Jaroslav Velinský (Charlie P. Stonebridge)

Šerif Buck Lee 07 Peníze z nebe

1

Tu noc se mnou sloužil šerif Buck Lee. Ten se většinou nehrne do centíkového pokeru a na vyprávění historek taky zrovna není – jako třeba dědek Flack Sidley. Většinou sedí nad knihou hlášení, nebo se hrabe v oběžnících, kterými nás zásobují poldíci z El Rena, případně z Oklahoma City, pokud jim haše zastrčená víska na silnici číslo 81 stojí za to. Já se jdu dvakrát třikrát za noc projít, ne zrovna pravidelně, aby si to některý lump neočíhl. Jinak pospávám na kavalci za plentou v koutě kanceláře, když mi Buck řekne, nebo u stolu, pokud si jde na kavalec zchrupnout sám.

Tahle noc byla náramně klidná. Stál jsem u pultu Whitemanova bistra na jižním okraji města, otevřeného non stop hlavně kvůli řidičům trucků, pálil jsem tabák a klábosil s majitelem. Kousek od nás na parkingu svítila kabina kamionu, kam si šofér před chvílí odnesl tácek s hamburgrem a kafe v kelímku, na sever se táhla osvětlená ulice a na jihu zářily hvězdy na vysokém oklahomském nebi. Když jsme se odmlčeli, bylo slyšet vzdálený gramofon z Lone Staru a nepřetržité bzučení cvrčků z prérie, která začíná hned za krajními baráky Complimentu.

„Nedáte si se mnou kafe, náměstku?“ zeptal se Whiteman.

„Já ho z kelímku nerad,“ řekl jsem.

„Když vás zvu,“ na. to Whiteman, „přece vám nenaleju kafe do voskovanýho papíru.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Hrnek si dám.“

Whiteman odněkud vyhrabal dva šálky a otočil kohoutkem kávovaru. „Pomalu půlnoc,“ řekl. „To je na kafe tak akorát čas.“

Vytáhl jsem z vesty hodinky. „No jo… Fakt teprv půlnoc.“

Z dálky se ozval motor náklaďáku, chvilku nato se objevily žluté oči ztlumených reflektorů daleko na konci hlavní ulice Complimentu, dlouhé skoro míli. Mezi baráky zvuk dieselu zesílil ozvěnou. Velký kamion minul Tildenovu benzínku a začal blikat levým ukazatelem směru. Potom skříply brzdy a náklaďák zastavil na parkovišti. Ve světle od bistra jsem si na boku vozidla přečetl firmu WILSON & HUNTER, CHICKASHA.

Černovlasý vysoký chlápek, který sešplhal z vysoké kabiny, mi byl povědomý, až jsem si uvědomil, že je to jistý Bertie Mazarini, se kterým jsme s Buckem měli co dělat. „Hele,“ řekl, „jakpak se máte, náměstku?“

„Zdravíčko,“ povídám. „Jak jdou kšefty?“

Zazubil se. „Pořád stejně. Šéf se s prémiema nepřetrhne a člověk drží hubu a krok. Při těch poměrech vám nic jinýho nezbejvá, kór když se na váš flek třese smečka hladovejch vlčáků.“

„Co odbory?“

„Ale jděte… Odbory? Na co jsou odbory?“

„Aby se zastávaly zaměstnanců, ne?“

„Jo… A když se vás zastanou, firma s váma vyrazí dveře.“

„Co si dáte?“ zeptal se Whiteman.

„Jenom cigarety… Za chvíli jsem doma, nestojí to za to, abych si něco dával. Akorát to kouření mi došlo. Camelky.“

„Kafe ne? Zrovna mám čerstvý.“

„Ne, dík,“ zaplatil cigarety. „Tak se mějte, náměstku. Pozdravujte šerifa. Jestlipak vám přidali na platu od tý doby, co jsme se naposled viděli?“

„My žádný odbory nemáme,“ řekl jsem.

„Takovej je ten svět,“ na to Mazarini. „Ale pánbu to vidí.“

„Jasně,“ na to Whiteman. „A prej to tak nenechá. O tom už se povídá od tý doby, co Herkules vraždil neviňátka.“

Šofér se po něm podíval: „No, já nevím,“ povídá, „ale řek bych, že to byl Herodes. Tak zdravíčko… Servus, náměstku.“

Koukali jsme za ním, jak vyjel z parkingu. Když rozsvítil dálková světla, něco se v nich v dálce mihlo přes silnici a zmizelo ve tmě nalevo.

„To vypadalo jako někdo na koni,“ řekl Whiteman.

„Taky bych řek,“ já na to. Přitom mi vrtalo hlavou, kdo by to tak asi mohl být.

Ne že by zrovna tady byl jezdec na koni nějaká rarita. I když už dávno vedla Complimentem místo Chisholm Trailu silnice, pořád tu bylo dost lidí, kteří si jezdili na koni i pro pivo, přestože by to pěšky pořídili dvakrát tak rychle. Honáci z Bayerova ranče nedali bez kobyl ani ránu. Pracháč Grouwer a jeho správce Fowey zrovna tak. Jenže jak Bayerův ranč B s křížkem, tak Grouwerova hacienda ležely na opačné straně města.

„Jede sem,“ řekl Whiteman.

Bylo slyšet kopyta, jak tlumeně dusají trávou vedle silnice. Srkal jsem svoje kafe, opřený zády o pult. Vedle mě si podpíral bradu Whiteman. „To jsem zvědavej…,“ zabručel. „Z tamtý strany nikdo na koni nejezdí.“

Chvilku nato se ze tmy vynořil vysoký těžký šedák. Jezdec v jeho sedle se zdál o to menší a štíhlejší.

„Sakra,“ řekl Whiteman, „to je přece Ráchel Gilbertova, co?“

„Taky že jo,“ povídám. „Jak to, že se courá po nocích?“

Postavil jsem hrnek se zbytkem kafe na pult. Kůň došel až k nám a zastavil se. „Dobrej večír,“ řekla Ráchel.

„Dobrej, dobrej,“ na to Whiteman, „ačkoliv už je půlnoc a ty bys měla nejspíš bejt v posteli, co? Jestlipak máma ví, že se takhle touláš?“

Přemýšlel jsem, kolik jí vlastně je. Vyšlo mi, že snad šestnáct, ale možná i o něco míň. Měla na sobě kostkovanou flanelovou košili a bavlněné modráky nacpané do polovysokých jezdeckých bot. Všechno jí to bylo drobátko větší. Vlasy barvy mokré slámy měla rozcuchané a z vyhublého obličeje zíraly velké bleděmodré oči pod tmavým obočím. Trochu nepatřičně působil řemen s omšelým holstrem, ze kterého vykukovala pažba revolveru.

„Co ta bouchačka?“ řekl jsem.

Podívala se na mne a řekla: „Můžu s váma mluvit?“

„Už to děláte,“ řekl jsem. Trošku jsem zaváhal, jestli jí nemám tykat jako Whiteman. Ale tolik jsem ji zase neznal, vlastně jsem s ní nikdy v životě nepromluvil slovo – a taky jsem byl ve službě. „O co jde, Ráchel?“ zeptal jsem se.

Seskočila a kůň pohodil hlavou. Popleskala ho po krku a odvedla ho pár kroků, přehodila mu uzdu a nechala ho stát.

Když se ke mně vrátila, teprv jsem si uvědomil, že je to napůl dítě, kterému vzhledem k okolnostem nezbývá, než se chovat jako dospělý člověk. Byla mi tak někam pod bradu.

Před bistrem stálo pár hrubých stolů a lavic. Ukázala prstem a zeptala Se: „Mužem si sednout támhle?“

„Nedáte si něco? Třeba – čaj?“

„A co takhle zmrzlinu?“ řekl Whiteman.

„Já… Nemám s sebou peníze.“

„Za moje,“ řekl jsem.

Prudce zavrtěla hlavou. „My nejsme žebráci, pane náměstku.“

Ve skutečnosti neměli k žebrákům daleko. Jejich farma snad jakžtakž vynášela v době, kdy byl naživu starý Gilbert a Guy, bratr Ráchel. Teď tam hospodařila jen Ethel Gilbertova a nebylo divu, že její dcera nosí košile, kalhoty a boty po bratrovi. Dřív jezdívali do města nakupovat, teď už hezky dlouho ne. Neviděl jsem Ráchel nejmíň dva měsíce, jestli to nebyly tři. Nevím proč, byl jsem rád, že ví, že jsem náměstek. Spíš bych byl věřil, že si mě zatím nikdy ani nevšimla.

„Ale jděte,“ řekl jsem. „Nemůžu pozvat slečnu na zmrzlinu? Někdy můžete na revanš pozvat vy mě.“

„Tak jo,“ řekla.

„Co si dáte vy, Charlie?“ zeptal se Whiteman.

„Po tom kafi…? Nic. Ukroutím si cigaretu.“

„Jak myslíte… Tak, jedna speciál míchaná pro dámu.“

Podal mi plechový kalíšek se lžičkou a zapíchnutou oplatkou. Vzal jsem ho a šel ke vzdálenějšímu stolu. Ráchel zřejmě nechtěla mluvit před Whitemanem. Jak si sedla, připadala mi za tím vysokým stolem jako školačka. „Tu máte,“ řekl jsem a postavil před ni zmrzlinu. „Dobrou chuť.“

Posadil jsem se naproti ní, vytáhl tabák, nasypal na papírek špetku, sbalil, olízl a sáhl do kapsy pro sirky. Neměl jsem ponětí, co mi to děvče může chtít, a proč s tím dělá takové tajnosti. Čaroval jsem s cigárem proto, abych ukázal, že je všecko okej. Prostě si tak sedíme, abychom si poklábosili, jak nám dupou králíci.

Kůň se po nás ohlédl a zafrkal.

„Vaše maminka ví, že jste tady?“ zeptal jsem se, když jsem vyfoukl kouř a zhasl sirku. „Ne že by mi na tom záleželo… Ptám se jenom tak, čistě pro pořádek.“

„Máma neví nic,“ řekla a nabrala si na lžičku sousto zmrzliny. „Nepustila by mě, to se ví. Jenže já musela…“ Strčila lžičku do pusy a přimhouřila oči. „Hmmm… Víte, já ještě nikdy nejedla zmrzlinu. Nebo si to nepamatuju… není to k smíchu?“

Pomyslel jsem si, že je to spíš k pláči.

„Jsem ráda, že jsem vás tady zastihla,“ řekla. „Vlastně jsem nevěděla, jak… Nerada bych se potkala se šerifem, chápete? Já bych nemohla…“

„Proč?“

„Protože… On přece uštval tátu.“

„Co vám k tomu můžu říct, Ráchel?“

„Nic mi neříkejte.“ Svraštila obočí. „Já vím, že Guy zastřelil toho tuláka. Snad to neudělal schválně, stalo se to ve rvačce… Táta dbal na čest rodiny a potrestal ho sám. Já vím, asi na to neměl právo.“

„Ne, to neměl,“ řekl jsem. „Moh ho třeba seřezat.“

Starý Homer Gilbert totiž svého syna oběsil, pak se to pokusil vydávat za sebevraždu, a když šerif Buck Lee dokázal, jak se to stalo doopravdy, vyhnul se Gilbert odpovědnosti ránou z dvaadvacítky do spánku. Z Ethel Gilbertové byla najednou vdova a Ráchel byla sestrou vraha a dcerou sebevraha. Jaké vyhlídky měla do dalších let, věděl sám pánbu. A to všecko pro starozákonní víru farmáře Homera Gilberta.

„No jo,“ vzdychla. „Jenže kdyby nebylo šerifa…“

„Kdyby jsou chyby,“ já na to. „Ale proto jste za mnou nejspíš nepřišla, co?“

„Ne. Proto ne, pane náměstku.“

Jak na mě koukala přes kalíšek zmrzliny, napadlo mě, že jsem vlastně dávno neviděl tak pěkná kukadla. Ale možná to dělal ten vyhublý ztrápený obličejík okolo, od kterého se svou bledou modří a tmavým obočím odrážela.

„Jen do toho,“ řekl jsem. „Ze mě strach mít nemusíte.“

„Že u nás končí cesta, to víte.“

„Jo, to vím. Pokud se tomu dá říkat cesta.“

„Pro fordku je jakžtakž sjízdná… Byla sice po loňským dešti vymletá, ale spravily jsme ji. Máma říkala, že nemůžeme vědět, kdy ji budeme potřebovat. Auto je pro nakupování šikovnější než kůň. Jenže… my teď nakupovat nejezdíme. Vlastně… nic nepotřebujem.“

Věděl jsem dobře, proč nejezdí nakupovat. Byly bez peněz a živila je farma. I když dost mizerně, jak bylo vidět na chudince Ráchel. „Pokračujte,“ řekl jsem. „A nezapomínejte na zmrzlinu.“

Nabrala si další sousto, pak vytáhla oplatku a olízla její rozmočený konec. „Odpoledne u nás zastavili dva muži,“ řekla. „Přijeli starší fordkou, takovou, jakou máme my.“

„Co to bylo za lidi? Cizinci?“

Pokrčila ramínky. „Nevím. Asi. Nikdy jsem je neviděla. Jeden vysokej, ramenatej, s knírem. Druhej byl o něco menší… Asi jako vy. Možná Ital. Auto mělo oklahomský číslo s téčkem. To je asi Tulsa, že jo?“

„Jo, Tulsa. Co chtěli?“

„Půjčit koně.“

„Na vejlet do prérie?“

„To nevím. Říkali, že zaplatěj, kolik si řeknem. Máma… No, chtěla deset dolarů za hodinu a koně. Řekla bych, že je to trošku moc…“

„Taky že je,“ souhlasil jsem. „Ale vy peníze potřebujete, a jestli to ti chlápkové zaplatili…“

„Zaplatili. Není to divný?“

„Já nevím. Možná trochu jo.“

„Ten větší povídal: No, laciná zrovna nejste, paní. A ten Ital se zeptal, jestli se máma nebojí, že třeba jednou přijde někdo jinej a nebude se ptát za kolik.“

„Co maminka?“

„Řekla, že pro takový má sharpsku.“

„A chlápkové…?“

„Zasmáli se tomu. Nechali v kůlně auto, zaplatili předem za tři hodiny šedesát dolarů a odjeli někam k západu. Jako za Morris Hill.“

„A co? Nejspíš zazobanci na výletě, ne?“

„Naložili na koně dva balíky,“ řekla.

„Velký balíky?“

„No… Asi takhle.“ Ukázala rukama dvě a půl stopy. „Asi nebyly moc těžký… Vypadalo to, že v nich maj něco jako srolovaný hadry.“

„Nechtěli někde tábořit?“

„Myslíte, že si vezli… třeba deky?“

„Proč ne?“

„Já nevím… Vrátili se za čtyři hodiny, doplatili dvacet dolarů a odjeli. Jenže – ty balíky zpátky nepřivezli.“

„To je divný.“

„Že jo?“ na to Ráchel a vyškrábla z kalíšku zbytek zmrzliny. „A že prej přijedou zejtra znova.“

„Kdy?“

„Kolem třetí odpoledne.“

„Co tomu říkala máti?“

„(Že je to dobrej vejdělek. Když nám zejtra zaplatěj znova, bude to sto šedesát dolarů. Mně na šaty a na boty… Taky na střelivo a na všelicos jinýho. Na cukr, sůl, mouku… a tak. Jenže mně se nelíbili. Zdálo se mi, že maj pod sakama bouchačky. Proto jsem si taky vzala tenhle tátův kolt. Říkala jsem si, že, bych je třeba mohla potkat, a že by se jim nemuselo líbit, že jedu takhle pozdě do města.“

„Střílela byste?“

Zavrtěla hlavou. „Nemám náboje.“

„No dobrá, Ráchel,“ řekl jsem. „A co s tím máme dělat?“

„To já nevím… Jenom jsem si myslela, že byste to měli vědět. Kdopak ví, co v tom je. Zaplatili osmdesát dolarů, ani nemrkli… A kam vezli ty balíky? Dvě hodiny cesty na západ není vůbec nic. Jenom prérie. Leda že by jeli do Duttonu, ale tam vede od Cripple Oaks silnice.“

„Víte co? Řeknu to šerifovi. Možná že se tam ráno zajedem podívat.“

„Ale máma –“

„Nebojte se, Ráchel. K vám na farmu ani nepáchnem. Objedeme to podle Morris Hillu. Podíváme se po těch balíkách.“

„Tak jo. A já sem třeba zejtra touhle dobou zase přijedu, chcete? Řeknu vám, jestli u nás odpoledne byli.“

„Nenachytá vás maminka?“

„Určitě ne. Máma spí hrozně tvrdě.“

„Dobře, Ráchel.“

Vstala. „Tak já jedu,..“

„Vy se nebojíte v noci sama v prérii?“

„Proč? Jsou tam jenom králíci a kojoti.“

Napadlo mě, že se nebojí, protože má čisté svědomí. Díval jsem se, jak naskočila na šedáka a pobídla ho patou. „Dobrou noc,“ zavolala. „A díky za zmrzlinu.“

„Není zač,“ řekl jsem. „Ahoj, Ráchel.“

Ztratila se ve tmě jako duch. Chvilku nato dozněl i dusot kopyt.

„Chudák holka,“ řekl Whiteman, když jsem se znova opřel o pult a dal se do balení další cigarety. „Až nabere pár kilo, málokterá v Complimentu se jí vyrovná. Ale kterej ze zdejších synáčků se bude ucházet o vrahovu sestru, který se notabene táta odbouchnul – a ještě k tomu v kostele rovnou před oltářem.“

„Helejďte, Side,“ řekl jsem, „vždycky máte ke všemu náramně moudrý komentáře. Ale tohle, co jste řek teďka, byla pěkná volovina. Taková holka se může na všecky zdejší synky akorát vykašlat.“

„Jo? A co tohleto volání divočiny, náměstku?“

„Jaký volání?“

„Hlas přírody,“ plácal Whiteman. „Uvědomění si ženskýho údělu… No, sakra, Charlie – přece se bude taky někdy chtít vdát, ne? A co tady?“

„Tak se vdá jinde,“ řekl jsem. „Není na světě jenom ta jejich ušmudlaná farma a tohle padburský městečko.“

„Jo, to máte pravdu, Charlie. Jenže tihle Gilbertovi…“

„Co?“ utrhl jsem se na něj, když se odmlčel.

„Ale nic,“ na to Whiteman. „Jenom si tak říkám, jestli pro ně opravdu není na světě jenom ta ušmudlaná farma. Nic ve zlým, Charlie. Co chtěla?“

„Nic zvláštního.“

„Aha. No, tak si aspoň dala zmrzlinu, co?“

Zaplatil jsem a šel.

2

Když jsem se vrátil do úřadovny, zastihl jsem tam kromě šerifa i Flacka Sidleyho. Seděl v pantoflích u velkého stolu, který patřil všem a nikomu, a vykládal si pasiáns. „Ahoj, Charlie,“ řekl mi. „Ňák nemůžu spát. Je dusno… A taky holt už jsem starej dědek. Kruci… Červenýho krále mám zablokovanýho. To už nevyjde.“

„Neškodilo by, kdyby trochu zapršelo,“ řekl Buck Lee.

„Co si hodit partičku?“ na to dědek.

„Mluvil jsem u Whitemanova bistra s Ráchel Gilbertovou,“ řekl jsem. „Přijela na koni…“

„A co?“ řekl Buck a vzal si z krabičky na stole camelku.

Hodil jsem klobouk na věšák, strčil si jednu židli pod zadek a druhou pod nohy a opakoval jsem, co mi Ráchel povídala.

Když jsem skončil, řekl Flack: „Moc bych se nedivil, kdyby těm ženskejm trošku strašilo ve věži. K tý jejich farmě nikdo nepáchne, jak je rok dlouhej… Jako kdyby to tam bylo dočista prokletý.“

„Některý holky v jejím věku si chorobně vymejšlej,“ řekl Buck Lee. „A taky se toulaj.“

„No jo,“ na to Flack. „A ještě k tomu s bouchačkou. Její povedenej brácha si hrál na Johna Dillingera… Kdopak ví, na co si chce hrát ona. Třeba na Calamity Jane.“

„Neřek bych, že si na něco hraje. Vypadala, že to myslí smrtelně vážně.“

„Nejsme tady proto, abysme strkali nos do soukromejch věcí občanů,“ řekl Buck. „Zvlášť ne na oznámení nezletilý. Proč jsi jí nesebral ten revolver, Charlie?“

„Neměla ho nabitej.“

„Neměla ho nabitej… Koukal ses jí do bubínku?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Hele, Bucku… Třeba jsem si taky říkal, že tu nejsem proto, abych strkal nos do soukromejch věcí občanů.“

„Aha. Jenže v tomhle případě to neplatí. Měli bysme tam zajet, nemůže nám tady jezdit po nocích s pětačtyřicítkou. Nějakej místní mazavka na ni udělá ze tmy baf a holka ho sejme. Neříkám, že je ta rodina úplně praštěná, ale v pořádku to u nich taky není.“

„A proč?“ já na to. „Hospodařej od desíti k pěti. Holka je hubená jak lunt. Zajímá to někoho? To se ví, že ne. Každej občan má právo chcípnout hlady a my tady nejsme proto, abysme strkali nos –“

„No jasně,“ přerušil mě Buck. „Charlie Blount, kadet od Armády spásy. Co všechno bysme tady sakra museli dělat? Mně se taky nelíbí, když má někdo hlad. Jenže jsou tu jiní, aby se o to starali. Za nás taky nikdo nehájí zákony.“

„Tak se nehádejte, když máte pravdu oba,“ řekl Flack.

„Nehádáme se. Jenom si vyměňujem názory.“

„Jo, už jste si je vyměnili. Tak co, dáme si pokra?“

Buck Lee potahoval z camelky a mračil se. „Všecko by to mohla bejt pitomost,“ řekl. „Až na těch osmdesát dolarů. Na milionáře nejspíš nevypadali, co? A ten auťák, co s ním přijeli, taky nebyl zrovna luxusní, jestli to byla stejná fordka, jakou mají Gilbertovi.“

„Nezeptal jsem se, co měli na sobě,“ řekl jsem. „Ale pod sakama mohli mít bouchačky. Aspoň Ráchel se to zdálo.“

„Jaký balíky mohli nechat v prérii…?“ zadumal se Buck.

Flack Sidley shrnul karty a hodil je do zásuvky. „Jak to vidím já,“ prohlásil, „měli v těch pytlích rozřezanou mrtvolu a někde v prérii ji zakopali. Co? Máte na to někdo trumfa?“

„Proč by tam zejtra jeli znova?“ řekl jsem. „Podívat se, jestli jim vyrostla? A taky neměli nic, čím by ji zakopali.“

„Ptal ses na to?“

„Neptal. Ale kdyby bejvali vezli motyku, Ráchel by si toho zaručeně všimla. Ataky by mi to bejvala řekla.“

„Jenom jestli,“ řekl dědek.

Buck vstal, přešel k oknu, odhrnul záclonu a podíval se ven. „V Lone Staru se ještě svítí,“ řekl. „Flacku… Obujte se a vemte na chvíli službu. Stejně se vám nechce spát.“

„Jo, hned,“ řekl Sidley. „Boty mám nahoře.“

„Snad si nemyslíš, že bydlej v Lone Staru?“ zeptal jsem se Bucka, když Sidley odešel nahoru, kde měl zdarma od města svoje staromládenecké bydlení.

„Je to pravděpodobnější,“ řekl Buck, „než kdyby sem dva dni po sobě jeli starší fordkou až z Tulsy. To máš sto čtyřicet mil, Charlie.“

Něco pravdy na tom bylo.

Čekali jsme na Flacka. Buck Lee stál u svého stolu se stahovací žaluzií, opíral se špičkami prstů o kraj desky a nepřítomně zíral na mapu Oklahomy na stěně. Protože nestálo za to balit si cigaretu, dělal jsem to, co dělám při podobných příležitostech: přidržel jsem si v dlani pravačky okraj rukávu a dal se do pulírování hvězdy nad levou náprsní kapsou.

Když se Flack vrátil, narazil jsem si klobouk a šel za Buckem. Vypadal, že mu dva maníci Ráchel Gilbertové přece jenom začali vrtat hlavou.

Vyšli jsme na ulici. Naproti se zrovna s randálem vyvalili z lítaček Lone Staru štamgasti: Burdock, který má kousek od Tildenovy pumpy autoservis. Bill Thorpe z Davidoffova zelinářství a Bombarďák Lorrie Banks. Drželi se kolem, ramen a hulákali: „Vstávej, brachu, už je na stole hrnec hrachu, špek a fazole…“ Načež přidali srdcervoucí jipí, jipí.

Setkali jsme se uprostřed ulice a Buck povídá Burdockovi: „Koukejte, Burdocku… Jedna v noci, co? Drobátko rušíte noční klid, nemyslíte?“

„Asi jo,“ kývl Burdock.

„Hele, šerif,“ řekl Bill Thorpe.

„Já jdu domů,“ prohlásil Banks. „Neříkám, že bych se s někým rád neporval, ale s těmahle já se neperu. Moh bych se drápnout o tu mosaz, co maj na vestách. Pánové – těšilo mě. Odpočívejte v pokoji.“

„Počkej,“ řekl Thorpe. „Taky jdu támhletudy.“

Rozběhl se škobrtavě za Banksem.

