studia Marty Kofránkové. Neměl chuť se s ní potkat. Potřeboval se vysprchovat, dát si octanový obklad na kotník a dvě hodiny ještě spát. V Koutově bytě se celou noc neklidně převaloval.

Nepamatoval si, že by zapomněl zamknout dveře. Lehce do nich strčil nohou. Už pohled z chodby stačil k nevýslovnému smutku. Obsah psacího stolu se válel na podlaze stejně jako knihy. Lednička byla otevřená a piva se změnila ve skleněnou tříšť. Ani obrazy nezůstaly na stěnách. Pivo ho mrzelo nejvíc. Vešel dovnitř a ohmatal dvířka trezoru ve zdi. K penězům, dokladům a pistoli se nedostali. Hledali něco jiného.

Usedl za stůl a chvíli tak zůstal se zavřenýma očima. Zavolal k Čermákové. Nikdo to nebral. Zkusil to do kanceláře.

„Usínámjtu vsedě,“ stěžovala si Sylvie, „a mám pro vás peníze na výdaje. Čím je ta paní vystrašenější, tím víc trvá na tom, abychom předstihli policii. Kde jste byl celou noc?“

„Vemte si auto a přijeďte ke mně,“ řekl sklesle.

Souhlasila. „Aspoň se cestou probudím. Je to trest hlídat osamělé a opuštěné ženské.“

Když přijela, moc se nevyptávala. Poručila Babánkovi, aby zůstal ležet a dala se do uklízení. Pozoroval ji tak dlouho, až se mu její postava začala rozplývat. Když se probudil, našel ji sedět za stolem s hlavou na loktech. My jsme tedy dvojice pátračů, pomyslel si v beznaději. Vykouřil dvě cigarety a pak Sylvii probudil.

„Potřebuji šoféra,“ řekl a pak za ní našlapoval tiše po pavlači, aby snad Martu Kofránkovou nenapadlo vykouknout ze dveří.

„Kam se vytratil váš obvyklý humor?“ zeptala se cestou, a když zarputile neodpovídal, řekla: „Zastavíme se u nás, ať má pan šéf přehled, co děláme.“

Pružina si prohlédl Babánkovy rány jako vzácné trofeje. Lupu nepotřeboval. Zdál se být navýsost spokojený.

„Náš detektiv brutálně zmlácen! To je ono, jsme na správné stopě a váš beznadějný stav je toho důkazem,“ horoval nadšeně.

„Kdyby mě podřízli, mohl jste mít naprostou jistotu, „ odvětil Babánek kysele. Napadlo ho, že při takové slavnostní příležitosti, jakou je zmlácení detektiva, by se mohla načít láhev Ballanti-ne. Nechal si to pro sebe.

„Rýsuje se mi to v naprosto jasných konturách,“ řekl spokojeně Pružina a z lulky se mu valila ovocná vůně. „S čím souvisí vždycky drogy? S prostitucí! Ta dívka, na kterou vás odkázala nešťastná úřednice agentury Bonům, řídí organizaci, která dovezené drogy distribuuje prostitutkám. Tady vidím příčinu smrti Vladimíra Čermáka. Jako hlavní přepravce heroinu zjistil, že část zásilky se během tranzitu přes Čechy ztrácí a odhalil organizaci s krycím názvem Bonům. Proto ho odstranili.“

„Je to logické,“ pravila Sylvie, jež mu visela na rtech. „Vy jste ale hlava,“ vzdychl Babánek.

„Někdo musí pracovat v terénu, jiný zase svou hlavou za psacím stolem,“ odvětil Pružina jak nejskromněji to šlo. „Nepodléhejte ale komplexům méněcennosti, pane Babánku. Budete-li pilný, časem se také dopracujete k této úrovni racionální reflexe.“

„Budu se vždycky snažit,“ řekl detektiv v úžasu.

„Nesmíte ale zapomínat, že vaším úkolem není odhalit paše-ráky a distributory heroinu, nýbrž vypátrat vraha Vladimíra Čermáka a ochránit naši klientku. Za to jsme placeni,“ připomněl Pružina přísně. „Přemýšlím, zda je vhodné, aby tu ženu hlídala Sylvie. Zdá se mi to pro ni nebezpečné.“

„Kolega Babánek je pro takovou práci jako zrozený,“ přitakala Sylvie.

Babánek divoce zašermoval pažemi. „V žádném případě! Čermáková na mne vrhá divné pohledy. Určitě si se mnou chce něco začít. Nebudu s ní v noci o samotě!“

„O tom pochybuji. Paní Čermáková je žena s vytříbeným vkusem,“ namítla Sylvie.

Všichni tři se nakonec shodli v názoru, že hlídáním Čermákové každou noc by se detektivní kancelář fyzicky položila. Pružina pak váhavě navrhl, že by nebylo špatné udělat v tom domě zevrubnou prohlídku a pokusit se najít věc, kterou ten záhadný vetřelec hledá.

„Musíme počkat do odpoledne, než přijde z práce,“ připomněla Sylvie.

„Zrovna takhle jsem to nemyslel,“ pravil šéf firmy.

„Jasně, Sylvie má od domu klíče. Jdeme, kolegyně,“ řekl Babánek. „Vy se připojíte, pane šéfe?“

Nato mu Pružina otcovsky vysvětlil, že kdyby je při vloupání chytla policie, musí zůstat na svobodě aspoň jeden, kdo vyhledá dobrého advokáta.

„Když akci z dálky řídí pan šéf, mám takový vnitřní pocit bezpečí,“ libovala si Sylvie v autě cestou do Ďáblic.

Zamračený Babánek ji neuznal za hodnou odpovědi. Projeli několikrát kolem domku a bedlivě prohlédli okolí. Nedala se totiž vyloučit možnost, že vyděšená Čermáková bez jejich vědomí přece jen oslovila policii, Na ulici se zdál vládnout klid. Odemkli si a bok po boku prošli domem.

„Prakticky tu hlídáme majitelku, nikoli budovu. Pak je divné, že zloděj se nepokusí vniknout sem v době, kdy je Čermáková mimo,“ řekla Sylvie.

„Na ženu to není špatný postřeh. Co z toho plyne?“

„Jako by mu ani nešlo o to něco ukrást, ale spíše jí něco naznačit. Vyděsit ji. On ví, že tu bydlí samotná žena, zdrcená tím, že jí před pár dny někdo zabil muže. Že jí bude stačit málo a ona…“

„A ona se vystěhuje?“ řekl Babánek a zahájil své pátrání nadzvedáváním koberců. „Pusťte se opatrně do zásuvek. Všechno zase dávejte na své místo. Možná za tím vším stojí bláznivý zájemce o koupi domku a s vraždou Čermáka to vůbec nesouvisí. Občas mám nutkavý dojem, že jdeme po falešné stopě.“

„Máte na mysli Bonům?“

„Tu nevinnou turistiku? Ano. Rád bych se ještě jednou podíval…“

„Ticho!“ zasykla Sylvie.

Zvuk se ozval ze sklepa. Babánek si uvědomil, že viděl venku otevřené okénko vedle schodiště. Po chvíli uslyšeli kroky po schodech. Rozbilo se nějaké sklo. Babánek vzal dívku pod paží a odtáhl ji do koupelny. „Mám u sebe pistoli,“ zašeptala. Mlčky jí tu věc sebral a schoval do kapsy.

Zaskřípěly dveřní závěsy. Neznámý už byl v předsíni. Podle zvuku se dotýkal klíčů na věšáku. Vešel do obývací haly. Babánek si s nevolí vzpomněl, že Sylvie zapomněla zavřít několik zásuvek. Neznámý si toho určitě všimne. V hale se najednou rozhostilo nepříjemné ticho. Babánkovi se zdálo, že slyší lidský dech přímo za dveřmi koupelny. Pohlédl povzbudivě na Sylvii. Nevypadala zrovna použitelně. Kdosi vzal za kliku.

Babánek nakročil na zdravou nohu a vrazil ramenem do dveří. Za nimi se ozval překvapený, bolestný výkřik.

„To je mi překvapení,“ řekl Babánek.

Petr Kraus seděl na zemi a držel se za nos. Mezi prsty mu protékala krev. „Vy jeden hajzle,“ řekl bezmocně, když uviděl pistoli v detektivově ruce.

„Zavolejte Čermákovou!“ nařídil Babánek Sylvii a vybídl Krause, aby si šel udělat pohodlí do křesla v hale. Předtím ho prohledal.

„Čím jste mě to tuhle praštil?“ zeptal se zklamaně, když u siláka nenašel zbraň.

„O čem to mluvíte?“ řekl Kraus se zakloněnou hlavou. Stále mu z nosu cedila krev.

„Dejte si to pod hlavu,“ řekla Sylvie a podala mu mokrou žín-ku.

Chytil ji za zápěstí, povalil na stůl a zaťal jí prsty do hrdla. Babánek se rozmáchl a slabě ho udeřil pažbou pistole přes ucho.

Sylvie si třela pohmožděný krk. Pak pomohla sténajícímu Krausovi zpátky do křesla. Stal se ale malý zázrak. Po Babánkově ráně přestala Krausovi téct krev z nosu.

„člověče, vy nezvládáte svou agresivitu. Měl byste se léčit,“ řekl Babánek. „Takhle vás v životě nebude mít nikdo rád. Čím jste mě to tuhle v úterý praštil, když jste předtím omráčil Čermákovou?“

„Vy byste se měl taky léčit,“ řekl Kraus nenávistně.

„Jak chcete. Existují dvě možnosti. Buď si tu s námi budete přátelsky povídat, dokud nepřijde majitelka bytu, nebo zavoláme policii a vy půjdete za vloupání a přepadení rovnou do vazby. Jak vidíte, máte možnost výběru.“

„Co tu vůbec hledáte?“ zeptala se Sylvie.

Kraus si třel rozbolavélou hlavu za uchem, zbarveným do modra. Dával si s odpovědí na čas. Babánek na něho nenaléhal. Rozvažoval, co by se stalo, kdyby sem býval Kraus šel v noci a stála tu proti němu jen Sylvie.

„Vy jste nikdy nežárlil?“ vyjel Kraus konečně na Babánka.

„Žárlil, ale nestal se pro to ze mne lupič.“

„Chci mít jistotu, že Marie neměla s tím Čermákem poměr. Musím to vědět. Nemůžu kvůli tomu spát. Chtěl jsem tu najít důkaz, nějakou fotografii, nebo dopis. Něco existovat musí, když si vás Čermáková najala ke sledování, když Marii podezřívá.“

„Kvůli tomu je třeba napadat lidi? Zabíjet psa?“

„Pša?“ zeptal se Kraus a udiveně zíral z jednoho na druhého.

„Dobře, nechrne to nebohé zvíře na pokoji. Ale proč jste mi málem v úterý rozbil hlavu?“

„Ten pytlík s pískem jste měl špatně zašitý,“ pravila Sylvie.

„Vy jste oba dva blázni,“ řekl Kraus rezignovaně. „Nejdřív pes, pak něčí hlava, pak pytlík s pískem. Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

Babánek pohlédl s úsměškem na Sylvii. Jinou Krausovu reakci ani nepředpokládal. „Vy jste stejně k ženám kavalír. Na jednu žárlíte, druhou omráčíte, třetí málem uškrtíte. Ale to nechrne opravdu stranou. Nepředpokládám, že byste se k tomu přiznal zrovna nám. Co má cestovní agentura Bonům společného s vaší reklamní firmou, to mi řekněte! Nebo to chcete taky popřít?“

Kraus mu odpověděl zachmuřeným pohledem. Možná mu fantazie pracovala na plné obrátky. Možná si představoval, co všechno by provedl s Babánkem, kdyby ten neměl v ruce pistoli.

„To mi právě vrtá hlavou,“ řekl konečně. „Veškeré zahraniční akce děláme přes Bonům. Je to nejlevnější způsob přesunu lidí i materiálu na různá místa v Evropě. Nikdy jsem se nestaral o to, proč zrovna Bonům. Agenturu vybrala Marie a všechno fungovalo. Až teď ve spojitosti s Čermákem… prostě s ním něco měla a proto ten obchod přehrála na tuhle firmu!“

„Jak jednoduché,“ pravila Sylvie.

„Člověk by vám to i uvěřil,“ přikývl Babánek. „Ale já chtěl od vás vědět něco jiného. Čermák a Novotný nezemřeli pronic za-nic. Jeli v kšeftu s drogami a vaše reklamní firmička v tom jede taky. A já na to přijdu a dokážu vám to, vážený pane Krausi.“

„Dejte tam zpátečku, nebo z toho jednou vyjdete jako invalida,“ řekl Kraus.

„Jako včera v noci?“

„O co zase jde?“

„Pardon, já zapomněl, že jste neviňátko, že nic nevíte, nic jste neviděl a nikde jste pochopitelně nebyl.“

Babánek se podíval z okna. Každou minutou by měl přijet červený ford Vlasty Čermákové.

^Pusťte mě domů,“ požádal pokorně Kraus. „Nechci se tu s Čermákovou setkat. Už sem nikdy nepáchnu. Už mě žádné důkazy nezajímají a je mi jedno, jestli s ním Marie něco měla.“

„Stále ještě máme možnost váš dnešní pokus o vloupání oznámit policii.“

„K vám budou mít určitě důvěru,“ zavrčel ten pořízek s rameny jako vrata.

Místo odpovědi vytáhl Babánek z kapsy malý japonský diktafon. Na pár vteřin pustil kousek jejich debaty. „To je teda podraz,“ vydechl Kraus.

Babánek ho propustil. Sledoval ho k brance a neopustil okno, dokud mu Krausova postava nezmizela v dálce.

„Tu máte,“ řekla Sylvie a podala mu sklenici hnědého alkoholu. „Čermáková mi řekla, že si tu můžu brát na co mám chuť.“

Babánek to nečekal. Dojatě se napil. „Jste milá, Sylvie. Proč se jen někdy tak špatně oblékáte?“

„Abych se zbavila dotěrných chlapů,“ odvětila přesvědčeně. „Nesnáším, když kvůli mně každý druhý ztrácí hlavu. Činí mě to nesvobodnou. Chci, aby si mě lidé cenili pro jiné kvality, než pro ty pouhým okem viditelné.“

v Babánek klesl s otevřenou pusou do křesla. Vtom se vrátila Čermáková.

Po čtyřech hodinách urputného hledání byl Babánek ochoten odpřisáhnout, že v domě není ukryto nic, na čem by lupič mohl zbohatnout. Stejně pak ještě dlouho seděl v hlubokém křesle a unaveně pozoroval dvě ženy, které mu v hledání moc nepomohly. Sylvie hned zkraje prohlásila, že Kraus blufuje a nic tu nehledá. Záminkou jeho gangsterských návštěv je vystrašit majitelku domu.

„Ale proč mě chce vyděsit?“ strachovala se Čermáková.

„Chce vás odtud vystěhovat. Vy tu překážíte z nějakých záhadných důvodů. Je to tak, kolego Babánku?“

„Nevím,“ odvětil detektiv nevrle a opravdu nevěděl. „Na dohady máme dost času.“

„Vše, co se nenarodí ve vaší hlavě, je prostě dohad,“ odtušila nešťastně Sylvie.

Pomáhala mu tedy velice laxně hledat pod vystrašeným dozorem Vlasty Čermákové, ženy, která se pranic nepodivila, že u ní v bytě, zatímco ona je v práci, se uvelebili dva soukromí detektivové. Bez jejího vědomí. To mohlo mít dva důvody. Buď ji události posledních dní dohnaly k naprosté apatii, nebo dobře ví, že v domě se nic nalézt nedá, protože to už nalezla sama.

„Už mě nemusíte hlídat,“ řekla Čermáková detektivovi v křesle.

Sylvie se nesnažila zakrýt uspokojení. „Už nemáte strach?“

„Dali jste mi telefon na toho… na toho člověka. Zavolám mu, že jste prohledali můj dům. Už sem nemůže přijít, to by byl nesmysl. Nevěřím, že tu návštěvu zopakuje.“

„Já taky ne,“ řekl Babánek. „Chudák ten pes.“

„Je mi ho strašně líto,“ řekla Čermáková. , „Kraus není normální, je to násilník a trpí chorobnou agresivitou,“ řekla Sylvie. „Přece jen…“

„Vypátrejte vraha mého muže. Záleží mi jen na tom. Jsem tím Vláďovi povinna…“

Hlas se jí zlomil v pláči. „Promiňte, v poslední době se špatně ovládám.“

Rozpačitě opustili dům. Červený ford Vlasty Čermákové svítil drahotou. Babánek se rozhlédl po ulici. Tichá čtvrť. Jeden domek jako druhý. Upravené zahrádky směrem do ulice. Za domem skladiště nepotřebných krámů. Byl nespokojen. V ulici se něco skvělo, přímo se to nabízelo, bylo to něco, čeho si měl všimnout a nevšiml.

„Pojďte se někam najíst,“ navrhla Sylvie. „Musíme si v klidu probrat, co budeme dál dělat. Zdá se mi, že jsme s rozumem v koncích.“

„Mluvte laskavě za sebe!“ odvětil vztekle, neboť měla pravdu. „Tak heleďte, vy zkrachovaný policajte, u firmy Pružina jsme si všichni rovni. Nevytahujte se na mne!“

„Vy máte sedět v kanceláři a brát telefony. K ničemu jinému se nehodíte! A víte, proč se tak často bojíte vypadat jako ženská? Protože žádná nejste!“

„Vás o tom přesvědčovat nebudu!“

Chvíli jim trvalo, než na sebe přestali křičet uprostřed ulice. První se vzpamatovala Sylvie. Nasedla do svého vozu a ponechávajíc Babánka osudu, odjela s plynem sešlápnutým k podlaze. Babánek došel ke stanici autobusu. Cestou do centra sháněl pochmurné myšlenky do houfu. Co je to vlastně za nesmyslnou náhodu? Manžel Čermákové má poměr s dcerou bývalé spolužačky své ženy. Manželka si to aspoň myslí. Fořtovi jí na jedné návštěvě ukážou fotografii, na které je jejich dcera s Čermákem. To je přece nesmysl! Proč by to dělali?

Záhadná fotografie už neexistuje. Ukradl ji Kraus. Ale potom neměl důvod hledat v bytě další důkazy. Novotná se dušuje, že Čermáka neznala.

Babánek vystoupil na nábřeží Vltavy a vydal se pěšky přeplněnými ulicemi. Taky to mohlo být jinak. Milenec, kterého přivezla Novotná domů ukázat rodičům, nebyl Kraus, ale Čermák. Žádná radost pro Fořtovy. Dá se předpokládat, že Čermáka znali přes jeho ženu. Co jim zbývalo? Dcera jim dala fotografii, na které je se svým milencem. Oni pak pozvali Čermákovou a doma ji postavili před nepříjemnou skutečnost. Obyčejná milostná aféra. Nesouvisí se smrtí Vladyky, Novotného, Čermáka. Milostná aféra, která tu proběhla paralelně vedle čehosi mnohem závažnějšího.