„Inu, šerife,“ řekl Burdock, „trošku jsme se rozšoupli, to je pravda. Dobrou noc.“

„Jo,“ řekl Buck.

Burdock se otočil a vydal se prostředkem ulice směrem ke svému vzkvétajícímu podniku, který pravidelně opravoval jenom rozvrzanou dodávku zelináře Davidoffa a vozidlo doktora Sheridana. Majitelé těch tří čtyř lepších kár, co se v Complimentu daly vidět, na to většinou měli svoje lidi.

„Hej,“ zavolal jsem za ním, „necourejte se prostředkem, nebo vás něco přejede.“

Neodpověděl, ale zahnul k barákům vlevo.

Ve dveřích Lone Staru se objevil nájemce Gus Trigett a zeptal se, jestli se něco děje.

„Nic,“ odpověděl Buck. „Jenom jsem napomínal ty tři.“

„Jo, měli by se naučit jinou písničku,“ na to Trigett.

„Dáte nám pivo, Gusi?“

„Zrovna zavírám. Ale když jste to vy…“

Vyšli jsme po pár schodech a zapadli do výčepu. Gus Trigett za námi zamkl. „Nemám zájem, aby mi sem ještě teď vlez nějakej násoska,“ prohlásil. „Taky bych si rád šel lehnout, sakra. Mám toho za celej den dost.“

„Tak proč nezavřete dřív, Gusi?“

„Protože je mi dobrej každej centík. Ten parchant Grouwerů mě dře z kůže… Všecko platím ze svýho, i ty –“

„Kuličky na hajzl,“ dořekl jsem to.

„Jak víte, co jsem chtěl říct?“ podivil se Trigett.

„Říkáte to pokaždý.“

„A jestlipak víte, proč to říkám pokaždý?“

„Dáme se poddat,“ řekl Buck.

„Protože to tak pokaždý je,“ řekl Trigett. „Jaký pivo chcete? Zlatou šišku nebo Lva?“

„Milwauckej ležák není?“

„Ne. Víte, jak daleko je Milwaukee?“

„Víme. A co?“

„Dopravou se to zatracený pivo prodraží.“

„Aha. Tak dva lvy, Gusi,“ řekl Buck. „Kruci, to je dusno.“

„To teda je. Nevezmete si to radši s sebou, šerife? Fakt bych rád zavřel.“

„Jo, hned vypadnem,“ řekl Buck. „Jenom bych se rád na něco zeptal, Gusi.“

„Moh jsem vědět, že sem nejdete jen tak.“

„Jak bysme mohli?“ řekl Buck.

„No tak, o co jde?“ zeptal se Trigett a vylovil z kapsičky u vesty půlku krátkého doutníku. Strčil si ho pod nos a připálil sirkou, kterou škrtl o podrážku.

„Kolik máte hostů?“

„Jako – v hotelu?“

„Kde jinde?“

„Mrtvo,“ řekl Trigett. „Jenom čtyři.“

„Co jsou zač?“

„Jeden obchodní cestující se zemědělskejma strojema,“ začal vypočítávat. „Ukazuje katalogy a sbírá objednávky. Prej nezávazný, na zkoušku. Byl u Bayerů a u Davidoffa… Zejtra prej pojede dál. Potom jeden študent na prázdninovým vandru. Povídal, že dělá historii a rozhlíží se tady po bejvalejch dobytčích stezkách.“

„Že má na hotel?“

„Dal jsem mu slevu. Pomáhá v kuchyni.“

„Z tý těch dobytčích stezek moc nezahlídne,“ řekl Buck.

Trigett pokrčil rameny.

„Kdo dál?“ zeptal se Buck.

„Dva chlapíci z Tulsy.“

„Jo? A co je to zač?“

„To nevím. Nějakej Hardy a Robinson. Přijeli dneska… Teda vlastně už včera. Dopoledne. Ptali se, kdo by jim tady moh půjčit koně… Že by si vyjeli.“

„Doporučil jste jim Bayera?“

„No… Vlastně ne. Napřed mě to napadlo, ale pak jsem si řek, že by asi vdova Gilbertova nepohrdla pár dolarama. Tak jsem je poslal k ní.“

„Čím přijeli?“

„Takovou starší fordkou. Je vzadu na dvoře.“

„Byli na tom vejletě, Gusi?“

„Asi jo. Odpoledne někam jeli a vrátili se k večeru. Já se jich neptal. Co s nima má bejt, šerife?“

„Ale nic,“ řekl Buck. „To víte, pořád nás z Rena otravujou všelijakejma pátračkama, tak se holt musíme poptávat.“

„Zase někdo zdrhnul z basy?“

„Tak něco.“

„No, tihle dva to nebudou,“ na to Trigett a zívl přitom jako hroch. „Řek bych, že jsou to docela slušný chlápkové.“

„Jděte si lehnout, Gusi,“ řekl Buck. „Co jsme dlužni?“

„Už jsem vám to napsal.“

„Tak dobrou.“

Vypadli jsme na ulici. Trigett za námi zavřel, zamkl a zhasl. Buck vytáhl z kapsičky u košile camelku a zapálil si. „Hm… Ráno se mrknem po těch balíkách, Charlie.“

„Hardy a Robinson,“ řekl jsem. „Měli jsme se zeptat, kterej z nich vypadal na Taliána.“

„A jak teďka vypadá Ráchel?“ zeptal se Buck. „Tak se mi zdá, že jsem ji hezkej čas neviděl.“

„Je hubená. Ale jinak…“

„Jinak co?“

„Má moc krásný modrý oči.“

„Hned jsem si to myslel,“ řekl Buck.

Rozuměli byste tomu? Někdy nevím, jak vlastně přemýšlí..

3

Ráno zůstal na stanici jenom Nick Ralston, naše děvče pro všechno. Buck s sebou chtěl mít stopaře, proto vzal Flacka. Mne dost dobře nemohl nechat doma, když jsem vlastně zprávu o těch dvou záhadných cizincích přinesl. Navíc jsem měl od rána volno a záleželo čistě na mém rozhodnutí, co s ním udělám. A taky jsem docela uvítal, že se projedu na koni.

Protože jsme na sebe nechtěli zbytečně upozorňovat, jeli jsme nejdřív po severním okraji města a potom přes pozemky B s křížkem až pod Morris Hill. Tam jsme zahnuli doleva a sledovali stráň, zarostlou křovím a stromy, asi dvě míle, dokud neskončila v mírně zvlněné prérii. Pak jsme to vzali k jihozápadu a nechali Gilbertovic farmu vlevo za sebou.

„Teď koukejte po stopách, dědku,“ řekl Buck.

„Jo, šerife,“ řekl Flack Sidley a popohnal koně dopředu. „Nebude to lehký, už dlouho nepršelo a zem je tvrdá. Snad najdem zplouhanou trávu.“

Nad námi byla čistě modrá obloha. Slunce ještě stálo nízko nad obzorem, někde tam, kde bydlela se svou mámou chudinka Ráchel. V noci, když jsem si dával dvacet na kavalci, se mi o ní kdovíproč zdálo. Hnala se na koni bouřlivou nocí a za ní světélkující buffalo velikosti slona. Měl jsem v rukou sharpsku s kotoučovým zásobníkem na sto nábojů, ale zaboha jsem se do té příšery nemohl strefit. Pak jsem se naštěstí probudil, ale do rána mi ležela v hlavě prapodivná myšlenka: Kam se podějí všichni lidé z našich snů, když se probudíme? Není vlastně sen jenom vstup do nějakého jiného světa, kde se odehrávají všechny možné věci docela nezávisle na nás? Nikdy se nám přece nepodaří svůj sen řídit. Takže teď v tom druhém světě vyděšená Ráchel pořád dál a dál prchá před bizonem, protože se mi nepodařilo zdárně zakročit. Bude se ten sen zdát po mně někomu dalšímu, někomu, kdo bude mít větší štěstí a lepší mušku? Rád bych byl věděl, co by si o tom myslel Buck, ale ten by mi nejspíš řekl, že se mi zdají pěkné pitomosti. Například hned ta sharpska se zásobníkem od thompsonu…

Nebo by se mě zeptal, jak v tom snu Ráchel vypadala; a když bych řekl, že si pamatuju jenom její obrovská modrá kukadla pod tmavým obočím, utrousil by, že si to mohl hned myslet. Tak jsem si ten sen nechal pro sebe.

Přejeli jsme pár táhlých návrší. V jedné úžlabině jsme narazili na potůček, byl to přítok většího potoka, který pramenil na západním úbočí Morris Hillu a stáčel se někde před námi k jihu. Koně měli žízeň, tak jsme slezli a nechali je napít. Přitom jsme si zapálili a chvíli vedli řeči o počasí. Vypadalo to, že se od východu zvedají mraky a pomalu dohánějí slunce.

Sotva jsme z úžlabiny vyjeli, Flack zastavil koně a ukázal dolů do trávy. „Tady je to, šerife,“ řekl. „Mohli to bejt dva jezdci. Jeli za sebou… Jo – a tou samou stopou se vraceli.“ Seskočil a sehnul se. „Bodejť. Tráva je nejdřív zohýbaná k západu a potom místama polámaná na druhou stranu. Jeli někam támhle,“ mávl rukou, „a vraceli se přibližně na Gilbertovic farmu.“

„Pojedeme taky jejich stopou,“ řekl Buck. „Určitě to nejsou žádní trapeři a nepoznaj to. Kdybysme jeli vedle stopy, toho by si už všimnout mohli.“

„Třeba trapeři nejsou,“ řekl Flack. „Ale jeli za sebou. To se mi zdá divný, šerife. Kdyby jeli jenom tak na vejlet, drželi by se vedle sebe, aby spolu mohli mluvit.“

„Jen tak na vejlet nejeli,“ řekl Buck. „Vezli ty balíky.“

„Jedem?“

„Jo. Vy první, Flacku. Koukejte taky okolo.“

„Jasný, šerife.“

Pokračovali jsme ve stopě včerejších jezdců. Jel jsem poslední a počítal jsem z hlavy, kolik ty chlápky stála minuta cesty. Vyšlo mi třináct centů a něco. Zdálo se mi, že je to špatně, tak jsem počítal znova. Podruhé mi vyšlo šestnáct a půl centu. Zrovna jsem to začal počítat potřetí, když se Flack vpředu zastavil. „Jak to vypadá, momentálně jsme v rejži,“ řekl.

Tráva před námi končila. Byla tu vyprahlá kamenitá pláň, rovná jako stůl, jenom tu a tam na ní rostlo bodláčí. Stopy koní se ztratily.

„Třeba pokračujou na druhý straně,“ řekl jsem.

„Třeba jo,“ souhlasil Flack. „Jenže sem to je od Gilbertů jistě nejmíň hodinu cesty, i kdyby cválali. Možná i víc. Ale podle tý stopy bych řek, že jeli krokem.“

„Myslíte, že tady obrátili?“ řekl Buck.

„Řek bych, že jo. Ale ne v trávě. Až na tý sušině. Počkejte tady, podívám se, jestli tam něco nenajdu. Zajedu k tomu protějšímu okraji.“

„Okej, Flacku.“

Dědek pobídl svého koně a podkovy zacvakaly na kamení.

„Co tady mohli chtít?“ řekl jsem. „Nehledali petrolej?“

„Třeba jo,“ na to Buck. „S balíkama hadrů, aby se měli do čeho utřít, až ho najdou.“

„Hele, Bucku… Z toho jsem teda magor.“

„Třeba se to Ráchel jenom zdálo,“ řekl Buck. „Možná že ty zatracený balíky přivezli zase zpátky.“

„Proč by se jí to mělo zdát?“

„Tyhlety patnáctiletý holky…“

„Je jí šestnáct.“

„Jo,“ kývl Buck. „A má krásný modrý oči.“

Nechtěl jsem se s ním hádat, tak jsem vytáhl tabák a papírky. Flack už byl daleko a bylo vidět, jak se v sedle naklání, aby líp viděl na zem. Podíval jsem se na oblohu. Hradba mraků se pořád držela těsně za sluncem. Buck si taky zapálil, pokuřoval a díval se za Flackem. Ten už byl nejspíš na protějším okraji kamenité pláně, protože změnil směr a jel doleva. Pak se ztratil v nějakém houští.

„Když nic jinýho,“ řekl Buck, „aspoň jsme se podívali kousek za humna. Tady jsem nebyl ani jako kluk, Charlie.“

„Taky proč,“ řekl jsem. „Naposled tu někdo byl ještě za dob Chisholmský dobytčí stezky. Od tý doby nejspíš ani noha. Co by tady kdo hledal.“

„Dědek mává.“

Flack se na druhé straně pláně vynořil za křovím a mával kloboukem.

„Jedem,“ řekl Buck. „Zdá se, že něco našel.“

Pustili jsme se přes pláň rovnou k dědkovi a byli jsme u něj za minutu. „Šerife,“ řekl, „támhle… Řek bych, že je to jeden z těch balíků.“

„Kde?“

„V tom křoví.“

Pobídl koně. Jeli jsme za ním a zastavili u houštiny trnitých mesquitos. „Támhle,“ ukázal. „Na první pohled to neuvidíte. Je to pytel ze zelenýho plátna omotanej provazem.“

Buck seskočil z koně a sehnul se. „Jo… Je to tak.“ Klesl na všechny čtyři a strčil hlavu do křoví.

„Do háje,“ bručel přitom, „zatracený trny…“ Couvl a vyhodil ven klobouk. Pak se znova nasoukal pod převislé větve. „Vytáhnu to ven,“ řekl. „Tady s tím nic dělat nemůžu.“

Chvilku nato jsme stáli nad podlouhlým rancem. Měřil asi dvě a půl stopy, jak mi to ukázala Ráchel.

„Rozbalíme to?“ zeptal jsem se.

„Zapečetěný to není,“ na to Buck. „A opravdu to vypadá na nějaký hadry,“ začal rozvazovat uzel. „Mrtvola to nebude, Flacku. Leda docela malej kousek.“

„Moh by to bejt stan.“

Koukali jsme, jak Buck odmotává provaz. Potom rozbalil zelené plátno. „Není to stan,“ řekl.

V balíku byl další balík, tentokrát z nažloutlého kalika. Nebyl nijak převázaný a po pár vteřinách rozbalování nám bylo jasné, že v něm není nic jiného, než právě jen to zatracené kaliko. Bylo ho nejmíň třicet yardů a uvnitř byla roura z lepenky.

„Co to má bejt?“ řekl Flack.

Buck se na to jenom zamyšleně díval.

„To je přece rovnou z krámu,“ řekl jsem. „Na takovejch trubkách to maj namotaný u starýho Steina.“

„To je moc hezký,¦“ řekl Buck. „Ale proč to vozili zrovna sem? A co s tím chtěj odpoledne dělat? V každým případě je to třicet yardů nažloutlýho hadru, nic víc na tom ne vykoukáme. A ještě nám dá pěknou fušku stočit to zpátky, aby nepoznali, že se v tom někdo vrtal.“

„Ať to klidně poznaj,“ řekl jsem.

„Radši ne,“ na to Buck. „Vem ten konec, Charlie…“

Chvíli nám trvalo, než jsme měli kaliko zpátky na trubce. Potom jsme roli uložili do zeleného plátna a Buck omotal a zavázal provaz. „Strčím to, kde to bylo,“ řekl. „Rád bych věděl, kam se poděl ten druhej balík. Tady nejspíš nebude.“

„Ne,“ potvrdil to Flack. „Díval jsem se pořádně.“

Vylezl jsem do sedla, postavil se ve třmenech a rozhlédl se. Podobná mesquitová houština byla asi čtvrt míle od nás, na opačné straně od místa, kde Flack odbočil, když přejel přes pláň.

„Co támhle?“ řekl jsem.

„Co by to mělo za smysl?“ řekl Flack a taky se vyhrabal na koně. „Kruci, jestli už jsem takovej cvok, že si chci na čtyřiadvacet hodin schovat v prérii dva balíky kalika, tak proč bych je sakra nedal na jedno místo?“

Jenomže ti dva chlápkové z Tulsy, ať už se jmenovali Hardy a Robinson nebo dočista jinak, přesně takoví cvoci byli. Ve druhé mesquitové houštině jsme našli další balík, který jako by prvnímu vypadl z oka.

„To jsem blázen,“ řekl Buck, když jsme balík rozbalili.

„No, jestlipak je trestný nechávat v prérii balíky s hadrama?“ řekl Flack. „Řek bych, že ne. Tak co si s tím lámat hlavu, šerife?“

„Hm,“ na to Buck. „Trestný to není. Ale je to divný.“

Uvedli jsme balík do původního stavu a strčili zpátky do křoví. Nasedli jsme na koně.

„Co když jsou to textiláci,“ řekl jsem. „Třeba tady zkoušej nějakej novej druh kalika na pracovní kalhoty.“

„Jo?“ řekl Buck. „Jedem zpátky.“

4

Zastavili jsme před krámem u Steinů. Buck řekl dědkovi, ať odvede koně, a na mě kývl, abych šel s ním.

V krámě právě nebyl žádný zákazník a malý scvrklý Stein, který si pořád mnul ruce, jako by ho zábly, se vynořil odněkud zezadu chvíli po tom, co nad dveřmi zacinkal zvonek. „No ne,“ přivítal nás, „no ne… Co si přeje naše čacká městská policie od obchodníka se zbožím střižním a galanterním?“

„Mohli bysme chtít knoflíky,“ řekl Buck.

„Máme velký výběr,“ na to Stein.

„Nebo špulku režný nitě,“ řekl Buck. „A jehlu.“

„Fajn,“ ušklíbl se obchodník. „A co si přejete doopravdy, šerife? Informaci?“

„Jak jste na to přišel?“

„Hm… Znáte tu anekdotu, jak přijde cizinec do saloonu a poručí si biftek s medem?“

„Ne,“ řekl Buck.

„Tak teda: Přijde cizinec do saloonu a povídá – hospodo, jeden půllibrový biftek s medem. A hodně medu, jo? A hostinský na to: Už jsem tady hezky dlouho neviděl dragouna.“

„No a?“ na to Buck.

„Inu, šerife – vtip je v tom, jak ten hostinský poznal, že jde o dragouna.“

„Podle bifteku s medem…?“

„Kdepak.“ Stein se zasmál. „Ten cizinec měl dragounskou uniformu.“

Vůbec mi nedošlo, o čem ta anekdota vlastně byla, a proč si ten dragoun dával med na biftek, ale náramně mě potěšilo, že na to Buck taky nepřišel. „A to má bejt k smíchu?“ řekl.

„To nic,“ na to Stein. „Smažme to. Povídal jsem to jenom proto, že jste se ptal, jak jsem přišel na to, že chcete informaci. Co byste tak moh chtít, když jste šerif, pane Lee?“

„Prodáváte taky kaliko?“ zeptal se Buck.

„Jak by ne.“ Stein ukázal za sebe do regálu. „Mám ho tady snad míli. Prima materiálek, věčnej štof, šerife.“

„Kolik ho je na jedny trubce?“

„Kupuju ho na váhu. Ale většinou má každej ten stůček něco kolem třicíti yardů… Devadesát stop.“

„Neříká se náhodou štůček?“ zeptal jsem se.

Stein se po mně podíval. „Kdepak, náměstku… To si lidi jenom pletou se štočkem v tiskárně. Říká se stůček, podle slovesa stočit. Není ta látka na trubce pěkně stočená?“

„Nemohli by na ni stočit delší kus?“ zeptal se Buck.

„Mohli, a taky to dělají. Ale ne pro menší kšefty, jako je třeba můj.“

„Proč ne?“

„Vědí, že máme radši menší role.“

„Protože jsou lehčí?“

„Tak, tak. Kdopak by se tahal s těžkýma stůčkama někam ke stropu a zase zpátky? Lidi si takový kaliko kupujou nanejvýš po šesti stopách.“

„Celý role ne?“

„Kdopak by kupoval celou roli, prosím vás.“

„Třeba do zásoby.“

„Na co? Mám ho na skladě vždycky.“

„Včera tady kaliko nikdo nekupoval?“

„Řek bych, že ne. Proč vás to zajímá?“

„Slyšel jste tu anekdotu, jak přijde polda k tomu postřelenýmu chlápkovi?“ řekl Buck.

Stein si zamnul dlaně. „To teda ne, pane Lee.“

„No… Nejspíš to bylo loupežný přepadení,“ řekl Buck. „Oběť v posledním tažení, to se ví… Naštěstí se tam nachomejtne policejní seržant, klekne si, natáhne uši a zeptá se toho polomrtvýho: Kdo vám to udělal? A ten dotyčnej na to skomírajícím hlasem: Proč vás to zajímá, seržante?“

„To není zrovna nejvtipnější anekdota,“ řekl Stein.

„Neříkám, že je. Co byste taky čekal od poldů vtipnýho, prosím vás? Tak se mějte, pane Stein.“

„Račte nás zase brzy navštívit,“ na to obchodník.

Když jsme vyšli z krámu, zeptal jsem se Bucka, kde ten fór sebral, protože jsem ho v životě neslyšel.

„Vymyslel jsem si ho,“ řekl Buck. „Naštval mě s tím dragounem.“

„Jo,“ já na to, „to taky nebylo moc vtipný.“

„Právě že bylo,“ řekl Buck. „No, jedno víme: že to kaliko nekoupili u Steina. A teď už o tom nechci nejmíň do zejtřka do rána slyšet.“

Vzpomněl jsem si, že se mám večer sejít s Ráchel. Buck o tom nevěděl a já si řekl, že si to taky nechám pro sebe. Třeba by tam šel místo mne. Rozhodl jsem se, že jí tentokrát poručím místo zmrzliny tuplovaný karbanátek, pytel smažených brambůrků a sladkou praženou kukuřici.

V kanceláři jsme zastihli jen Nicka Ralstona, dědek byl u koní. „Tak co,“ přivítal nás Nick. „Kdepak máte tu mrtvolu?“

„Rád bych ti o tom vyprávěl,“ řekl jsem. „Jenže Buck o tom nechce do zejtřka do rána slyšet.“

„Ale, ale,“ na to Nick.

Buck se posadil na obrácenou židli, zapálil si camelku a sirku hodil na podlahu. „Nebyl tady někdo s nějakým případem?“ zeptal se Nicka. „Třeba Davidoff… Nevykopal v zelným lánu kostlivce? Nestraší u Grouwerů? Nezapálil někdo Bayerovi stodolu?“

„Nemůžu sloužit, šerife,“ řekl Nick. „Ani Calhoun z Rena nevolal, abysme tady sejmuli toho třináctinásobnýho otcovraha, co útek ze Sing Singu.“

„Cože?“ na to Buck. „Třináctinásobnej otcovrah?!“

„Já myslel, že chceš nějakej pořádnej nesmysl, Bucku.“

„Ten už tady máme.“

„Sláva,“ řekl Nick. „Nějakej čas už to tady vypadalo dost nudně. Odkud začnem, Bucku?“

„Jakýpak odkud začnem? Já. mám po službě a Charlie zrovna tak. Jdem si lehnout.“

„To jako přímo domů? Do postele?“

„A co? Mám vyhlásit pohotovost? Není proč.“

„Nic jste nenašli?“

„Zeptej se dědka,“ řekl Buck a přidal k sirce na podlaze špačka. Zašlápl ho, strčil židli ke stolu a popadl klobouk. „Slyšel jsi, Charlie?“

„Jo… Myslel jsem, že tady počkám na Flacka… Třeba bysme přece jenom na něco přišli.“

„Povídám, že se jde spát.“

„To má bejt rozkaz?“

„Jo,“ na to Buck. „Už mi to tady nějakej čas, připadá jako bridžovej klub. Padej do kanafasu… V šest tady. Ne aby tě napadlo chodit sem dřív.“

Vypadal, že má vztek kvůli tomu kaliku.

5

Myslel jsem, že se mi třeba bude zdát pokračování toho divokého snu. Bohužel se mi nezdálo. vůbec nic, a když mě máma budila k večeři, chvíli jsem nechápavě civěl na strop a uvažoval, kde jsem se tu vzal. Taky jsem chvíli nevěděl, jak se jmenuju.

Sešel jsem dolů a ošplíchl se. Pak mě napadlo, že mám večer to rande, a že by neškodilo, kdybych si vzal čistou košili. Máma se tomu drobátko divila. Potom jsem si sedl k hovězímu s hráškem.

Z dílny přišel k večeři táta. Jako vždycky s sebou přinesl vůni kravské kůže, do které od rána do večera řeže a vytepává cingrlátka pro všelijaké fórové cowhandy.

„Na co všecko se hodí kaliko?“ zeptal jsem se.

„Kaliko…?“ řekla máma. „Proč se ptáš, Charlie?“

Napadla mě ta Buckova anekdota, ale radši jsem ji zase hned zapomněl. „Ale,“ řekl jsem, „v jednom oběžníku… Kradli kaliko, v El Renu. Moře kalika. K čemu to je?“

„Pevná látka,“ řekl táta.

„Bodejť,“ souhlasila máma. „I na kalhoty.“

„Ale na žádnou velkou parádu,“ dodal táta.