Proč ale potom Kraus ukradl tu fotografii? Čím byla důležitá?

Důvod mohl mít jediný. Zlikvidovat důkaz o tom, že Novotná se znala s Čermákem. Ta záhadná a přitažlivá Marie Novotná. Angažuje se ta dáma v podivných praktikách cestovní kanceláře Bonům?

Došel domů a vypil dvě piva. Než se zase zvedl, zavolal Koutoví. „Co dělá Bonům?“

„Něco je zajímavé. Bonům nikdy své služby neinzeroval. U začínající cestovní kanceláře je to přece jen podivné. Kde vůbec sháněli klienty?“

„Klientky! Sháněli je pochopitelně od pasáků. Nepotřebovali inzerovat. Mobilní prostituce s pašováním drog. K tomu nepo-třebujou shánět počestné rodinky s dětmi.“

„Takhle geniální jsem táky. Jde jim to ale dokázat? Nejde.“

Babánek přehodil výhybku. „Měl vůbec Vladyka klíče od bytu Novotného?“

„Uvnitř visely na věšáku dvoje klíče od bytu. Jestli tam ty jedny přinesl Vladyka, to už nikdy nezjistím,“ řekl Kout.

„Hrozně by se mi líbilo, kdybys dokázal Nečasovi, že sem v autobusech převáží drogy. Začal bych klidně spát. Nebál bych se v noci chodit ulicemi,“ řekl Babánek.

„Mně by se naopak hodilo, kdybych mohl Nečase zatknout za vraždu bezvýznamného soukromého řízla. To už by se mi pak přiznal i k pašování heroinu.“

Babánek se neupřímně zasmál a zavěsil.

Odjel před budovu, kde sídlila firma Rita Color. Čekal v autě dvě hodiny. Pak vyšli Kraus a Novotná. Sledoval jejich volkswagen až do ulice, kde Kraus bydlel v třípodlažním činžáku. Vyšli po schodech a zmizeli v domovních dveřích. Jaký mělo pro No-. votnou smysl mu tvrdit, že bydlí u rodičů, kteří už nežijí? Co je na tom divného, že teď přespává u svého přítele? Dvě otázky, jejichž zodpovězení by možná dalo odpověď na tu hlavní a základní – kdo zavraždil Vladimíra Čermáka.

Motiv! Buď žárlivost, a pak měla důvod vraždit jeho žena. Ale ta to udělat nemohla. Měla v té době naprosto jiné starosti. Nebo Čermák překážel jinému v lásce. Jedině Krausovi. Přišel už na to Peterka na kriminálce? Kdyby ano, musel si prověřit Krausovo alibi na inkriminovanou dobu. Pokud nějaké má.

Kraus vyšel z domu a odjel. Babánek chvíli počkal. Pak vešel a zazvonil u bytu.

,^Kdo to je?“ ozvalo se za dveřmi.

Řekl své jméno. Trvalo dobrou minutu, než otevřela. Pozvala ho dál.

„Už se vám ze mne nezvedá žaludek?“ zeptal se, když mu přinesla kávu a popelník.

„Uvažovala jsem o vás,“ řekla Novotná á župan naznačoval, že se před jeho příchodem chtěla vykoupat. „Mně vlastně taky záleží na tom, aby byl vypátrán člověk, který v mém bytě zavraždil Čermáka. Policie už vyslýchala Petra. Naštěstí mu mohu poskytnout alibi. Jel se mnou v autě, když jsem se vracela domů, kde jsem toho chudáka našla. Kde jsme ho našli my dva.“

„To není pravda, přijela jste sama,“ řekl Babánek.

„Petr vystoupil o ulici dřív. Potřeboval se zastavit v tiskárně.“

„Zní to pravděpodobně.“

„Ten váš tón mě uráží,“ řekla Novotná.

„Jinak to neumím. Sleduji stopy, které mi před očima chladnou. Ten váš Kraus mi nechce nic říct, ani o tom šikovném spojení Rita Color a Bonům. O tom kšeftování s holkama v cizině. Jakou vy jste v tom hrála úlohu?“

„Nic o tom nevím. Nechci o tom nic vědět. Jsem výtvarnice. Dělám jen svou práci a ta práce mě baví. Nerada bych o ni při

šla. Co vy můžete vědět? Když jsem se vdala za Jirku, nevěděla jsem nic o jeho nemoci. Pak najednou žiju v manželství, které nefunguje.“

„Tak jste si našla milence. A jednoho dne jste přivezla Čermáka ke svým rodičům.“

Ztuhly jí rysy. „Přijela jsem domů s Petrem.“

„Já viděl fotografii, na které jste byla vyfotografována s Čermákem. Přitom jste mi tvrdila, že jste ho vůbec neznala.“

„Tvrdím to i dnes. Taková fotografie nemůže existovat. Musela bych ji vidět,“ řekla nakonec s úsměvem.

Nedovedl jí ten úsměv vrátit.

„Proto přece na vaši žádost vnikl Kraus k Čermákové do domu a tu fotku ukradl. Aby neexistoval důkaz, že jste zavražděného znala. Hergot, vy si s tím zametáním stop ale dáváte práci!“

„To říkáte vy, pane Babánku. A já zase říkám něco jiného. Nakonec vám nezbyde, než mi věřit. Nemám jediný rozumný důvod, proč bych případnou známost s Čermákem měla tajit. S jeho vraždou také nemohu mít nic společného. Nedošlo by k ní nikdy v mém bytě, to snad uznáte.“

„Uznám, samozřejmě. Čermákovou, údajnou přítelkyni vaší matky, jste skutečně neznala?“

„Vy snad znáte přátele svých rodičů?“

„Je vám přece jasné, že mám Krause v hrsti. Vloupání, přepadení a ublížení na zdraví, aspoň pro začátek. To by policii zajímalo. Raději bych o tom všem nevěděl. Raději bych věděl, kdo zabil Čermáka. Pomůžete mi?“

„Pomůžete vy Petrovi?“ zeptala se.

„Vy jste se do něho nějak zakoukala,“ řekl závistivě.

Hezky se usmála. Byla vysoká a statná, ale uměla se pohybovat.

„Dáte si něco ostřejšího? Třeba koňak…“

Neodolal. Pozoroval ji, jak vytahuje z baru láhev a vytírá sklenice utěrkou. Přiťukli si.

„Já vím, co si myslíte,“ řekla konejšivě. „Že byl Čermák mým milencem. Že se to Petr dověděl a ze žárlivosti ho zabil. A já vám říkám, že to není pravda. Nikdo to nemůže vědět líp než já. Nezajímám se o to, co dělá Petr, když není se mnou. To je věcí mužů, jak si vydělávají peníze. Nemám ale ráda, když se někomu ubližuje. A vy Petrovi ubližujete.“

„Dejte pokoj,“ užasl Babánek a pohladil si temeno hlavy, ještě trochu rozbolavělé. Už se s tou stovkou bolestí, jimiž trpělo jeho tělo, tak trochu sžil. Nebude trvat dlouho a zvykne si na to, že ho každý týden někdo zmlátí. Že ho občas někdo přetáhne obuškem po hlavě a druhý ho zase zkope do bezvědomí. Co je na tom vlastně nenormálního?

„Ubližujete mu tím, že ho podezříváte z vraždy. Poslyšte, když s někým žijete… jak bych to řekla… když s někým žijete intimně, tak toho člověka trochu poznáte. Petr není vrah. Vím to stoprocentně. Takovíhle vrazi nejsou.“

„Vy jste už s nějakým žila intimně?“

„S vámi se nedá normálně mluvit.“

„Kdybyste mě poznala intimně jako Krause, přišla byste na to, že jsem hrozné dobrotisko. Že se na mně dá dříví štípat.“ Smála se a chvíli nebyla k utišení.

„Nezlobte se,“ řekla potom, „ale já to najednou uviděla před sebou, ten obrázek, jak vám někdo štípá sekyrkou na hlavě dříví. Koukal jste přitom zrovna jako teď.“

Nechápal, co je na tom k popukání.

„Vám to nepřipadá směšné?“ zeptala se.

„Nevím. Možná. Kdyby ta hlava patřila někomu jinému, „ odpověděl zasmušile.

Znovu se rozesmála. „No právě, v tom je ten vtip.“

Dopil sklenici a odmítl druhou. Nezdržovala ho. Vyšel z domu a nastartoval favorita. Když přišel domů, vysprchoval se a pak si chvíli v zrcadle prohlížel své tělo, pokryté modřinami. Natáhl si čisté pyžama, otevřel si pivo a zalezl do postele. Za zdí plynula rytmická hudba a bylo slyšet tlapkání bosých nohou o parkety. Dámy shazovaly přebytečný tuk.

Nasával pivo a přemítal, že Novotná má možná pravdu. Je v podstatě nevinná jako miminko. Docela náhodou spává s chlapem, který si vydělává kuplířstvím a pro kterého je maličkostí vloupat se do cizího domu a každému, kdo mu stojí v cestě, rozmlátit hlavu. Náhodou si někdo vyřídí účty s Čermákem v jejím bytě. Kraus to není. Jeho něha v posteli vylučuje možnost, že by mohl někoho připravit o život. Pak je nesmyslem, aby Čermákův život zhasl kvůli odpornému kšeftu s českými prostitutkami. Nečas či nějaký neznámý pasák nemají nic do činění s bytem v domě čp. 46 v jedné nuselské ulici. Jestli musel Čermák zemřít zrovna v tomto bytě, pak jsou v tom drogy. Heroin. Mají Nečas a Kraus něco společného s heroinem? Vladyka a Novotný už nic neřeknou. Novotná možná něco ví, ale taky nic neřekne. Nad Čermákovým případem se jednoho dne zavře voda. A Čermáková nevyplatí detektivní agentuře Pružina kýžený doplatek.

Představil si Pružinu v kostkovaném obleku a s lulkou v zubech a najednou se sám sobě podivil, proč si s tím dělá takovou hlavu. Někdy se prostě práce nepovede. A po čase – možná – bude jeho nástupce Peterka vyšetřovat jiný případ, s tímhle vůbec nesouvisející, a narazí na něco, co objasní vraždu Čermáka a možná taky Novotného. A Peterka to vyřeší a dostane prémie a povýšení. Na Babánka si už na kriminálce nebudou pamatovat. Takže je vlastně všechno v pořádku a ta hezká ženská, kterou by bavilo štípat mu na hlavě polínka, je ze všeho venku. V době, kdy zavraždili jejího těžce nemocného muže, se nacházela kdesi v německém Kolíně.

Po třetí láhvi piva si Babánek chvilku zahrával s myšlenkou zatelefonovat Sylvii do kanceláře. Jenom chvilku. Nelíbilo se mu, že je sám. Ale líbilo se mu zařývat se do své samoty jako do kyprého hnoje. Za stěnou občas rozeznal lahodný hlas Marty Kofránkové. S tím také usnul.

Telefon musel vyzvánět dlouho. Zvedl sluchátko, které mu vypadlo z ruky. Chvíli ho hledal na podlaze a slyšel, jak z něho ženský hlas volá Haló.

„To jste vy? Tady Novotná.“

Koukl na hodinky. Bylo pár minut po půlnoci. „Co se děje?“

„To já právě nevím. Jsem ve svém bytě v Nuslích. Tam odtud jsem musela… Petr se ještě nevrátil.“

Babánek zahnal silou vůle ospalost. „Počkejte,“ řekl do telefonu a šel do chladničky pro pivo. Dvěma loky raně posnídal. „Kdy měl přijít? Já ho viděl odpoledne odjíždět. Než jsem se u vás objevil.“

„Měl přijít do osmi. Šel si něco zařizovat, nic bližšího mi nesdělil. Pořád jsem na něho čekala. A pak někdo přišel.“. „Kdo přišel?“ zeptal se Babánek.

„Nevím, já nic nevím. Někdo se pokoušel odemknout dveře. Měla jsem zevnitř zastrčený klíč. Myslela jsem, že je to Petr, ale pro jistotu jsem se zeptala.“

„No a?“

„Nikdo se neozval. Pak jsem slyšela kroky. To nebyl Petr. Ale mimo nás dvou neměl nikdo klíče od bytu. On by je nikomu nepůjčil. To je mi hrozně divné. Dala jsem se pak taxíkem odvézt do Nuslí. Taxíkář pro mne musel přijít až k bytu. Sama bych z něho za celý svět nevylezla.“

„Proč jste mi nezavolala?“

„Nebyl jste doma.“

„Tvrdě jsem spal. Dívala jste se oknem, kdo vychází z domu?“

„Tam nevedou okna do ulice,“ řekla Novotná. „Dobře, tak jděte spát a já se zítra u vás stavím v kanceláři.“

„Nemohl byste ke mně přijet teď?“ poprosila.

„Chcete na mně hrozné věci,“ vzdychl Babánek, „už je po půlnoci.“

„Jako by tady chodili duchové těch mrtvých. Tady se přece vůbec nedá spát,“ řekla plačtivě.

V domě čp. 46 musel na chodbě rozsvítit a pořádně zapózovat před kukátkem, než ho vpustila dovnitř. Choulila se v županu. Měla opravdu strach.

„To je hrozné,“ uchichtla se nervózně, „nejdřív vás nemůžu ani cítit a pak jste jediný, koho mě napadne zavolat. Vůbec se v sobě nevyznám. Petrovi by se to asi moc nelíbilo, že jste ke mně přijel takhle pozdě. Mám o něho hrozný strach.“

„Budeme se o něho bát společně,“ odtušil Babánek. „Jak to tedy uděláme? Mám sedět v křesle a celou noc vás zadarmo hlídat?“

Vysvětlila, že si ho nenajímá jako detektiva. Chce ho jen požádat o přátelskou službu. Babánek přikývl bez komentáře. Novotná řekla, že je unavena. Svlékla župan a ulehla na široké lůžko. Příliš široké lůžko. Když se ještě odsunula ke stěně, Babánek přikývl. Než se začal svlékat, nezapomněl zhasnout. Nemusela vidět modřiny po celém těle.

Do rána se několikrát utvrdil v přesvědčení, že poskytováním přátelských služeb by nebylo špatné se nějaký čas živit.

Z nepohodlné židle sledoval Babánek šéfa Pružinu při snídani. Sám nesnídal. Kdyby se však měl rozhodovat mezi hladem a ovesnými vločkami, volil by první možnost. Obilná kaše vypadala na talíři jako šedý kravinec, rozšlápnutý sloní nohou. Pružina se tvářil, že mu chutná. Ovesné vločky patřily ke stejnému rodu fetišů jako lulka a lupa.

„Někde děláme chybu,“ promluvil majitel detektivní kanceláře, aniž by přestal přežvykovat oves, „a pro množství zamlžených stop nevidíme tu jedinou, zřetelnou a tak zřejmou, že by ji dítě nepřehlédlo.“

„Prozraďte mi, která to je a já se pustím do práce,“ řekl Babánek.

„Nebuďte netrpělivý. Včera jsem telefonoval s paní Čermákovou. Její zájem na vypátrání vraha je neutuchající a její ochota platit naše pátrání, jak se zdá, nezná mezí.“

„Je prostě pomstychtivá,“ mínil Babánek, „a kochá se přesvědčením, že až padoucha vypátráme, poskytneme jí ho pro rafinovanou čínskou popravu.“

„Nemyslím. Je chorobně zvědavá,“ odporoval Pružina. „Na lidské zvědavosti je třeba založit prosperitu této detektivní kan

celáře. Z jakého důvodu dá podváděný muž sledovat svou choť? Jako výsledek je mu přece nakonec předložen nemilý pohled na daleko ztepilejšího milence, jemuž jeho žena dala ve slabé chvíli přednost. Proč se tak vědomě trápí? Aby spravedlnosti bylo učiněno zadost? Kdepak, milý pane Babánku. To zvědavost ho mučí a týrá! Jak lépe by mu bylo, kdyby nic nevěděl, a on si to uvědomuje, ale kdepak, najme si detektiva a nechá ho pátrat. On chce tu nepříjemnou pravdu znát. Chce být ponížen. V tom je naše naděje proti budoucím bankrotům.“

Nacpal si ústa obilím a labužnicky přivřel oči.

„Hlavně se nám ulehčilo, když nemusíme Čermákovou doma hlídat. Naše mladá tu aspoň může sedět u telefonu a já se soustředím na bývalou agenturu Bonům,“ řekl Babánek.

Pružina najednou znechuceně odstrčil talíř.

„Generální chyba se stala, že jste toho Krause tolik vystrašili. Za noční hlídání by nám Čermáková platila čtyři stovky denně. Kdvby to vydrželo takový měsíc, mohli jsme mít kladnou bilanci.“

„Myslel jsem na její bezpečnost,“ ohradil se Babánek.

„Myslet musíte především na firmu,“ poučil ho Pružina. „Byli jsme najati na hlídání klientky a ne na odstranění příčiny jejího strachu. Za to bych účtoval úplně jinou sazbu. Přišlo jí to moc lacino, tu paní Čermákovou. Jste si opravdu jistý, že ona sama nezavraždila svého muže ze žárlivosti?“

„Nemohla to technicky provést. A také je to typ ženy, jež by spíš poslala na onen svět nebezpečnou svůdkyni. K manželovi měla tak trochu mateřský vztah.“

„Veliká škoda,“ zalitoval Pružina, „poněvadž jediná slušná vražda je vražda ze žárlivosti. Je omluvitelná morálně i společensky. Skličuje mě, když se zabíjí pro peníze. Vraždám tohoto druhu chybí noblesa. A ten Kraus?“

„Toho z podezření vylučuji,“ řekl Babánek.

„Kdo vás o tom přesvědčil?“

Babánek se jinošsky zarděl. „Prostá logika. Byli na sobě oba závislí. Spolupráce mezi Rita Color a Bonům nesla peníze. Kraus neměl důvod Čermákovi ubližovat. Co je vlastně důvodem k vraždě? Kdepak, v té cestovní kanceláři leží odpověď.“

„Kde chcete začít?“

„Lépe by se mi přemýšlelo, kdybych se mohl něčeho napít, „ řekl Babánek číhavě a stočil pohled na láhev Ballantine.

„Džentlmen nepozře svůj drink před sedmou hodinou večerní, „ uklidnil ho Pružina.

Babánek pohlédl rezignovaně na hodinky a rozloučil se s před

stavou, že z něho někdy bude džentlmen. S povzdechem opustil Pružinovu kancelář. Sylvie zírala přes brýle do jakýchsi účtů, soustředěná a konfekčně deerotizovaná.

„Ty šaty máte po babičce?“ zeptal se Babánek a otevřel chladničku, aby se ujistil, že neskrývá jediné pivo.

„V lednici vraha nenajdete,“ odvětila ledově. „Kde jste byl celou noc? Volala jsem vás ve tři ráno.“

„Procházel jsem se v parku. A na člověka, který by mě vzbudil ve tři ráno, jsem ochoten podat žalobu pro omezování osobní svobody.“

„Vtipným se člověk musí narodit. Kdo to ze sebe mačká násilím, vypadá přinejmenším trapně. Dostala jsem nápad, jak se dovědět, zda Nečas pašuje přes svůj kuplířsico-turistický program z ciziny drogy.“

Přisedl k ní a naznačil, že naslouchá.

„Pan šéf se ale o tom nesmí dovědět,“ řekla tiše. „Nedovolil by mi to. Je to asi nebezpečné.“

„Pokud z toho budou koukat peníze, dovolí vám skočit si s padákem do Macochy,“ uklidnil ji Babánek. „Tak co jste vymyslela?“

„Zúčastním se jejich zájezdu.“

„Jako co?“

„Jako taková ta…“

„Jako děvka?“

„Když tomu tak říkáte… provedla bych pátrání přímo zevnitř. Jinak se jim na kobylku nedostaneme. Zatím ale nevím, jak se k nim dostat.“

„To je pouze jeden problém. Jak se na místě určení vyrovnáte se svou pracovní povinností?“ namítl Babánek. „Tam se děvčata musejí činit, tam byste se ze svých povinností nevykopala jako u mne doma.“

„Zrovna tohle jsem na mysli neměla,“ zarděla se Sylvie. „Až tam přijedeme, vymluvím se na nevolnost.“

„Svatá prostoto! Takové ovečky posílají pasáci na porážku.“

„Podívejte, vy budete autokar doprovázet inkognito ve svém autě. Vybavíme se oba vysílačkami. V případě nebezpečí vám dám signál a…“

„A já vykopnu dveře v hodinovém hotýlku, abych vás vyrval z něčí neřestné náruče. Vy jste ale bláznivá,“ ulevil si Babánek.

„V tom případě mě nezdržujte,“ odsekla Sylvie. „Kdyby vás někdo sháněl, dojdu pro vás do výčepu.“

Babánek vyšel na ulici a uvelebil se v nejbližším bistru. Při nostalgické vzpomínce na Pružinovu ovesnou kaši si poručil papri

kovou klobásu a plzeňskou dvanáctku. Snídaně mu chyběla. Marie Novotná se v kuchyni točila nerada. Babánek svraštil čelo při vzpomínce, co všechno bázlivé výtvarnici nasliboval. Kdyby měl své sliby plnit, musel by nejen přestat podezřívat Petra Krause, ale zároveň ho jít hledat a do konce života mu pak dělat chůvu včetně kojení a přebalování. Měla ho šíleně ráda. Její rodiče nikoli. Zabili se v autě.

Babánek prudce zavrtěl hlavou. Pryč s takovými kombinacemi!

Stopa jménem Kraus se zdá být studená. CK Bonům nevydává své tajemství. Bázlivá Novotná by nedovedla zabít ani králíka. A Sylvie má bláznivé nápady…

Zaplatil a vrátil se do kanceláře. Sylvie nad umyvadlem drhla talířek od ovesných vloček. Škvírami ye dveřích sem vnikal ovocný zápach záhadného Pružinová tabáku. Babánek si sedl na psací stůl.

„Už jsem vymyslel, jak vyloučit sebemenší riziko. Pojedete se prostituovat v těchto šatech, co máte na sobě. V nich budete v naprostém bezpečí. Nezavadí o vás ani hašišem prožraný kurdský terorista.“

„Co jste pil? Jo ták, vás žere, že jste na takový nápad nepřišel sám,“ ťala Šylvie do živého. „Dostat nápad není umění. To dokáže každý negramot…“

„Každý nikoli,“ opáčila významně.

„Ale rozpracovat nápad do detailů a realizovat ho! K tomu už je potřeba mít něco v hlavě,“ řekl Babánek ublíženě.

„Výborně! Usedněte slušně na židli. Uděláme si poradu.“

„Tady? Chladnička vypadá, jako by v Praze řádil přídělový systém.“

„Půjdeme tedy do hospody,“ souhlasila Sylvie.

„Až se převléknete!“

„ řekl Babánek nekompromisně.

Do Tatranbaru vešla Sylvie vyzdobena černou kůží a červenými doplňky. Vzbudila pozornost a snažila se to brát samozřejmě. Do tváří hostů nad setmělými stolky nebylo stejně vidět. Opřela se o bar a položila před netečného blonďáka stokorunu.

„Potřebuju mluvit s Janinou.“

„To by šlo,“ odvětil a bankovka se nějakým kouzelnickým trikem vypařila. „Jenže má někoho v práci. I když… už by tady měla být. Počkej si. Něco k pití?“

Dala si pomerančovou šťávu s ledem. Přinesl jí to k volnému stolu. Zevrubně si ji prohlížel. Sylvie si zapálila dlouhou dámskou cigaretu a čekala.

Měla strach, ale za nic na světě by ho nedala najevo. Hlavně před Babánkem. Z kanceláře ji zavlekl do zakouřeného výčepu a polykaje jedno pivo za druhým jí vtloukal do hlavy scénář akce. Teď si nebyla jista, zda k nějaké akci dojde. Barman se netečně ploužil za pultem. Hovor od okolních stolů se slil v nesouvislý šepot, vznášející se ke stropu s kouřem cigaret. Nesměle si začala přiznávat, že její nápad byl asi nesmyslný a nebezpečný. Zlostně si uvědomila, že Babánek na to měl přijít a všechno jí rozmluvit a ne ji nechat odejít do tohoto doupěte.

„Vous-étes libře?“ ozvalo se nad její hlavou a totálně snědý seladon s hustým knírem se ji pokusil omámit doutníkem.

Sevřel se jí žaludek. Na tohle Babánek zapomněl. Neuměla slovo francouzsky, ale významný úsměv odulých rtů byl jednoznačný. Prudce vstala a odešla si sednout k baru. Arab si přisedl na vedlejší stoličku. Zlostně po něm šlehla pohledem a znovu se vrátila ke stolku. Arab se na něco zeptal barmana. Ten pokrčil rameny. Poté nápadník odešel. Lítostivě se po ní ohlédl. Znepokojeně si vzpomněla, že šéf Pružina nemá tušení, do čeho se s Babánkem pustili. Měli ho zasvětit!

„Co mi chceš?“ ozvalo se vedle ní.

Pohlédla na atraktivní, pečlivě nalíčenou blondýnu. Měla cynické, studené oči. Sylvie měla pocit, že ji ta žena pohledem svléká do naha.

„Vy jste Janina?“ zeptala se a do předepsaného respektu se nemusela nutit. „Třeba. Odkud o mně víš?“

„Nemohla byste si na chvíli sednout? Já už vás nějaký čas hledám, protože… mám prostě problém.“

„Nejdřív mi řekni, odkud o mně víš!“ řekla Janina věcně a usedla naproti ní. Číšník před ni promptně postavil sklenici pomerančové šťávy.

„Já mám sestru ve Frankfurtu,“ řekla Sylvie opatrně a rozhlédla se, „a ta má přítele, co se tam o ni stará. A ten prý s vámi mluvil v nějakém podniku, v jakém to už si nepamatuji.“

„Jak vypadá ten chlap?“ řekla Janina.

„Nikdy jsem ho neviděla. Dáša mu říká Rony. Je mu asi třicet, no vždyť jste s ním musela mluvit.“

„Asi jsem byla ve Frankfurtu a asi jsem tam s nějakými lidmi mluvila,“ řekla Janina a pozorně si Sylvii prohlížela. „Co ty děláš?“

„Sekretářku,“ špitla Sylvie.

„Aha, sekretářku za čtyři talíře, co?“

„Čtyřiapůl,“ řekla Sylvie.

„A ode mne chceš co? Proč mi tady vyprávíš o své sestře a o nějakém Ronym?“

Sylvie se bojácně rozhlédla. Zapálila si novou cigaretu. „Podle toho, co jste Ronymu povídala… prostě Dáša mi napsala, že jsem blbá a že je možnost si občas vyjet do Německa“přivydělat. A že se mám obrátit na vás, že děláte v Tatran baru.“

„Já jsem tomu chlápkovi vykládala, kde mě v Praze může na-jít?“

„To já nevím. Asi ano,“ řekla Sylvie.

„Já myslím, že jsem mu sotva něco vykládala,“ řekla Janina studeně. „Ty si občas přivyděláš?“

Sylvie se zakuckala. „Ovšem, teda ne že bych… potřebuju nutně peníze. Já jsem si totiž půjčila…“

„Poslyš, tohle mi nevykládej, mne to nezajímá. Tak třeba jo, třeba je možnost si vyjet a přivydělat si. Umíš v tom chodit?“

Sylvie si povzdychla. „Jenom jednou, to bylo v práci, já jsem ztratila fakturu na sto šedesát tisíc a ředitel mi řekl, že…“

„Bože můj, ty jsi ale pitomá,“ řekla Janina otráveně, „ale to není na škodu. Takže máš zájem. No co by ne, vypadáš celkem dobře. Dám o tobě hlášku.“

„To byste byla moc hodná.“

„Aby bylo jasno, nebudeš nikomu vykládat, že já se setkala s nějakým blbým Němčourem a o něčem mu vyprávěla, jasný?“

„Rozumím,“ přikývla Sylvie horlivě.

„Nerozumíš ničemu! Ale budeš mě poslouchat, abys nepřišla do maléru. To víš, vydělávat si peníze a neplatit daně je vždycky příjemné, ale trochu o kejhák. Rozhodla ses ale sama.“

„Když Dáša mi říkala…“

„Já vím, tvoje sestra je taky kurva. Hele, je tady možnost někam vyjet, víc zatím nepotřebuješ vědět. Seznámím tě s Borisem.“

„Kdo to je?“ vykulila Sylvie oči.

„Můj přítel. Stará se o mne a může se postarat i o tebe. Ten to může zařídit, ten jo. Takže za ním půjdeme?“

„A kde bydlí?“

„Nestarej se,“ řekla Janina a přátelsky kývla na barmana.

Venku nasedli do taxíku. Řidičovi Janina poručila, aby jel k Borisovi. Zamotali se do uliček Starého Města. Taxík zastavil v průjezdu. „Mám počkat?“ zeptal se řidič.

„Parníkem zpátky nepojedu,“ řekla Janina unaveně.

Uvnitř domu to páchlo plísní. Janina zazvonila u opancéřovaných dveří na konci chodby. Rozsvítilo se ostré světlo. Sylvie si všimla titěrného oka kamery nade dveřmi. Pak se dveře samy otevřely a ony vešly dovnitř.

Za stolem seděl obézní mladík s asiatskými rysy za hromadou papírů. Jen krátce na ně pohlédl. „Borisi, tahle má zájem vyjet,“ řekla Janina uctivě. Zamračil se, aniž přestal zírat do papírů. „Dobrý večer,“ řekla Sylvie.

„Odkud se to dověděla?“ zeptal se Boris vysokým, téměř pisklavým hlasem. „Má sestru ve Frankfurtu,“ hlesla Janina. „A co má být?“

„Ta jí dala hlášku. Říká ona.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl Boris a štěrbiny jeho očí na okamžik zasvítily směrem k Sylvii. „Kdo by jí dával venku hlášku? Co je to za blbost?“

„Všechno je možné,“ řekla Janina nejisté.

Boris vstal a pomalu k ní přišel. Dívce se rozšířily oči strachem. Krátkým rozmachem ji udeřil dlaní do tváře. Spadla na zem a hned se zvedla. „Neteče ti krev?“ zeptal se znepokojeně a vzal ji za bradu.

Zavrtěla hlavou. Obrátil se k Sylvii. „Jak se jmenuje tvoje sestra?“

Sylvie mu to řekla. Řekla mu vše, čemu ji Babánek naučil. „Nelíbí se mi to,“ řekl Boris pro sebe.

„Tak toho nechrne, já se přece nevnucuju,“ řekla Sylvie a upravila si kabelku na rameni. „Jak to myslíš?“

„Jak to říkám.“

Nečekaná rána ji odhodila na stěnu. Chvíli trvalo, než se mžitky před očima rozplynuly.

„Ta bude čistá, Borisi. Ta může hrát jungfrau,“ řekla Janina naléhavě.

„Krev jí neteče,“ pochválil Boris svou zručnost a posadil se za stůl. Sylvie se opřela o stěnu. Jako by měla nohy z peří.

„Vypadá, že je úplně blbá,“ ozvala se Janina naléhavě.

Boris něco usilovně psal. Vraštil u toho čelo. Sylvie zachytila povzbuzující pohled zkrotlé blondýny. „Už můžu jít domů?“ zeptala se plačtivě.

„Borisi,“ řekla Janina naléhavě.

Sylvie vzdychla. Pokoj byl přeplněn titěrnostmi. Nepřeberná zásoba váziček a sošek. Masivní přehozy nasáklé prachem. Silná vrstva prachu tížila i rokokový lustr. Dostala strach, že se už odsud nedostane.

Pokynul jí, aby přišla blíž. Sevřela kabelku. V nejhorším se může pokusit mu její ostré kovové hroty vrazit do očí. Natáhl ru

ku a zapíchl jí prst do žaludku. „Zítra v šest na konečné osmnáctky v Nuslích. Odjíždíme přesně. Na čtyři dny. A teď obě vypadněte!“

„Nehýbeme se z místa, a proto je třeba, abych něco vymyslel,“ přivítal je ráno Pružina a lulka se mu při řeči mezi zuby nepohnula. Na stole se skvěl dočista vyjedený talířek od ovsa. Whisky v hranaté láhvi opaleskovala proti světlu lampičky.

„Můj nápad trochu zavání nebezpečím, ale nakonec jste si tohle povolání oba dobrovolně vybrali,“ pokračoval majitel detektivní kanceláře. „Nečasově bandě se musíme nějak přiblížit, prozkoumat ji zevnitř a usvědčit z distribuce heroinu. Tím budeme mít o reklamu postaráno.“

Sylvii se ulevilo. Tisíckrát proklela svůj nápad hrát si na prostitutku. „Já jsem věřila, že na něco přijdete,“ pravila zjihle.

„Je to vlastně jednoduché,“ zářil Pružina, „vy, Sylvie, se sama nabídnete jako prostitutka a odjedete s nimi za hranice. Tak je lehce usvědčíme.“

Babánek zafuněl a Sylvii se protáhl obličej o několik centimetrů.

„Není to snad skvělý nápad?“ zářil Pružina.

„Na to bychom my dva nikdy nepřišli,“ potvrdil Babánek.

Sylvie neřekla nic. Bylo těžké určit, zda bledne nebo zelená.

„O její bezpečnost se postaráte vy, pane Babánku. Nemusím vám snad vysvětlovat, jak to máte dělat. Jde o běžnou rutinu, na jakou jste zvyklý. Kdybyste si přece jen nevěděl rady, obraťte se na mne a já to s vámi proberu.“ \

Po ranní poradě opustili oba prostory kanceláře a odešli do bistra. Sylvie ve svém myším úboru vypadala k pláči, ale zatvrzelým Babánkem to nepohnulo. „Kdybych aspoň věděl, do kterého města máte namířeno,“ řekl zuřivě, když spolkl první plechovku piva. „Ale takhle? Pochopitelně, mohu vás sledovat, s autobusem nebudu mít potíže. Ale co když po cestě píchnu?“

„Vy nemáte bezdušové pneumatiky?“ povzdychla Sylvie.

„Měl jsem je, ale dal jsem přednost tradičnímu obutí.“

„Děláte samé hlouposti,“ vzdychla podruhé.

„Vy jste se s Pružinou hledali, až jste se našli. Během dvou dní dostanou dva lidé stejně pitomý nápad. Vždyť vy se odtamtud vůbec nemusíte vrátit!“

„Máte pravdu. Řeknu panu šéfovi, že se toho bojím,“ řekla Sylvie krotce.

Nějaký čas seděli mlčky. Babánek si zuřivě uvědomil, že vývoj pátrání se zastavil. Zapil to poznání dvěma plechovkami. Sylvie zapškle upíjela ovocnou šťávu. Bylo otázkou několika hodin, kdy se ozve Čermáková a bude chtít výsledky. Není prchavější látky nad lidský žal. Ani touha po odplatě netrvá věčně.

„To znamená, že dnes nestihneme Čermákův pohřeb,“ vzpomněl si Babánek. „Chtěl jsem si prohlédnout truchlící.“

„Já přece nikam nejedu!“ žasla Sylvie.

„Pojedete, i když je mi vás líto. Jinak se totiž nehneme z místa. Přijdeme o peníze a utržíme ostudu. To nemůžeme Pružinoví udělat. Ostatně, je to váš nápad. Jste odvážné děvče, Sylvie, a v nejhorším případě se proslavíte jako česká Zoja Kosmoděm-janskaja.“

„Vlezte mi na záda!“ zvolala nevěřícně.

Přítomnost kohosi třetího Babánka přinutila, aby se otočil. Za jeho zády stála Marie Novotná, bledá jako stěna.

„Řekli mi, že tě tu najdu,“ řekla ustaraně.

Babánek se ošil a nabídl jí židli. „Posaďte se.“

„Musíš najít Petra!“ zvolala, sotva dosedla.

„On se vám ještě nevrátil?“ zeptal se Babánek a vyhnul se Syl-viinu pohledu.

„Už je dva dny pryč. To přece není možné, to on nikdy neudělal, aby odešel a nic mi neřekl. Aspoň kdyby odněkud zatelefonoval. Co když se mu něco stalo… prosím tě…“

„Ještě jsem nepochopila, zda si tykáte nebo vykáte,“ ozvala se Sylvie ledově.

„To se vás netýká,“ odbyl ji Babánek.

„Co se mi to snažíte namluvit? Pokud dobře slyším, tak mladá paní chce naši kancelář pověřit pátráním po jakémsi zmizelém Petrovi. A zakázky přijímám já!“

„Tady jde o soukromou záležitost,“ řekl Babánek vztekle.

„Já si nemohu dovolit platit…“ začala Novotná, ale Babánek ji posuňkem přerušil.

„Vy máte čas pátrat na vlastní pěst?“ zeptala se Sylvie se sladkým údivem.

Novotná se uraženě zvedla. „Jestli můžeš, přijď ke mně večer.“ Sylvie ji vyprovázela vražedným pohledem. „Zbláznila jste se? To byla Marie Novotná!“ řekl Babánek zničeně.

„Takže vy máte techtle mechtle s klientkami,“ konstatovala Sylvie s nejhlubším pohrdáním.

„Co vás napadá, ona je umělkyně a ty jsou zvyklé každému tykat. Tomú vy nemůžete rozumět.“

Po několika minutách to začalo vypadat, že mu Sylvie věří. Krausovo zmizení mohlo souviset s dnešním výjezdem Nečaso

va autobusu za hranice. Možná že Kraus vždycky odjíždí takhle s předstihem a přímo na místě akci organizačně připraví.