Mlčel jsem a cpal se hráškem. Maso už jsem vybral. Napadlo mě, co asi večeří Ráchel Gilbertova. „Viděl jsem včera Ráchel Gilbertovou,“ řekl jsem.

„Bože, tu už jsem neviděla…,“ řekla máma. „Chudinka, takový to prej bylo chytrý dítě, když chodila do školy. Teď jenom dře na tý jejich nešťastný farmě… A na co asi tak stáčej, dvě ženský… Bez chlapa, to musí bejt dřina od slunka do slunka. Jenom ten dobytek…“

„Krávy už nemaj,“ zabručel táta. „Snad jenom jednu dojnici.“

„Maj koně,“ řekl jsem.

„No jo,“ kývl táta. „Dva. Z piety. Jeden je po starým a druhej po mladým. Krávy prodala Gilbertova Bayerovi už loni. Nestačila na to.“

„Takový trávy tam je,“ řekla máma.

„No jo, to je,“ pokyvoval hlavou táta. „Jenže co je to platný, když tam není žádnej chlap.“

„Mě štve, že to nikoho nezajímá,“ řekl jsem. „Ráchel je hubená a chodí v hadrech po bráchovi, a lidi si ještě povídaj, jaká je to chuděra, že prej se nevdá, protože je vrahova sestra.“

„Kdo to povídá?“

„Ale… Včera to zrovna říkal Whiteman.“

„Co o ní má ten karbanátník co plácat?!“ řekl táta.

„Inu,“ na to máma, „je to těžká věc. Kdyby se našel nějakej mládenec, kterej by měl o Ráchel zájem, tak bych se jeho rodičům ani nedivila, pokud by o to moc nestáli. Vždycky to byla taková divná rodina, rodiče starýho Gilberta ani nejsou pochovaný na hřbitově… A Ráchel je taková… No, holt špindíra. Kdopak by stál o takovou snachu?“

„Jakápak špindíra,“ řekl jsem. „Nemůže za to, že musí tahat věci po Guyovi. A špinavá není. To teda ne.“

„A kdepak jsi ji vlastně viděl, Charlie?“ zeptala se máma a položila na mě podezíravý zrak. Načež chvíli hypnotizovala moji čistou košili a pak řekla: „Charlie…?!“

Pomalu jsem dojídal. „Co, mámo?“

„Že ty s ní máš rande?!“

Zapřel jsem to a koukal, kde nechal tesař díru. Když jsem tu díru za sebou zavíral, slyšel jsem, že se táta s mámou o něco přou. Honem jsem uháněl pryč.

Někdy bych udělal líp, kdybych držel zobák.

Když jsem přišel do kanceláře, stavěl tam zrovna Nick Ralston na stůl konvici s kafem. Dědek Sidley utíral do hadru součástky rozebraného revolveru. Buck tam nebyl.

„Kde je?“ zeptal jsem se.

„Naproti,“ řekl Nick.

„Leží mu v hlavě to kaliko?“

„Asi jo,“ řekl Flack. „Nám taky.“

„Nic vás nenapadlo?“

Oba na mě tázavě zacivěli.

„Mě taky ne,“ řekl jsem. „Jediný, co vím, je, že kaliko je pevná látka vhodná i k šití kalhot. Nikoliv parády. Menším obchodníkům se dodává v třicetiyardovejch rolích neboli štůčkách.“

„Neříká se náhodou štůčkách?“ na to Nick.

„Blbost,“ řekl jsem. „Štůček od slovesa stočiti. Ať ti vrátěj školný, Nicku.“

„Stočiti…? No vida. To by mě v životě nenapadlo.“

V tom momentě přišel Buck. Jenom mi kývl a složil se ke svému stolu.

„Nebudou zase nějaký přísný rozkazy ohledně spaní?“ zeptal se Nick Ralston. „Že bych to kafe radši nepil.“

Buck se otočil i se židlí. „Nalej mi taky, Nicku.“

„Co je novýho?“ zeptal jsem se.

„Chlápkové odjeli,“ řekl Buck.

„Dočista pryč?“

„Ne. Zřejmě zase jako včera. Pokoj neodhlásili.“

„Možná jsme si tam na ně mohli počkat.“

„Kde? V prérii?“

„Jasně. Třeba v tom roští, Bucku.“

„Jo? A kam bys dal koně? Málokde je v okolí taková dokonalá rovina. Hotový letiště.“

Nick Ralston se zastavil s hubičkou konvice nad plechovým hrnkem, které jsme tu měli místo porcelánu. „Pánové,“ řekl, „malér je v tom, že jste byli kluci, když byla válka. Jinak byste s tím kalikem neměli tolik starostí.“

„No, já teda kluk nebyl,“ řekl Flack.

„Vás nepočítám. Byl jste dědek už tenkrát a v Evropě jste nebyl.“

„Celou tu dobu jsem byl v Montaně,“ řekl Flack. „Kousek od kanadskejch hranic. Jenom na jednu sezónu jsem si odskočil s jedním chlápkem na Porcupine… Stejně jsme houby našli.“

„Tak to vyklop, Nicku,“ řekl ponuře Buck Lee. „Začíná mi svítat, že jsme pěkný pitomci.“

„Zato já na to vejrám jak na biftek s medem,“ řekl jsem. „Co má kaliko společnýho s válkou?“

„Nemuselo by to bejt zrovna kaliko,“ řekl Nick a lil přitom kafe do Buckova hrnku. „O tý dokonalý rovině mi nikdo neřek, jenom že je tam nějakej plac bez trávy. Ale jestli je ta pláň hotový letiště… Tak to třeba letiště opravdu je.“

„A co to kaliko?“

„To je náhoda, že je to zrovna kaliko. Vzali prostě to, co měli po ruce, možná taky proto, že je to dost těžkej a málo poddajnej hadr, takže ho vítr nezmotá do nějakýho cancouru, kterej by z vejšky nebyl vidět.“

„Cože?“ podivil se Flack. „Z vejšky…?!“

„Jistěže z vejšky. Jestli na tom pláce má přistát eroplán, potřebuje na zemi tak zvaný přistávací té. To se nedá nafest namalovat na zem, protože pilotovi ukazuje směr větru, a ten se mění. Éro totiž musí přistávat přesně proti větru, jinak se může stát, že se třeba převrhne. Proto se téčko musí položit před přistáním. No – a z těch dvakrát devadesáti stop kalika se dá udělat pěkný znamení, ne?“

„To mi nepovídej,“ řekl Flack, „že před každým přistáním dole zkoušej vítr nasliněným prstem a lítaj po letišti s nějakejma hadrama.“

„Na stabilním letišti ne,“ řekl Nick. „Ty se zřizujou v místech, kde bejvá vítr aspoň do jistý míry stabilní. A směr jim tam ukazuje větrnej rukáv. Taky to neplatí pro každej eroplán stejně. U těch velkejch a těžkejch na větru tolik nezáleží.“

V té chvíli zazvonil telefon. Protože jsem k němu právě měl nejblíž, zvedl jsem sluchátko. „Šerifova kancelář, u telefonu Blount.“

„Charlie,“ ozvalse hlas paní Smithsonové z pošty, „vzkazuje to pan Ritter, mám to každýmu vyřídit… Někde za Morris Hillem hoří.“

Hned nato se ozval zvon z věže kostela.

6

„Kruci,“ řekl jsem a praštil sluchátkem, „hoří prérie.“

„Kde?“ zeptal se Buck a šmátral po klobouku.

„Prej za Morris Hillem.“

„Zrovna tam,“ řekl Flack. „Doprčic.“

„Jedem,“ křikl Buck Lee. „Motyky a lopaty.“

Vyřítili jsme se na dvůr. Flack rychle vyváděl koně, házeli jsme na ně ve spěchu sedla a Nick Ralston shledával nářadí.

Za pět minut jsme vyjeli ze vrat a tryskem uháněli na jih za Tildenovou pumpou a kolem Whitemanova bistra přes silnici.

„Kam chceš nejdřív?“ houkl jsem na Bucka, když na druhé straně silnice otočil koně k jihu.

„Ke Gilbertovým,“ odpověděl. „Jestli se ti dva vrátili…“

Na západ od silnice terén mírně stoupá. Naproti Whitemanovu bistru začíná velké Davidoffovo zahradnictví, které se táhne asi dvě stě yardů podle silnice, nejdřív jako oplocený pozemek se zeleninovými záhony a pak jako půlmílový lán, na kterém Anthony Davidoff většinou pěstuje slunečnice. Semena prodává na krmení pro ptáky. V místech, kde lán slunečnic končí, odbočuje vpravo cesta na Gilbertovic farmu, nejdřív úzká a dost hluboko zaříznutá do terénu, potom zase zbytečně široká jako pradávné dobytčí traily.

Slunce před námi zapadalo v úzké mezeře mezi jednolitou hradbou mraků a obzorem. Nebylo vidět záři požáru, ale zato stoupající sloupy kouře, za kterými slunce zrudlo předčasnými červánky.

Jak jsme stoupali cestou do svahu, koně zpomalili. Sotva jsme se přehoupli přes táhlé návrší a opustili úvoz, znova jsme je popohnali. Místa tu bylo dost, uháněli jsme vedle sebe. V dálce před námi bylo vidět šindelové střechy farmy, zdálo se to blízko, ale bylo to nejmíň tři míle. Pak jsme zaslechli tichoučké vzdálené troubení, to se k ohni hnal complimentský hasičský sbor s motorovou stříkačkou, zřejmě podle Morris Hillu, kudy jsme ráno jeli my.

„Nick se možná strefil,“ křikl na mě Buck.

Ohédl jsem se po něm a tázavě se zakřenil.

„S tím letadlem,“ pokračoval. „Letadla se v poslední době používaj i pro geologickej průzkum… Shora je prej vidět mnohem víc… Třeba opravdu hledaj naftu.“

Napadla mě nesmyslná myšlenka, jak pánové Hardy a Robinson tam někde navrtali petrolejový pramen a z radosti si u něj zapálili čvaňháky, protože tam zatím nevisely cedulky KOUŘENÍ PŘÍSNĚ ZAKÁZÁNO – NEBEZPEČÍ VÝBUCHU. Přitom zahodili sirku rovnou do pramene…

Přes mračna dýmu na obzoru bylo vidět, jak se zavírá skulina, ze které ještě pořád mžouralo zrudlé slunce. Nahoře nad námi byla obloha černošedá. Ohlédl jsem se přesně v okamžiku, kdy se nad východním obzorem sinale blýsklo.

„Bucku,“ zařval jsem, „žene se bouřka!“ A Flack, který to zaslechl, chraptivě křikl: „Kdyby pánbu dal!“

Blížili jsme se k farmě. Zdálo se, že tam nikdo není. Vrata do dvora byla dokořán, na plotě seděl kohout a poblázněně mával křídly.

„Mrkni se tam, Charlie,“ zavolal na mě Buck. „Člověk nikdy neví. Dohoníš nás.“

Kývl jsem a odbočil do vrat. „Hej, Gilbertovic,“ zahulákal jsem. „Prérie hoří! Paní Gilbertova! Ráchel!“

Nikdo mi neodpověděl. Jenom přízemním průlezem ve vratech stodoly se protáhla tříbarevná kočka, podívala se po mně a rozběhla se pryč.

Seskočil jsem a vyběhl po dvou kamenných schodech ke dveřím obytného stavení. Dveře byly zamčené a na bouchání nikdo nereagoval. Řekl jsem si, že Gilbertova s Ráchel nejspíš uháněly někam za barák sebrat prádlo, nebo s trakařem sklidit seno, jak to tak ženské při ohni většinou dělají, a protože jsem chtěl dohonit Bucka, skočil jsem znova na koně.

Kousek za farmou cesta končila, ale přímo přede mnou se táhla stopa v trávě, teď už několikanásobná. Terén tady trochu klesal, plameny jsem ale pořád neviděl, jenom jsem v kouři zahlédl sem tam jiskru, jak se hořící tráva vznášela v rozpáleném vzduchu. Popohnal jsem koně, a když jsem byl v nejnižším místě dolíku, dohonil jsem paní Gilbertovou. Měla přes rameno lopatu a sotva popadala dech. Řekl jsem si, že jsem se v ní pěkně spletl, když jsem si myslel, že šla sbírat prádlo. Utíkala hasit.

Kývl jsem na ni a uháněl dál.

Na protějším svahu, tu a tam porostlém křovím, jsem zase musel zvolnit. Stopa se tady kroutila mezi rozházenými háječky mesquitového houští, ale kůň ji sledoval sám. Byl jsem už skoro nahoře, když jsem dohnal Ráchel.

Ohlédla se, jak zaslechla kopyta. Chtěl jsem na ni něco zavolat, když se chytila mého levého třmenu. „Koně,“ vykřikla. „Jsou tam někde naše koně!“

Zastavil jsem, protože se držela tak křečovitě, že bych ji byl musel vláčet za sebou. „Určitě odjeli, když začalo hořet,“ zahulákal jsem. „Pusť, sakra!“

„Vemte mě za sebe,“ zaječela.

„Neblázni,“ řekl jsem. „Všechno dobře dopadne.“

Jak byla hubená, tak byla mrštná. Ani jsem se nenadal a vyskočila rovnou ze země; sotva se chytila sedla. Najednou jsem ji měl za sebou a její ruce kolem pasu. „Prosím vás,“ zadrmolila, „prosím, vemte me tam… Musím najít naše koně.“

Nechtěl jsem se zdržovat. Musel bych se s ní prát a stejně bych ji nejspíš dolů nedostal. „Tak se pořádně drž,“ křikl jsem na ni. „Jedem.“

Popohnal jsem koně. Jak se cvalem rozběhl do mírného kopce, cítil jsem na zádech, že Ráchel přece jenom není tak hubená, jak jsem si myslel. Mrkl jsem dolů na její ruce, dotmava opálené a zdrsnělé dřinou na farmě, popadla mě hrozná lítost a měl jsem vztek na celý svět. Ty koně… Nejspíš to jediné, co měla ráda. Kruci…

Konečně jsme se vyhoupli na vršek. Před námi se táhla prérie a na obzoru čára plamenů.

„Nevidíte koně?“ zavolala mi do ucha.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Povídám, že ujeli. Byli by blázni, kdyby se tím ohněm nechali zaskočit.“

Pak jsem zahlédl jezdce, jak uhánějí zprava od Morris Hillu. Byli to nejspíš honáci z B s křížkem a s nimi všecko, co mělo v Complimentu koně. Taky se mi zdálo, že na pozadí ohně a kouře pobíhá pár pěšáků, ale všecko to bylo ještě daleko. Snad půl míle před námi jeli dva osamělí jezdci, ale to byl Buck Lee a dědek Sidley.

Najednou se zablýsklo a zarachotil hrom.

„Nebojíš se bouřky?“ křikl jsem dozadu přes rameno.

Ani jsem si neuvědomil, že jsem jí včera vykal.

„Kašlu na bouřku,“ odpověděla. „Jenom ty koně kdybych našla. Panebože… Jeďte. Jeďte, sakra!“

„Copak nejedu?“ odpověděl jsem jí. „Nechtěla bys mě shodit a kočírovat kobylu sama?“

Neodpověděla. Cítil jsem, jak se mi přitiskla tváří na košili. Nejspíš nechtěla, abych poznal, že brečí, ale já přesto zaslechl její vzlyky. „Nebreč,“ řekl jsem. „Koním se nic nestalo.“

Jestli se něco nestalo taky těm chlápkům, o tom zřejmě vůbec nepřemýšlela. Já ano. Jestli opravdu dělali průzkum kolem případného petroleje, nemuseli mít vůbec žádnou zkušenost s požárem prérie, Jezdit na koni, to může umět i nějaký ten inženýr, když se tím baví o dovolené, nebo chodí jednou týdně někam do jízdárny. Ale utíkat před stepním požárem, to je docela něco jiného… Sakra práce!

Ujeli jsme další míli. Tady už pěkně smrděl kouř. Dostali jsme se do úžlabiny s potokem. Najednou jsem zahlédl stádo osedlaných koní, pobíhal kolem nich Bayerův čtrnáctiletý synátor Willi a zřejmě je uklidňoval. I moje kobyla už začala stříhat ušima. Nad námi poletovaly saze.

„Nechceš tu počkat s Willim?“ křikl jsem přes rameno.

„Ne! Musím najít naše koně!“

„Co furt meleš to samý, Ráchel?“ zařval jsem na ni. „Tyhle tady potřebujou aspoň dva lidi, aby se nerozutekli. Vidíš támhletoho ryzáka? To je Flackův Pošuk. Zvlášť ten potřebuje neobvyklý zacházení. Já tady kobylu taky nechám.“

Neodpověděla a slezla. Taky jsem seskočil. Teprv teď jsem si všiml, že má Ráchel jen kalhoty a košili. Celý ten flák cesty, než jsem ji dohonil, utíkala bosá. Hodil jsem jí uzdu a mrkl na ni. „Neboj se, Ráchel.“

Upřela na mě své obrovské zřítelnice. „Jste hodnej,“ řekla. „Nechci vám dělat potíže. Musíte chápat… S mámou si nemůžu povídat o ničem. Tátův Mohamed je jedinej rozumnej tvor, kterýho mám.“

„Jo, to si řeknem potom,“ já na to. „Buď taky hezky rozumnej tvor, jo? Jak bys asi chtěla lízt bosá do ohně? Hej, Willi… Tuhle Ráchel ti píchne s koňma.“

Nechal jsem ji stát, sundal ze sedla lopatu, otočil se a vyběhl z koryta potoka. Kousek přede mnou rojnice chlapů horečně hloubila mělký příkop. V trávě nebylo moc plamenů, každá tráva je vlastně mokrá a nehoří nejlíp. Zato čoudu bylo požehnaně a každou chvíli z něj někdo vyběhl s chrchláním a dávením. Někde vpravo se kmital sem a tam proud vody jako obrovské koště; to městští hasiči strčili hadici o kus níž do potoka. Bylo slyšet blafání motoru stříkačky.

A zase zahřmělo.

Podíval jsem se nahoru. Obloha byla zatažená od obzoru k obzoru a déšť byl na spadnutí.

Doběhl jsem k lidem s lopatami. Byl tam Bayerův předák Fred Gentry a kovbojové O’Donnel a Shorty. Kousek dál jsem zahlédl Classe Bayera, dokonce zelináře Davidoffa a jeho dělníka Billa Thorpa. Ale bylo tam taky plno dalších chlapů, které jsem ani neznal jménem.

„Jak to vypadá, Frede?“ zeptal jsem se a vzápětí se zakuckal, jak jsem si dal hlt čoudu. „Neviděli jste tu dva cizí chlápky na koních?“

„Tady už bylo chlápků na koních,“ odpověděl Gentry. „Kdo si je má všecky pamatovat. Je tady i ten pracháč Grouwer se svým správcem… a dokonce i starosta. Ale ten nehasí, stojí ve třmenech a přehlíží bojiště.“

Začal jsem vedle něj vyhazovat lopatou hlínu a říkal si přitom, kolik toho asi náš complimentský starosta Ben Ritter přehlídne, když v tom dusivém kouři je vidět okolo sotva na pětadvacet kroků. Co se dělo dál, to si mohl člověk leda domýšlet. Možná že to v nějaké skutečné bitvě vypadá podobně.

„Bude pršet,“ zařval jsem na Gentryho.

Podíval se nahoru a kývl. „Už aby…“

Taky jsem zvedl obličej a najednou mi na tvář spadla kapka. Druhá na bradu. Potom třetí někam na čelo. Zahřmělo. Načež mi déšť zabubnoval na střechu klobouku.

„Jupííí!“ zaječel někdo.

Když delší dobu panují sucha a dusna, je déšť moc krásná věc. Pokud přitom zrovna hoří prérie, je to ještě o moc krásnější. Rozhlížel jsem se po chlapech, jak se jeden po druhém zastavují v práci, opírají se o lopaty a zvedají hlavy, aby jim pořádně pršelo do umouněných tváří.

Scházely už jen nějaké ty kůry andělské.

Chvíli nato jsme toho všichni měli dost. V prérii se nebylo kam schovat a déšť se změnil v pěkný slejvák. Spáleniště už sotva dýmalo, spíš z něj stoupala pára. Černá země, tu a tam zešedivělá popelem, se táhla kdovíkam. Nevěděl jsem, kde je Buck s dědkem, a protože jsem předpokládal, že se určitě sejdeme u koní, kývl jsem na Gentryho, otočil jsem se a vrátil k potoku.

Ráchel mě nejspíš nechtěla obtěžovat otázkami, jenom se na mě tázavě podívala. Zavrtěl jsem hlavou a zeptal se, jestli jí není zima, protože jsem si nemohl nevšimnout, jak se jí mokrá košile lepí na holé tělo. Samozřejmě si všimla, že jsem si všiml, a pokusila se napravit to štipcem prstů, jenže košile se hned přilepila zpátky.

„Co to má Flack za jankovitou potvoru?“ zavolal na mě Willi a vytrhl nás tím oba z rozpaků.

Hned nato přišli Buck s dědkem. Ráchel se otočila zády a dělala, že má hromadu práce s nějakým řemenem na postroji mého koně. Za Buckem se přihrnuli honáci z B s křížkem, jako obvykle samý vtípek, ne zrovna nejslušnější. Když ale zahlídli Ráchel, dělali na sebe navzájem pst, protože ji buď nevídali tak často, aby ji teď poznali, nebo ji neznali vůbec. „Co tady ta slečna dělá?“ zeptal se Shorty, chlápek s nejkřivějšíma nohama, jaké jsem kdy viděl. „Ježíšku… Takhle mokrá a bosá!“

„To je Ráchel Gilbertova,“ řekl Buck. „Nemáme teď čas starat se o děti. Charlie…“

Viděl jsem, že Flack už sedí na Pošukovi.

„Já se u vás potom zastavím,“ řekl jsem Ráchel.

„Nejsem žádný dítě,“ řekla vztekle. „Váš šerif… Eh, hrom do něj. Ale vás mám ráda.“

Na to jsem odpověď neměl. Tak jsem si od Ráchel jenom vzal uzdu a rychle jsem vyskočil do sedla. Na ženskou, která po celý boží den vede řeči jen s koněm, dovedla člověka přivést do rozpaků. Až jsem se divil, kde se to mohla naučit.

Ze všech stran se začali slézat chlapi ke svým koním, ale přicházeli i pěšáci, kteří snad k ohni přijeli na stříkačce nebo na jiných rachotinách. Všichni se chtěli navzájem poplácat po zádech a hodit něco řečí, jak tomu ohni s pomocí boží zatrhli tipec.

„Nikdo ať teď na spáleniště neleze,“ křikl na ně Buck.

„Kdo by tam lez,“ odpověděl někdo.

„Byl bych radši, kdybyste se co nejdřív sebrali a jeli domů,“ řekl Buck. „Máme tady práci.“

Vtom přiklusal generál Ben Ritter. „Domníváte se snad, šerife,“ zeptal se státnicky, „že je vaší povinností pálit služebním koním kopyta ve spáleništi? Snad by bylo lépe šetřit majetek poplatníků.“

„No ovšem,“ přitakal mu starý Elihu Grouwer, complimentský milionář, který se vynořil z deště hned za ním, samozřejmě na svém impozantním bělouši. „Řekl bych, že práce už skončila a bůh jí požehnal.“

„Pánaboha do toho nepleťte, pane Grouwere,“ uzemnil ho Buck a obrátil se ke starostovi: „Někde před náma by měli bejt dva maníci z Tulsy. Půjčili si koně u Gilbertů a odjeli někam sem – a nevrátili se.“

„Kdy?“ zeptal se někdo.

„Co to bylo za lidi?“ chtěl vědět starosta.

„Nejspíš turisti z Tulsy,“ řekl Buck. „Odjeli sem snad někdy odpoledne.“

„Snad, někdy,“ řekl Ben Ritter, „není to přinejmenším trochu – nepřesné, šerife?!“

Podíval jsem se dolů na Ráchel, která se držela mého třmenu, jako by mě vyprovázela do války.

„Ve tři dvanáct,“ vřískla.

„Co ve tři dvanáct?“ zeptal se Buck a popojel blíž. „Neboj se mě, Ráchel.“

Podívala se na něj podmračeně. „Ve tři dvanáct odjeli od nás,“ řekla. „Dívala jsem se na hodiny, abych to mohla říct tuhle náměstkovi přesně. Jenom nevím, jak přesně naše hodiny jdou.“

„Okej, Ráchel,“ řekl Buck. „Chlapci z B s křížkem tě odvezou domů. Mohla bys to odstonat.“

„Nestarejte se,“ odsekla. „Nikdo se vás o to neprosí.“

Samozřejmě se do toho zase zapletl Ben Ritter. „Hlouposti,“ prohlásil. „Přivezli za mnou bryčku s pokrývkami a sanitním materiálem. To dítě nepojede na koni s nějakým… Eh, myslím tím muže obecně. Nebylo by to právě slušné, nemyslíte?“

Závěrečnou otázku rozhodil okolo a nejspíš čekal, že všichni chápavě zakývají hlavami. Jenže chlapi se náhodou zrovna všichni dívali jinam. Hlavou zakýval jenom Grouwerův bělouš a starý Elihu řekl, jako by ho to právě probudilo: „No ovšem, ovšem.“

Někdo se k nám hrnul z druhé strany. Byla to paní Gilbertova, která teprve teď dorazila k požářišti. „Ráchel,“ volala udýchaně, „je tady Ráchel?“

„Jedem,“ řekl Buck.