Babánek vzhlédl k oknu a spatřil Novotnou, čekající u svého vozu. Položil na stůl bankovku, zmateně se omluvil a zanechav udivenou Sylvii u stolu, opustil bistro. Venku ho hezká výtvarnice vzala za ruku. „Konečně! Ta holka trpí podčepcovými pudy.“

„Hlouposti,“ zavrčel detektiv.

„Dobře jsem si všimla, jaké si na tebe dělá nároky, ale to mě nezajímá. Musíš mi najít Petra. Něco se mu určitě stalo.“

„Není to malý chlapeček. Měl třeba důvod ti na pár dní zmizet z očí.“

Ztvrdly jí rysy. Nebo se mu to jen zdálo? Nakonec jí slíbil, že v tom něco udělá. Měl ale nepříjemný pocit, že mluví do větru.

Kousek před Ravensburgem opustil autobus dálnici a zamířil směrem k Norimberku. Babánek ho sledoval v bezpečné vzdálenosti s nedobrým pocitem. Na dálnici už padalo šero. Myšlenky mu poletovaly v kruhu. Autobus plný paní a slečen, rozhodnutých si znatelně finančně polepšit. K čemu však ta turistika? Tohle se dá přece provozovat velice pohodlně v Čechách. Snad tu jsou rozdílné cenové relace, kvůli kterým se takový výjezd vyplatí. Nečasovo kuplířství je šikovně přikryto poctivou živností. Cestovní kancelář Bonům. Kdepak, to nemůže být všechno. Je třeba zjistit, co obsahují zavazadla prostitutek. K čemu je ta spousta kufrů, které viděl nakládat?

Autobus zatočil na odbočku k Weingartenu. Babánek k němu zaujal bezpečnější odstup. Trasa začala být složitá. Jako by autobus nechtěl vynechat jedinou odbočku. Babánek už dávno ztratil orientaci. A všiml si, že už dobrou čtvrthodinu má za zády čísi světla. Typ auta nešlo rozeznat. Projížděli lesnatou krajinou. V protisměru se neobjevil jediný vůz. Jen vpředu koncová světla autobusu a vzadu jako klíště tlumená světla někoho neznámého.

Z krajiny se vyloupl tlumeně rozsvícený hotel. Nad průčelím svítil nápis Stern. Babánek zhasl světla, vypnul motor a setrvačností dojel asi padesát metrů za autobus, ze kterého už vylézaly erotické turistky. Z hotelu vyšli dva muži a pomáhali řidiči vyndávat zavazadla. Chraňpámbu Sylvii, blesklo Babánkovi hlavou a z nečistého svědomí mu vyschlo v krku. Sáhl dozadu na sedadlo praplechovku piva a několika doušky špatný pocit spláchl. Za půl hodiny, když vykouřil dvě cigarety, vylezl Babánek z auta a pomalu došel k autobusu. Obešel ho dokola. Vypadalo to, že řidič je uvnitř v hotelu. To potřeboval. Sundal z ramene kabelu a vytáhl nářadí. Rozhlédl se. Nikde ani živáčka. Po několika minutách zjistil, že měl o kvalitě zámku naivní představy. Začal se potit.

Ve chvíli, kdy se rozhodl, že si udělá přestávku, ucítil v zátylku studený kov. Nezmohl se na nic. Pomalu se zvedl na nohy.

„Jdi pomalu za budovu, tudy vpravo!“ zaznělo za ním tlumeně.

S pocitem beznaděje poslechl. V tu chvíli nemyslel na sebe. Uvnitř v hotelu je Sylvie, v této chvíli naprosto bez ochrany. A on neměl dost rozumu, aby jí ten bláznivý nápad včas rozmluvil.

„Otoč se!“

Muže před sebou znal. Naposledy ho viděl, když tenkrát opouštěl Tatran bar. Požádal ho o zapalovač. Mělo ho napadnout, že autobus bude hlídán.

„Vidím, že jsi nepoučitelný,“ řekl muž a přitiskl mu revolver na břicho, vzal Babánkovu ruku a ocelovými pouty mu ji připevnil k požárnímu žebříku. Zevrubně detektiva prohledal. Chvíli zkoumal detektivovu pistoli a pak ho s ní znenadání praštil do tváře.

Babánek zaúpěl přes zaťaté zuby.

„To nic není,“ řekl muž, „na tohle mazlení budeš za chvíli ještě hrozně rád vzpomínat. Víš, co řekl Nečas tenkrát v Bohnicích? Když ještě jednou zkusíš strkat čenich do jeho věcí, nechá tě polít benzinem a zapálit zaživa. Já teď u sebe nemám ten benzin. Ale neboj, všechno seženu.“

Udeřil Babánka podruhé. Dělalo mu to radost. Babánek zatřepal hlavou, aby rozehnal mžitky před očima a zbavil se pocitu, že mu přes obličej přejel traktor. Ale viděl dvojmo. A nepravidelně. Momentální majitel jeho pistole měl stín a ten byl o dost vyšší než originál. Ještě jedna rána a bude vidět dalších padesát stínů. Skvělé vyhlídky. Nečasův člověk se usmál a pomalu se potřetí rozmáchl. Zrovna tak jeho stín. Stín byl ale rychlejší. Pistole vylétla násilníkovi z ruky. Další rána ho přibila k zemi.

„Co tady blbnete, detektive?“ řekl známý hlas.

„Neblbnu. Hledám vás po celém světě,“ řekl Babánek a nevěděl, zda se má radovat či bát. „Takže to vy jste byl na mne celou cestu přilepený. Podíval byste se tomu gaunerovi do kapes? Je to takový malý patentní klíč.“

Petr Kraus ho poslechl. Osvobozený Babánek se sklonil k bezvládnému tělu a spoutal muži ruce za zády. „Od vás bych tedy nechtěl držet ránu, člověče. Kam jste se ztratil? Marie Novotná mě požádala, abych vás našel. Má o vás děsný strach.“

„O mne?“ řekl Kraus a kysele se zasmál. „Nebuďte naivní, detektive.“

„Správná připomínka. V poslední době jiný být nedovedu. Kde jste se tu vzal, vy andělíčku můj strážníčku?“

„Přijel jsem si ověřit, do jaké míry někomu dělám hlupáka a do čeho všeho je namočena firma, kterou jsem založil. Víte o tom, že můžu zbytek života strávit v kriminále?“

„Nepřehánějte,“ uklidnil ho Babánek v návalu odeznívající vděčnosti. „Hlavně bychom tady neměli postávat a nahlas mluvit. Tenhle chlapík hlídal velice profesionálně, ani jsem ho neslyšel přijít. Musíme se dostat do zavazadlového prostoru autobusu.“

„K čemu nám to bude dobré?“

„Hledám drogy.“

„Tady žádné nebudou,“ řekl Kraus. „Tohle je počestná prostituce, to co se tu děje.“

Přemístili se do Babánkova vozu. Detektiv si naštvaně otevřel další pivo a lil si ho do rozbolavělých úst. „K čemu by vozili české holky do Německa na otočku? To nemá logiku.“

„Ale má. Ono je to totiž divadýlko, milý detektive, na které si tu někteří zákazníci moc potrpí. Proč by za tím měli cestovat do Čech? CK Bonům zajistí kompletní servis.“

„Jak to všechno víte?“ zeptal se Babánek.

„Rita Color jim vymýšlí scénáře,“ odvětil Kraus ponuře.

Babánek chvíli mlčel a pokyvoval hlavou. Pak řekl: „Moc jste mi toho zatím neřekl, ale jestli jde jen o tohle, z toho vám dlouholetý kriminál nehrozí.“

„Jenže moje firma jede i v heroinu,“ řekl Kraus nešťastně, „a já o tom nevěděl. Celý ten čas jsem neměl tušení, že v reklamních panelech rozvážíme po celé Evropě drogy. Když jsem na to přišel, myslel jsem, že ji v první chvíli zabiju, takový jsem měl vztek. Vztek a strach. Chladnokrevně prováděla distribuci za mými zády a předstírala, že mě miluje. Bezcitně mě hnala do maléru.“

„Měla o vás hrozný strach,“ ujistil ho Babánek.

„Musí mě najít, aby mě mohla dát odstranit tak, jak dala odstranit svého muže. Už přišla na to, že jsem našel klíč.“

„Jaký klíč?“

„Šifrovací. V našem počítači je zablokovaný soubor. Lze ho editovat jen po napsání jistého číselného kódu, tedy klíče. Ten soubor je jištěný i proti vymazání. Když jsem se ptal Marie, řekla, že ho asi instalovali omylem, že o tom nic neví. A já jí to věřil, já idiot.“

„Nejste idiot,“ ujistil ho Babánek upřímně při představě, že bez Krause mohl v téhle chvíli možná vesele plápolat. „Jak jste k tomu klíči přišel?“

„Za to může ta fotografie, o které jste u nás mluvil. Byl jsem šílený žárlivostí. Dokonce jsem se vloupal k Čermákové, kde jste mě s tou slečnou přistihli. Chtěl jsem najít důkaz, že měla něco s Čermákem. A tak jsem jí jednou prohledal kabelku. Víte, ona se narodila prvního července 1960.“

„No a co?“

^ „V kabelce měla cedulku se svým zkráceným datem narození. Číslo 1760. A před tím značku log. Jako logaritmus, rozumíte?“

„A to byl ten…“

„No ovšem, ani nevím, co mě to osvítilo. Spočítal jsem si logaritmus data jejího narození, vyšlo mi číslo 3,2455 a to byl ten klíč. A najednou jsem zjistil, že Rita Color slouží jako vývěsní štít pro obchod s drogami. Bylo tam všechno, podrobně, s adresami překupníků, dodavatelů, stržené sumy, náklady… všechno to dělala za mými zády a přitom tvrdila, že mě miluje.“

„Co jste pak udělal?“

„Vzal jsem ji jako obvykle k sobě domů a pod záminkou, že si jdu něco zařídit, jsem prostě utekl. Mám z ní strach.“

„Asi oprávněný. Máte dojem, že na to přišla?“

„Celý program jsem okopíroval na disketu a tu pečlivě uschoval. Vsadím ale krk na to, že program měl zabezpečovací pojistku, že v případě kopírování o tom dá informaci.“

Babánek otevřel další dvě piva. Dívali se na hotel, jehož okna svítila přes ztažené závěsy. Možná oba mysleli na stejnou věc. Na vláčné tělo ženy, která z nich oba udělala hlupáky.

„Tak dobře, co ale děláte tady?“

„Co mi zbývá? Musím se dovědět, jestli s ní v tom kšeftu jede i Nečas,“ řekl Kraus. „To je snad samozřejmé.“

„To právě není. O téhle formě prostituce jsme s Marií věděli oba a oba jsme jim to vymýšleli. Já vím, není to košer… ale v tom programu jsem o Nečasovi a CK Bonům nenašel ani zmínku. Takže teď nevím, jestli spolupráce s cestovní kanceláří nebyla takovou zástěrkou speciálně pro mne. Ona je přece ze všeho venku. Firma není její, pouze tam pracuje. Program už je v této chvíli vymazán. A o tomhle já přece budu mlčet.“

„Pane Krausi, proč jste s tou disketou hned neběžel na policii?“ zeptal se Babánek.

„Protože jsem blbec,“ doznal hromotluk.

„Já taky!“ vykřikl Babánek. „Povídám si tu s vámi a chudince Sylvii tam uvnitř někdo usiluje o čest!“

Hotelový vrátný se po druhém zazvonění zvedl. Vyhlédl ku

kátkem. Venku stál muž a těžce oddychoval. „Co si přejete?“ zeptal se vrátný přes dveře.

„Stala se mi nehoda. Mám sebou zraněného. Prosím vás, potřebujeme pomoc. Musíme zavolat lékaře,“ ozvalo se za dveřmi lámanou němčinou.

Dveře se otevřely a Kraus vtáhl sténajícího Babánka dovnitř. Vrátný za nimi zavřel dveře. Zmodralý Babánkův obličej mluvil za všechno.

„Nemáte v hotelu lékaře?“ zeptal se Kraus.

Vrátný zavrtěl hlavou. Po schodech sem sběhl obézní muž s asiatskými rysy. Když viděl ty dva potřebné, zamračil se jako čert. Jeho přítomnost vrátného očividně vyděsila.

„Měli autonehodu,“ vysvětlil.

„Tak ať si chcípnou venku,“ odvětil tlusťoch provrtávaje nešťastného cerbera zlověstným pohledem. „Sem přece nebudeme volat doktory.“

„Můj přítel je těžce zraněný,“ řekl Kraus omluvně, ač mu lícní svalstvo nebezpečně cukalo. „Bez lékaře se neobejde.“

„To není náš problém. Vypadněte oba na vzduch!“ zněla pisklavá odpověď.

V příštím okamžiku švihla vzduchem Krausova pěst a tlusťoch klesl jako podťatý. Majitel Rita Color byl ve svém živlu. Vrátný se vrhl k zásuvce recepčního pultu. Sotva do ní sáhl, přikopl Babánek zásuvku. Byla to silná rána, ale praskot vrátného zápěstí ji přehlušil. Němec se ještě pokusil vstát, ale následný úder do spánku ho poslal do mrákot.

„Za tohle nás tady můžou zavřít,“ řekl Kraus starostlivě a bezradně se rozhlížel. „Kde ta vaše slečna může být? To abychom prohledali všechny pokoje a v každém udělali zmatek. A hotel bude na nohou.“

„Mohli jsme se zeptat vrátného,“ řekl Babánek lítostivě, po-foukávaje si odřenou pěst.

Obezřetně vyšli do prvního poschodí. Byl tu klid, ani z pokojů se nic neozývalo. Kdyby Babánek neviděl z autobusu vystupovat houf českých prostitutek, přísahal by, že je hotel prázdný. „To ticho se mi nelíbí,“ obrátil se na Krause.

„Mně se zase neliběji támhlety polstrované dveře,“ řekl pořízek. „Půjdete první?“

„Proč já?“ zaváhal detektiv.

„Když někdo praští vás, mám dost síly, abych vás odnesl,“ zněla nepříjemně logická odpověď.

Babánek tedy otevřel s pistolí v ruce. Vešli do úzkého salonku. Uslyšeli hudbu. Byla to harfa. Salonek se točil doprava. Za rohem seděl u stolku další Nečasůvv člověk, pohroužený pohledem do obrazovky, na níž zrovna Číňan podřezával černocha. Když uviděl Babánkovu pistoli, vstal s rukama nad hlavou. Na nic nesáhl a nic nezmáčkl.

„Odstupte, já ho praštím,“ těšil se Kraus.

„Šetřte sílu,“ uklidnil ho Babánek a nacpal muže do skříně, kterou zamkl na dva západy. Vypnul televizor. Odhrnul těžký závěs na konci salonku. Babánek překvapeně vydechl..

V krajině mezi Waldburgem a Edensbachem se totiž ocitli v nefalšovaném, antickém Římě. Uprostřed sálu se dlouhý stůl prohýbal pod náporem lahůdek. Pečený kanec obložený slukami. Mísy ryb. Hory ovoce a sladkostí. A víno. Moře vína. Dívka v bílé říze drnkala na harfu. Římané leželi na polštářích vedle nízkého hodovního stolu a vesele na sebe pokřikovali zvučnou němčinou. Všichni už měli dost upito. Otrokyně je obcházely s plnými džbány a pranic se nebránily chtivým dotekům. V koutě na kupě polštářů souložil německý senátor s českou hétérou. Nikdo si jich nevšímal. Hétéře nebylo vidět do obličeje a Babánek znejistěl.

„Co se to tu děje?“ zašeptal ke Krausovi.

„To je Neronův dvůr. Antické divadlo, chápete? Vymyslel jsem to já. Dobré, že?“

„Ta vaše reklamní agentura,“ zasykl Babánek pohrdavě. „Že se nestydíte, člověče. Pak se divíte, že to skončí u heroinu. Nikde nevidím Sylvii. Třeba ji někdo odtáhl někam na pokoj.“

„Kdepak, v antickém divadle se souloží zásadně veřejně. V tom je jeho kouzlo, které Němci tak obdivují,“ uklidnil ho Kraus. „Ještě raději ale mají Branibory v Čechách. Děvčata jsou v selském s mnoha spodničkami a oni je znásilňují na slámě.“

„To musí být úžasné,“ řekl Babánek starostlivě. „Děláte také Dobývání Měsíce? Že by si to rozdávali ve skafandrech.“

„Výborný nápad,“ ožil Kraus, „daleko lepší než Lovci mamutů, kteří už tak netáhnou, ačkoli jsem je pracně vymyslel. Jeden bankéř ze Stuttgartu se tu moc ožral a šestnáctileté studentce z Berouna rozbil kyjem hlavu, když se ji snažil odtáhnout za vlasy do jeskyně. Zato se zavázal ji pět let vydržovat na vysoké škole. Mnohem lepší je Pád Berlína, to si Němci hrozně pochvalují. Jsou v ruských uniformách a naše holky si musí nasadit paruky s blonďatými copy, aby vypadaly jako brunhildy. To se souloží ve zříceninách.“

„Podívejme se na to. Tak tohle jsou turistické vymoženosti CK Bonům. Pan Nečas je koumák. Kam se hrabou všechny erotické salóny v našem hlavním městě. Něco takového zorganizovat ale musí stát pěkné peníze.“

„Taky sem nechodí žádní padavkové,“ řekl Kraus. „Zorganizovat to není žádné umění, pane detektive. Ale vymyslet něco takového!“

„Jestli se Sylvii něco stalo, nikdy si to neodpustím,“ pravil Babánek nešťastně. „Čert vem heroin, Nečase a jeho kšefty, i tu vaši blbou agenturu. Já ji musím najít.“

Vzápětí se otočil, aby pohlédl do očí potácejícímu se tlusťochovi se šikmýma očima. „Zatracený Borisi,“ řekl Babánek zklamaně a ukázal na Krause. „Málo jste ho praštil.“

Za Borisem uslyšeli zvuk mnoha rychlých nohou. Vrhli se do sálu. Opilí muži v tógách a tunikách jim nevěnovali moc pozornosti, ale otrokyně a hétéry se okamžitě semkly do houfu.

„Polizei! Zůstaňte všichni na místech!“ zařval Kraus, popadl zbrojnoše císařské gardy, který se na něho sápal, a hodil ho mezi pečená holoubata. Babánek se skulil pod ubrus, zakrývající hodovní stůl.

„Au, vždyť jste mě kopnul, vy surovče!“ přivítala ho pod stolem Sylvie v bělostné, téměř průsvitné říze. „Co tu zatraceně děláte?“

„To byl jediný způsob, jak si zachovat čest, když jste se neměl k tomu, abyste mě přišel zachránit. Na vás se tak spoléhat. Za tu dobu jsem mohla být aspoň sedmkrát zneuctěna.“

„Ještě že to máte spočítané,“ řekl Babánek. „Na co jste přišla?“

„Na nic. Po drogách ani stopa. Jediným programem Nečasový agentury jsou tahle chlípná představení,“ řekla Sylvie zklamaně.

Mimo stůl se ozýval vzrušený německý křik a semtam česká nadávka. Jasné zvuky rvačky. Pod stůl se začal cpát opilý patri-cius. „Jdeme na věc,“ šeptnul Babánek, obejmul Sylvii a začal se po ní válet.

„Verzeihe, Kamarád,“ zablekotal německý Říman a vycouval do bitevní vřavy.

„Už je dávno pryč, tak byste mě kolego mohl přestat ohmatávat,“ řekla Sylvie ledově a Babánek ji nerad poslechl. Celé to prostředí kolem bylo ták inspirující.

Hluk rvačky zesílil a stůl se zakymácel. Jen aby se.nepřékotil, napadlo Babánka. Vzápětí se překotil. Ve změti pečené drůbeže, salátů a sladkostí se válel Petr Kraus v objetí se třemi muži v civilu. Babánek vytáhl pistoli a třikrát vystřelil ke stropu. Rozhostilo se ticho.

„Padáme!“ poručil Babánek a pomohl Krausovi na nohy.

Když venku nasedali do svých aut, viděli pražské hétéry, vybíhající z hotelu a za nervózního mužského křiku nasedající do autobusu.

Policista pustil Babánka dovnitř. Prošel chodbou, kterou už důvěrně znal. Vpravo koupelna, vlevo dveře do kuchyně, obývák rovnou před nosem. Uslyšel hlas poručíka Kouta. Ten mu uvnitř kývl na pozdrav. Marie Novotná ležela na gauči nahá, s nohama od sebe, s hlavou vyvrácenou do strany. Kolem krku se rýsovala jasná strangulační čára. Babánkovi zeslábly nohy a opřel se o stůl.

„Příliš mnoho vražd,“ řekl Kout nahlas to, co si oba mysleli.

Babánek tiše zaúpěl. Ten byt by se měl vyhodit do povětří. Celý tenhle barák čp.46 by se měl zbourat a místo zplanýrovat, nebo tu bude ještě za dvě stě let strašit.

„Přišli jsme ji zatknout, jakmile jsme vyhodnotili údaje z diskety od Krause. A tady to vidíš. Je tuhá aspoň dvanáct hodin.“

„To mohl chlapec stihnout,“ řekl Babánek.

„Až na jednu maličkost. Všechno je to fingované,“ řekl Kout a přistoupil k hromádce šatů. „Tohle z ní nikdo neserval. Všechno je šetrně svlečené. Jinými slovy, buď se svlékla sama a pak nevím, proč to bylo všechno rozházené po podlaze, nebo ji vrah svlékl po tom, co ji uškrtil, aby to vypadalo na sexuální zločin. Po pitvě se Kludský určitě dozví, že v sobě nemá ani stopu spermatu. Tohle nebylo znásilnění.“

„Novotná tedy nebyla hlavou zdejší sítě. Někomu nahlásila, že Kraus okopíroval program a ten někdo se rozhodl zamést stopy. Co takhle Nečas?“

„S drogami nemá nic společného. Jediné spojení, které je mi jasné, je Novotná a Vladyka. Oba umlčeni. Pro koho pracovali je záhadou a mně z toho začíná být špatně.“ Kout významně mrkl, neboť do bytu vešel podporučík Peterka.

„V tomhle prsty nemám,“ řekl Babánek preventivně.

„Že byste tedy šel,“ řekl Peterka mrazivě.

V prvním bistru, do kterého zapadli, řekl poručík Kout: „Něco mi na tom zašifrovaném programu nesedí. V celém souboru není nejmenší stopa, která by tady k někomu vedla. Jsou tam zahraniční kontakty, to ano, ale jestli Novotná nebyla hlavou zdejší překupnické sféry, musí tu být ještě někdo. Ale o tom tam není jediná informace. Ty tomu Krausovi věříš?“

„Zachránil mi život, člověče,“ ohradil se Babánek a poručil si druhý koňak. „K čemu by nám tady hrál nějakou komedii, kdyby jel v drogách? Proč by ti dával disketu?“

„Při určitém stupni rafinovanosti by to bylo velice rozumné. Nějaký čas bude trvat, než všechny údaje přes Interpol ověříme. Ale ona to může být všechno jedna velká kamufláž. Co když s heroinem obchodoval Kraus a Novotná, která o tom předtím neměla tušení, mu na to přišla? Pak by bylo rozumné ji odstranit.“

„Jenže já s ní mluvil, když ho hledala. A to bych snad poznal, kdyby z něho měla strach. Z něho, nikoli o něho,“ řekl Babánek.

„S tebou je ta potíž, že jsi celý život přesvědčený o tom, že se vyznáš v ženách.“

„Já mám teď jedinou, ale pro mne důležitou jistotu. Vím na sto procent, že Novotná nemohla zabít Čermáka, a s mým případem tedy nemá co dělat. Byla možná jeho milenkou a spolupracovali spolu na těch divadelních výjezdech s autobusy plnými prostitutek. Ale zabít ho nemohla, to vím jistě. Stál jsem před domem, když přijela,“ řekl Babánek a přestože do sebe obrátil třetí koňak, obraz Marie Novotné mu z mozku nezmizel. Neviděl ji však mrtvou. Viděl ji v daleko líbeznější situaci. A živou, zatraceně živou.

„Chtěl bych dostat do rukou chlapa, který jí to udělal,“ řekl chraptivě a vyhnul se Koutově pohledu. „Opijeme se?“ řekl Kout.

Povedlo se to jenom poručíkovi. Když ho odvezl taxík, vyšel Babánek z bistra nechutně střízlivý. Nalézal se ve stavu chladného střehu. A měl vztek. Dojel tramvají do cestovní kanceláře Bonům. Nečas ho přivítal nenávistným pohledem. Také slečna Opálková nepřekypovala láskou.

„Jděte si na zmrzlinu!“ poručil jí Babánek.

„Takže asi zavolám policii,“ řekl Nečas a sáhl po sluchátko.

Když se vzápětí telefon rozprskl o stěnu, vstala slečna Opálková, popadla kabelku a vyběhla ustrašeně na ulici. Babánek zamkl.

„Se mnou není žádná legrace,“ řekl Nečas nejisté.

Babánek ho nakopl do kotníku. Usedl za jeho stůl a studenýma očima pozoroval, jak se nápaditý kuplíř pokouší vstát. Když se mu to povedlo, přistála mu Babánkova pěst na tváři. Rozky-mácel registrační skříň a zůstal sedět.

„Proč děláš s tou maškarádou tolik tajností?“ zeptal se Babánek. „Copak je prostituce trestná? Proč jsi ochoten nechat člověka zabít nebo aspoň zmrzačit, jen abys to udržel pod pokličkou? Myslel jsem, že jedeš v drogách. Prý nejedeš, dobrá, tak mi to vysvětli.“

„Jde přece o obchod, ty svině,“ odvětil Nečas.

Chvíli trvalo, než se po další ráně vzpamatoval. „Takovéhle divadlo dělám jenom já!“ vykřikl hystericky. „Vepři se po tom můžou utlouct. Když se to provalí, vrhnou se na to i jiní. Nastane inflace divadla. Dělám zábavu, tak co? Co ti na tom vadí? Tenkrát v noci jsem tě mohl nechat utlouct. Neudělal jsem to.“

„Já se ti taky nemstím za sebe,“ pravil Babánek a kopancem ho odhodil do druhého kouta kanceláře. „Nemám ale rád, když se ubližuje hezkým holkám jen proto, že jdou se mnou na večeři.“

Opustil CK Bonům a vydal se do Bartolomějské.

„Nepotřebuješ se napít?“ zeptal se major Kludský.

Babánek si sám otevřel chladničku. Leželo tam jediné pivo. Zavrtěl hlavou. „Jaké má Kraus alibi na dobu, kdy byl zavražděn Čermák?“

„V podstatě velice chatrné. Jezdil v autě po městě. Po tiskárnách a^ tak různě. Alibi takzvaně časově neupřesnitelné. Ano, mohl Čermáka zavraždit.“

Ale nemohl, myslel si v duchu Babánek. V té době přepadl Čermákovou u ní v domě, i když se k tomu nikdy nepřizná.

„Motiv mohli mít dva lidé. Čermáková a Kraus. Oba to mohli udělat ze žárlivosti. Jenže Čermáková se doma praštila o hranu klavíru a přivodila si lehký otřes mozku. To naši technici potvrdili, takže ji z toho můžeme vyloučit. Krause ne. Nemám ale na to, abych ho zatkl,“ řekl Kludský.

„Já jsem měl možnost Krause dost zblízka poznat,“ řekl Babánek, „a nemohu se smířit s představou, že je takhle rafinovaný. Je to vykuk a jde dost po penězích. Má násilnickou povahu. Ale vymyslet si falešný příběh se šifrovacím klíčem a disketou… ne, tomu nevěřím.“

„Je to ale to jediné, čeho se můžeme držet,“ vzdychl Kludský a ještě jednou nabídl Babánkovi své poslední pivo.

Soukromý detektiv však cítil, že opilost na něho přichází opožděně, zato nezvratně. Doma zaregistroval, že mu krásná Marta Kofránková pomáhá odemknout dveře.

A sen neskončil. Ráno se probudil oblečený a s hnusnou pachutí v ústech ve chvíli, kdy nádherná sousedka prostírala na stůl. „Já vás včera tak litovala, pane Babánku. Měl jste přebráno a tvářil jste se tak smutně, jako by vám někdo umřel. Tak jsem si dovolila vám přinést snídani.“

Měla na sobě přiléhavý cvičební úbor. Babánek byl rázem na nohou. „To ale musíte posnídat se mnou, protože já jím jako vrabec,“ zalhal.

„Chvilku bych se zdržet mohla,“ souhlasila Marta, našla s velkým úsilím dva čisté talířky a rozdělila do nich míchaná vajíčka. „Sladíte?“

„Ovšem, vždyť i život je tak sladký,“ vyhrkl s pohledem přilepeným na její vnady.

Káva ho dokonale probudila. Otřel si pak ústa od kečupu a zapálil si cigaretu.

„Víte o tom, že frajeři nekouří?“ zeptala se.

„Hrome, vždyť mi to normálně ani nechutná,“ potvrdil Babánek a zamáčkl ten jed do popelníku.

„Chtěla jsem se zeptat na tu dívku, která vás tu navštívila posledně, to je vaše známost?“

„Vy myslíte Sylvii. Co vás nemá, paní Marto, to je jenom kolegyně z kaceláře, která sem občas přijde služebně. Hrozně protivná a nehezká bytost.“

„Je taková křehká a vypadá tak bezbranně,“ pravila Marta a upřela zamyšlený pohled skrz Babánka. „Potřebovala by trochu tělocviku, aby zesílila. Mně se tedy jevila velice sympatická. Ráda bych ji přivedla ke zdravému pohybu.“

„Beze všeho se o to pokuste, ale já s ní opravdu nic nemám, „ pravil Babánek, poctěn ve své mužské ješitnosti. „Ona vám to potvrdí.“

„To bych byla ráda, kdybyste spolu nic neměli,“ řekla Marta Kofránková, sklidila nádobí a zanechala Babánka napospas hřejivému tušení.

Za hodinu byl v kanceláři. Sylvie vzala doporučení, aby si šla občas zahopsat při hudbě, s ledovým klidem. „Máte jít k panu šéfovi. Je s výsledkem naší výpravy do Německa velice nespokojen.“

Měla pravdu. Pružina Babánkovi důrazně vysvětlil, že heroin se dnes obvykle transportuje v pneumatikách autobusů. Že na tohle zkušený kriminalista nevzpomněl, mu připadalo velice tristní. „Nechal jste se tím Nečasem napálit jako malý kluk, pane Babánku. Já nemohu být pořád s vámi, abych vám radil.“

Babánek se nadechl k odpovědi, když tu vešla Vlasta Čermáková. „Je to pravda?“ zeptala se.

Sylvie ji už stačila informovat o zavraždění Marie Novotné. Sedla si do nabídnutého křesla. „Tohle jsem jí tedy nepřála, věřte mi to. Tohle ne. Neměla jsem ji ráda, přiznávám, vždyť mi rozbíjela manželství…“

„Což rezolutně popřela,“ řekl Babánek.

„Ale proč?“ vzdychla Čermáková.

„Protože jejich vztah nebyl jenom milenecký, nýbrž i obchod

ní. A právě ten se snažila zatajit. Váš muž byl namočen v nehezkých kšeftech a ty ho stály život. Ještě máte zájem vypátrat jeho vraha? Já totiž soudím, že vašeho muže a Novotnou zabil stejný člověk.“

„Ano, stokrát ano!“ zvolala vzrušeně. „I kdyby mě to mělo zruinovat, i kdybych měla prodat dům a zadlužit se. Chci znát jeho jméno. Je mou povinností postarat se, aby byl vrah dopaden.“

„Takové rozhodnutí vám chválím,“ jásal Pružina a bafal do ovzduší svůj ovocný dým. „Já vám zaručuji, že naše kancelář vraha nakonec dopadne. Sám na to dohlédnu. Váš případ je pro mne prioritní.“

Vlasta Čermáková se původně přišla zeptat, s jakou efektivitou jsou tu utráceny její peníze, ale vražda Novotné ji tak rozrušila, že na původní cíl návštěvy zapomněla. Složila další peníze a odešla do školy.

Sylvie už čekala na Babánka oblečena do černé kůže. Nic si spolu předem nedomluvili, ale Babánkovi připadlo samozřejmé, že si musejí posedět mimo kancelář. Vybral tichou restauraci na Josefově.

„Řekněte mi to na rovinu, hrozí mi nebezpečí?“ zeptala se Sylvie po polévce.

„Od Nečase? Nehrozí. Už víme, co jsme vědět neměli, takže ten milý podnikatel nemá důvod se námi zabývat. Ode mne vám nebezpečí také nehrozí. Nejste vůbec můj typ,“ řekl Babánek s něžnou vzpomínkou na Martu Kofránkovou.

„Tam pod tím stolem to vypadalo, že se mnou hodláte mít pět dětí,“ utrousila Sylvie.

„Vážená kolegyně, v tom je podstata detektivní práce. Když něco předstíráte, musíte předstírat věrně, dokonale. A nejen tělem, nýbrž i duší. Přiznávám, že v té chvíli, a také se za to dodatečně stydím, se mohlo vzedmout mé libido, což ovšem pramenilo z pudu sebezáchovy, nikoli z citové hloubky.“

„Já se vám zase musím přiznat,“ řekla, když si ubrouskem otřela ústa, „že ač se můj pud sebezáchovy snažil ze všech sil, mimo fyzického odporu jsem k vám necítila nic. Dokonce bych v té chvíli dala přednost brutálnímu znásilnění čtyřmi opuchlými Germány před vašimi předstíranými něžnostmi.“

„Je to poučení pro příště. Už nikdy pro vás nehodlám riskovat život.“

„Pokud vám to pan šéf poručí, budete muset.“ Až do kávy pokračovali na stejné téma. Pak se zeptala Sylvie: „Jaký máte dojem z toho Krause?“ Babánek se přiznal, že neví, co si má o majiteli Rita Color mys

let. V Německu mu asi zachránil život. Jeho historka s disketou vypadá pravdivě, ačkoli pro něčí vkus je asi přitažená za vlasy. Kraus může být zločincem, ale taky to může být nešťastný chlap, se kterým si Novotná dělala, co chtěla.

„Já si ho nedokážu představit jako vraha. Nevím proč, můj instinkt mi to říká,“ pravila Sylvie. „Na druhé straně mi ani Marie Novotná nepřipadala jako zločinecký typ.“

„To tak obyčejně bývá,“ potvrdil Babánek.

„Vy jste se s ní, pokud se nemýlím, znal velice důvěrně. Přece byste musel poznat…“

„Vůbec jsem se s ní důvěrně neznal,“ zarazil ji důrazně Babánek. Jestli se dá Sylvie zlákat k Martě na aerobic, není třeba, aby krásné sousedce vykládala nějaké nesmysly o ženách, které po krátké známosti s ním jsou nalezeny zavražděné.

„Nesnáším pohled na násilí,“ řekla Sylvie. „Pamatuji se, když jsem objevila Čermákovou ten den, kdy vy jste tam ležel omráčený v koupelně. Jak tam tak ležela s rozhozenýma nohama za klavírem, myslela jsem, že je mrtvá. Dalo mi hrozně práce ne-omdlít.“

„Co jste říkala?“

„Ze mi dalo hrozně práce neomdlít.“

Babánek ji chvilku mlčky pozoroval. Pak objednal dva koňaky. Sylvie odmítla v pracovní době pít. Poradil si s oběma. Před restaurací se s kolegyní rozloučil a jel navštívit Terezu Dlesko-vou. Pustila ho do bytu a mlčky se proti němu posadila. Stopy násilí v obličeji se hojily pomalu. Asi vůbec nevycházela z bytu.

„Přišel jsem ti říct, že jsem si Nečase podal.“

„Co z toho mám?“ řekla lhostejně.

„Kvůli tobě jsem si ho podal.“

„To jsi opravdu hrdina. Nikdy ti to nezapomenu.“

Přeslechl ironii a naklonil se k ní: „Můžeš mi zjistit všechny termíny Čermákových služebních cest do Plzně?“

„Mohu, ale nechci.“

„Pomohlo by mi to dostat Nečase na kolena. Tedy možná,“ řekl Babánek se zvýšenou naléhavostí. „Rozbil bych tu jeho kup-lířskou firmu na prach. Ty už tam přece stejně nepracuješ, tak by ti to mohlo být jedno. Mně vůbec nevadí, že jsi v tom s nimi jela. Já to dokonce ani neodsuzuji. Je to normální. Holky vyjedou ven, zahrajou divadýlko a dostanou peníze. Ty to spočítáš, vyúčtuješ… normální práce.“

„Taky jsem tam jezdila. Přivydělat si,“ řekla s úsměškem.

„A proč by ne? Každý má právo si přijít k penězům. Já dělám soukromého fízla.“

„A jak by to Nečasovi mohlo zlomit vaz?“

„Všechno se točí kolem pěkné série vražd, ze kterých mají policajti zamotané hlavy. Možná by šlo do toho Nečase namočit,“ řekl Babánek a olízl si rty.

„A jak víš, že mám dokumentaci u sebe doma?“

„Nevěděl jsem to,“ řekl po pravdě.

Zasunula disketu do počítače. Pak mu vytiskla několik stránek. Nedočkavě je přejel očima. Ve dveřích jí řekl: „Za pár týdnů ti to z obličeje zmizí. A pak to půjdeme někam roztočit.“

„To radši půjdu s malomocným Zulukafrem,“ řekla Tereza Dlesková a přibouchla dveře.