Když jsme opatrně vjížděli na černý mokrý popel, podíval se po mně a prohlásil: „S těma očima jsi měl pravdu, Charlie.“

Byl jsem rád, že to uznal.

7

Jeli jsme rovnou tam, kde jsme ráno našli balíky s kalikem. Všude tady předtím byla jenom tráva, takže terén se nezměnil, jenom zčernal. Místy dokonce ještě zbyly ostrůvky dožluta ožehnuté trávy, zato mesquitové křoví shořelo všude.

Liják se změnil v drobné mrholení, ale nebylo to o nic příjemnější. Vzpomněl jsem si na Ráchel. Tenkrát, když jsme u nich na farmě vyšetřovali Guyovu smrt, taky pršelo. Ale s ní jsme se nesetkali, spala.

„Už jsme skoro tam,“ řekl Flack. „Co? Támhleta pláň, co na ní dohromady nehořelo. Ale křoví to taky odneslo.“

Chvíli nato jsme ze zčernalé prérie vjeli na kamenitou rovinu. Začínalo se zvolna šeřit.

„Hele,“ řekl Flack a zastavil koně. „Tak on měl Nick přece jenom pravdu, co?“

Před námi byl na zemi natažený pruh kalika tu a tam zatížený kamenem. Byl tam i druhý, položený napříč.

Flack ještě kousek popojel, sklonil se v sedle a řekl: „Tady je něco jako koleje… Od nějakejch ouzkejch pneumatik.“ Postavil se ve třmenech a díval se k západu, kam ukazovala devadesát stop dlouhá nožička kalikového téčka.

„Letadlo přistává proti větru, jo?“ řekl jsem Buckovi.

„Jo,“ na to Buck.

„Jenže déšť přišel od východu,“ řekl jsem. „Takže to Nickovo téčko mělo bejt na druhý straně.“

„To nehraje roli, odkud přišel déšť,“ řekl Buck. „Tam nahoře může bejt vítr obrácenej. Proto se taky pokládaj ty téčka… Aby letec viděl, jakej vítr fouká dole u země. Chlapi, co lítaj balónama, by o tom mohli povídat. Pro ně jsou ty různý vzduchový proudy jediná možnost, jak aspoň do jistý míry letět tam, kam potřebujou.“

Zeptal jsem se, jak můžou pořád stoupat a zase klesat, aby ty větry našli.

„Když chtěj nahoru,“ řekl Buck, „vysypou trochu přítěže. A když chtěj dolů, vypustěj trochu plynu.“

„Až už nemaj ani přítěž, ani plyn,“ řekl jsem. „Jestli jsou přitom zrovna dole, měli kliku.“

„Jo,“ na to Buck.

Zdálo se mi, že jsem ho něčím naštval.

„Koukněte se na to,“ řekl najednou Flack. „Támhle.“

Postavili jsme se v třmenech jako on. Mesquitový hájek na protější straně se proti západu rýsoval jako hromada spletených drátů.

Ale bylo tam ještě něco, co tam od včerejška přibylo.

„Je to dost daleko,“ řekl Flack. „Moh by to bejt žebřiňák. Jestli je to eroplán, tak už toho moc nenalítá.“

„Jo,“ řekl Buck. „Nejspíš je to vrak. Jedem.“

Pobídli jsme koně. Jak jsme se blížili k protějšímu okraji kamenité pláně, vyvstával před námi v divném podvečerním světle spálený vrak letadla. Uprostřed se žárem zlomil vejpůl, a zatímco na bližším konci shořel úplně, na opačném trčela do výšky opálená trojlistá vrtule.

Buck zastavil nějakých třicet kroků před troskami. „Slezem,“ řekl. „Radši bych k tomu došel pěšky.“

Seskočili jsme a koně nechali stát. Pošuk ohrnoval pysky a nervózně přešlapoval. Flack ho poplácal po krku a strčil mu do zubů chlebovou kůrku.

Došli jsme ke vraku. Tam, kde bývala kabina, teď byly jenom zčernalé a pokroucené podélné nosníky. Mezi nimi přes žárem zvlněný plech zhrouceně visel pilot, nebo spíš to, co z něj zbylo. Nebyl to nijak příjemný pohled a všichni jsme se jako na povel odvrátili.

„Havaroval,“ řekl Flack. „A bouchnul mu benzin.“

„Hm,“ na to Buck.

„A jak bouchnul,“ pokračoval Flack, „rozprsk se na všecky strany… Já myslím, že ten oheň moh doletět až do trávy na druhý straně. Podle toho kalikovýho téčka foukal vítr od západu. A tady z toho přece musely lítat pořádný jiskry. Viděl jsem jednou, jak hořela stodola, a od ní chytilo obytný stavení, který stálo dobrejch dvě stě kroků daleko – jenom proto, že bylo od tý stodoly po větru.“

„Tohle je o hodně dál, než dvě stě kroků,“ řekl jsem.

„V tý stodole zase nebyl benzin,“ na to Flack.

„Obejdeme to,“ řekl Buck.

Hned nato řekl Flack: „Hele… Letěli dva.“

Pod zkrouceným zbytkem křídla ležela další mrtvola. Byla trochu zachovalejší a podle toho, co z ní bylo vidět, měla civilní oblek. „Nadzvednem to?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl Buck. „V tomhle bych se radši nevrtal. Nejspíš na to musí přijít nějaká komise. To přece není normální havárie. Letadlo stojí na podvozku.“

„Ne že bych to chápal,“ řekl jsem. „Tohle přece nejsou ti dva z Tulsy, co?“

„Ne,“ řekl Buck.

„Mrknu se po stopách, dokud je ještě trochu vidět,“ řekl Flack. „Po tom slejváku jich asi stejně moc nenajdu… Ale zkusit bych to moh.“

„Udělejte to, Flacku.“

Dědek začal pomalu obcházet vrak. Když došel asi dvacet kroků před vrtuli, řekl: „Tady je sem tam znát něco, co by mohly bejt stopy koní… Ale přísahat bych na to nemoh, přece jenom je to tu samej kámen. Podívám se támhle… Radši si na to vezmu koně. Za chvíli na to nebude vidět.“

„Okej, dědku,“ řekl Buck. „Počkáme tady.“

Flack Sidley naskočil na Pošuka a rozjel se k západu.

„Hele, Charlie,“ řekl Buck a ukázal pod letadlo. „Támhle u toho kola… To je kanystr. Kruci… nelíbí se mi to.“

„Myslíš, že to někdo zapálil?“

„To si sakra myslím. Polili to a kanystr hodili pod letadlo. Teprv potom asi bouchla nádrž. Určitě se to rozprsklo okolo, jak říkal Flack. Ale jiskry by se asi těžko dostaly až k trávě na druhý straně. I když je to po větru, je to přece jenom daleko. Já myslím, že to tam spíš podpálili schválně. Benzinu měli dost.“

„Proč by to dělali?“

„Možná proto, aby zdrželi případný pronásledovatele.“

„A kdo by je pronásledoval?“

„Třeba my. Jestli jim Trigett vykecal, že jsme se na ně vyptávali… Radši se pojistili.“

„Takže nehledali petrolej?“

„Jak můžu vědět, co hledali, Charlie?“

„Chudák Ráchel,“ řekl jsem. „S těma svejma koníkama se asi těžko shledá.“

„Jak se tam vůbec tak rychle dostala, když neměla koně?“ zeptal se Buck. „Někdo ji přivez?“

„Já. Vždyť jste ji taky museli vidět, jak utíkala k požáru.“

„Jo,“ na to Buck. „Samozřejmě že jsme ji viděli. Její mámu taky. Oběma jsem řek, ať mažou zpátky. Neposlechla ani jedna.“

„Co myslíš, že jsem Ráchel řek já?“

„Co bys jí tak asi řek… Račte si naskočit, slečno. To byl teda nápad, Charlie.“

„Jo, jenže její. Vyskočila mi na koně sama. Měl jsem ji snad shodit, Bucku?“

„Ne,“ na to Buck. „Jak jsem jí viděl, musel bys ji nejdřív knokautovat. Viděl jsi u Gilbertů auto těch dvou?“

„Neviděl. Ale včera ho přece strčili do kůlny. Aspoň Ráchel to říkala. Takže ho tam dneska mohli strčit zas.“

„Sakra práce,“ řekl Buck. „Neměl jsem bejt tak háklivej na zaručený práva občanů. Kdybysme sem bejvali jeli dřív a schovali se někam do roští…“

„Nemoh jsi to tušit, Bucku.“

„Presumpce neviny,“ zabručel. „A podobný pitomosti.“

Silně se ochladilo a začala se do mě dávat zima. Stmívalo se víc a víc. Z mokré země stoupala mlha. Strašidelný vrak s mrtvou posádkou krajině na půvabu nepřidával.

Flack se vracel. Pak slezl z koně kousek od nás, škrtal sirkami a tiše sakroval. Naštěstí přestalo i to mrholení, ale to nemuselo vydržet dlouho. Po nebi se válely nízké černé mraky.

„Šerife,“ ozval se Flack, „pojďte sem.“

„Našel jste něco?“

„Jo. Ani bych to bejval nečekal. Vemte si rovnou koně.“

Vrátili jsme se k nim. Z jejich zmoklých hřbetů stoupala pára a vypadali, že by se nejradši vrátili do maštale. Vzali jsme je za uzdy a vedli je za sebou k Flackovi.

„Máte někdo sirky?“ zeptal se. „Já už mám jenom asi tři.“

Měl jsem skoro plnou krabičku, ale hlavičky zvlhly.

„Já mám čerstvě naplněnej zapalovač,“ řekl Buck. „Co je, Flacku?“

„Půjčte mi ho, šerife.“

Buck mu podal zapalovač. Flack křísl kolečkem a namodralý plamínek vyskočil. „Tuhleto,“ řekl Flack a posvítil na zem. „Nechci to teď zvedat, je důležitý, jak to leží.“

Buck se sehnul. „Podkova?!“ řekl.

„Jo, podkova,“ na to dědek. „Pěkně ošoupaná. Řek bych, že to ztratil jeden z těch Gilbertovic koní. Ženský nemyslej na kováře… A jejich koně toho moc nenaběhaj.“ Sfoukl plamínek, zakryl knot víčkem a vrátil zapalovač Buckovi.

„Nejen že toho moc nenaběhaj,“ řekl Buck. „Teď je taky jeden z nich bez podkovy a chlápkové to nevědí. Kruci… Vědět, kudy jeli…“

„No, přibližně to víme. Foukalo od západu.“

„Jo,“ řekl Buck. „Podle toho téčka. I když déšť přišel z opačný strany.“

„Oheň se šířil k východu,“ řekl Flack. „Ať už nahoře foukalo jak chtělo. Támhle,“ mávl rukou k západu, kde byl ještě pořád nad obzorem světlejší pruh, „nehořelo. Koukal jsem kousek dál. Místama je tam taky jíl… A v tom se stopy udržej i přes takovej slejvák. Jako v sádře.“

„Byly tam nějaký?“

„Jsou tam. Ne moc… Ale pár jsem jich viděl.“

„Jeli k západu?“

„Určitě. Samozřejmě to kousek dál mohli otočit někam jinam. Ale dost o tom pochybuju.“

„Proč?“ zeptal se Buck.

„To je náramně jednoduchý. Jestli prérii zapálili schválně, kam jinam by jeli? Vítr hnal oheň k východu. Není jiná možnost, než že uháněli přesně na opačnou stranu. Na západ. Za sebou měli oheň a před sebou volnou prérii.“

„Jo,“ řekl Buck. „Přes dvacet mil volný prérie, jenom tu a tam stojí nějaká osamělá farma, který se dá lehko vyhnout. A za těma víc než dvaceti mílema je silnice z Anadarka do Bridgeportu… Po ní by to měli dalších asi pětadvacet mil na hlavní silnici na El Reno nebo na Clinton, Elk City a texaský Amarillo. Jestli ten kůň bez podkovy začne kulhat…“

„Přece nepojedou na koních po silnici až do Texasu,“ řekl jsem.

„To ne,“ řekl Buck. „Ale na tý silnici by na ně moh čekat nějakej komplic s autem.

„Auto přece nechali u Gilbertů.“

„S jiným autem. Na tohle se vykašlali. Proto to taky byla starší fordka, ne? Asi jim to stálo za to, nechat ji tady. Jestli to letadlo přepravovalo něco cennýho…“

„No jo,“ řekl Flack. „Když se můžou přepadávat poštovní auta s prachama, proč by to nešlo s letadlem?“

„Jedem,“ řekl Buck. „Ta silnice se dost kroutí a jeden takovej záhyb se stáčí sem. To je těch dvacet, možná třiadvacet mil. Auto na ně bude těžko čekat jinde… Trošku si to pamatuju z mapy, řek bych, že je to odtud přímo na západ, jako na jezero v rezervaci Fort Cobb.“

„Mám koukat po stopách?“ zeptal se Flack.

„Risknem to bez nich,“ řekl Buck Lee. „Charlie… Seber tu podkovu.“

8

Naše služební koně byli odpočatí a dobře živení. Když jsme je trošku pošimrali ostruhami, rozletěli se prérií jako na dostizích. Museli jsme jenom doufat, že některý z nich nešlápne do psouní díry a nezačne kulhat. Byla ohromná klika, že ten Gilbertovic komoň ztratil podkovu, jinak bychom neměli žádnou naději. Hardy s Robinsonem měli náskok nejmíň hodinu, možná dvě, a určitě nejeli klusem.

Ještě pořád bylo trochu vidět, aspoň tak, že jsme o sobě navzájem věděli. Tu a tam jsme zvolnili, když se terén zvedal, a na opačném svahu jsme koně zase popohnali. Dvacet mil není moc, ale kůň nemůže jet celou dobu tryskem. Není to automobil.

Mohli jsme mít za sebou deset mil, když se vlevo od nás objevilo pár světel. Byla to nějaká osamělá usedlost.

„Nezastavíme?“ křikl jsem na Bucka.

„Leda na zpáteční cestě,“ odpověděl Buck. „Kdyby u silnice nikdo nebyl.“

Chvíli nato se světla ztratila.

Sáhl jsem koni na krk. Zdálo se mi, že se dost potí, ale jinak byl v pořádku. Jak se dalo čekat, nejlíp na tom byl Flackův Pošuk. Jak běžel, pohazoval hlavou a nejspíš jsme na něj byli trochu pomalí.

Ještě jednou se objevilo světlo, tentokrát vpravo, aby se hned zase ztratilo za kopečkem. Ujeli jsme dalších pět mil, ale taky to mohlo být sedm. U silnice jsme mohli být za dvacet minut, nanejvýš za půl hodiny. Už se docela setmělo. Najednou Flack zamával rukou, aspoň se mi to zdálo, protože jsem právě jel těsně vedle něj. „Zastavte,“ křikl. „Jenom na moment.“

Přitáhl jsem koni uzdu.

„Co je, dědku?“ zeptal se Buck.

Pomalu jsme zastavili.

Flack sklouzl ze sedla a něco kutil na zemi.

„Našel jste něco?“ zeptal jsem se.

„Ticho,“ na to Flack.

Mlčeli jsme a čekali. Zvedl jsem oči k nebi a viděl, že se mraky začínají trhat. Tu a tam vykukovaly hvězdy.

„Jsou před náma,“ přerušil mlčení Flack a s hekáním vstal.

„Slyšel jste je?“ zeptal se Buck.

„Jo. Dva koně.“

„To jste slyšel jenom tak ze země?“ řekl jsem.

„Jenom tak ne,“ na to Flack. „Zapích jsem do hlíny kudlu a vzal ji do zubů. Říkali jsme tomu indiánskej telefon. Jedou klusem… Máme je za pár minut.“

„Okej,“ řekl Buck. „Trošku se rozdělíme… Držte se víc vpravo, Flacku. Charlie – ty doleva. A trapem, koně pořád ještě můžou.“

Rozestoupili jsme se a řítili se dál.

Před námi byl mírný svah směrem nahoru, díky tomu byl docela temný. Obloha nad ním byla přece jen o něco světlejší..

Něco se tam kmitlo, a ještě jednou.

„Možná čtvrt míle,“ zaslechl jsem Bucka.

Byl jsem trochu pozadu. Plácl jsem kobylu přes zadek a přenesl váhu víc dopředu. Svah před námi se krátil. Zdálo se mi, že za obzorem něco svítí.

Pak jsme se najednou ocitli nahoře.

Další čtvrt míle před námi, o pár desítek stop níž, běžela zleva doprava silnice. Stál u ní prkenný barák s vraty, nad kterými svítilo osamělé světlo. Z vrat vyjížděl dlouhý automobil a dva chlapi tam zrovna seskočili ze sedel a utíkali k němu s nějakými pytli přes ramena.

„Kruci,“ křikl Buck, Jestli nám ujedou…“

Uháněli jsme k baráku.

Chlápkové museli vědět, že za nimi někdo jede. Třeba taky věděli, co je to indiánský telefon. Měli zatraceně naspěch.

Naštěstí od vrat baráku vedla dost mizerná cesta, na které se automobil kymácel jako obyčejná selská bryčka. Míjeli jsme budovu, když se konečně dobatolil k silnici.

„Stůjte!“ zařval Buck.

Ve světle žárovky nad vraty jsem viděl, jak tahá z holstru bouchačku. Hmátl jsem po ní taky. Vtom práskla rána od vozu a Buckovi, který byl vpředu, sletěl klobouk.

Motor automobilu zařval.

Flack zastavil Pošuka snad na desíti stopách. Napřímil se ve třmenech a popadl jeden ze svých velkorážních revolverů oběma rukama. Zastavil jsem koně, ale chvíli to trvalo. To už se automobil rozjížděl po silnici.

Ujel snad třicet yardů, když Flack vystřelil.

Auto udělalo kličku, pak se natočilo napříč silnice. Motor pořád běžel a vůz vjel předkem do příkopu a zastavil se. Teprv potom motor ztichl.

„Na zem,“ zavelel Buck. „Teď už neutečou.“

Zahlédl jsem ohníčky výstřelů a uslyšel svištění kulky, která proletěla nepříjemně blízko. Spíš jsem spadl, než seskočil. Kobyla hned odcválala někam do tmy, jako by se do toho nechtěla míchat.

Vmáčkl jsem se do mokré trávy a hledal díru, kterou by se dalo vystřelit. Když jsem zahlédl auto, práskl jsem po něm, někam do místa, kde jsem předtím viděl blýskat výstřely.

„Zahoďte zbraně a vylezte,“ zavolal Buck.

Místo odpovědi to od vozu zase párkrát prásklo.

„Charlie,“ zaslechl jsem Bucka, „sem tam vystřel a měň pozici, ať si tě nevyčíhnou. Dědek je zkouší obejít z druhý strany.“

„Jo,“ řekl jsem.

Jak jsem třeštil oči na to ne moc viditelné vozidlo, zdálo se mi, že se něco hnulo za jeho zádí. Vystřelil jsem, ale nevěděl jsem, jestli jsem něco trefil. Automobil stál nejmíň padesát yardů ode mne, světlo nad vraty baráku mě spíš oslňovalo, a tak jsem auto rozeznával jen podle reflektorů, které svítily do příkopu.

Sotva jsem to stačil domyslet, když zhasly a neviděl jsem vůbec nic.

„Charlie,“ zašeptal Buck.

„Jo,“ odpověděl jsem.

„Tím autem už neujedou,“ pokračoval. „Pěšky nemaj naději a vědí to. Koně jsou kdovíkde. Buď to vzdaj, nebo nás zkusej postřílet. Jenže k nám nemůžou blíž kvůli tomu světlu, a taky přesně nevědí, kolik nás je.“

„My k nim taky nemůžem,“ řekl jsem.

„My ne,“ na to Buck. „Ale dědek jo.“

Měl pravdu. V tomhle druhu válčení byl Flack Sidley mnohem lepší než my oba dohromady. Pral se s Komanči, když jsme ještě nebyli na světě.

Buck vystřelil a odvalil se stranou. Od vozu odpověděli.

Chvilku jsem počkal, vystřelil a taky se odkutálel. Málem rovnou do dráhy další střely, kterou nám poslali. Těsně přede mnou se odrazila od kamene a s pištěním zmizela ve tmě.

Takové zábavy člověku začnou brzy jít na nervy.

Buck vystřelil.

Rozmýšlel jsem se, na kterou stranu se odkutálet, až to zase zmáčknu, když odněkud z blízkosti automobilu zarachotila bubnová palba dědkových pětačtyřicítek. Nedalo mi to, abych nezvedl hlavu. Díky tomu jsem viděl, jak se otevřela dvířka a nějaký stín vyvrávoral; z ruky mu lítaly plamínky. Pak to nejspíš koupil a zlomil se v kolenou. Ještě jednou řachly tři čtyři rány od Flacka.

Pak se rozhostilo ticho.

„Šerife,“ křikl Flack, „tady to vypadá čistý.“

„Buďte opatrnej, sakra,“ odpověděl Buck.

„Ale jo, to já jsem,“ na to dědek. „Teď se tam jdu mrknout. Myslím, že jsem dostal dva… Ten třetí je kaput. To byl šofér. Mířil jsem někam doprostředka předního sedadla a viděl jste, co to s autem udělalo.“

Mlčeli jsme a čekali. Potom bylo vidět plamínek, jak dědek škrtl jednou ze svých tří posledních sirek. „Mužem to odhoukat,“ zavolal vzápětí.

Vstali jsme a šli k vozu. Buck vevnitř nahmatal a stiskl vypínač vnitřního osvětlení. Šofér ležel s hlavou na volantu, v jednom spánku měl díru a druhý neměl. Vzadu v oddělené pasažérské kabině ležel mezi sedadly snědý chlápek, který vypadal jako Ital nebo Španěl. Jednu díru měl těsně pod ramenem, druhou o něco níž. Chrčel a oči měl jenom samé bělmo.

Jeho parťák, který to dostal na silnici, byl drobátko bez sebe. Ve světle Buckova zapalovače jsme na něm našli čtyři zásahy, všecky na pravé straně těla: v koleně, ve stehně, na předloktí a v rameni. „To má tak někdo štěstí,“ řekl nad ním Flack, když jsme ty díry spočítali. „Čtyři pecky a ani jedna smrtelná.“

Buck vlezl do kabiny a natáhl se kolem polomrtvého Itala. „Aha,“ řekl. „Spadlo to na podlahu, jak vjeli do škarpy. Nebo to tam hodili rovnou.“

Díval jsem se, jak něco táhne ven. „Co je to?“ zeptal jsem se. „Vypadá to jako poštovní pytel.“

„Kvůli čemu asi utíkali?“ na to Buck. „Plomba je utržená…“ Hrábl dovnitř. „Buď jsou to nějaký reklamní letáčky, který měl ten eroplán rozhazovat, nebo jsou to peníze,“ řekl a vytáhl balíček stovek přelepený páskou. „Vida… A pytel je toho plnej, jak se zdá.“

„Co s tím chceš dělat?“

„Co bych s tím dělal? Flacku… Moh byste sehnat koně? Taky ty od Gilbertů. Charlie… Odnesem ty dva pod světlo. Máš s sebou lékárnu?“

„Jo, mám. Chceš je naložit na kobyly a vézt je zpátky? Po cestě nám vypustěj duši, Bucku.“

„Od čeho tady mám ten jejich auťák? Vytáhneme ho s koňma na silnici. Nic mu není, jen pár děr v karosérii. Strčím ty chlápky dovnitř a dovezu je do El Rena i s těma prachama. Ať má Calhoun nějaký povyražení.“

„A co my?“

„Co vy? Seberete všechny kobyly a pojedete domů.“

9

Kolem třetí ráno vyšel měsíc. Měli jsme za sebou spáleniště a blížili se ke Gilbertovic farmě,

„Budem je kvůlivá tomu budit?“ řekl Flack. „Darmo se vyděsej.“

„Jestli tady počkáte,“ řekl jsem, „strčím jim koně rovnou do maštale. Snad tam maj nějaký seno. Odstrojím je a vypadnu. Kvůli tomu nikoho budit nemusíme.“

„Fajn,“ souhlasil Flack. „Dám si zatím pár prásků… Ale nechte mi tu sirky, náměstku. Už mám jen dvě.“

Mezitím jsme dojeli na dohled otevřených vrat.

Podal jsem Flackovi sirky, slezl jsem ze sedla a odvázal od svojí kobyly Mohameda. Flack uvolnil druhého koně, menšího strakáče. Vrata do dvora se nejpíš nezavírala nikdy. Prošel jsem skrz a Mohamed mě sám táhl k maštali.

Vytáhl jsem dřevěnou petlici, měl jsem na tenhle dvůr nehezké vzpomínky a pospíchal jsem. Taky jsem nechtěl, aby na mě Flack venku čekal dlouho. Jak jsem otevřel, koně se vhrnuli dovnitř jako velká voda.

Vešel jsem za nimi. Koně to tu znali, já nevěděl, kam šlapu. Nejspíš visela lucerna nebo tam třeba visely i dvě, ale i kdybych nějakou našel, neměl bych ji čím rozsvítit. Sirky jsem nechal Flackovi.