Na hřbitově v tom městě bloumal přes hodinu. Náhrobek byl neudržovaný. Posadil se před něj a dlouho kouřil. Když zamáčkl cigaretu, vytáhl zápisník a poznamenal si údaje, kvůli kterým sem z Prahy cestoval. Vyhodil uschlé květiny. U vedlejšího hrobu našel hadr. Donesl v konvi vodu a omyl mramorovou desku. Kolem dokola vytrhal plevel. Pomalým krokem opustil hřbitov, nasedl do auta a zajel do hlučné hospody na konci města. Posadil se ke stolu štamgastů. Poručil si dvojitou porci guláše a pivo. Během jídla vykouřil několik cigaret.

„Jsi nějak nervózní,“ řekl mu stařík, cucající tu rum.

„Nejsem nervózní,“ řekl Babánek.

„Když já ti říkám, že jsi, tak je to pravda.“

„Strčte si tu vaši pravdu někam,“ pravil Babánek a odstrčil zbytek guláše. „Vám zase kape z nosu a já vám to taky nevyčítám.“

„Vždyť to povídám, je nervózní,“ oznámil stařík ostatním u stolu.

Babánek se od něho odtáhl. Popíjel pivo a nutil se myslet na ženy. Na ženách je nejlepší, že každá je jiná. V žádné se příroda neopakuje. Cílevědomá, v křečovité naivitě si libující Tereza Dlesková. Představil si ji spící na podlaze v kanceláři CK Bonům. Sylvie od Pružiny. Nevyzpytatelný, po čertech hezký spratek. Je příliš nebezpečná pro nějaké dobrodružství, ale o to je to lákavější. Horká a robustní Marie Novotná, divoká a vášnivá. Předstírala bezbrannost. Nepředstírala i vášeň? Vlasta Čermáková, odkvětající a bezpohlavní intelektuálka se zamrzlými vášněmi. Ustrašená se bahní ve vlastní ostudě, ochotna za to platit. Ale kdesi ve světě může žít muž, který zatouží i po ní. A konečně Marta Kofránková.

Babánkovi na rtech vyvstal přiblblý úsměv.

Koncentrace veškerých ženských předností žije v jeho soused

ství. Svobodná. Nikdy ji neviděl s nápadníkem. Dovede tedy čekat a vybírat si. Vedle nádherného těla musí mít i okouzlující duši. A dnes ráno mu udělala snídani. Babánek potlačil úsměv. Nepřeháněj chlapče, nepřeháněj. Viděla ho večer opilého a měla s ním soucit. Zeny potřebují občas muži posloužit naprosto bez postranních myšlenek. Už jsou takové. Jenže s Martou je to jiné. Žárlí na něho. Ano, tak to bude. Proč by se jinak zajímala o jeho dámské návštěvy? Babánek se cítil zaskočen. Nikdy nepředpokládal, že po něm vystartuje žena tak výjimečné krásy.

Jenže v ženách aby se čert vyznal, usoudil Babánek vesele.

„Co máš proti mýmu tátovi, ty kriple?“ oslovil Babánka podroušený muž středních let a ukázal na staříka.

„Nic proti němu nemám.“

„Vždyť ti povídám, že je nervózní,“ řekl stařík vítězoslavně. Muž položil Babánkovi ruku na rameno. „Chceš dostat do tlamy?“

„Kdepak, to já nerad,“ řekl detektiv. „Tak kup tátovi dva rumy.“

Babánek koupil dva rumy. Za nic na světě se nechtěl prát.

„Zapomeň na to!“ rozčilil se major Kludský. „Jsi normální? Jak vůbec něco podobného ode mne můžeš žádat a přitom mi nic neříct?“

„Není nad věrné kamarádství,“ ušklíbl se Babánek. „Už jsem řekl, ne a ne!“

Klíče, které po půl hodině po Babánkovi hodil, mohly bývalému policistovi vyrazit oko, kdyby neměl postřeh. Poslal majorovi vzdušný polibek a se sprostou nadávkou v zádech vypadl z kanceláře. Na chodbě nešlo vyhnout se Peterkovi. „Vy se s tímhle barákem nějak nemůžete rozloučit,“ řekl mladý podpo-ručík, hovící si už nějaký čas na Babánkově bývalé židli.

„Zločinec se vždycky vrací na místo činu.“

„A bývá pak obyčejně dopaden,“ řekl Peterka s neskrývanou nadějí. „Se zavražděnou Novotnou jste prý udržoval velice důvěrný vztah. Jste s každou vraždou vždycky nějak spojen. Pro mne by to byl už dávno důvod k zatčení, to si pište. Co jste s ní měl?“

„Cože, vy jste mi do trenýrek nenainstalovali štěnici?“ žasl Babánek. „Vy jste mě člověče nedal odposlouchávat? To až se dozví vaši nadřízení…“

„On vás ten humor přejde,“ ucedil podporučík.

Babánkovi to nedalo, aby nezajel domů. Ze studia duněly rytmy. Opatrně otevřel a nahlédl dovnitř. Z adeptek štíhlé linie od

kapával při aerobicu pot. Za trest se musely dívat na geniálně vy-soustruhovanou figuru Marty Kofránkové, která jim předváděla, jak i při fyzickém nasazení zůstat nepropocenou, usměvavou, krásnou, žádoucí…

„Dobrý den, pane Babánku, jdete si s námi zacvičit?“

Ve tváři se mu rozlil úsměv blaženého idiota. Kdepak, ta nevynechá jedinou příležitost se mu připomenout. Nechala dámy poskakovat a zamířila k němu. To víš holka, že bych si zacvičil. Ale v poloze horizontální a v tandemu.

„Naší sekretářce jsem to vyřídil, ale nevím, nevím, je to líná holka.“

„Křivdíte jí, pane Babánku,“ pravila a její vůně ho omamova-la, „už se tady ráno zastavila. Má o aerobic nesmírný zájem. Velice šikovné děvče. A moc milé.“

Asi mluvíme každý o někom jiném, pomyslel si detektiv, když se s ním šelmovským úsměvem loučila. To je doping pro každý den. Jen houšť!

Zastavil se ve výčepu v ulici a nechal si do sklenice fernetu vhodit pár kostek ledu. Není nad pocity úspěšného dobyvatele. Pokořitel Himálají stojí dvacet metrů pod vrcholkem a dává si na čas. Mohl by tam vyšplhat cobydup a zarazit vlajku do ledu, jenže k čemu spěchat? Chvíle slasti je třeba prodlužovat a vychutnat poslední metry před cílovou páskou.

Vyšel z výčepu a když vlézal do svého favorita, něco ho udeřilo do očí. V řadě tu stálo povědomé auto. Černá limuzína. Okamžitě si vzpomněl, kde ji viděl naposledy. Tři muži ho drželi a čtvrtý ho mlátil do žaludku. Na zadním sedadle limuzíny se někdo rozhodoval, zda palec obrátit dolů či vzhůru. Už se chystal jít blíž, když vedle zastavila bílá škodovka. Vylezl podporučík Peterka, rozhlédl se a nastoupil do limuzíny, která okamžitě odrazila od chodníku. Přes kouřová skla nebylo vidět do interiéru. Všimli si ho?

Pomalu dojel do Nuslí. Zaparkoval až na konci Bakuninovy ulice a k domu čp. 46 došel pěšky. Pohlédl na svazek klíčů ve své dlani. Proč mu ho Kludský přece jen nakonec půjčil? Odporuje to logice. Ale to, že si mu o klíče řekl, je zrovna tak nelogické. Kludský k tomu mohl mít jediný důvod. Je v koncích a věří na zázrak, na múzu všech detektivů, která si Babánkovu hlavu vybere za přistávací plochu.

Odemkl a vešel do bytu se zatajeným dechem. Místa mají svůj charakter a tento byt měl křiváckou povahu. Příliš mnoho mrtvých na tak málo čtverečních metrů. Opatrně se dotkl křesla, z něhož povstal Vladyka, aby s chladnokrevným úsměvem sáhl do brašny pro imaginární zbraň. Ano, sahal pro zbraň, ať už existovala, nebo ne. Nehledal automapu ani holení. Vladykova vizáž dostala v Babánkových představách přesné kontury. Když sáhl pro pistoli, tedy proč? Byl to sebevrah? Byl snad přesvědčený, že na něho policista nevystřelí? Nemá to logiku.

Babánek vešel do koupelny. Tady leželo ve vaně tělo Karla Novotného, známého fotoreportéra, který dík těžké nemoci v posledních letech neopouštěl často byt. Komu posloužila jeho smrt? Možná manželce, pro kterou už byl jen přítěží. Malý důvod k vraždě. Možná Vladykovi, který se potřeboval v Praze ukrýt a nechtěl tu mít svědka svého pobytu. Také ho mohl provedením vraždy někdo pověřit. A nebo Novotného zavraždil ten tajemný v pozadí, který bez skrupulí odstranil i Marii Novotnou, která v české distributorské síti určitě nebyla malou rybou. Babánek vešel do fotokomory, uklizené a velice profesionálně zařízené.

Z police sundal několik krabic s fotrografiemi. Byly to většinou staré reportážní snímky. Lhostejně se jimi probíral. Velká série rodinných fotografií dávala tušit poměr Karla Novotného ke své manželce. Musel ji – aspoň kdysi – zbožňovat. Marie byla určitě jednou z nejfotografovanějších mladých výtvarnic.

S její velikou podobiznou ve spodním prádle si šel detektiv sednout do křesla. Zapálil si cigaretu a nostalgicky se kochal vzpomínkou. Dostal příšernou chuť se napít. V příborníku lákala načatá láhev plisky. Zvedl se, ale pak odolal. V tomto bytě smrti se neslušelo sahat na cizí majetek.

Rozhodl se, že foto v negližé si ponechá. V chvatu probral další fotografie. Pak zavřel krabici.

Vzápětí ji znovu otevřel.

Nevěřícně zíral na snímek Marie Novotné. Byl to všední, naprosto nezajímavý záběr. Stála před obrazem letní krajiny. Není možné vyfotit dva úplně totožné záběry.

Jenže přesně tenhle snímek už Babánek jednou viděl.

Pružina se zásadně neopíral. Seděl ve svém křesle permanentně vztyčen a Babánek se hned dověděl proč.

„Protože pouze v této poloze je organismus schopen maximálních výkonů, pane Babánku. Jakmile se opřete o desku stolu či opěradlo židle, jakmile si podepřete bradu a jinými způsoby pohovíte, ztrácíte díky zdánlivému pohodlí na výkonu. I to je možná příčinou zdlouhavosti vašich pátracích metod..Vrah Vladimíra Čermáka běhá po svobodě a vraždí nerušeně dál. Bohužel, Marie Novotná nemá příbuzných, kteří by financovali další etapu pátrání a konto paní Čermákové jistě není bezedné. Urychlete to!“

Babánek proti němu seděl nezdravě zborcen a podpíral si bradu. Věci na stole ležely v geometrickém uspořádání. Lulka, dýmka, paklík jahodového tabáku a talířek na oves. A co když jsi Čermáka, jeho milenku a toho třetího, nebohého Karla Novotného, zavraždil ty sám, stylový Sherlocku, napadlo Babánka. Zavraždil jsi je všechny jen proto, abys tu vraždu hodil na někoho jiného a proslavil tak svou detektivní agenturu Pružina ve všech médiích.

Nahlas neřekl ani slovo. Přišel vlastně jen proto, aby se Pruži-novi svěřil, jak moc si váží spořivých lidí, kteří nevyhodí ani jednu starou fotografii, ani jeden nepotřebný negativ. Přišel vlastně ve velmi dobré náladě.

„Všichni tu dřeme do úmoru,“ pokračoval Pružina. „Můj mozek se točí na plné obrátky, slečna Sylvie před očima fyzicky schází, ale vy, pane Babánku, od kterého jsme čekali výsledky…“

„Vy mě chcete určitě propustit,“ řekl detektiv.

„V žádném případě!“ protestoval Pružina a proti svému přesvědčení se opřel o desku stolu.

„Tak se propustím sám. Nemůžete takhle špatného detektiva potřebovat.“

„Vždyť já si vás velice vážím!“ zvolal vyděšený podnikatel, ale Babánek rezolutně vstal a vzal za kliku. „Leda… leda že byste mě něčím uplatil.“

V Pružinových očích zasvítilo pohrdání. Teatrálně sáhl do náprsní kapsy a hodil na stůl portmonku. „Vemte si vše, co mám,“ pravil znechuceně.

„Já měl na mysli něco jiného,“ řekl Babánek, natáhl se a vyndal z vitríny láhev whisky Ballantine. Konečně! Odšrouboval zátku a ignoruje Pružinův varovný pohled mocně nasál. Vzápětí to vyprskl na stěnu, kde visela mapa světa, přesně doprostřed Sahary.

V láhvi byl ocet.

Znechucen vtrhl do Sylviiny kanceláře. „Všechno je tu falešné! Atrapa! Nic opravdového! Hrajete si na detektivní kancelář a přitom jste kašpárkové divadlo!“ křičel Babánek a rázoval po kanceláři.

„Aspoň že vy jste opravdový,“ pravila Sylvie, oděná v jakémsi pytli od loňských brambor. „Čitím s vámi. Tu zavražděnou jste musel mít doopravdy rád. Ale kvůli tomu se nemusíte tvářit, jako byste se napil octa.“

Babánek práskl dveřmi a vyrazil na ulici.

Z posilovny se ozývalo hekání. Několik okamžiků uklidňoval Babánek své špatné svědomí. Pravda, měl by pravidelně cvičit. Jíst zeleninu a ryby. Pít minerální vody. Vyměnit cigarety za žvýkačku. Měl by si dát inzerát do Seznamky a najít si partnerku pro manželství, namísto chvilkových dobrodružství. Ano, tím by radikálně změnil svůj život k lepšímu. Hned se do toho musí pustit. Jen co bude mít trochu času.

Petr Kraus přišel vysprchovaný, v dobré náladě. „Jak si dám takhle do těla, cítím se znovuzrozený. Co jste mi chtěl, detektive?“

„Promluvit si někde, kde neumřeme žízní.“

V bufetu fitcentra podobné nebezpečí nehrozilo. Únavou zrudlí pánové tu pivem a tabákem doháněli kalorickou ztrátu z poctivého posilování.

„Tak ani nevím, jestli vám mám projevit upřímnou soustrast,“ řekl Babánek, když vypil první pivo a spokojeně si zapálil.

„Vykašlete se na to. Velká láska se snadno změní ve velkou nenávist,“ odvětil Kraus a prohlížel si svou minerálku proti světlu.

„Málem jste mě přerazil vejpůl, když jsem ji zpovídal.“

„Omlouvám se.“

„Vy se omlouváte?“ Babánek překvapením polkl. „Byla to přese všechno zvláštní žena. Inteligentní, krásná, samostatná a podnikavá. Ten, kdo ji zabil, se jí musel bát. Aby mu třeba ne-přerostla přes hlavu.“

„To zní zajímavě,“ řekl Kraus a obličej mu pokryl mrak.

Babánek se fyzicky necítil dobře. V poslední době měl čím dál méně pohybu. Z auta pomalu nevylezl. Pil už po ránu. Čtyřicet cigaret denně mu nestačilo. Závistivě pohlížel na Krause, který vypadal naprosto fit.

„Kdyby vás podvedla s nějakým chlapem, tak bych chápal, že ji z uražené ješitnosti nenávidíte. Ale ona vás podvedla obchodně. Co to má co společného s city?“

„Já vím, je to divné, ale jsem už takový,“ řekl Kraus a požádal o druhou minerálku.

„Ale ona vám vedle toho ještě nasazovala parohy.“

„Mně? Nebuďte směšný. Znám svou cenu.“

„Taky mi to bylo divné.“

Viděl, jak pořízkovi ztuhly svaly. Trochu se mu chvěla brada. Kraus začal prsty poklepávat o desku stolu. „V životě by mě ne-podvedla!“

„Abych řekl pravdu, vymlouval jsem jí to, ale marně. Asi mám pro ženy zvláštní kouzlo,“ řekl Babánek skromně.

„Ty hovado,“ řekl Kraus, když se vzpamatoval. „Stejně kecáte, pane Babánku.“ Babánek dopil půllitr a jemně odříhl.

„Teď, když je po smrti, už to není důležité,“ řekl společníkovi rudému zlostí, „a vlastně jsem o tom s vámi ani nechtěl mluvit. Co jsem to jen… ach ano, víte, já si vás cením, pane Krausi. Jste odvážný muž, muž činu. Zachránil jste mi asi v Německu život. Jste zdatný obchodník, dokonce i v kuplířství dovedete podnikat na úrovni, s jistou kulturou. Tak mi tedy vysvětlete, jak jste se mohl ve vlastní firmě nechat klamat ženou? Chápal bych, a teď mluvím teoreticky, kdybyste distribuci heroinu dělal sám. A kdybyste Marii, když vám na to přišla, nekompromisně uškrtil, láska sem, láska tam, když jde o takové prachy. Tak by to bylo v pořádku a já bych se netrápil pochybnostmi.“

„Ještě že mluvíte teoreticky, detektive, jinak byste už neměl zuby,“ řekl Kraus s nebezpečným podtónem.

„Ano, lidi si mají popovídat, protože…“

Kraus ale prudce vstal a opustil bufet fitcentra. Babánek chvíli spokojeně seděl, pak upil z třetího piva a pomalu se vydal ven.

Černá limuzína parkovala před hotelem Radost už dobrou hodinu. Babánek měl žízeň a potřeboval si odskočit. Měl ale strach. Kdyby opustil favorita, určitě se auto s Nečasem odlepí od chodníku a zmizí. Seděl tedy dál s chvějícími se koleny a vynalézavě klel do ticha. Případ jedné vraždy narostl do obludných rozměrů. Detektiv věděl, že důsledky se mu vymknou z ruky. Nebylo teď dobré všechno vědět. Musel své přesvědčení podložit důkazy a stál proti chytrému soupeři. Nebylo s kým se poradit. Sylvie se zbláznila do aerobicu a dělala si z pracovní doby holubník. Pružinu zajímaly jenom peníze. Každý den, který hodlala Vlasta Čermáková financovat, vítal s nadšením malého dítěte.

Z vedlejší ulice sem zabočilo auto. Vylezl z něho poručík Kout. Řekl něco svému řidiči a pak s naprostou samozřejmostí nasedl do limuzíny. Babánek je sledoval v opatrném odstupu, což nebylo snadné. V sobotním dopoledni se z ulic vytratil provoz. Neměli by si ho všimnout, to skutečně ne. Vyjeli na strakonickou výpadovku. Favorit se začal otřásat ve stopadesátikilometrové rychlosti, ale statečně držel pohromadě.