Chvíli jsem kolem sebe nerozhodně šmátral, až jsem si konečně řekl, že koně se do rána nezblázní. Hlavně že jsou v maštali. Zavřu a vypadnu.

Jak jsem se otočil zpátky ke dveřím, málem jsem leknutím zařval. V rámu dveří stála postava, která v měsíčním světle vypadala jako bledý přízrak.

„To jste vy, pane náměstku?“ zašeptalo to.

„A kruci,“ řekl jsem, „co nespíš, Ráchel?“

Nějak jsem zapomněl na to včerejší vykání. Vlastně už předvčerejší.

„Já nemohla,“ řekla. „Pořád jsem čekala, jestli nepřivedete Mohameda… Koukala jsem z okna. Božínku… Vy jste zlatej. Nikdy jsem nepoznala tak hodnýho člověka. Nejdřív ta zmrzlina… a teď jste nám přived koně.“

Něco jsem zabručel. Najednou se ke mně vrhla, a jak mě popadla kolem krku, shodila mi klobouk.

Připadalo mi, že se směje a brečí najednou. Pohladil jsem ji po vlasech. Taky jsem ji popleskal po zádech. Přitom jsem s hrůzou zjistil, že přiběhla akorát v noční košili. „No tak, sakra,“ řekl jsem, „co blázníš, Ráchel?“

Jak jsem se k ní sklonil, měl jsem najednou její zmáčený čumáček v obličeji. V tom momentě mi došlo, že všichni z téhle rodiny jsou pruďasové, a nechal jsem to tak.

Asi za tři hodiny jsem řekl: „Ty koně potřebujou odstrojit a neškodilo by jim trochu ovsa, jestli máte.“

„Hned to udělám,“ řekla poslušně.

„V tý tmě?“ já na to.

„Vyznám se tady poslepu,“ řekla. „Vám říkaj Charlie, že jo?“

„A co má bejt?“ odpověděl jsem drsně. „Ahoj.“

Zpátky přes dvůr jsem se kradl jako zloděj. Přitom jsem si říkal, jestli nejsem zloděj doopravdy. Šerifův náměstek! Zachoval jsem se jako blbec. Takový dítě, pitomo, nadával jsem si. Jenže jsem moc dobře věděl, že Ráchel žádné dítě není, a měl jsem vztek, že nevím, na koho se vlastně zlobit, jestli na sebe nebo na ni.

Když jsem vyšel ven, koně se klidně popásali a Flacka jsem nikde neviděl. Pak jsem si všiml, že Pošuk nemá sedlo. Tak jsem popošel k jednomu mesquitovému keři, kam padal dlouhý černý stín, jaký vždycky bývá od měsíce. Dědek tam ležel, natažený naznak, se sedlem pod hlavou.

Jak jsem byl naštvaný, šťouchl jsem ho špičkou boty do podrážky. V tu ránu byl vzhůru. „Co tady chrápete, dědku?“ řekl jsem. „Neměl jste hlídat koně?“

„Ále,“ na to Flack a sbíral se ze země. „Viděl jsem nějakej přízrak, jak vlaje přes dvůr. Tak jsem si řek, že vám to možná potrvá trochu dýl, náměstku. Kdepak máte klobouk?“

„Doprčic,“ řekl jsem, „nechal jsem ho v maštali.“

„No bože… Však si pro něj zejtra zajedete. Nebo si tam skákněte hned, však je čas.“

Čím dál tím víc jsem se utvrzoval v přesvědčení, že jsem blbec. „Jedem,“ řekl jsem. „Už toho mám plný zuby.“

Jenomže jsem přesně nevěděl čeho.

10

Když jsme dojeli do úřadovny, seděl tam Buck Lee s nohama na stole a Nick Ralston s očima jak dva kmíny mu vařil kafe.

„To je dost,“ uvítal nás Buck. „Nějaký problémy?“

„To víte, šerife,“ řekl dědek Sidley, „Mohamed bez tý podkovy pěkně pokulhával. Tuhle náměstek toho má plný zuby.“

„Vy ne?“ na to Buck‘.

„Copak já,“ ušklíbl se dědek. „Já se cestou prospal.“

„Jak jsi dopad v Renu?“ zeptal jsem se Bucka, abych to zamluvil.

„Už byla po tom éru sháňka,“ řekl Buck. „Prachů bylo za osm set padesát tisíc… Pěkný pokušení. Letěl s tím jeden ozbrojenej průvodce, a ten se sčuchnul s třema známejma firmama. Dohodli se, že na jistým místě na letový trase počkaj a prostřou tam přistávací téčko… Průvodce vytáh bouchačku a přinutil pilota přistát. Myslel, že se šábnou, jenže narazil na tvrdší grázly, než byl sám. Sotva bylo letadlo na zemi, uzemnili ho.“

„To byl ten –“

„Jo, ten na zemi pod křídlem. Chtěl se svým podílem frnknout do Jižní Ameriky.“

„To povídal ten čtyřikrát provrtanej?“ zeptal se Flack.

„Jo,“ kývl Buck. „Hledá polehčující okolnosti. Kajícný přiznání… a tak dále. Jenže za toho pilota, co ho nechali uhořet, stejně vyfasuje absolutní trest. Jeho kámoš před ním unik na nebesa – nebo spíš do pekel horoucích. Dodejchal chvíli po tom, co jsem ho dovez do Rena.“

„Přijedou sem?“

„Už by tu měli bejt.“

„A jak ses sem dostal ty?“

Buck se zasmál. „Nebudete tomu věřit, ale stopem. Calhoun mě přemlouval, abych jel k ránu s nima… Jenže já měl hroznou chuť na Nickovo kafe. Nikdo nedělá lepší. Tak jsem se nechal hodit na jednaosmdesátku a máv jsem si na kamion.“ Chvíli se na mě díval. „Jo, Charlie,“ řekl potom, „kdepak máš ten svůj pěknej sváteční klobouk?“

„Kde bych ho měl, kruci?“ řekl jsem.

II. PŘÍPAD ZA VŠECHNY

PRACHY

1

I v takovém malém hnízdě, jako je Compliment na bývalém Chisholm Trailu, se čas od času může stát, že za všelijakých neveselých okolností odejdou na věčnost táta se synem a nechají vdovu, aby se plahočila na rodinné farmě jen se svou šestnáctiletou dcerou.

Přesně tak to bylo u Gilbertů. Že to na jejich farmě jde od desíti k pěti, to lidi v Complimentu za mák nezajímalo. Pokud se o Gilbertových vůbec mluvilo, tak spíš o malé Ráchel, že roste jak dříví v lese a těžko se vdá, protože kdo by si vzal špindíru z takové praštěné rodiny. Bohužel, myslela si to i moje máma, ačkoliv je to jinak ženská spravedlivá a chodí do kostela každou neděli. V zájmu objektivnosti, jak by řekl šerif Buck Lee, je třeba tyhle věci uvést na pravou míru: Ráchel se sice koupala jenom v potoce, neměla trvalou ondulaci a nosila hadry po bráchovi, ale taky nebyla žádná špindíra a navíc měla pár nejkrásnějších modrých očí, což musel uznat i Buck Lee.

Seznámil jsem se s ní trochu blíž, když se na mě obrátila jako na prvního náměstka městského šerifa v záležitosti, kterou za prvé znáte, a která za druhé s tímhle příběhem nesouvisí – leda v tom, že když jsem se ocitl ve tři ráno u Gilbertů v maštali, kam jsem přivedl jejich ztracené a znova nalezené koně, Ráchel neváhala vyskočit z postele, aby mi mohla poděkovat, a protože jejich rodina je opravdu drobátko praštěná, ztratil jsem při tom klobouk a nestačil utíkat. Dovedl jsem si dost dobře představit, co by asi udělala stará Ethel Gilbertova, kdyby nás v maštali nachytala. Z téhož důvodu jsem si pro klobouk hezky dlouho nešel a nosil ten starší.

Jenomže Ráchel nenapadlo nic chytřejšího, než že nejspíš chodím bez klobouku, a při nejbližší příležitosti skočila na šedáka jménem Mohamed, aby mi ten zatracený klobouk vrátila. Protože se nejspíš nechtěla potkat se šerifem, kterého jaksi neměla ráda, přišla za mnou domů (máme na baráku firmu tátovy sedlářské a ozdobnické živnosti), já byl zrovna jako na potvoru ve službě a moje máma jí řekla pár nevybíravých slov, jako že by nemusela jezdit na koni do města bosá a vůbec by se mohla učesat a trochu líp oblíct, když jde mezi lidi a podobně.

Ty řeči nejspíš Ráchel pěkně vzaly, protože za pár dní nato se její máma Ethel objevila na dobročinném bazaru, který uspořádala starostová v Lone Staru, a odvezla si balík šatstva odloženého vesměs jen proto, že se bývalým majitelkám zdálo být trošku z módy. Co mám povídat, já bych to nepoznal.

Takhle nějak v pondělí k večeru jsem stál před dveřmi úřadovny a bánil pánubohu do oken z čerstvě ubaleného cigára, když se na konci ulice od jihu vynořil šedivý kůň. V Complimentu byl jenom jeden šedák, a sice Gilbertovic Mohamed, jenže ten mi nějak nepasoval k jezdci. Jak se blížil, čím dál víc se mi zdálo, že na něm jede Charlotte, řečená Pink, dcera Elihu Grouwera, zazobaného majitele motelů a občerstvoven na všech možných silnicích Oklahomy, který má v Complimentu haciendu s tepanými lucernami a bazénem.

Vrtalo mi to hlavou, až jsem zapomněl kouřit. Všiml jsem si toho, teprv když mi cigareta dohořela až k prstům.

„Jak se máte, pane náměstku?“ pravila ta sličná jezdkyně a zastavila koně. „Jsem ráda, že vás vidím. Tuhle jste bohužel nebyl doma, když jsem vám přivezla klobouk.“

To se ví, nebyla to Pink. Byla to Ráchel Gilbertová. Něco si udělala s vlasy a místo hadrů po bráchovi na sobě měla bleděmodrou blůzičku, žlutý šáteček kolem krku, světlehnědé jezdecké kalhoty a měkké holínky s ostruhami.

„No ne,“ řekl jsem, „jak to vypadáte, Ráchel?“

V té jejich maštali, když se mi vrhla kolem krku, jsem zapomněl, že jsem jí předtím vykal. Teď jsem zase zapomněl, že jsem jí v maštali tykal. Jenomže, co vám mám povídat – jako by to byla pokaždé jiná ženská.

„Vám se to nelíbí?“ řekla.

„Já nevím,“ řekl jsem po pravdě. „V pánský košili a bosá se k tomu koni hodíte líp. Ale možná že je to zvyk.“

Nejspíš jsem ji tím přivedl do rozpaků. Mírně zrůžověla a řekla: „No jo… Ale měl byste to říct taky svý mamince.“

Mávl jsem rukou. „Copak maminkám se dá něco říkat?“

„Asi ne.“

„Kam jedete, Ráchel?“

„Ke Grouwerovým.“

„Neříkejte. Starý Elihu vás pozval?“

„No, to ne…“ zasmála se. „Asi jste poznal, co mám na sobě, že jo?“

„Dokonce mě to spletlo,“ řekl jsem. „Tak vy kamarádíte se slečnou Grouwerovou…?“

„Ale ne… Slečna to dala na ten dobročinnej bazar a máma mi to koupila… Víte, z těch peněz, co jsme dostaly za půjčení koní. Chvíli jsem se rozmejšlela, jestli si to mám oblíct. Nejsme přece chudáci, co musej nosit odložený věci, ne?“

Samozřejmě přesně takoví chudáci byli.

„Co je na tom,“ řekl jsem. „Vždyť jste to koupily. Říká se tomu zboží z druhý ruky. Vám se to zdá trošku – no, protože víte, kdo to před váma nosil. Ale s tím bych si nelámal hlavu, bejt váma. Sluší vám to.“

„Jste hodnej, že to říkáte.“

„Neříkejte mi pořád, že jsem hodnej, Ráchel.“

„A nejste? Zachránil jste naše koně.“

Teď bylo na mně, abych nasadil ruměnec. „Helejďte, Ráchel,“ povídám, „za to už jste mi jednou poděkovala. Dokonce v noční košili. Že vám nebylo hanba.“

„A proč by mi mělo bejt hanba?!“ řekla nevinně. „Vždyť tam byla tma.“

„Smažme to,“ řekl jsem. „Co budete dělat u Grouwerů?“

„Je to trošku legrační… V jedné kapse jsme našly desítidolarovku. Sice vypranou, ale ta se dá vyměnit na poště.“

„A vy ji jedete vrátit?“

„No a co? Přece si ji nenecháme.“

„To máte pravdu. Třeba ji tam Grouwer nalíčil schválně.“

„To snad ne… Tak já už bych měla…“

Nějak se jí najednou nechtělo.

„Proč nejedete po loukách?“ zeptal jsem se. „Tvrdá silnice Mohamedovým nohám neprospěje.“

„Já myslela, že mě takhle třeba uvidí vaše maminka.“

„Co vám sakra záleží na tom, co lidi říkaj? Pro mě za mě si klidně jezděte třeba v tý noční košili.“

Hodila po mně těmi svými modrými lucernami a řekla: „To by se vám líbilo, že jo?!“

Pohodila hlavou a pobídla koně. Asi jsem ji naštval, protože si podle mých řečí mohla myslet, že je mi naprosto putýnka, co má na sobě. Nebylo to tak, jenže ženské už holt takhle přemýšlejí. S tím nic nenadělá ani šerifův náměstek, i když je to venkoncem mládenec k zulíbání a hodný k tomu.

Díval jsem se za ní, jak pěkně sedí v sedle. Nejspíš jezdila od narození.

Už jsem se chtěl otočit a zapadnout do kanceláře, když se s Ráchel minula otevřená fordka a zaparkovala naproti před motelem Lone Star. Vylezl z ní chlápek, kterého jsem viděl snad jednou v životě, jmenoval se Burton a měl pronajatou starou chatu na Morris Hillu. Patřila Classi Bayerovi, majiteli místního ranče B s křížkem.

Protože si to Burton namířil rovnou ke mně, přestal jsem sledovat Ráchel a kývl mu na pozdrav.

„Vy jste šerif?“ zeptal se.

„První náměstek Blount,“ já na to.

„Já jsem nějakej Burton,“ řekl. „Jim Burton.“

„Jo, to bych věděl. Máte od Bayera pronajatou chatu.“

„Správně. Moh bych mluvit se šerifem?“

Povídám mu, že ne, protože má zrovna volno. Ve službě jsem já a Flack Sidley, a to by mohlo stačit, pokud nám snad nechce oznámit, že příkladně našel mrtvolu, nebo že sám někoho odpráskl. „To samozřejmě ne,“ na to Burton. „Ale rád bych si s váma promluvil, protože se mi stala taková divná věc…“

Pozval jsem ho dál a řekl jsem, že tohle je druhý náměstek Sidley, a dědkovi zase, že tenhle pán se jmenuje Jim Burton, bydlí ve srubu na Morris Hillu a stala se mu taková divná věc. Přitom jsem otevřel dvířka v přepážce a nabídl Burtonovi židli.

Byl to takový nenápadný týpek s velkými kouty v prořídlých vlasech neurčité barvy. Klobouk neměl a zdál se zdravě opálený. Oblečený byl do flanelové košile a manšestrových kalhot, které měl nacpané do nízkých kanadek. Čert ví, co vlastně tam nahoře celé dny dělal, ale nám po tom konečně nic nebylo.

„Možná je to prkotina,“ začal, když se posadil. „Říkal jsem o tom panu Bayerovi, a on mě s tím poslal za vámi, že prej ten kopec dobře znáte. Měl jsem cestu do města, potřebuju si nakoupit pár piv, doktor mi je předepsal pro lepší trávení. Denně vypiju jedno po večeři… No, tak jsem nejdřív zašel k vám.“

„Něco na Morris Hillu?“ zeptal jsem se.

„Jo. Včera se tam objevil takovej divnej člověk… Já si vždycky před večeří vyrazím na malou zdravotní procházku, víte? Narazil jsem na něj…“

Protože se odmlčel a jednoho po druhém si nás prohlížel, jako co my na to, zeptal se ho Flack, co tam nahoře vlastně celé dny dělá.

„Nic.“ Trošku křečovitě se zasmál. „Vůbec nic… Mám trochu pocuchaný nervy. Doktor mi doporučil samotu, někde v přírodě… Jinak žiju v Oklahoma City, tam moc klidu není, to víte… Pan Bayer inzeroval, napsal jsem mu a dohodli jsme se. Není to drahý a je tam hezky. Jenomže teď ten člověk…“

„Potkal jste ho na procházce?“

„Přesně tak… Včera. Vypadal trošku vyjukaně, když jsem na něj narazil. Mezi srubem a tou severní cestou na kopec je taková malá mýtinka otevřená k východu. Tam ten člověk stál… Měl s sebou nějaký nářadí nebo co. Zdálo se mi, že tam něco rozkládá, ale nechtěl jsem se zastavovat. Než jsem přešel, nedělal nic. Čekal, až budu pryč.“

„A když jste šel zpátky…?“

„Vracel jsem se jinudy.“

„Proč? Nebyl jste zvědavej?“

„Ne… Ale… Víte, mne to tak vyvedlo z míry, že jsem se mu radši vyhnul. Prostě – už jsem ho nechtěl vidět podruhý. Já nevím, jestli to chápete –“

„Ale jo. Doktor vám tu samotu jistě nedoporučil pro nic za nic. Jaký nářadí myslíte, že měl? Nepřemejšlel jste o tom dodatečně?“

„Hm… Vypadalo to jako nějaká třínožka.“

„Rybářská židlička?“

„Ne, bylo to vyšší.“

„Jako maj malíři?“

„No. Zrovna něco takovýho.“

„Třeba je to malíř,“ řekl Flack, „a chce namalovat celkovej pohled na naše slavný město. Jsou mezi nima takoví blázni, který vůbec nenapadne, že by si mohli koupit za deset centů pohlednici a namalovat to podle ní doma.“

„Ale žádnej není takovej blázen, aby maloval potmě,“ řekl jsem a obrátil se k Burtonovi: „Povídal jste, že to bylo večer, ne?“

„Jo, chvilku před setměním,“ na to Burton.

„Nevěšel tam nějaký plátno?“ zeptal se dědek. „Jednou tady byl takovej pošuk, nějakej Holanďan… Chytal na osvětlený plátno můry.“

„Nic takovýho jsem neviděl. Spíš to vypadalo jako stativ k dalekohledu… nebo k fotoaparátu. Jenže to máte stejný jako s tím malířem. Potmě by přece nic neviděl a taky by nic nevyfotografoval.“

„Třeba už to měl hotový a balil,“ řekl jsem.

„Mně se zdálo, že tu třínožku rozkládá.“

„Zdát se může ledacos,“ řekl Flack. „A divil byste se, pane Burton, co všechno člověk může vidět, když zahlídne v šeru něco, co tam nečekal, a ještě k tomu se vyleká.“

„Jo, to připouštím,“ řekl Burton. „Jenže já se nevylekal. Prostě mi to jenom bylo nepříjemný. Jestli se někdo vylekal, tak on. Proč myslíte, že ten člověk vypadal tak vyplašeně, když jsem se tam najednou objevil?“

„Co dneska? Byl tam zase?“

„Třeba jo. Já tou horní cestou nešel, tam vždycky jdu na tu večerní procházku. Jinak chodím rovnou dolů k ranči.“

„Tak co s váma, pane Burton?“

Bezradně se po nás podíval. „Já ani nevím,“ řekl. „Přišel jsem za váma, protože mi to pan Bayer poradil…“

„Proč se na toho záhadnýho cizince nejde mrknout sám?“ řekl Flack. „Není to snad jeho pozemek?“

„Já myslím,“ řekl Burton, „že mu připadám jako dětina.“

Připadal mi tak taky, ale z jakýchsi těžko zjistitelných důvodů mi ho bylo líto. „Víte co?“ řekl jsem. „Klidně si kupte to svý pivo a jeďte domů. Já se tam podívám… a zastavím se potom u vás, abyste měl klid. Asi je to hloupost, ale člověk nikdy neví. Je to tam dost opuštěný… Zatím dík, že jste nás upozornil, pane Burtone.“

Burton se zeširoka usmál. „Ani jsem si nemyslel, že vás to bude zajímat.“

„Ále… To víte, bejt nějakej fofr s něčím jiným… Takhle, když se nic neděje – proč bysme se na to nemohli podívat?“

Zvedl se ze židle. „Tak srdečný díky,“ řekl. „Já ten klid opravdu potřebuju a ten člověk se mi opravdu nějak nezdál.“

„Možná že vy jemu taky ne.“

„Máte pravdu.“ Pousmál se. „Tak buďte zdrávi.

2

Poručil jsem městskou policejní stanici Flackovi a pánubohu, osedlal jsem si na dvoře koně a vyjel jsem do luk. V duchu jsem se přesvědčoval, že mi vůbec nejde o další setkání s Ráchel, ačkoliv jsem ji právě tady mohl potkat – pokud dá na moji radu a nebude se vracet silnicí.

Nepotkal jsem ji, zahlédl jsem jenom Mohameda poblíž plotu Grouwerovy haciendy. Ráchel byla zřejmě vevnitř a právě tomu zatracenému milionáři vracela jeho zapomenutou pětku.

Přejel jsem silnici a pustil se polní cestou k Bayerovu ranči. Slunce už zapadlo, a když jsem dojel k budovám, na krajinu kolem se pomalu pokládal nazelenalý soumrak. Class Bayer seděl na verandě se svým předákem Fredem Gentrym, popíjeli pivo a ohýnky předákovy cigarety a rančerovy fajfky svítily do šera.

„Pěknej večer,“ povídám.

„Jo, moc pěknej,“ na to Class Bayer. A Fred Gentry dodal: „Pro dobrý lidi je každej večer pěknej, ne?“

Zastavil jsem u verandy. „Burton už jel nahoru?“

„Jo,“ na to Bayer. „Je to sotva pět minut. Jedete se tam podívat, Charlie?“

„Co bych nejel,“ řekl jsem. „Když jste ho k nám poslali, nic jinýho mi nezbejvá. Takovej chlápek s třínožkou, to je zatraceně podezřelá věc.“

„To bych řek,“ na to Gentry. „Burton je trošku poděs.“

„Léčí si tady nervy,“ řekl Bayer.

„Takový léčení my nepotřebujem, co?“ řekl jsem. „Zajedu tam a zastavím se, až pojedu zpátky. Rád bych to omrknul, dokud je aspoň trochu vidět.“

„To udělejte, náměstku,“ na to Bayer. „Sám jsem náramně zvědavej, co může nějakej podivín s třínožkou po večerech kutit na mým kopci.“

Tak jsem jenom kývl a jel dál mezi ohradami a kolem malého lesíčku až pod svah Morris Hillu zarostlý křovím. Minul jsem plácek, kde Burton parkoval svou fordku, kůň na ni zafrkal, ještě byla teplá a večerním vzduchem od ní táhla vůně oleje a spáleného benzinu, pustili jsme se po cestě vzhůru a odbočili doprava… Dál cesta vedla skoro přímo po hřebenu kopce a na místech, kde výhled nestínily stromy, bylo vidět daleko do kraje, kde z šera vyskakovala světélka v Tuttle a v Amberu nějakých sedm osm mil daleko. Po silnici se zdánlivě pomalu plížil kamion od El Rena k Chickasha a na severovýchodě se táhla šedivá stuha řeky Canadian. Nad tím vším se klenula podvečerní obloha, na které se jedna po druhé rozsvěcely hvězdy.

Říkal jsem si, že nejspíš nikoho nepotkám. Zvolna přejedu celý kopec z jihu na sever, kde se cesta stáčí dolů k napajedlu. Pak otočím koně a vrátím se ke srubu, abych uklidnil Burtona, ještě se zastavím u Bayera na jedno pivo a kus řeči, potom přejedu silnici a vrátím se po loukách zpátky do města. Odstrojím koně, ubalím si cigaretu a hodím si s Flackem partii centíkového pokeru.

Tak jsem si přemýšlel, díval se po nebi a po krajině, pomalu ale jistě se nechával ukolébat klidným houpáním koňského hřbetu a říkal si, že nebýt toho nerváka Burtona, na takový pěkný výlet bych se nedostal, když jsem najednou zaslechl vpravo od cesty zaharašení a zahlédl, jak tam bliklo světélko. Vypadalo to na slabou baterku.

Kůň zafrkal. Otočil jsem ho do vysoké trávy a po pár krocích jsem málem najel na chlápka, který se tam šmrdolil s hromádkou všelijakých krámů a vyděšeně couval před koněm.

„Brejvečír,“ povídám.

„Jo, jo,“ nato ten vyděšenec. „Dobrej, dobrej… Vy byste z člověka vystrašil duši, poslyšte.“

„Snad tady nehodláte tábořit?“ zeptal jsem se ho.