Limuzína najednou zvolnila a zatočila směrem na Karlštejn. V Černošicích zastavila před nenápadnou vilkou. Tady přece Nečas bydlí, napadlo Babánka. Popojel do další ulice, tam uzamkl auto a když si konečně o cizí plot ulevil, vydal se pěšky za sle

dováným cílem. Neměl dobrý pocit. Nečas se schází s Peterkou z mordparty a teď zase s důstojníkem z protidrogového. Babánek se vůbec necítil bezpečně.

V limuzíně seděl řidič. Babánek obešel několik stavení a dostal se k vilce zezadu. Zdálo se, že ve vilové čtvrti vládne klid a pohoda. Přeskočil plot a chvíli čekal, zda se ozve štěkot. Pak spokojeně přeběhl zahradu. Dveře nikdo nezamkl. Ocitl se v předsíni přímo pod schody. Snažil se zaslechnout hovor seshora. Nic se neozývalo. Přece sem Kout s Nečasem nepřijeli lovit bobříka mlčení? Schody byly dřevěné. Neodvažoval se šlápnout na ten prvňí. Nejlepší bude prohledat nejdřív přízemí. Otevřel dveře do prostorné kuchyně. Moderní zařízení mu vyrazilo dech. Nepřál Nečasovi tenhle komfort. Jeho pohled připoutala veliká bílá skříň, vestavěná do zdi. Na dvířkách se skvěl emblém láhve koňaku. Jen jeden hlt. Jeden doušek z Nečasových zásob.

Otevřel ta dvířka.

„Konečně!“ řekl Nečas, stojící uvnitř.

Babánek ustoupil o krok, aby měl ve rvačce trochu výhody. Narazil do šklebícího se Kouta.

„Byl jsi v tom favoritu hrozně nenápadný,“ řekl Kout a jedním hmatem ho připravil o pistoli. „Vloupání do cizího domu. Tak takhle jsi skončil, Babánku.“

„Ty zlodějskej parchantě!“ řekl Nečas a praštil detektiva do zátylku.

Babánek se zapotácel a Kout ho zaštítil svým tělem. „Přece se tady nebudeme prát.“

„Vloupal se mi do domu,“ řekl Nečas nenávistně. „Taky si ho u nás podáme.“

„Chci na něho podat žalobu.“

„Všechno zařídím,“ řekl Kout, „a taky si ho hned odvezu. Tohle neměl dělat.“

Nasedli do Babánkova favorita. Cestou nepromluvili slovo. Zakotvili v restauraci u chuchelského závodiště. Počkali si na fernet a teprve u druhé sklenice Kout promluvil. „Překážíš mi, Babánku.“

Detektiv se hořce ušklíbl a sáhl si na rozbolavělý zátylek. „Já překážím tolika lidem, že se v tom už nevyznám. V čem s tím gaunerem jedeš?“

„Ten gauner je teď můj nejdůležitější člověk, takže ho laskavě vynech z těch svých rozvodových pátrání.“

„Pátrám po vrahovi Vladimíra Čermáka, tak nevťipkuj.“

„Nečas ho nezavraždil, to dobře víš. Toho udělal někdo jiný,“ řekl Kout. „Podívej chlapče, jsi z formy.. Převeze tě každý ama

•

tér. Proč si nenajdeš jinou profesi? Udělej si třeba kurs podvojného účetnictví, to je dnes dobře placená práce. Nikdo tě při ní nezmlátí. Nevidíš krev a necítíš týden staré mrtvoly. Dej si říct.“

„Vlez mi na záda,“ pravil Babánek a poručil další pití. „Co jsi ochoten mi prozradit?“

„Naprosto nic. Můžeme si popovídat o holkách, jestli chceš a jestli máš o čem.“

„Pchá, to by ses divil!“ zasmál se posupně Babánek a při vzpomínce na Martu Kofránkovou mu přes rty přelétl připitomělý úsměv. „Ale já se nechci bavit o holkách!“

„Ve škole ti to s nima taky moc nešlo,“ souhlasil Kout.

„Proč tak chráníš toho pasáka z CK Bonům?“ zeptal se Babánek. „Řekni mi to a já se odklidím. Co s ním máš? Ten smrad nemá s heroinem nic společného. Nebo snad má?“

„Už nemá,“ odvětil Kout po chvilce. „A pokud něco měl, dostane se mu ode mne generálního pardonu.“

„Aha, za informace.“

„Že ti to ale myslí,“ pokývl Kout uznale hlavou a Babánek bezmocně zaskřípal zubama. „Nečas nebude mít problémy ani s prostitutkami, ani s drogami. O tom jsme se s Peterkou dohodli. Je to moc užitečný člověk. Shodil nám Čermáka.“

„Mrtvého Čermáka?“

„Ten tvůj Čermák se zhruba čtyři měsíce před svou smrtí spojil s Vladykou a přes CK Bonům rozjeli heroin. Nečas o tom samozřejmě věděl, ale tvrdí, že měl z Vladyky panickou hrůzu a tak dále, prostě to neoznámil ve strachu o svůj život. Podle mne dostával samozřejmě tučnou provizi, ale to mne teď nezajímá. Mne a Peterku trápí jiná otázka.“

„No jasně,“ ožil Babánek, „s kým Vladyka dělal předtím, protože to je člověk, který Čermáka oddělal. Pan neznámý, který v tom jel s Vladykou a s Novotnou.“

„A s jejím manželem,“ doplnil Kout. „Vladyka se z nějakého důvodu rozhodl opustit svého společníka a spojil se s Čermákem. Proto zavraždil Novotného. Kdybychom ho bývali úspěšně zatkli, měli jsme všechno dávno v šuplíku. Babánku, já mám chuť tě zastřelit. Peterka má s tebou ještě horší úmysly.“

Po půlhodině Babánek slíbil, že si udělá ten účetnický kurs. Kout řekl, že to tak nemyslel. Na Babánka padl smutek. Oba byli po nějakém čase smutní. Večer se Babánek vpotácel na chodbu před svým bytem. Z bytu Marty Kofránkové zněla poklidná hudba. Nevyznal se v klasice a netoužil na ni zazvonit. Až k tomu dojde – a ona na to asi netrpělivě čeká – bude naprosto střízlivý. Bude mít tenhle případ za sebou. V duši mír a v hlavě plno prostoru.

Uvařil si hrnek silné kávy. Popíjel ji horkou s rumem a přiku-řoval jednu cigaretu za druhou. Duch zběsilého vraha tu byl s ním. V duchu s ním rozmlouval. Vlídně. Byl mu vděčný, že se konečně zjevil, že už není tajemný a nedostižitelný. Ubohý vrah, který se nemůže zastavit. Chytrý. Dobrý herec. A nelítostný.

Zvedl telefon a vytočil číslo Terezy Dleskové. Několik minut s ní hovořil, ač dívka na druhém konci drátu k tomu měla pramálo chuti. Když dopil kávu, sevřel v hrsti klíče od Kludského. Ráno je vrátí. Až ráno. Umyl si obličej ledovou vodou a nastartoval venku favorita.

V bytě v Bakuninově ulici zapnul pojistky a rozsvítil si ve fotokomoře. Někde to tady musí být. Poslední krabici, tu ve spodním regálu, přece neprohlížel. Měl tísnivý pocit. Bylo by správné zavolat Kludského a všechno mu říct. Správný občanský postoj. Jenže Babánek nechtěl být dobrým občanem. Vyhodili ho od policie. Musel sedat naproti Pružinovi a čichat jeho jahodový tabák. To mu neměli dělat.

Vysypal hromadu fotografií na podlahu a klekl si k nim. Novotný na pionýrském táboře. Novotný s rodiči. Novotný ve fotbalovém dresu. Samý Novotný. Každý z manželů měl svou krabici fotografií. Novotný v tanečních. Maturitní tablo Karla Novotného. Babánek se zvedl a v každé ruce třímal jednu fotografii.

Milý vrahu, myslel si, jak nebezpečné je přesvědčení o vlastní dokonalosti.

„Jak se vám poskakuje při rytmické hudbě?“ zeptal se ráno Sylvie, jež dle oblečení ještě před chvílí jednotila cukrovou řepu. „To jste si koupila v Albánii?“

„Lituji každé chvíle svého života, kterou jsem nestrávila při aerobicu,“ odvětila s odzbrojujícím úsměvem. „To jsem ráda, že se vám hned po ránu nelíbím. Pan šéf už na vás čeká. Bude chtít výsledky, protože tam není sám.“

U Pružiny seděla Vlasta Čermáková a netvářila se přívětivě. Pružinův provinilý výraz se vmžiku změnil, jakmile vstoupil Babánek. „Tady ho máme, našeho detektiva! Tak pane Babánku, naše klientka je nespokojena a já se jí nedivím. Je třeba důrazněji pokračovat…“

„Už mi totiž docházejí peníze,“ přerušila ho Čermáková, jejíž tvář nesla stopy únavy a neprospaných nocí. „Po vrahovi mého muže už pátráte dlouho, moc dlouho. Abyste rozuměli, pánové, mluvila jsem s policií a podporučík Peterka mě ujistil, že uzavření případu je otázkou několika dní. Proto se ptám sama sebe, zda má cenu, abych financovala soukromé pátrání. Co jste třeba včera zjistil, pane Babánku?“

„Zjistil jsem, že vás už asi nikdo nebude ohrožovat.“

„To mě uklidňuje, ale platím za něco jiného.“.

„Neplatíte zbytečně, paní Čermáková,“ řekl Babánek a hlas se mu chvěl naléhavostí. „Jsem přesvědčen, že policii předběhneme. Zítra případ ukončím.“

„Sedněte si a povídejte,“ vybídl ho Pružina a hlas měl najednou posazený v jiné tónině.

Babánek si zapálil cigaretu, šlehl pohledem po láhvi octa s nápisem Ballantine a vylíčil oběma, co zjistil o Vladimíru Čermákovi, jeho spojení s Vladykou, o úloze manželů Novotných v obchodu s heroinem, i o Nečasovi, který si informacemi vykoupil benevolenci policie.

„Nejsem ochotna tomu uvěřit,“ řekla Čermáková vzrušeně.

„A odkud by váš manžel bral tolik peněz?“ zeptal se Pružina. „Celý život jste nic neměli a najednou jste si mohli koupit dům, drahý vůz, dokonce vám zanechal tolik peněz, že můžete dát pátrat po jeho vrahovi.“

„Prostě tomu nevěřím. Vládá nebyl žádný darebák!“ řekla a v hlase se jí zachvěla hysterie.

„Váš muž začal někomu konkurovat. Domluvil se s Vladykou, který to táhl na obě strany. Jenže jeho původní společník, jehož jméno budu zítra znát, to zjistil a rozhodl se všechny jednoho po druhém odstranit. S Vladykou jsem mu pomohl já. Je otázka, kde se vrah hodlá zastavit?“

„Myslíte, že i já…“ řekla Čermáková a přitiskla si kapesník na ústa.

„Byla jste už jednou přepadena. Skutečně nic o aktivitách svého manžela nevíte? Skutečně nemůžete vraha ohrozit?“ zeptal se Pružina.

„Opravdu nic nevím, možná… ne, nejsem si vědoma, že bych znala nějakou informaci,“ řekla Čermáková a najednou vykřikla: „Musíte mě chránit! Čtyřiadvacet hodin denně!“

„To bude ale dost drahé,“ oznámil Pružina přičinlivě.

„Nebude, protože zítra to ukončíme,“ pravil Babánek. Majitel detektivní agentury sebou škubl. „Bývalá kolegyně Vladimíra Čermáka má doma v počítači služební agendu CK Bonům. Měl jsem na to přijít dřív. Včera jsem se od ní dověděl, že z Čermákových záznamů lze zjistit, na koho byl Vladyka napojený. A buďte ujištěni, že to zjistím dřív než policie.“

„Nemusíte spěchat,“ řekl Pružina pqchmurně a pohledem se už napřed loučil se štědrou klientkou.

Babánek musel vystrašenou Čermákovou odvézt domů, prohlédnout její dům od sklepa po střechu a vyslechnout si několik nelichotivých poznámek o vlastních pátracích schopnostech. Počkal, až zamkne a zabední okna. Vrátil se před své pracoviště. Seděl v autě a čekal. Za hodinu vyšel Pružina. Postával chvíli na chodníku. Zastavil taxi. Babánek si zkontroloval čas. Po deseti minutách vyšla Sylvie. Měla na sobě přiléhavé světlezelené šaty, sahající do půli lýtek. Ze strany k ní přistoupil muž. Měl sice naražený klobouk do čela, ale Babánek v něm bezpečně poznal Vo-cholného. Chvíli se spolu bavili. Pak se Peterkův člověk odkolí-bal ke stánku s novinami, kde zůstal stát. Sylvie šla ke svému vozu. Sportovní tašku hodila na zadní sedadlo. Babánek ji z bezpečné vzdálenosti sledoval.

S odstupem za ní kráčel až ke studiu Marty Kofránkové. Všechno do sebe zapadalo.

Před jeho dveřmi čekal Petr Kraus. Babánek ho mlčky pozval dovnitř. Nalil si pivo, pohostiv hosta jeho oblíbenou vodou z vodovodu.

„Tady na tom otomanu?“ zeptal se Kraus nešťastně. „Co vás nemá. Mně podlehla ve svém nuselském bytě,“ uklidnil ho Babánek. „Vlastně jsem podlehl já jí, jestli vás to uklidní.“

„Co vy jste jenom za sviňáka,“ podivil se Kraus. „Proč ze sebe děláte žárlivce?“ zeptal se Babánek. „Vy jste nějak chytrý,“ odvětil Kraus.

„Přemýšlím o té vaší podivuhodné nevinnosti. Zapletete se do elegantního kuplířství s Nečasem. Zajisté jste přitom nevěděl, že CK Bonům jede v obchodě s drogami.“

„Ano, byl jsem tím hrozně překvapen,“ ujistil ho Kraus.

„A jakou náhodou to zjistíte! Marie Novotná nosí v kabelce logaritmus svého data narození. Ona si to číslo nepamatovala! Zvláštní. Já bych si něco takového pamatoval po celý život.“

„Copak vy, vy jste přece ten chytrolín,“ řekl Kraus a dal si novou vodu.

„Mrknete po odblokování souboru do programu počítače a jste silně znechucen, do čeho se to vaše společnice pustila bez vašeho vědomí. Tak se vydáte na dobrodružnou cestu do Německa, sledujete toho kuplíře a nasazujete kejhák, abyste zachránil jednoho soukromého fízla. Vy jste prostě takový správný chlapík. Kdepak drogy, s tím nechcete mít nic společného.“

„Přesně tak,“ řekl Kraus.

„Tak co jste mi přišel říct? Chcete mi vysvětlit, proč jste se tenkrát vloupal do domku Čermákové? Přece jste tam nešel hledat, zničený žárlivostí, tu inkriminující fotografii, to mi snad nechcete tvrdit?“

„Já už jiný nebudu,“ řekl Kraus a už po několikáté pohlédl s nedůvěrou na Babánkův ošoupaný otoman. „Nechcete si mě náhodou najmout?“

„Tak jsme k tomu došli,“ řekl Kraus s úlevou. „Heleďte, já jen tak pro zajímavost… co kdybyste se pustil do prověřování těch obchodních spojení, co měla Marie v počítači?“

„To už má přece policie.“

„Ale já to mám na disketě, vy chytráku. To je přece kapitál, takové informace.“

„Když to má policie, a tím pádem Interpol, už to není kapitál,“ ujistil ho Babánek.

„Vy se nechcete dostat k prachům?“ zeptal se Kraus udiveně.

„Jak bych chtěl!“ zvolal Babánek a pohled upřel na stěnu, za níž poskakuje Sylvie za dozoru té nejkrásnější z nejkrásnějších, té bohyně touhy, pro kterou bylo by tak stylové přijet v posledním typu mercedesu.

„Máte přece u policajtů kamarády. Zjistěte, čeho se dopátrali. Nechci jet v drogách, rozumíte? Ale tyhle informace se dají prodat. Dá se prodat i informace, kolik o tom policie ví. Já vím, komu by se to dalo prodat. Já mám totiž za ušima, detektive. Mě stačí najít jedno číslíčko a hned mi zapálí, víte?“

Babánek se s užaslým výrazem zvedl.

„Ty se chceš poprat?“ podivil se Kraus a odložil sklenici s vodou.

Babánek se ale prát nechtěl. Vyprovodil jemně Krause z bytu, pečlivě zamkl a utíkal ke svému favoritu.

Majora Kludského načapal ve chvíli, kdy si známý kriminalista naléval pod stolem sklenici žitné.

„Tak už ti musím dát taky,“ řekl Kludský odevzdaně.

Babánek mu hodil na stůl klíče od bytu Novotných. „Tady s díky vracím. Žitnou? Sem s ní! Půjč mi tu automapu, buď tak hod-ný.“

„Tu, kterou jsme našli u Vladyky?“

„Přesně tu.“

„Budeš se do ní koukat zbytečně. Není tam jediná poznámka, jediná čárka či tečka, která by tě mohla informovat. Na titulní straně je jedno číslo, ale to nepatří k žádnému telefonu v Evropě.“

„Já vím, všechno vím,“ řekl Babánek a v očích měl horečku. „Ukaž mi, prosím tě, tu automapu a já ti pak koupím dvě… ne, tři flašky žitné kořalky.“

„Nikdy ti neodolám,“ zabručel Kludský, nechal Babánka samotného a za deset minut se vrátil s žádanou věcí.

Když v příští minutě vyletěl Babánek z jeho kanceláře, uslyšel za sebou: „A kdy mi to koupíš?“

Poručík Kout vzhlédl od svých papírů a pravil: „Ryba smrdí třetího dne, někteří hosté hned od první vteřiny.“

„Nebudu tě zdržovat,“ řekl Babánek nervózně, „ale potřeboval bych půjčit tu tvou americkou kalkulačku, jak jsou v ní logaritmy.“

„K podvojnému účetnictví nepotřebuješ logaritmy,“ ujistil ho Kout překvapeně

Babánek nehodlal returnovat. Minutu počítal a výsledek si zapsal. „Můj Koute, já vím, že je to tajemství, ale prozraď mi, už jste prověřili ty údaje z počítače u Novotné?“

„Pochopitelně, ale jsou k ničemu. Jde o vymyšlené adresy i jména. Mám toho plnou hlavu. A to jsem si myslel…“

Zbytek věty už Babánek neslyšel, neboť se řítil po schodech dolů.

Správně tušil, že Krause najde v kanceláři Rita Color. Urostlý sportovec pustil Babánka dovnitř a s nedůvěrou mu nabídl židli. „Stýskalo se vám po mně?“

„My dva jsme si prostě souzeni,“ řekl Babánek a ukázal k počítači. „Vidím, že si tu mašinku policajti neodvezli. To je dobře. Mohu si s ní chvilku hrát?“

„Počkat, až zjistíte, co zjistit máte.“

„Už na to přišli, pane Krausi, už vědí, že ten program je haba-ďůra.“

„Na koho?“

„Na všechny,“ řekl Babánek smrtelně vážně. „Nikomu žádné informace neprodáte. Nezbohatneme. Je to smůla. Tak můžu?“

„Vypadněte!“ řekl Kraus a zamnul si ruce.

Babánek vytáhl pistoli a namířil mu na břicho. „Podívejte, člověče, mně teď jde o moc. O tolik, že vás klidně zastřelím. Takže se seberte a opusťte kancelář. První rána půjde do nohy.“

„Je to moje kancelář,“ řekl Kraus couvaje, „a jakmile budu venku, zavolám policii.“

„Tak to má být,“ řekl Babánek a když vytlačil majitele Rita Color na chodbu, pečlivě se v kanceláři zamkl.

Babánek zapnul počítač. Po několika minutách vzhlédl od obrazovky. Myslel na vraha. Myslel na něho se směsicí hrůzy a obdivu. Pak si udělal kopii na disketu.

Opatrně s pistolí v ruce opustil kancelář. Krause nebylo vidět.

Dole u vchodu pistoli schoval do kapsy a vlezl do favoritu. Doma se zamkl. Otevřel láhev broskvové kořalky a nalil si velikou sklenici. Měl chuť si o všem s někým popovídat. Za stěnou možná odpočívala Marta Kofránková, jednou v budoucnu Marta Ba-bánková. Krásné jméno. S ní by si povídal. Dnes by vzal zavděk i Sylvií, oděnou v popelářský úbor. Jen pořád nebýt sám. Od rána do večera s lahví a cigaretou. Podíval se na hodinky a nalil si druhou sklenici. S nevolí zjistil, že alkohol na jeho nervy nepůsobí.

Za hodinu přišla objednaná návštěva. Uvařil návštěvě kávu. Podal instrukce. Zkontroloval pistoli a nacpal si kapsy cigaretami. Do nejhlubší kapsy si strčil láhev. Pozdravil svého hosta a zamkl ho ve svém bytě.

Jako naschvál vykoukla ze dveří Marta Kofránková. „Vy si nedáte pokoj, viďte?“ řekla šelmovsky.

Nejraději by se v té chvíli dal odstřelit na Mars. Smůla se mu lepí na paty. Něco zabručel a pospíchal k autu. Však jí to všechno bude umět vysvětlit.

Než si lehl na skříň, rozložil pod sebe tlustou deku. Bylo to tak lepší, ale jen první hodinu. Pak ho stejně tlačila každá kost: Neodvažoval se ale slézt. Díval se do ztemnělé místnosti a připomínal si okamžik, ve kterém trefil Vladyku přesně doprostřed čela.

Dovede přesně střílet. Dovede to i ve zvlášť vypjatých okamžicích.

Už dvě hodiny si nezapálil. Neměl odvahu škrtnout zapalovačem. Čas od času usrkl z láhve. V hlavě měl jasno, až příliš jasno.

Padesát minut po půlnoci uslyšel vraha. Jeho pomalé kroky se nepřirozeně vřízly do vzdáleného cinkotu tramvají a vrnění blízkého transformátoru. V místnosti hrálo téměř neslyšně rádio. Chtěl, aby byl okénkem z chodby vidět jeho rozsvícený číselník. Pozvánka pro vraha. Kroky se zastavily přede dveřmi. Vrah vzal za kliku. Další dva kroky. Strčil do okénka, které se otevřelo. V této chvíli musel být vrah připraven jednat bleskurychle. Na parapetu okna mohl stát květináč, který by se rozbil na podlaze. Ale parapet byl prázdný. Z chodby do místnosti zavál studený vzduch.

Vrah vlezl dovnitř nohama napřed. Oběť uvnitř mohla být vzhůru. Vrahova postava se neslyšně sunula místností. Zvenku sem dopadalo sporé světlo pouliční lampy. Babánek spustil ruku k vypínači. Postava dole se přiblížila k lůžku. Ruka s nožem se rozmáchla a několikrát bodla. Přesně mířené rány. A pak pře

kvapený, tlumený výkřik. Druhá ruka strhla pokrývku. Místo těla se pod ní válela hromada hadrů. Babánek rozsvítil a seskočil ze skříně.

„Vybrala jste si dobrého detektiva, paní Čermáková,“ řekl a dal si záležet, aby držel pistoli ve výmluvné pozici.

Nic jiného než překvapení jí z obličeje nepřečetl. Ale dlouho se jí do obličeje nedíval. Musel pozorovat ruku s nožem. Nůž to byl drahý, s dlouhou, tenkou střenkou.

Nemohla tomu uvěřit. Najednou se nepřítomně usmála. Tech mrtvých už bylo tolik. Život sem, život tam.

„Pusťte tu kudlu na zem, paní Čermáková!“ řekl Babánek víc naléhavě, než měl v úmyslu.

A věděl, že ta žena ho nemůže poslechnout. Byla už příliš daleko za hranicí soudnosti. Už se nemohla vrátit. Na cestě by musela překročit příliš mnoho mrtvých. Pořád se usmívala, když k němu vykročila. Jako policista by měl povinnost ji varovat. On byl ale zaměstnancem soukromé detektivní agentury. Obyčejným fízlem.

Proto vystřelil. Projektil zasáhl její zápěstí a nůž odletěl pod stůl. Teprve potom se Vlasta Čermáková vzpamatovala a začala docela žensky, pronikavě ječet.

„Od začátku jsem ji podezříval,“ pravil majitel soukromé detektivní agentury.

„Jste totiž génius,“ ujistil ho Babánek v nejpříjemnějším rozpoložení.

V salonku v restauraci Šumavský dvůr svítily na stěnách dvě lampičky a dvěma červenými kotouči se opíraly do bílého ubrusu. Dlouhý stůl vybízel oko znalého labužníka mísami vybraných lahůdek, jimž vévodil obrovský, v bylinkách vařený losos, obložený růžovými krevetkami a lístky křehkého salátu, mezi kterými se klikatily vlnky dijonské majonézy. Mírně vychlazené bílé Cháteau Mělník pocházelo podle číšníka z loňské, nesmírně vydařené sklizně.

„Hlavním omylem, ve kterém jsme žili, bylo přesvědčení, že Čermák je tím, kdo vydělává velké peníze. Zatím to byla jeho žena,“ povídal major Kludský a pozorně si skládal na talířek předkrm z šunky, plněné chřestem, a uzených ančoviček. „Ta dáma se ovšem dovedla tvářit nesmírně skromně, ba nemotorně. Nikoho na světě by z vnějších příznaků nenapadlo, že je mozkem české distribuční sítě pro heroin.“

„Kdy tě vůbec napadlo, že vrahem je ona?“ zeptal se poručík Kout.

Babánek trůnil v čele stolu. Košili měl na rozdíl od ostatních rozepnutou k pasu a své agresivní břicho vyvaloval všem na odiv. Cítil se lehkým a odpočatým. Nabuzeným k velkým činům.

„Nevědomky mě k tomu přivedla Sylvie,“ řekl a netrpělivě pohlédl ke dveřím, zda se jeho asistentka už konečně neobjeví. „Když přišla do domku, kde mě před pár minutami někdo omráčil zezadu ranou do hlavy, uviděla Čermákovou ležet za klavírem s rozhozenýma nohama. Když jsem tam ale přišel já, měla Čermáková nohy zkříženy přes sebe. To znamenalo, že omráčená nebyla. Že to hrála.“

„Slečna Sylvie má neuvěřitelné zpoždění,“ řekl Pružina a zvedl ruku, aby si všichni všimli jeho zlatých hodinek. Oděn byl v kostkovaný oblek s pumpkami. Aby nemusel vyndávat lulku z úst, zcela ignoroval lahůdky na stole. „To je tak, pánové od policie, naše agentura zaměstnává jenom nejkvalifikovanější odborníky.“

Kludský, Kout a Peterka po sobě kysele pohlédli a Babánek pokračoval: „Já sám vlastně Čermákovou přiměl, aby policii oznámila, že se udeřila hlavou o klavír. Jaké bylo mé překvapení, když jsem se na kriminálce dověděl, že na hraně klavíru technici opravdu našli stopy po jejím zranění. V té chvíli jsem dospěl k pevnému přesvědčení, že Čermáková, aby měla životně důležité alibi, a ona je to nesmírně tvrdá žena, pánové, se sama zranila úderem o ten nádherný hudební nástroj, neboť pevně věřila, že po vraždě jejího muže se k ní hned rozjedu.“

„Měla tě přečteného,“ neodpustil si Peterka, který se vrátil k dřívějšímu tykání.

„Na rozdíl od pracovníků kriminálky,“ přikývl Babánek. „Když jsem šel do koupelny, vstala, přišla tiše za mnou a omráčila mě úderem do hlavy. Mimochodem, pane šéfe, byl to opravdu pytlík naplněný pískem.“

„Nebylo těžké to uhodnout,“ pravil Pružina s nadutou skromností.

„Tím to všechno krásně zamotala a já začal podezřívat Krause. Když jsem ovšem tyto nesrovnalosti objevil, nebylo těžké ji odhalit. Šlo především o tu fotografii. Spojení Čermáka s Novotnou se mi zdálo nelogické, velice nepravděpodobné. Ale fotografie, kterou jsem viděl na vlastní oči, mě mátla. A to právě Čermáková potřebovala. Ta žena je mistryně ve vyrábění falešných stop. Řešení jsem nalezl ve fotoateliéru zavražděného Karla Novotného.“

„On se s Čermákovou znal?“ zeptal se Vocholný s plnou pusou. „Našel jsem maturitní tablo. Chodili spolu na gymnázium a do tanečních. Byla to kdysi velká láska, která po letech opět rozkvetla, když se Novotnému začalo díky jeho nemoci hroutit manželství. Jakmile se Čermáková rozhodla odstraňovat svědky a protivníky a vymyslela si nevěru svého manžela…“

„Aby nás ještě účinněji mohla vodit za nos,“ doplnil Kludský.

„Přesně tak. Přemluvila Novotného, asi mu slíbila, že se rozvede, aby vyrobil dokonalou fotomontáž ze dvou naprosto spolu nesouvisejících fotografií Čermáka a Novotné. Pak s tím šla na první detektivní agenturu, kterou našla v novinách…“

„Šla prostě k nejlepší detektivní firmě,“ opravil Babánka jemně Pružina.

„Ovšem, zapomněl jsem. A dala sledovat muže s vědomím, že ho v nejbližších dnech zabije. Nejdřív ale potřebovala odstranit svědka Novotného. Udělala to, když ležel ve vaně. A tady, pánové… krucipísek, kde může být ta Sylvie? No nic, tady sledujte geniální rafinovanost té ženy. V ten den si dala v bytě Novotných schůzku s Vladykou, který za jejími zády rozjel paralelní kšeft s drogami a to dokonce s jejím manželem, aniž by tušil, že tím pro oba podepsal rozsudek smrti. Když zabila Novotného, opustila byt a čekala v kavárně naproti. Jakmile Vladyka vešel dovnitř, zavolala policii a udala ho. Když spatřila policisty, zavolala Vladykovi do bytu a upozornila ho na nebezpečí.“

„Není to až moc přitažené za vlasy?“ odfrkl si Kout závistivě.

„První výslech tuto verzi potvrdil,“ řekl Kludský.

„Vladykovi řekla, že se nemusí ničeho bát. Že policistovi, který ho bude zatýkat, má podat automapu, na které je napsán číselný kód, kterým lze otevřít falešný soubor dat v Rita Color. Ujistila ho, že policista je jejím spolupracovníkem a pomocí falešných dat bude celé vyšetřování zavedeno falešným směrem.“

„A Vladyka té charismatické ženě uvěřil,“ pravil Pružina s obdivem.

„V té chvíli mu nic jiného nezbývalo. Chytil se naděje. Čermáková přesně tušila, co se stane, až její společník sáhne do tašky. Že někdo vystřelí.“

„Náš zázračný střelec,“ neodpustil si Kout.

„Ten kód byl přitom pravý na rozdíl od toho, který našel Kraus v kabelce Marie Novotné. Čermáková totiž své společnici vůbec nevěřila, měla v úmyslu se jí stejně jednou zbavit, a proto držela v počítači Rita Color dva soubory dat. Jeden falešný, druhý pravý, jen pro svou potřebu.“

„A vy jste ho objevil!“ zvolal Pružina nadšeně.

„Celou tu dobu jsem byl slepý,“ vychutnával Babánek své vítězství. „Kraus našel číslo 1760, jež korespondovalo s datem na

rození jeho společnice, protože se narodila prvního července 1960. Neopatrná Novotná si tam připsala značku log. Kraus si našel logaritmus toho čísla 3,2455 a měl klíč k otevření souboru. Ten mu byl ovšem na nic.“

„Zasluhoval by zavřít,“ řekl Peterka.

„Bez toho hocha bychom případ těžko řešili,“ oponoval Babánek. „Naštěstí jsem si vzpomněl, co mi číslo 3,7959, nalezené na Vladykové automapě, připomíná. Ano, byl to logaritmus! Logaritmus čísla 6250. Pak si jenom stačilo zjistit, že Vlasta Čermáková se narodila šestého února 1950. Odblokoval jsem soubor a měl jsem ji. Pánové, napijeme se?“

„To fingované přepadení ve vlastním domě mělo pro Čermákovou ohromný efekt,“ ozval se Kout. „Jednak mohla tvrdit, že jí někdo ukradl fotografii, kterou časem mohl nějaký odborník označit za fotomontáž, jednak měla alibi na dobu, kdy byl zavražděn Čermák. Jak ho vůbec vylákala do toho nuselského bytu?“

„Čermáková věděla, v kolik přijede Novotná domů. Chtěla na ni svrhnout podezření z vraždy svého muže, než ji odstraní. Zavolala Čermákovi, aby do toho bytu přišel, že se domluví, jak sladit jejich dvě linie obchodu s drogami. Mělo to být slavnostní usmíření, proto Čermák koupil láhev vína. V bytě ho zavraždila a opustila právě ve chvíli, kdy jsem jí bohužel telefonoval. To byl jediný okamžik, kdy její plán mohl selhat a dočasně ji zachránilo jen štěstí,“ vysvětlil Babánek a naložil si porci lahodné ryby.

Salonkem cinkly sklenice. I Pružina, mecenáš této hostiny, jež slavila věhlas jeho detektivní agentury, nepatrně usrkl dobrého mělnického.

„Ta žena je ďábel,“ řekl v líbezném rozpoložení nad porcí lososa major Kludský. „Neváhala zastřelit půjčeného psa, jen aby vypadala věrohodně. Zabíjela stejně snadno jako já upíjím toto víno. Marii Novotnou odstranila jen proto, aby se nikdy nezjistilo, že neměla poměr s Čermákem, a nezpochybnila tak její pracně vymyšlenou pohádku.“

„A na to se přišlo. Podle záznamů Terezy Dleskové se Čermákovy služební pobyty v Plzni odehrály až po smrti rodičů Novotné, od kterých Čermáková údajně fotku dostala. Důkazů o její vině bylo dost, ale já ji potřeboval chytit při činu. Použil jsem tedy slečny Terezy coby návnady.“

„Že se nestydíš,“ pokáral ho Kout. „A proč jsi tu zajímavou dívku nepozval?“

„Zval jsem ji, ale nechtěla přijít. Má k tomu ale pádné kosmetické důvody, na rozdíl od mé asistentky Sylvie, jejíž přítomnost je neomluvitelná,“ řekl Babánek a na vrcholu štěstí podržel sklenici vína proti světlu.

Major Kludský povstal a zjednal si ticho.

„Milý Babánku, chci ti tady přede všemi něco oznámit. To, jak jsi bravurně odhalil pachatelku několika vražd, nezůstalo panu policejnímu prezidentovi Novotnému utajeno. Pánové, uchopte sklenice! Babánku, můžeš se od zítřka vrátit k policii coby můj nástupce.“

Zavládlo ohromené ticho. Babánek seděl s pusou dokořán. To ticho přerušil Pružina. „Abych nezapomněl, pane Babánku, když jsem uspořádal toto setkání, měl jsem v úmyslu předat vám na něm svůj skromný dárek, abyste na naši agenturu ve své policejní funkci, neboť v kariéře vám bránit nemohu, vždy vzpomínal v dobrém.“

Pružina se sehnul pod stůl a pak podal zkoprnělému Babánkovi láhev Ballantine.

„Není to ocet, viďte?“ řekl dojatý detektiv.

„Je to pravá skotská,“ ujistil ho Pružina.

„V tom případě vaši agenturu nikdy neopustím,“ prohlásil Babánek ke kyselému úžasu přítomných policistů.

Ženu je třeba vzít útokem, protože ženy milují muže rozhodné, sladce brutální, neuhýbající, ujistil se Babánek a tiše vešel do salónu Marty Kofránkové, toho snu, té krásy, té Ženy. Prošel tělocvičnou ke dveřím, zakrývajícím vchod do jejího bytu. Nikdy tam ještě nebyl. Dnes poprvé. A vítězně.

Strčil do dveří a ty se otevřely, tiše a hladce, a zvaly vstříc milostné rozkoši. Uslyšel, jak vzdychla. Bože, čekala ho! Neohlásil se a ona ženským instinktem vytušila, že přijde. Polilo ho teplo touhy. Po tlustém koberci přistoupil k loži s nebesy. Jen zázrakem zdusil výkřik v hrudi.

Na bělostném prostěradle se objímala dvě těla.

Jedno patřilo Martě Kofránkové.

To druhé vlastnila zcela neomylně jeho asistentka Sylvie.. Nevěděly o světě.

Tlustý koberec skryl Babánkův žalostný ústup. Couval přes celou tělocvičnu. Pak se dal do běhu. Potřeboval otevřít svou chladničku. Ještě nevěděl, zda do ní strčí hlavu, nebo si jen tak pro žízeň otevře jediné pivo, které mu tam zůstalo.

Praha, 11. září 1994

Pavel Verner

LOGARITMUS VRAŽDY

Edice Magnet Plus, svazek 12/1994.

Návrh obálky Tomáš Svoboda, foto na obálce Jiří Chocholáč. Odpovědná redaktorka Alexandra Pflimpflová. Adresa redakce Jungmannova 24, Pha 1, tel.24227723. Vydal Magnet-Press, st.p., vydání první. Vytisklo družstvo EKON, Jihlava. Rozšiřuje Magnet-Press, PNS a další distributoři, objednávky přijímají administrace PNS, pošty i redakce. Vydavatelství Magnet-Press (tel.24227384) zajišťuje objednávky titulů pro velkoodběratele (odd. velkoobchodu, I.386), i předplatné jednotlivcům (odd. administrace, I.432). Příjem inzerce: inzertní oddělení (I.352). Podávání novinových zásilek povoleno ŘPP Praha čj. 353/93 ze dne 1.2.1993 a RPP Bratislava čj.71/93 ze dne 23.8.1993.

Doporučená spotřebitelská cena 29 Kč ke dni vydání.