„Tábořit…? Co vás napadá.“

Slezl jsem ze sedla. Pořád bylo dost vidět, takže si všiml mého odznaku. „Vy jste šerif,“ řekl. „Z Complimentu?“

„Jo, z Complimentu,“ řekl jsem. „Náměstek.“

„Někdo vám oznámil, že –“

„Že co?“

„Že mě tu viděl. Včera večer tady šel okolo nějaký takový… No, dalo by se říct individuum. Oblečený byl jako tramp, žádné zavazadlo… Měl jsem obavy, aby to nebyl nějaký vagabund.“

„Jak vidíte, nebyl,“ řekl jsem.

Tenhle mužík na rozdíl od Burtona na vagabunda nevypadal. Byl to takový nijaký skřet oblečený do hubertusu, na hlavě měl něco jako lyžařskou čepičku a na očích brýle v obroučkách ze želvoviny. Tedy – jestli zaručeně nedělal dojem vagabunda, zase se nedalo s jistotou říct, jaký dojem vlastně dělá. Mně se zdálo, že mu řádně straší ve věži.

„A co tady děláte vy?“ zeptal jsem se.

„Hm… Abych začal od začátku,“ odpověděl. „Já jsem doktor Browning.“

Řekl jsem, že má moc hezké jméno.

„Ano,“ kývl a zamumlal něco o nějakém básníkovi, což mě jenom utvrdilo v myšlence, že je to cvok. „Nathaniel Browning,“ upřesnil to. „Doktor filozofie, přírodních věd… Chápete, pane náměstku?“

Řekl jsem, že chápu. Asi ho to potěšilo a vzápětí se mě zeptal, jestli něco vím o asteroidech.

„Jak by ne,“ řekl jsem. „Babička byla švadlena, pořád seděla nad šitím… Co ty se jí natrápily.“

„To byly hemoroidy,“ vzdychl. „Jenom mi neříkejte, že musíte vědět líp, co trápilo vaši babičku. Asteroidy, správněji planetoidy…“ Načež mi to vysvětlil.

„Aha,“ já na to. „To jsem teda plácnul pěknou pitomost s tou babičkou, co?“

„Každý z nás dělá svou práci,“ potěšil mě.

„Jakou děláte vy?“ zeptal jsem se.

„Kromě toho, že přednáším na univerzitě,“ řekl, „se zabývám astronomií. Speciálně právě planetoidami, kterých je odhadem dvacet tisíc, pokud jich není dvakrát tolik. Některé jsou tak malé, že unikají i nejsilnějším teleskopům.“

„A k čemu je to dobrý?“

„K poznání,“ zajásal. „K poznání, pane náměstku. Například já každoročně přispívám do katalogu planetoid dalšími objevy… Proto jsem taky tady.“

Už jsem se trochu rozkoukal, viděl jsem třínožku, o které mluvil Burton. Byl na ní připevněný tlustý dalekohled z druhé strany vyvážený kovovým válcovitým závažím.

„Že jsem o vás zatím neslyšel?“

„Musel byste číst odbornou literaturu.“

„Ale ne – já myslím o tom, že jste tady.“

„Ale to je prosté,“ vysvětloval. „Jsem tady teprve druhý večer. Teď jsou prázdniny, takže nejsem v Oklahoma City, kde přednáším, ale v Union City, kde mám rodinu. Pozorovat tak nepatrné objekty, jako jsou planetoidy, nemůžete z žádného města, ruší vás světlo. Právě tak to nejde z okna – jak proudí dovnitř a ven různě zahřátý, eventuálně ochlazený vzduch, obraz v dalekohledu se chvěje a vlní. Nejvhodnější je nějaká vyvýšenina, pokud možno dál od zdrojů světla… A tu jsem našel právě tady. Chce to počkat, aby i přístroj získal teplotu okolního prostředí… A tady je ta pravá čistá oklahomská noční obloha. Skvělé podmínky, pane… Předpokládám, že tu strávím větší část večerů i nocí.“

Jako na potvrzení svých slov vytáhl kapesník a pořádně do něj zatroubil.

„Jak jste se sem dostal?“ zeptal jsem se.

„Až pod kopec se přece dá zajet automobilem… Dál jsem musel pěšky, to víte.“

„S tímhle vším na zádech?“

„A jak jinak, pane?“

„Na odbočce ze silnice je závora.“

„Ovšem, závora… Té jsem si všiml. Musel jsem ji odstrčit a zase dát na místo. Nechápu, proč tam je, překáží ve vjezdu.“

„Ve vjezdu na soukromej majetek,“ řekl jsem.

„Ale vždyť tam žádný majetek široko daleko není! Jenom louky a nějaké jezírko – a potom hned tady ten kopec.“

„Ty louky, jezírko a kopec jsou soukromý.“

„Neříkejte. A na co si lidi pořizují takové věci?!“

„Všechno to patří Classovi Bayerovi. Je majitelem ranče B s křížkem, to jsou ty baráky dole. Ten člověk, co vás tu včera vyplašil, je Bayerův nájemce Jim Burton. Asi půl druhé míle odtud támhletím směrem stojí srub. Burton si v něm léčí nervy.“

„A já myslel, že je to vagabund,“ zasmál se Browning.

„Jemu jste byl zase podezřelej vy,“ potěšil jsem ho. „Až sem pojedete zejtra, zastavte se dole na ranči a řekněte majiteli, co a jak. Nikdo vám nebude bránit v práci, tady nahoře není proč. Jenom bude lepší, když se s ním seznámíte. Tady jsou lidi trošku nedůvěřiví.“

„Když myslíte…“

„Jenom vám to doporučuju. Taky mu řeknu, že jsem s váma mluvil, a že se mi zdáte okej. No, tak se tu mějte… A nesedejte si na studený kameny, nebo dostanete ty věci, co měla moje babička.“

„Já vím,“ kývl. „Ty už stejně mám.“

Na zpáteční cestě jsem zastihl Jima Burtona dole u pramene a byl jsem rád, že nemusím šplhat nahoru ke srubu. Dlouhý kopec tady byl přeťatý roklí, ve které pramenil potok, jediná pitná voda v okolí srubu postaveného na vršku protějšího pokračování Morris Hillu. Řekl jsem Burtonovi, že se divného mužíka s trojnožkou bát nemusí, a že mu klidně může říct, aby mu taky dal kouknout na nějaký ten asteroid. Načež jsem se rozjel k ranči.

Class Bayer mě zdržel na jedno pivo. Poseděl jsem tam dobrou půlhodinku a poklábosil o všelijakých bláznech, co lezou po cizích parcelách s dalekohledy a bůhví čím. „Mně je to jedno,“ řekl nakonec Bayer, „na tom kopci stejně není nic, z čeho bych měl užitek, když pominu ten srub. Ať si tam spánembohem na ty hvězdičky kouká a tak mu to taky řeknu, jestli se tady zejtra zastaví.“

Nato jsem se rozloučil a vrátil se do úřadovny, abych si s dědkem hodil partičku o desetníky.

3

Zrovna jsme rozdali a já se dal do přemýšlení, jestli si mám k jednomu ušmudlanému páru nechat krále, když zazvonil telefon. Položil jsem karty a šel zvednout sluchátko. „Městská policie, u telefonu Blount.“

„Spojím,“ řekla paní Smithsonová z pošty. „Volá vás pan Grouwer, Charlie.“

Cvak, cvak. „Grouwer,“ ozval se majestátní bručák místního milionáře. „Šerif tam není?“

„Má volno,“ řekl jsem.

„Aha,“ na to Grouwer. „No, snad byste sem moh přijet vy, náměstku. ‚Jde o takový… kuriózní problém.“

„Nepočkalo by to do rána, pane Grouwere?“

„Těžko říct. Třeba o nic nejde, možná že je to jenom hloupý vtip. Ale přesto si myslím, že byste o tom měli vědět, pro případ, že by…“

„Že by co?“ zeptal jsem se, když se odmlčel, jako kdyby začal přemýšlet o něčem jiném a zapomněl přitom, že drží telefonní sluchátko.

„Zastavte se tady,“ na to Grouwer. „Takovou věc bych opravdu nerad řešil po telefonu.“

„Okej, pane Grouwere. Za chvíli jsem u vás.“

„Koukám, že si dneska nezahrajem,“ řekl Flack Sidley.

„Vypadá to tak,“ řekl jsem. „Grouwer má nějaký problémy a nechce o nich mluvit po drátě. Zajedu tam.“

„Co může mít sakra za problémy?“ divil se dědek. „S těma prachama, co má, nemá na problémy právo. Aby ho čert vzal, od tý doby, co si tady postavil tu svou haciendu, nedělá nic jinýho, než že nás zásobuje problémama.“

Nechal jsem ho bručet a šel do garáže. Otevřel jsem si vrata na ulici, vyjel ven, vystoupil, vrata za sebou zavřel a znova si sedl k volantu. Ke Grouwerovi to sice bylo pár kroků, jenomže já k smrti rád řídím, a taky to bylo přece jenom důstojnější, než přijít k nejbohatšímu občanovi města po svých. Čímž ovšem nechci říct, že by náš otřískaný služební nash dělal moc velkou parádu.

Když jsem dojel před Grouwerovic plot, domovník a šofér Woodman zrovna otevíral bránu. Tak jsem zajel rovnou dovnitř a povídám: „Co je, Woodmane? Copak přelítlo vašemu starýmu přes nos? Ukrad vám tu někdo na zahradě melouna? Nebo se mu snad ztrácej z kapes drobný?“

„Helejte,“ na to Woodman, „na to se zeptejte jeho. Mně řek akorát to, abych otevřel bránu.“

„Tak ji zase zavřete,“ řekl jsem.

„A co asi dělám?“

Woodman byl vždycky takový nerudný chlap. Řekl jsem mu, že mi zatím může umejt přední sklo, a vyrazil jsem po cestičce z nepravidelných placáků k rohu budovy, kde svítila umělecky pokroucená železná lucerna.

„Hergot, počkejte,“ houkl za mnou Woodman. „Myslíte si, že můžete vtrhnout dovnitř jenom tak? Tady nejste v Lone Staru nebo u vás na stanici.“

Nechtěl jsem se s ním hádat. Počkal jsem, až zavře bránu, a šel jsem za ním ke hlavním dveřím vlevo za rohem, kde svítil další výplod uměleckého kovářství jako lampa nad vchodem nějakého pochybnějšího motelu kombinovaného s nočním klubem. Napadlo mě, že si to musejí cizí šoféři plést.

Woodman mě zavedl do pokoje s krbem. Starý Elihu Grouwer tam seděl v koženém křesle, u lokte stoleček se sklenicí nějakého speciálního vitaminového koktejlu. Kousek od něj se opíral o koberec na zdi jeho správce Fowey, čahoun ve vyšívané vestě a s velkou mosaznou přezkou tvaru podkovy na řemenu vyžehlených světle šedých kaťat. Místo kravaty měl pozlacenou krávu na provázku a na svých nadměrných chodidlech skvostně zdobené jezdecké boty, které měly docela jistě netknutá razítka výrobce na podrážkách.

„Brejvečír,“ řekl jsem. „Tak mě tu máte, pane Grouwere. Zdravíčko, Fowey. Copak tady máte za problém, že se to neobejde bez asistence městský policie?“

„To je tak, pane… eh, Blounte,“ odpověděl Grouwer. „Minutu před tím, než jsem vám zavolal, jsme tu měli jiný telefonát. Řekl bych, že velice podivný. Nějaký člověk… Ale začněte radši vy, Fowey.“

„Co já k tomu můžu říct, pane,“ na to správce. „Zvonil telefon, já zvednu sluchátko, pošta že přepojí, tak já že jako teda… No, že slyším. Načež se vám tam ozve někdo takovým hlasem, že jsem chtěl rovnou zavěsit. Tak divně skuhral, jako v biografu námořník Pepek. To víte, lidi někdy takhle blbnou, protože je v telefonu nevidíte. Normálně by si to nedovolili.“

„K věci, Fowey,“ zabručel starý Elihu. „Kdopak se vás prosí o nějaký komentář? Řád bych viděl, jak by sem někdo přišel skuhrat, hrome.“

Fowey se zatvářil uraženě. „Ten člověk povídá: Nezavěšujte. Chci říct něco důležitýho… starýmu Grouwerovi.“

„Jo?“ řekl jsem, jak to říkává šerif Buck Lee.

„Já bych to bejval stejně zavěsil,“ řekl Fowey. „Jenže ta osoba řekla, že se to týká slečny Charlotte. Tak jsem teda zavolal tuhle šéfa.“

Obrátil jsem se ke Grouwerovi.

„Když jsem se ohlásil,“ řekl, „ten člověk mi povídal, že unesli mou dceru. Že mi dají včas vědět, kdy a kam mám doručit výkupné. A že to bude stát milion v opotřebovaných bankovkách. Potom zavěsil.“

„Říkal jste, že taky mluvil o policii,“ připomněl mu Fowey.

„Ano… Málem jsem na to zapomněl… Říkal, že policii mám rozhodně vynechat, protože by to mohlo být pro mou dceru nebezpečné.“

„Což jste nerespektoval,“ řekl jsem.

„Pochopitelně,“ kývl Grouwer. „Protože –“

„Měl jste mě upozornit, abych sem nejezdil vozem, pane Grouwere. Bejvalo by bylo lepší domluvit se telefonem, ten může odposlouchávat leda paní Smithsonová na poště. Nemůžeme vědět, jestli někdo nepozoruje váš dům. Hned seženu šerifa a uvážíme, co dál. Ten chlap vám neřek, kdy zavolá znova?“

„Počkejte, pane… eh, Blounte,“ řekl Grouwer. „Ta věc má jeden podstatný háček. Charlotte totiž nikdo neunesl. Přijela z Kansas City teprve včera a je mírně nachlazená z nějakých nesmyslných plaveckých závodů. Takže šla hned do postele. A v té je i v tuto chvíli. Tudíž mi to celé připadá jako nějaký vtip, možná jejích spolužáků.“

Charlotte Grouwerová totiž jezdila do Complimentu jen občas. Studovala v Kansas City a spíš než otce navštěvovala matku ve Stillwateru. Grouwerovi nebyli rozvedení, ale žili si každý po svém, jak to tak u pracháčů chodí.

„No, jestli je to takhle,“ řekl jsem, „tak s tím těžko něco uděláme. Zjistit, odkud se telefonovalo, není dost dobře možný, ale přesto se zeptám na poště. Pokud to bylo meziměsto, dovíme se aspoň to, jestli volali z Kansas City. Ale stejně nám to k ničemu nebude.“

„Mně šlo jenom o to, abyste to věděli,“ na to Grouwer. „Nemám náladu na podobné hloupé žerty. Pokud to byl hovor odtud z Complimentu, měli byste to zarazit.“

„Pokusíme se,“ řekl jsem.

Nikdo mi neřekl, abych se posadil. Takže jsem nemusel vstávat. Zrovna jsem se obracel ke dveřím, když se v nich objevil Woodman. „Pane,“ řekl, „je tady nějaká paní a mermomocí s váma chce mluvit.“

„Jaká paní, člověče?“ zeptal se znechuceně Grouwer.

„Jo, to mi neřekla,“ na to Woodman. „Přijela ve starý fordce a vypadá dost rozrušená. Teda – hrozně nadává, pane. Ne že by klela, to ne… Ale vede dost divný řeči.“

„Tak ji sem pusťte, Woodmane,“ vzdychl Grouwer. „Já nevím, co si ti lidé myslí… Protože si umím vydělat peníze, musím snášet věčné obtěžování. Přispívám na kdejaké charitativní účely, podílím se na výstavbě města… I to je zřejmě málo. Vidíte, co piju, pane… eh, Blounte? Vitaminovou ovocenku. Jindy mléko. Obědvám salát a vejce naměkko. Myslíte si, že se můžu přecpávat bifteky a zalévat to lihovinou? Ne. Moje zdraví je podstatné pro to, aby všechny moje podniky prosperovaly,. Já onemocnět nesmím. Ve dne v noci musím být pohotově přispět radou, zakročit, odhadnout situaci. To je moderní tvář podnikání, pane… eh, Blounte.“

Nemohl mi přijít na jméno od té doby, co se se mnou jeho dceruška drobátko skamarádila, ačkoliv na tom dohromady nic nebylo. Párkrát si se mnou vyjela na koni a přečetla si jednu knížku, kterou jsem jí půjčil, a jednou jsme spolu tancovali na bále přátel a rodáků Complimentu v Lone Staru. Od ní jsem také věděl, že starý Elihu si zkazil žaludek za prohibice, kdy se za whisky a gin vydávalo kdejaké svinstvo, takže teď mohl pít jenom skotskou. Bavilo mě, že neví, že to vím, a že mě tím pádem ty jeho reklamní řeči nedojaly.

„Kdopak to má dneska lehký,“ řekl jsem, abych něco řekl.

Elihu Grouwer po mně sjel krhavým okem a hmátl po sklenici.

Potom se někde na chodbě ozvaly kroky těžkých bot, nějaká pádná ruka odstrčila Woodmana a do dveří vrazila vdova Gilbertova.

4

„Kde je moje dcera?!“

To byl moc pěkný začátek. Grouwer bouchl sklenicí o tácek a zbrunátněl. Fowey pokročil dopředu a řekl: „Dámo, nespletla jste si náhodou číslo domu?!“

S tím si na Ethel Gilbertovou nepřišel. „Kterej vy račte bejt?“ vybafla na správce. „Moje dcera jela tuhle za panem Grouwerem. Jestli se nemejlím, tak je to zrovínka on, jak tady sedí a popíjí kdovíjakej drahej prevít.“

Začalo mi svítat a zpotily se mi z toho dlaně. „Jo, to je pan Grouwer, paní Gilbertova,“ řekl jsem. „Nebojte se, všecko se vysvětlí. Hledáte Ráchel?“

„Vy jste tady akorát scházel,“ na to Gilbertova. „Kvůli vaší mámě začala holka bláznit. A nejspíš taky kvůli vám. Že se nestydíte jí plíst hlavu. Kde je?“

„Vemte to od začátku,“ řekl jsem. „A pozor, paní Gilbertova –jsem tady jako úřední osoba. Tak žádný urážky.“

„Vytahovat se, to vám jde nejlíp. Koukejte… Ráchel našla v jedny blůze tuhle od Grouwerů deset dolarů. Tu blůzu jsem jí koupila ještě s nějakejma jinejma věcma –“

„S tím se nezdržujte, to vím.“

„Jo? A odkudpak?“

„Co je to za zmatek, probůh?“ vzdychl starý Elihu.

„Snad byste si to měli jít vysvětlit k vám na stanici,“ vnucoval se Fowey. „Nevidíte, že je pan Grouwer unavenej?“

„Nepleťte se do toho,“ řekl jsem. „Pane Grouwere – byla tady Ráchel Gilbertova, dcera tyhle paní?“

„Dceru téhle paní jsem v životě neviděl,“ na to Grouwer. „Nemám ponětí, že má dceru. Ani ji jsem v životě neviděl. Co to má sakra znamenat?“

Obrátil jsem se ke správci: „Fowey…?“

Zavrtěl hlavou. „O ničem nevím.“

„Co Woodman?“

„Můžeme se zeptat.“ Vyšel ze dveří a zahulákal.

„Tak dovím se už, hrome –,“ začal popuzeně Grouwer.

„Paní Gilbertova,“ řekl jsem, „má farmu na jih od města. Koupila na dobročinným bazaru, kterej pořádala paní starostová, nějaký hadříky vaší Pink, pane Grouwere. V jedny kapse našla desítidolarovku a Ráchel vám ji jela vrátit.“

„Když říkáte Pink, myslíte Charlotte?“

„Jo. Chtěla, abych jí tak říkal.“

„Aha. Tak vy jste teda –,“ začala Gilbertová.

A Grouwer: „Dceři téhle paní taky nějak říkáte?!“

Naštěstí se vrátil Fowey. „Woodman tady žádný takový děvče neviděl,“ řekl. „Ani dneska, ani jindy. Ptal jsem se i Yeh Saa. Ten taky nic neví. A zrovna tak Tootsie.“

Yeh Sao byl Grouwerův čínský zahradník a Tootsie kuchařka a Charlottina komorná v jednom.

„To jsou všecko řeči,“ houkla vdova. „Když Ráchel řekla, že sem jede, tak sem taky jela.“

„Proč jste ji jela hledat?“ zeptal jsem se.

„Protože odjela na Mohamedovi,“ řekla Gilbertova. „A ten se vrátil domů sám. Nikdy by ji neshodil, ale radši jsem se po ní koukala. Nikde není. Tak jsem dojela až sem. Musí tady bejt.“

„Je mi líto,“ řekl Grouwer. „Ale proč by tady měla být? A kdyby tu byla, proč bychom vám lhali, paní? To je určitě nějaké nedorozumění.“

„Není,“ řekl jsem. „Ráchel byla oblečená do šatů vaší Pink, pane Grouwere. Jel jsem po západu slunce kolem a viděl jsem jejího koně u vašeho plotu. Myslel jsem, že je uvázanej… jenže jsem byl dost daleko. Takže nejspíš uvázanej nebyl.“

„Vidíte, že tu byla!“ křikla vdova na starého Elihu a zastřelila ho hnědým kloubnatým prstem. „Když tu byl Mohamed, musela tu bejt i Ráchel.“

„Chcete říct, že si to děvče spletli s mou dcerou?“ obrátil se na mne starý Elihu, kterému to konečně došlo. „Myslíte, že je něco takového možné?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Nejspíš měli hlášku, že včera přijela. Někde tady čekali, nevěděli, že je nemocná, a že hned po příjezdu šla do postele. Ráchel je taky blondýnka a měla na sobě to, co vaše dcera běžně nosí. A malér je hotovej.“

„Jakej malér?“ zeptala se Gilbertova. „O čem to vlastně mluvíte, vy…?!“ Pokud se mého jména týkalo, bylo to s ní ještě horší než s Grouwerem. Jako kdybych mohl za to, že jsem prostě mladým děvčatům sympatický..

„Chtěli unést mou dceru,“ řekl Grouwer. „Za výkupné milion dolarů. Jenže, jak se zdá, si ji spletli s vaší dcerou, paní… eh, Gilbertová.“

Starý Elihu měl prostě na jména mizernou paměť. Proto možná taky říkal vlastní dceři Pink a ne Charlotte. Přitom se mu nelíbilo, že jí tak říká kdekdo.

To všecko vypadá náramně legračně, jenže mně v té chvíli do smíchu nebylo. „Povídám, že jste udělal chybu, když jste mě sem nechal jet služebním auťákem,“ řekl jsem. „No… Už se stalo. Takže teď musíme –“

Grouwer mi skočil do řeči: „Rád bych, abyste si uvědomil, že se mě ta věc vůbec netýká. Moje dcera je přece doma.“

Tím mě naštval. „Ale ty prachy chtěj od vás,“ řekl jsem. „Co tím chcete říct, že vaše dcera je doma? Až vám znova zavolaj, tak co? Řeknete jim, že unesli někoho jinýho, a bude vám to ukradený?!“

„Tak to teda ne,“ řekla Gilbertová.

„Copak na to nepřijdou sami?“ řekl Fowey. „Ta holka jim přece řekne, čí je.“

„Moje Ráchel není žádná holka.“

„No jo, tak on je to kluk,“ zavtipkoval si Fowey a starý Elihu se na něj ponuře podíval.

„Kde máte telefon?“ zeptal jsem se.

Fowey na to, že mi ho přinese. Grouwer jenom něco zabručel a vykloktal si ovocenkou. Telefon byl venku v hale a měl nekonečně dlouhou šňůru, asi proto, aby ho za Grouwerem mohli nosit i na zahradu. Fowey ho postavil na římsu krbu.

Vzal jsem sluchátko a vytočil complimentskou centrálu, kde většinou sedávala poštmistrová paní Smithsonová, pokud tam nebyl jeden dědek, co si tím přivydělával k penzi. „Prosím, pošta,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Tady Blount, paní Smithsonová,“ řekl jsem. „Volám od Grouwerů… Spojovala jste sem asi před půlhodinou nějakej hovor?“

„Jo, Charlie,“ odpověděla. „Z pošty v Concho.“

Concho je menší město asi dvanáct mil na sever od El Rena. Časově by to odpovídalo nějakému automobilu.

„Paní Smithsonová… Moc by nám pomohlo, kdybyste tam zavolala a zeptala se, jestli si spojovatelka nepamatuje, kdo měl hovor s Complimentem.“

„Copak se stalo?“ starala se.

„Ale nic,“ řekl jsem. „Někdo strašil slečnu Grouwerovou, to víte, asi študentskej humor. Náhodou jsem tady… Jestli to třeba nebyl nějakej z jejích spolužáků. Kdyby ho v Conchu dokázali popsat, třeba by ho slečna poznala.“

„Jako kdyby telefony byly na takový hlouposti,“ řekla. „Tak já to zkusím, v Concho žádná velká pošta nebude. Mohli by si to pamatovat, kór takhle večer. Kam vám to mám zavolat?“

„Ke Grouwerovým,“ řekl jsem. „Díky, paní Smithsonová.“

Zavěsil jsem sluchátko.

„Člověk nemá trochu klidu,“ vzdychl Grouwer.

Něco mi to připomnělo, ale hned jsem to pustil z hlavy, protože Gilbertová začala lamentovat: „Jestli poznaj, že moje Ráchel není ta vaše holka, kdepak já honem seženu milion dolarů, to mi teda řekněte.“

„Moje dcera není žádná holka,“ řekl Grouwer jako vdova před chvílí. „Proč byste měla shánět milion, paničko? Za vaší dceru si řeknou mnohem míň.“

„Kolik asi?“ na to Gilbertova.

„Hm,“ ozval se Fowey, „já bych ji tipnul na dvacet dolarů.“ Načež se nevkusně zařehtal.

„Sklapněte, Fowey,“ řekl jsem.

Grouwer se po něm jenom podíval.

Gilbertova se právě nadechovala k dalšímu přívalu plků, když se otevřely nedovřené dveře z haly a vešla Grouwerovic Pink v růžovém župánku. „Co že se to děje, papá?“ zeptala se. „Woodman povídal Tootsii, že se u nás v baráku někdo ztratil. Jéje… Dobrý večer, pane Blounte. Tady tu paní neznám.“

„Paní Ethel Gilbertová,“ řekl jsem. „Nejspíš jste poznala slečnu Grouwerovou,“ obrátil jsem se ke vdově. „Musíte uznat, že se únosci splést mohli.“

„Únosci?!“ na to Pink. „Cože, tady v Complimentu? A koho že unesli?“

„Řekněte jí to, Fowey,“ zasténal Grouwer.

Správce byl asi v polovičce, když zazvonil telefon. Fowey zvedl sluchátko, ohlásil Grouwerovu haciendu, poslouchal asi tři vteřiny a sluchátko mi podal. „Tak, Charlie,“ řekla paní Smithsonová, „s tím spolužákem, co měl strašit slečnu, jste asi vedle. Na poště v Concho to vypadá asi jako tady u nás… Poštmistr si moc dobře pamatuje na muže, který si objednal Compliment nula šest. Nebyl to žádný mladík.“

„Jak vypadal, paní Smithsonová?!“

„Hubený, střední postavy, nejspíš řádně nachlazený, protože měl pod kloboukem pletenou čepici staženou na uši, šálu, vyhrnutý límec a rukavice… A taky prý měl skřehotavý hlas. Zastavil u pošty s nějakou dodávkou, ale v tom si poštmistr tak jistý není. Možná že patřila někomu jinému.“

„Vynikající, paní Smithsonová. Díky.“

„Není zač, Charlie.“

Než jsem hovor ukončil, dopověděl Fowey svou historku.

„To je teda příšerný,“ řekla Pink. „Paní Gilbertová… Musíte to nést statečně. Věřte, že je mi moc líto… Vlastně za to můžu já. Kdybych sem byla nejela, nebo kdybych si aspoň nelehla; tak nemocná zas nejsem. A kdybych nebyla nepořádná a nenechávala v kapsách peníze… Tak by sem vaše Ráchel bývala nejela. No ne… Jak vy k tomu přijdete, a jak k tomu přijde ta chudinka…“

„Počkejte,“ řekl starý Elihu a zatvářil se jako myslitel. „Gilbertová… Vy máte tu malou farmu. A vaše dcera je to bosé děcko, které tuhle, jak hořela prérie, nechal starosta odvézt bryčkou domů. Nebo snad máte ještě nějakou jinou?“

„To teda nemám. A Ráchel není žádný dítě.“

„V tom případě nechápu, jak se mohli splést,“ zavrtěl hlavou Grouwer.

„Ale papá,“ řekla Pink, „kdybych já lítala bosá v prérii, mohli by si zase myslet, že jsem Ráchel Gilbertová. Co vám řekli na poště, pane Blounte?“

„Ten hovor byl z Concha.“

„A kdo volal?“

Řekl jsem, že není tak jisté, kdo to byl. Měl jsem dojem, že už tady klábosím neúnosně dlouho, a že mi Buck vynadá. Bylo třeba zalarmovat poldíky v El Renu, aby se do toho vložili. Jenže to bych nerad dělal sám.

„Já si myslím, papá,“ řekla Pink, „že bude nejlepší těm chlapům vyplatit, co chtějí. Že si se mnou Ráchel spletli, to na věci nic nemění. Musíme ji zachránit za každou cenu.“

„Chtějí milion,“ zavrčel Grouwer. „To jako kdyby chtěli všecky peníze, co mám. Nepleť se do toho, Pink.“

„Nepovídej, že máš jenom milion.“

„Copak si myslíš, že je náš majetek v hotových?!“

„Kruci,“ řekla Pink. „Co budeme dělat?“

„Třeba nebudou chtít milion,“ řekl Fowey. „Přece nejsou blázni. To nejspíš jenom tak strašili.“

„Jen klid,“ řekl jsem. „Kdyby znova zavolali, neodporujte jim. Přistupte na všechno, co budou chtít. Vy byste měla jet domů, paní Gilbertova. Všechno se včas dovíte.“

„A co budete dělat vy?“

„Já?“ řekl jsem. „Seženu Bucka Lee.“

5

Když jsem šerifa vezl z jeho podnájmu, kde jsem ho vyrušil z poslouchání nějaké příšerné gramofonové desky, zeptal se mě, jestli by taková Ráchel Gilbertova nebyla schopná vymyslet podraz na Grouwera. Já na to, že nechápu, jaký podraz má na mysli. „Třeba takovej, Charlie,“ řekl Buck, „že se jako nechá unést omylem. Kdyby se přitom sčuchla s nějakýma rošťákama, mohli by počítat, že i při takovým omylu Grouwer nenechá to ubohý dítě ve spárech únosců a přistoupí na nějakou rozumnou částku. Gilbertovy na tom nejsou nejlíp a tu holku to klidně mohlo napadnout, když se převlíkla do Charlottinejch hadříků.“

„Tomu nevěřím,“ řekl jsem. „Ráchel je za prvý hodná holka, a za druhý se s žádnejma grázlama nezná.“

„Co ty můžeš vědět, Charlie,“ na to Buck. „Můžou to mít v rodině, její brácha si taky myslel, že je Dillinger. V každým případě tuhle variantu povedem v patrnosti. Mně se nezdá, že by si únosci předem neověřili, jak Pink Grouwerová vypadá.“

„Kdybys Ráchel viděl…,“ řekl jsem.

A Buck na to: „Já vím. Ty její krásný modrý oči jsou za všechny prachy.“

Když jsme vešli do kanceláře, hrál tam dědek Sidley poker sám se sebou. „Jděte pro Nicka,“ řekl mu Buck Lee a zvedl sluchátko telefonu.

„Pohotovost?“ zeptal se Flack.

Stručně jsem mu vylíčil, co a jak, zatímco Buck telefonoval s okresním oddělením policie v El Reno. „Možná nějaká dodávka,“ vykládal. „Ale taky třeba ne. Chlápek, kterej má pod kloboukem pletenou kuklu, se šálou, vyhrnutej límec, rukavice… Mluví skřehotavým hlasem… Jo, normálně asi ne. To zakuklení taky mít nemusí. Jedou nejspíš někam na sever, jako na Enid, ale já bych řek, že někde zahnou.“ Díval se přitom na mapu Oklahomy na stěně. „To se ví, v Okarche nebo v Kingfisheru… Musej počítat, že Grouwer nebude respektovat jejich pravidla, a že na ně zahraje levou, takže je můžem dost brzo začít hledat. Budou se snažit co nejdřív někam zdekovat… Jo… Popis toho děvčete ti dá Charlie.“

Flack odešel a já vzal od Bucka sluchátko.

„Servus, Blounte,“ slyšel jsem hlas našeho dobrého známého poldy Calhouna. „To vaše utěšený městečko si zaslouží zvláštní kapitolu v historii zločinu ve Spojenejch státech. Tak povídejte, píšu si.“

„Výška pět stop tři,“ diktoval jsem mu. „Štíhlá, vlasy světlé, delší, ale zdánlivě zkrácené účesem. Oči modré, nápadné, tmavé obočí a řasy. Nos rovný, ústa souměrná… Oblečená do bledě modré blůzy, na krku žlutý šátek; světle hnědé rajtky a jezdecké boty s ostruhami.“

„Dík, že jste mi to nadiktoval spisovně,“ řekl Calhoun. „Akorát se neříká rajtky, alébrž kalhoty jezdecké.“

„Trhněte si nohou,“ řekl jsem. „Vám to možná připadá jako náramná sranda. Ráchel asi ne.“

„A co teprv Grouwerovi,“ na to Calhoun. „Kdyby musel vysolit všechny prachy, co má…“

„Pro cizí to neudělá.“

„Tak ho donutíte,“ zasmál se Calhoun. „Hned to rozjedu, žádný strachy. Škoda, že přesně nevíme, jakej auťák to byl… Jen si nemyslete, že to berem na lehkou váhu, naopak. Právě na tohle svinstvo jsme náramně hákliví. Každej polda ve Státech je na to alergickej, Blounte. Až něco bude, brnknu.“

Sotva jsem zavěsil, popadl sluchátko Buck Lee a zavolal ke Grouwerovým. „Lee,“ řekl a chvíli poslouchal. „Jo, pane Grouwere,“ pokračoval. „Pracuje se na tom. Spoléháme na vaši spolupráci… Ne, radši jen telefonicky. Ano. Hned nám zavolejte. Cože?“ Zase chvíli poslouchal. „No, to snad je věc vaší slečny dcery,“ řekl nakonec. „Zatím se mějte.“

„Co je s Pink?“ zeptal jsem se.

Buck se posadil na obrácenou židli, zapálil si camelku a opřel se lokty o opěradlo. „Ale,“ řekl, „slečna Grouwerová má zřejmě komplex milosrdnýho samaritána. Zatáhla vdovu do svýho pokoje a nalejvá ji čokoládou. Grouwer si myslel, že bych moh Gilberovou nějak vystrnadit.“

„Jak?“

„Kdybych ji sem třeba zavolal.“

„Kvůli starýmu Grouwerovi,“ řekl jsem. „Tůdle.“

„Jo,“ na to Buck.

„Co budeme dělat?“

„Čekat.“

Tak jsme čekali. Ubalil jsem si cigáro a čudil. Potom přišel Flack s Nickem Ralstonem. Ještě jednou jsme to celé probrali horem dolem, zatímco Nick vařil konev kafe. K ničemu ty řeči nebyly, samozřejmě.

„Není to divný, že jim neřekla, kdo je?“ řekl Nick, když nám naléval do našich erárních plecháčků.

„Je to divný,“ na to Buck Lee. „Právě proto si myslím, že to mohla bejt bouda. Ale tuhle Charlie je proti tomu.“

Nick se zeptal proč.

„Přece jenom tu holku zná líp než my,“ řekl Flack.

Najednou zazvonil telefon. Byl jsem nejblíž, tak jsem hmátl po sluchátku. Paní Smithsonová mi bez řečí dala Grouwera. „Ten mizera zrovna volal,“ řekl mi. „Zase upozorňoval, že s váma nemám mluvit. Šerif tam ještě není?“

„Moment,“ řekl jsem a podal sluchátko Buckovi. Ukázal mi prstem na druhé sluchátko, takže jsem jejich rozhovor mohl poslouchat. „Šerif,“ řekl Buck Lee.

„Poslyšte, Lee,“ řekl Grouwer, „neměli byste –“

„Neměli,“ řekl Buck. „Co výkupný?“

„Ve tři hodiny ráno,“ řekl Grouwer. „Na mostě přes řeku. Bude tam stát auto se zhasnutými světly. Peníze mám hodit do otevřeného okénka a vrátit se. Ale já myslím –“

„Nemyslete. Na mostě přes Canadian před Union City?“

„Ano.“

„Kolik chtějí? Pořád milion?“

„Vysvětlil jsem jim, jak je to s hotovými penězi. Teď nedám dohromady víc jak sto tisíc. Ty mám v trezoru. Prý se s tím spokojí.“

„A jak vám vrátěj dceru?“

„Moji dceru?!“

„Myslej si přece, že je to vaše dcera, ne?“

„A tak… Ano. O to se prý nemám starat. Musím jim věřit, že se v pořádku vrátí domů do rána.“

„My vám zavoláme,“ řekl Buck.

„Byl bych radši, kdyby ty peníze –“

„Jasně,“ řekl Buck. „Ty grázly v tyhle chvíli hledá kdekdo v celejch Státech. Včetně F. B. I. Můžete bejt klidnej, pane Grouwere. Ozveme se.“

„Volali?“ zeptal se Nick Ralston.

„Jo,“ řekl Buck a natáhl ke mně ruku se sluchátkem. „Charlie… Zavolej poštu a zeptej se, odkud to bylo. Pak si dej spojit Calhouna.“

Přitom pořád seděl s lokty na opěradle židle a kouřil.

Zavolal jsem poštu. Tentokrát mluvili z Piedmontu, asi dvanáct mil na východ od Concho. Zase jsem požádal paní Smithsonovou, aby tam brnkla, a dověděl jsem se o nějaké bábě, které sice nevypadala jako ten chlápek v Concho, ale byla zabalená ve vlňáku a mluvila taky jako ježibaba, takže to klidně mohl být on. Řekl jsem to Buckovi a dal si zavolat poldy v El Renu. Buck zašlápl špačka na podlaze a šel si vzít sluchátko.

„To je dost odvážný,“ řekl Nick, zatímco Buck Lee mluvil s Calhounem. „Jak můžou vědět, že si tam na ně nepočíháme? Kolem toho mostu se může poschovávat regiment vojáků.“

„Kdopak ví, jak dlouho to maj všecko v merku,“ řekl Flack Sidley. „Vždyť Ráchel sebrali před Grouwerovýma vratama a nikdo z baráku nic neviděl. To není jenom tak, museli vědět, že si to můžou lajsnout. Já bych řek, že jsou zatraceně dobře informovaný.“

„Nebo jsou to začátečníci,“ řekl Nick. „Prostě jsou tak blbí, že si neuvědomujou, co čeho lezou.“

„Každej únosce je začátečník,“ řekl jsem. „Pochybuju, že by to nějakej udělal víckrát. Proto taky chtěj tolik prachů.“

„Na únosy jsou pěkně vysoký tresty,“ řekl dědek.

„Docela rád bych teď viděl Grouwera,“ zasmál se Nick. „Musí mít nervy v kýblu… Vlastně mu o nic nejde a přitom se nechce shodit… Klidně by takhle moh o svý penízky přijít, i když má Pink bezpečně doma. Povídám, nervy v kýblu.“

„Kruci,“ řekl jsem. „Nervy…“

Buck zrovna pověsil sluchátko.

„Co je, Charlie?“ zeptal se Nick.

„Grouwer říkal, že nemá trochu klidu,“ řekl jsem. „A to samý tady dneska říkal Burton.“

Buck Lee se zeptal: „Kterej Burton?“

„Ten chlápek z Bayerova srubu. Stěžoval si, že si tady léčí nervy, a po Morris Hillu se potlouká podezřelej chlápek. Tak jsem se tam jel podívat. Chlápek tam byl a měl tam postavenej dalekohled. Říkal, že je hvězdář a pozoruje nějaký planetoidy… Na hlavě měl lyžařskou čepici a byl zabalenej do šály. A měl hubertus.“

„Když byl na Morris Hillu, nemoh přece –,“ začal Nick.

„To se ví, že moh,.“ řekl jsem. „Vždyť ten dalekohled neměl otočenej na oblohu. Měl ho namířenej dolů. Klidně moh koukat na Grouwerův barák. A z Morris Hillu je krásně vidět i ten most přes Canadian.“

„Potmě?“ řekl pochybovačně Buck.

„Co my víme, co je takovým dalekohledem vidět potmě,“ řekl jsem. „Na to, aby bylo vidět auta a lidi, by měl stačit. A co když to nebyl obyčejnej dalekohled? Teďka se prej dělaj takový, co viděj místo světla teplo.“

„To je ale blbost,“ řekl Flack…,,Viděj teplo?“

„Ale jo,“ řekl Buck. „To jsou infračervený dalekohledy. Žes to neřek hned, Charlie?“

„V tom blázinci s únosem jsem na to zapomněl. A ten chlápek na gaunera nevypadal… Spíš na opravdickýho hvězdáře.“

„Kolik hvězdářů jsi viděl?“ zeptal se Buck.

„Žádnýho,“ řekl jsem. „Zato gaunerů dost.“

„Jo? Tak si vzpomeň na Lewise, co si říkal Lacosta a vypadal tak důvěryhodně, že mu dělala sekretářku ta nezkažená venkovská husička Maybelle Swiftová.“ Obrátil se k Nickoví: „Máš to na povel, ber telefony. Kdyby něco, s Flackem si jistě poradíte.“ Kývl na mě. „Charlie… Vem si klobouk.“

Nick se zeptal, kam ráčíme tak pozdě.

„Vrátíme se, co nejdřív to bude možný,“ řekl Buck. „Jedeme na Morris Hill.“

6

Trošku jsme se zdrželi sedláním. „Jak by asi svejm komplicům podával zprávy?“ řekl jsem, když jsme vyjeli ze zadních vrat mezi staré ohrady za humny policejní stanice. „Moh by sice vidět ledacos, to jo. Jenže by si to moh strčit za klobouk.“

„Čeho sis tam všimnul kromě dalekohledu?“ zeptal se Buck.

„Měl v trávě nějakej batoh… Co v něm moh mít? Snad deku, termosku s kafem a jídlo.“

„Hm,“ na to Buck. „Co takhle pořádnou bateriovou svítilnu, Charlie?“

„Myslíš na signály?“

„Proč ne? Můžou mít domluvený dva tři… Jestli se takovým dalekohledem dá pozorovat silnice z Complimentu až k mostu přes řeku, nebo dokonce ještě dál, můžou mít další dalekohled někde na kraji Rena a koukat na Morris Hill. Stačí, kdyby jim třeba ve třech sériích třikrát bliknul, že je vzduch čistej. Nebo není. Na patnáct mil se můžeš klidně domlouvat třeba morseovkou, když máš pořádnou lampu, i bez dalekohledu. Na moři je to běžný. Do háje… Vždyť musej vědět i to, že jsi byl u Grouwerů, že je tam Gilbertová a tak dále.“

„Gilbertová jim k ničemu není.“

„Jestli už vědí, že nemají Pink, ale Ráchel…“

„V tom případě by to snad řekli.“

„Proč by to říkali? Jenom by přiznali, že se spletli. Kdepak; budou se dál tvářit, že jde o Grouwerovu dceru, dokud Grouwer na takovou hru přistoupí. Teprv kdyby jim řek, že má dceru doma, a že mu můžou vlézt na záda, hledali by jiný řešení, jak na tom něco trhnout.“

„Jaký řešení by mohli hledat? Gilbertová nemá čím zaplatit. Počítám, že by to zabalili.“

Přejeli jsme silnici a cválali přes Bayerovy louky. Buck se obloukem vyhnul budovám B s křížkem a mířil přímo k rokli, která dělí Morris Hill.

„Nezabalili by to,“ řekl. „Dalo jim to dost práce. Počítám, že by to zahráli na Grouwerovu dobročinnost. Přece nenecháte to ubohý chudý děvče na pospas bandě hrubiánů, sadistů a sexuálních maniaků, vy, známý lidumil a dobrodinec. Bude vás to stát pakatel, jenom sto tisíc, pane Grouwere. Jistě je s radostí obětujete, protože v opačném případě vám pošleme poštou její ouško s růžovou mašlí. Přesně takovouhle by na něj spustili. Těžko by moh odmítnout – taky proto, že kdyby se nedejpánbu Ráchel něco stalo, měl by to na triku on. Ten starej krkoun, kterej uškudlil sto táců díky tomu, že nechal ublížit nevinnýmu dítěti. Byl by vyřízenej, Charlie.“

„To je ale svinstvo, ty únosy,“ řekl jsem.

„Taky jsou na ně pěkný flastry,“ odpověděl Buck. „Máš pravdu, je to svinstvo. Už proto, že to vždycky zkoušej na rodiče… a odnášej to bezbranný děti. Copak je ta tvoje Ráchel jinýho? Když jsem si jí tenkrát všimnul po tom lijáku, co za nás uhasil prérii, jak tam skrznaskrz promoklá a bosá sháněla ty svý nešťastný koně…“

„Jakápak moje Ráchel?“

„Ne?“ na to Buck.

Neřekl jsem nic, protože mě dočista popletl.

Chvilku nato už jsme stoupali po svahu ke hřebenové cestě. Pod kopyty koní chrastil štěrk. Podíval jsem se přes rameno někam tam, kde stál srub. Nebylo vidět ani světýlko, Burton už zřejmě dávno spal.

„Jak daleko odtud táboří ten astronom?“ zeptal se Buck, když jsme vyškobrtali nahoru a pobídli koně po cestě.

„Půl druhý míle,“ řekl jsem.

„Dělal na tebe dojem člověka, kterej by byl schopnej střelby? Kdyby si myslel, že po něm jdeme?“

„Dělal na mě dojem člověka, kterej v životě nedržel nic, z čeho by se dalo střílet,“ řekl jsem. „Ačkoliv se jmenuje Browning.“

„Říkal, že se jmenuje Browning?“

„Jo. Nathaniel Browning. Z Union City.“

„Proč to z tebe sakra leze po kouskách, Charlie?“

„Copak jsem na to měl čas, abych ti to řek podrobně? Takový zmatky… A furt mi někdo skákal do řeči…“

„No dobře, Charlie. Takže Nathaniel Browning. To je mezi alias stejná zvláštnost jako hvězdář namočenej do únosu.“

Nepochopil jsem dost dobře, jak to myslí, což se mi s ním občas stávalo. V takovém případě jsem radši předstíral hluboké zadumání, než abych se vyptával dál a udělal ze sebe úplného idiota.

„Ptal ses ho, jak se sem dostal?“ zeptal se Buck.

„Jo… Říkal, že má dole pod kopcem auto.“

„Kde dole?“

„Na severní cestě. Povídal, že musel zvednout závoru a nechtěl pochopit, že tenhle kopec je soukromej majetek.“

„Hm,“ na to Buck. „To jsem na něj teda náramně zvědavej.“

Když jsme se blížili k místu, kde jsem Browninga za soumraku viděl, slezli jsme a vedli koně za sebou. Přestali jsme mluvit a rozepnuli si řemínky u pouzder. Není nad příslušnou opatrnost, jenže nám k ničemu nebyla. Klidně jsme mohli uhánět tryskem, mít na sobě brnění se zvonečkama a jódlovat přitom jako zpívající brzdař Jimmie Rodgers.

Ten zatracený Browning byl pryč.

„Copak o to,“ řekl Buck, „rozhled, ten tu je. Akorát by to chtělo víc světla. Já bych tady byl s tím dalekohledem houby platnej. Zvlášť pro někoho, kdo je na druhým břehu Canadianu.“

„Člověk, kterej má naučený přesný orientační body v terénu, například všelijaký ty osamělý světýlka a tak… Myslím, že i za tmy může z toho, co vidí, vyčíst, co je potřeba.“

„Jo, to je moudrý. Akorát že –“

„Akorát že – co?“

„Měsíc.“

„Jakej měsíc?“

„Charlie… Jako uměleckej sedlář bys měl mnohem větší šanci, že se dobře oženíš. Jedem se podívat po tom jeho auťáku… Ale ten bude určitě taky pryč.“

Vždycky, když začne mluvit o řemeslu mého tatíka, dává mi najevo, že jsem plácl nějakou do nebe volající pitomost. A protože zřejmě šlo o kdovíco s tím měsícem, řekl jsem: „Jo, vlastně je to divný. To hlavní má teprv přijít – teda vybírání peněz. Navíc teprv teď vyšel měsíc, takže se zlepšila viditelnost… Tak proč vlastně odjel, že jo? Asi jsem ho vyplašil. Třeba to kvůli tomu vůbec zábalej.“

„Myslíš, že se viditelnost zlepšila?“ řekl Buck.

„A ne snad?“

„Jo a ne,“ řekl Buck. „Jedem.

Vyskočil jsem na koně a rozjel se za Buckem. Po naší pravé ruce stoupal po obloze poloviční měsíc. Řekl jsem si, že má tvar písmene C, tudíž couvá.

Auto jsme nenašli a na hledání stop bylo přece jenom trochu šero. Otočili jsme koně zpátky do města.

7

Zatímco jsme byli venku, navštívila policejní stanici vdova Gilbertová. Byl jsem rád, že už je zase pryč.

„Vynadala nám,“ řekl Nick. „Že prej by se nic takovýho nemohlo stát, kdybysme se neváleli na stanici a konali svou povinnost.“

„Cos jí řek?“ zeptal se Buck.

„Že nás je málo.“.

„Jo?“

„A co jsem jí mě! říct?“

Buck si vytáhl z kapsičky košile camelku. „Zavolej mi šerifa v Union City,“ řekl.

„Rozkaz, šéfe,“ na to Nick a zvedl sluchátko.

„Byl tam?“ zeptal se Flack Sidley.

„Ujel,“ řekl jsem. „Nejspíš jsem ho přece jenom vyplašil. Sice se mě zbavil těma řečma o planetoidách, jenže nemoh vědět, jestli mi to nedojde v případě, že Grouwer neposlech jejich pokyny a oznámil únos místní policii.“

„To by tam pak ale byl dočista zbytečnej,“ řekl Flack.

„Union City,“ řekl Nick Ralston.

Buck si vzal sluchátko. „To je šerif Cochran?“ zeptal se. „Jo? Servus, kolego… Buck Lee, Compliment. Říká vám něco jméno Nathaniel Browning?“ Chvíli poslouchal. „Okej,“ pokračoval. „Kdybyste to omrkli… Ne, nic bližšího… Přijedem.“ Ještě chvíli poslouchal. „Dobře,“ řekl nakonec a vrátil sluchátko Nickovi. „Charlie…,“ obrátil se ke mně, „vyvez auto. Ten Browning skutečně existuje, bydlí v Union City a je to profesor na univerzitě v O. C.“

„Jedem za ním?“

„Jo.“

„Ale jestli je to opravdu profesor –“

„Já nevím, kolik mu na tý univerzitě platěj.“

„No jasně, třeba potřebuje prachy,“ řekl Nick. „Možná sází na koně, nebo má náročnou milenku.“

„Nebo chodí hrát poker,“ přidal se Flack. „Nahoře v Montaně jsem znal jednoho, taky mu říkali Profesor…“

Šel jsem do garáže a vyvezl služební auťák. Chvíli nato už jsme s Buckem uháněli nocí na sever.

„Co když je to fakt jenom hvězdář?“ řekl jsem.

„Třeba je,“ na to Buck.

Když jsme po mostě přejížděli Canadian, řekl jsem: „Tady by měl Grouwer předat ty peníze.“

„Jo,“ na to Buck.

Už s ním zase nebyla kloudná řeč.

Union City se dost podobá Complimentu. Taky je to jenom dlouhá ulice s benzinovým čerpadlem, kostelem, Grouwerovým občerstvením s motelem a s pár krámky se vším možným. Ale domy byly o něco výstavnější, krámy měly honosnější světelné reklamy a kostel byl větší. Projevovala se tu blízkost El Rena, které bylo natolik za humny, že odtud byla vidět světla vysokých domů v centru.

Zajel jsem před místní šerifovu kancelář a zastavil.

Šerif Cochran byl malý, zavalitý a plešatý padesátník s velkými kníry, které mu trčely na obě strany jako dvě zašpičatělá jelita. Jeho úřadovna se od naší mnoho nelišila. Náměstek, který byl s Cochranem ve službě, se jmenoval Powell, a byl to takový trochu neurčitý maník, na rozdíl od šerifa hubený jak lunt. Ale ruce měl jak lopaty.

„Tak prej tam máte únos,“ řekl Cochran, když jsme si navzájem potřásli rukama. „Volali z Rena… Souvisí to nějak s Browningem?“

„Může a nemusí,“ řekl Buck a v krátkosti Cochrana seznámil s okolnostmi. „Rád bych si s ním promluvil a nerad bych šláp do vašeho porcelánu.“

„Poslal jsem tam člověka,“ řekl Cochran. „Dává pozor na barák, pro všechny případy. Chcete tam vyrazit hned, nebo si dáte kafe…?“

„Hned,“ řekl Buck. „Díky za kafe, jako by se stalo.“

„Dobrá, jdu s váma.“

Browning bydlel v domě kousek od policejní stanice, v uličce trochu bokem od náměstí. Když jsme tam došli, odlepil se od protější zdi chlápek se zapáleným cigárem. „Nic,“ řekl. „Je doma, zdá se. V oknech se svítí a za záclonou sem tam někdo přejde.“

„To je Melwyn,“ řekl šerif Cochran.

„Okej,“ na to Buck. „Já jsem Lee, tohle je Blount. Má tu Browning zvonek, nebo se tady bouchá?“

„Zvonek. Elektřinu už tady taky známe,“ řekl Cochran.

Na dveřích domu byla mosazná vizitka NATHANIEL BROWNING. Vedle byl vjezd do garáže s vraty z dubových fošen. Cochran zmáčkl tlačítko zvonku.

„Že nespěj?“ řekl Buck.

„Většinou choděj pozdě spát,“ řekl Melwyn. „Kolikrát tu bejvá světlo třeba do dvou do rána.“

„Má rodinu?“

„Manželku a dospělýho syna. Ten už tu nebydlí.“

Nahoře nad vchodem se otevřelo okno. „Kdo je?“

„Šerif Cochran, pane. Moh byste sejít dolů?“

„Hned to bude, šerife. Copak, stalo se něco?“

„Asi ne,“ řekl Cochran. „Jenom nějakej dotaz.“

Okno se zase zavřelo.

„Nemyslíte si, že je Browning spolčenej s tím únoscem, že ne?“ řekl Cochran Buckovi. „Je to váženej občan Union City a mně je osobně dost nepříjemný, že ho obtěžujem.“

„Mně taky,“ řekl Buck.

Zarachotila petlice a skřípl klíč v zámku. „Tady mě máte, šerife. Račte dál… Nebudeme se přece bavit tady. Jenom ne moc nahlas, žena spí… Á, vás je víc. No, nevadí. Půjdeme do knihovny.“

Vešli jsme do úzké předsíně a z ní do pokoje se stěnami plnými knih a s malým kachlovým krbem, ve kterém se rozpadalo žhavé poleno. Na psacím stole svítila lampa se zeleným podlouhlým stínidlem. Uprostřed místnosti stál kulatý stůl, na kterém byly hromady knih a místo ubrusu mapy. Kromě židle u psacího stolu a hlubokého křesla vedle lampy na stojanu si tu nebylo na co sednout, leda na koberec.

„Pan Lee, šerif z Complimentu,“ řekl Cochran. „Jeho náměstek pan…“ Luskl prsty.

„Blount,“ doplnil jsem ho.

„My jsme se už viděli,“ kývl Browning. „Propána… Snad mě nejdete zatknout kvůli té nešťastné závoře?“

„Potřebujeme pár informací,“ řekl Buck.

„Snad ne o planetoidách?“

„Možná,“ řekl Buck. „Neodjel jste z Morris Hillu trochu brzy, pane profesore?“

Browning se zasmál. „Právě včas, abych nevyletěl z kůže. Víte něco o teleskopické observaci, pane Lee?“

„No,“ na to Buck, „přinejmenším vím, že se špatně pozoruje, když svítí měsíc, protože slabší hvězdy přezáří.“

„Čímž jste vše beze zbytku vysvětlil,“ kývl Browning. „Já jsem nedočkavý člověk… Už včera jsem se přesvědčil, že jsem na ten kopec lezl zbytečně. Měsíc právě ubývá… Říkal jsem si, že to dnes bude lepší. Nebylo. Předpokládané objekty zůstaly jen předpokládané. Nemělo smysl, abych tam mrzl. Musím počkat na nov.“

Připadal jsem si jako blbec.

„Když s vámi mluvil tady pan Blount,“ pokračoval Buck, „měl jste prý dalekohled natočený někam dolů?“

„Samozřejmě,“ na to Browning. „Seřizoval jsem si paralaxu hledáčku, dokud bylo světlo.“

„Můžete mi to vysvětlit podrobněji?“

„Zajisté. Abyste nemusel vybraný objekt hledat vlastním okulárem reflektoru, což je zvlášť při velkém zvětšení obtížné, máte s tubusem spřažený jakýsi menší dalekohled, to je hledáček. Je to něco jako puškohled, má zaměřovači kříž. Dá se seřizovat dvěma šrouby tak, aby vybraný objekt v průsečíku kříže byl zároveň uprostřed zorného pole objektivu dalekohledu. Pakliže přístroj transportujete, je pak třeba zkontrolovat, jak jsou osy seřízené. Můžou se nějakou neopatrnou manipulací nepatrně rozejít… A to se pak něco tak nepatrného, jako je pouhý bod pod hranicí pozorování pouhým okem, těžko hledá.“

„To znamená, že jste tu – paralaxu seřizoval podle něčeho na zemi?“

„Přesně tak.“

„Podle čeho?“

„Většinou se zaměřuju na nějaký nápis… V tomhle případě to bylo číslo automobilu, který tam dole stál.“

„Kde dole?“

„Kousek od té přepychové stavby v zahradě.“

„Kruci,“ řekl jsem, „Grouwerova hacienda.“

„Jaké auto to bylo?“ zeptal se Buck.

„Tmavošedá dodávka.“

„To číslo… To už bych asi chtěl moc, co?“

Browning našpulil rty a mlaskl. „Takové věci člověku často zůstanou v hlavě, ačkoliv pro něj nejsou podstatné. A já mám na čísla paměť. Víte, spousta objektů na obloze je označená jenom čísly… Třeba mlhoviny, galaxie… a podobně. Vlastní jména mají jen některé.“

„A to číslo auta, pane profesore…?“

„Vidíte, svádí mě to k výkladům… Hm… Určitě to bylo číslo oklahomské. A začínalo sedmičkou. Dál… Čtyřka… Ne, dvě čtyřky. Proto mi to nejspíš uvízlo v podvědomí. A na konci… Dvojka? Ne. Zase sedmička, samozřejmě. Ta dvojka, to byla asociace, že ty čtyřky byly dvě.“

„Takže sedmdesát čtyři čtyřicet sedm?“

„Sedm, čtyři, čtyři sedm,“ na to Browning. „Je to tak, pane Lee. S devadesátiprocentní pravděpodobností.“

„Viděl jste taky, co se u toho vozu odehrálo?“

„Bohužel… To ne. Když jsem dalekohled seřídil, přestal jsem se o to vozidlo zajímat. Je mi líto.“

„Přesto vám děkuju,“ řekl Buck. „Moc jste nám pomoh.“

„Jsem rád, že moje pozorování k něčemu bylo,“ na to profesor Browning. „I když bych byl radši, kdyby se týkalo mé předpokládané planetoidy zatím nazvané X.“

Naprosto ho nezajímalo, co se vlastně semlelo kolem té zatracené dodávky. Tak jsme se rozloučili a vypadli.

8

Cochran měl v kanceláři kávovar. Dali jsme se zlákat, ale Buck nejdřív požádal telefonem El Reno, aby mu fofrem zjistili majitele tmavošedé dodávky číslo 7447, zřejmě zapleteného do únosu. „Jo, pátrání vyhlásit můžete,“ dodal na závěr. „Díky.“

Sotva jsme to kafe stačili vypít, když se poldíci z Rena ozvali. Byl to sám Calhoun a chtěl, abychom se u něj zastavili, když už jsme v Union City. Že to číslo pro nás ještě nemá, protože musí budit plno lidí, ale že ho určitě zjistí, než k němu dojedeme.

Rozloučili jsme se s Cochranem, Powellem a Malwynem.

„Tak hodně štěstí,“ řekl šerif Cochran. „Jsem rád, že jsme vám píchli, hoši.“

Dvacet minut nato už jsme byli v moderní budově městské policie v El Renu. –

„Už to tu mám,“ uvítal nás Calhoun. „Je to dodávka motelu na třiatřicítce. Majitel je nějakej Wilson, nájemce toho podniku, kterej patří Grouwerovi… Stojí asi na půl cesty mezi Kingfisherem a Guthrie, sedm nebo osm mil za odbočkou na Cashion. Ale nejdřív mi řekněte, jak jste na to číslo přišli.“

Buck mu to řekl.

„No, moh bych zavolat tomu Wilsonovi,“ na to Calhoun. „Ale lepší bude, když tam rovnou vyrazíme, co?“

„Stačíme na to,“ řekl Buck.

„Helejďte, Lee,“ řekl Calhoun, „já už zmobilizoval všecko, co má ruce a nohy. Nemyslete si, že vás do toho nechám zasahovat sólo. Vy máte svý metody… Většinou takový, jaký se tady používaly za Buffalo Billa. Únos, to je trošku jiný kafe, a já si nevezmu na triko, abych takovej případ nechal sakumprásk městským poldům z Complimentu.“

„Nemusíte to tak okecávat,“ řekl Buck. „Proti pár chlapům s bouchačkama nic nemám, pokud kolem sebe nebudou střílet hlava nehlava.“

„To jsem rád,“ řekl Calhoun. „Za pět minut můžeme vyrazit… Doufejme, že to k něčemu bude. Je totiž docela pravděpodobný, že je to auto ukradený, a my budem zase tam, kde jsme byli. Samozřejmě už jsem to číslo dal rozhlásit… Třeba ho někde najdou, dřív než tam stačíme dojet.“

„Hm,“ na to Buck, „aspoň byste nám zase jednou nemusel nadávat, že jsme vám sebrali slávu před nosem.“

K motelu na silnici číslo třicet tři to bylo kolem pětačtyřicíti mil. Udělali jsme to za tři čtvrtě hodiny, když jsme zpomalili jen při průjezdu městy Concho, Okarche a Kingfisher. V posledním jsme zahnuli k východu, kde před námi kromě několika bezvýznamných hnízd bylo jen o něco vetší městečko Guthrie. Silnice tady nebyla právě skvělá a byl jsem rád, když jsem uviděl brzdová světélka Calhounova vozu. Zastavil jsem vedle něj.

„Támhleto světlo,“ řekl z okénka a ukázal ve směru jízdy, „to je ten motel. Jmenuje se to tuším Sladký spánek, Lehké odpočinutí nebo tak nějak podobně.“

„Nepletete si to s pohřebním ústavem?“ zeptal se Buck.

„Lidi, co si vymejšlej tyhle názvy, jsou cvoci,“ souhlasil Calhoun. „Na názvu ostatně nezáleží. Rád bych se s váma domluvil, než tam vtrhneme.“

„O čem?“ zeptal se Buck.

„O akci, sakra. Máme tisíc možností, jak na to.“

„Jestli počkáte venku,“ řekl Buck Lee, „zajdu se tam prostě zeptat, kde momentálně jezdí jejich dodávka, a jestli jim ji náhodou někdo neukrad. Pokud ji dávají do nějaký zamčený garáže, třeba ani nevědí, že je pryč.“

„Hm,“ na to Calhoun. „Není to trochu – venkovský?“

„Před chvílí jste říkal, že mám metody jako za časů Buffalo Billa,“ řekl Buck. „Teď se vám nelíbí, že chci bejt slušnej polda. Co byste chtěl dělat vy? Vykopnout dveře a vletět dovnitř, plný ruce revolverů?“

„Nezapomeňte, že jde o únosce.“

„Od začátku o tom trošku pochybuju.“

„Cože?!“

„Jo. Buď jsou to nehorázní pitomci, nebo to vůbec není únos, ale bouda. Tak co, počkáte venku?“

„Ne,“ odmítl to Calhoun. „Tohle v žádným případě nemůže řešit šerif z Complimentu. Koukejte, Lee… Kdyby došlo k nějakýmu střílení a někdo to nedejpánbu koupil, jsem za to odpovědnej já. Je vám to jasný, sakra?“

„No dobrá,“ řekl Buck. „Tenhle důvod uznávám. Ale nemůžete mi zakázat zajít si dovnitř na jedno pivo.“

„To teda můžu,“ přel se Calhoun. „O jaký boudě jste to mluvil?“

„Nemám jedinej důkaz,“ řekl Buck.

„Jedem,“ řekl Calhoun. „Jako normální hosti tý zatracený Posmrtný ztuhlosti, nebo jak se to sakra jmenuje.“

Jeli jsme dál. Chvilku nato jsme zastavili na malém parkovišti před motelem, který se nejmenoval ani Sladký spánek, ani Lehké odpočinutí, ale Příjemná zastávka. Momentálně na ní nic příjemného nebylo, protože v přízemí se nesvítilo a na dveřích pod jedinou nažloutlou lucernou visela cedulka: DNES ZAVŘENO. POUŽIJTE SLUŽEB GROUWEROVA MOTELU „U TŘÍ CEDRŮ“ V GUTHRIE. 8 MIL.

„Tím je to jednodušší,“ řekl Calhoun. „Nemusíme riskovat nějakou rvačku v restauraci plný hostů.“

Vystoupili jsme všichni, i tři poldové v civilu, které s sebou vezl Calhoun. I vůz měli civilní, vcelku nenápadný černý studebaker. Nebýt našeho nashe se znakem complimentské policie na dvířkách, vypadali bychom jako šest chlápků na výletě.

„Nahoře se svítí, „řekl Calhoun.

„Nájemce tu bydlí,“ na to Buck. „Jako většinou u Grouwer’s.“

Vyšli jsme na zvýšenou vybetonovanou terasu, kde bylo několik stolků a na nich obrácené židle. Vedle prosklených dveří do temného lokálu bylo tlačítko zvonku. Calhoun zazvonil a tlačítko chvíli podržel, protože zvonění nebylo slyšet. Nic se nestalo.

Calhoun zmáčkl tlačítko znova.

Nato se nahoře nadzvedlo okno. „Co se děje, pánové?“ ozval se hlas. „Nečetli jste dole vývěsku? Dneska musíte do Guthrie, máte to slabejch deset minut.“

„Vy jste Wilson?“ houkl nahoru Calhoun.

„Šéf tu není,“ odpověděl hlas.

„Kde je?“

„Kde by byl? Je zavříno, nejspíš se jel někam povyrazit. Já ho nehlídám.“

„A co jste zač?“ na to Calhoun.

„Nejste ňákej voprsklej?“ ozvalo se shora. „A co jste zač vy, že ze mě taháte rozumy?“

„Lítačka od Grouwerů,“ zařval Calhoun. „Koukejte slízt dolů a odemknout. Rádi bysme si spočítali flašky s bourbonem a kartony s cigaretama. Pan Grouwer má důvodný podezření, že se v některým podniku v okruhu El Rena krátí tržba.“

„Ne u nás,“ vřískl chlápek v okně. „Mohli jste to říct hned, že jste od pana Grouwera. Hned jsem dole.“

„Takhle lhát,“ řekl Calhounovi Buck. „Že se nestydíte.“

„Hlavně že nemusíme vykopnout dveře,“ na to Calhoun.

Za dveřmi se rozsvítilo. Pak se za sklem objevil hubený týpek ve vytahaném svetru, kalhotách s vytlačenými koleny a pantoflích. Slámové vlasy mu stály na všechny strany a mírně zrudlé oči mu mžouraly. Odemkl, když chvíli přebíral klíče na velkém drátěném oku.

Jen jsme byli vevnitř, vybafl na něj Calhoun: „Wilson odjel dodávkou?“

„Kdepak,“ zakřenil se chlápek. „Jel soukromě, to se ví, že jel normálním auťákem. Dodávka je v garáži.“

„Jaký auto má Wilson?“

„Šestiválcovej chevrolet.“

„Aha. Modrej, co?“

„Ne. Černej.“

„Tak to nebyl on,“ řekl Calhoun Buckovi. A Buck na to: „Já si to hned myslel.“

Mužík pokukoval z jednoho na druhého a vypadal, že začíná přemýšlet, jestli neměl radši nechat zamknuto.

„Klíče od garáže… máte?“ zeptal se Calhoun.

„Jo, to mám…“

„Tak nám pojďte ukázat tu dodávku.“

„Ta vás taky zajímá?“

„Všecko nás zajímá. Například vy. Kdo jste?“

„Já? No… Dělám tady. Lemmy Morton, pane.“

„Co tu děláte?“

„Tak trochu všecko. Opravuju, šoféruju… A když je fofr, tak pingluju.“

„Dobrá, Mortone. Tak začneme v tý garáži.“

„Já bych se oblík…“

„Proč? Je teplá noc.“

„Ani bych neřek. Dyť už je pomalu podzim, a jak je takhle jasno…“

„Hněte sebou,“ řekl Calhoun a vytáhl placku. „Nejsme žádná komise od firmy, aby bylo jasno. Policie.“

Morton se na placku podíval zblízka, načež zbledl a vypadal, že se složí.

„Člověk s čistým svědomím se nemá co bát,“ řekl Calhoun. „Nevrávorejte nám tady, chlape. Chci vidět tu zatracenou dodávku. Tak bude to? Nebo že byste neměl čistý svědomí?“

„Ježíšmarjá,“ na to Morton, „vždyť už jdu.“

Vyšli jsme ven. Morton nás vedl kolem budovy dozadu, rozsvítil světlo na zdi a ukázal na dřevěná vrata do nízké přístavby. „Tady je garáž, pane seržante,“ řekl. „Hned to odemknu… Co všechno chcete vidět? A proč?“

„Taky k tomu dojdeme.“

Morton strčil klíč do visacího zámku na dlouhé ocelové petlici. V té chvíli se vevnitř ozvalo něco, co vypadalo jako startér.

„Kdo je tam?“ zeptal se Calhoun. „A žádný okecávání.“

„Propána,“ blekotal Morton, „nikdo tam není.“

„Jo, jsou to samozážehy,“ řekl Calhoun. „Tak už to otevřete, chlape. Podívejme se. Pan Wilson jel na vejlet, jo?“

„Čestný slovo, že –“

Nedopověděl. Jak sundal zámek z petlice, vevnitř najednou zařval motor. Taktak jsme stačili uskočit, když se obě křídla vrat rozletěla do stran a z garáže se vyřítila dodávka s naplno rozsvícenými reflektory. Zarachotil plech, jak blatníky práskly do vrat, a bednovitá karosérie auta se kolem nás přehnala jak na závodech v Indy. Viděl jsem, jak Calhoun na rozkročených nohou míří pistolí, kterou držel oběma rukama. Ostatní je teprve rvali z podpažních pouzder.

Prásklo pár výstřelů, ale dodávce zřejmě neublížil ani jeden, protože všichni mířili hodně nízko. V okamžiku byla na silnici a uháněla na Kingfisher, odkud jsme před chvílí přijeli.

9

„Doprčic,“ řekl Calhoun.

„Hm,“ na to Buck. „Snad abysme taky jeli, co?“

„Mortone –,“ řekl Calhoun. „Kde je ten zatracenej chlap?“

„Není v garáži?“ řekl jeden z policistů a posvítil dovnitř. Ovál světla bloudil po dřevěných stěnách s otlučenými plechovými reklamami Mobiloilu, Mogulu, Forda a General Motors, přejel po ponku se svěrákem a zastavil se na pyramidě pneumatik. „Nikdo tu není…“

Zdálo se, že ve chvíli, kdy nás oslnily reflektory a všichni jsme věnovali pozornost prchající dodávce, práskl Morton do bot.

„Dva za ním,“ řekl Calhoun. „Musíte ho najít za každou cenu. Zadržte ho, dejte mu pouta a počkejte tady, než se vrátím, nebo dokud sem někoho nepošlu. Eh… Podívejte se taky po tom děvčeti, jestli tu někde není… My jedem za tím autem. Je vám to jasný?“

„Jasný,“ kývl polda. „Jdem na to, Henley.“

Otočili se a s baterkami zmizeli ve tmě za garáží.

Naskákali jsme do aut. Buck si sedl k volantu a řekl: „Zapal mi, Charlie… Cigára mám v blůze na zadním sedadle.“

Calhounův šofér mezitím otočil a rozjel se za dodávkou, jejíž zadní světla poblikávala daleko před námi.

Zapálil jsem Buckovi cigaretu a podal. „To jsou věci, co?“ řekl jsem. „Měli jsme kliku, že někoho nepřejel.“

„Jo,“ na to Buck a přeřadil. „To jsou věci. Jenomže jaksi nevíme jaký. Máš snad představu o tom, kdo vlastně uhání v tý dodávce?“

„Wilson, ne?“

„Blbost. Když nám ten šmrksa říkal, že je Wilson někde za zábavou, myslel, že jsme kontrola od Grouwera. Proč by v tom případě měl lhát, kdyby tu Wilson byl? Kdepak, je to někdo třetí, Charlie. Wilson už nejspíš odjel tím svým černým chevroletem na most, aby vybral výkupný. Určitě jsou to oni, kdo jinej? Wilson, Morton… Akorát mi není jasný, proč ten třetí takhle zpanikařil. Nemoh vědět, že…“ Na okamžik se odmlčel a pak řekl: „Ale moh, sakra. Slyšel, jak ten mizera Calhounovi řek nahlas pane seržante. Nejspíš úmyslně, aby toho vevnitř varoval.“

„Nenaskočil Morton do tý dodávky?“

„Z mojí strany ne.“

Já byl na opačné a taky jsem neviděl, že by Morton naskočil. Spíš se pustil někam do prérie, kde v pantoflích daleko neuteče.

„Kde můžou mít Ráchel?“ řekl jsem. „Tady?“

„Čert ví,“ řekl Buck. „Uvidíme.“

„Třeba je zavřená někde ve sklepě, proto byl Morton tak vyděšenej.“

„Jestli tam je, tak ji Calhounovi chlapi najdou.“

Buck mačkal z nashe co mohl, Calhounův studebaker byl přece jenom v lepším stavu než náš služební vysloužilec.

Měsíc svítil jak půl rybího oka a kolem nás se na všecky strany táhla postříbřená prérie se vzdálenými světýlky. Vlevo za námi svítil Cashion a vpředu trochu vlevo od silnice Okarche. Přímo vpředu byl Kingfisher, kde silnice číslo třicet tři křížila naši jednaosmdesátku.

V Kingfisheru dodávka zahnula k jihu. Pokračovali jsme pekelnou rychlostí za Calhounovým vozem a bylo jasné, že prchající automobil dostihneme ještě před El Reném.

Městečko Concho jsme projeli v těsném závěsu, a sotva jsme měli poslední budovy za sebou, začal se Calhoun tlačit vedle dodávky. Buck trochu ubral plyn, kdyby Calhounův studebaker dodávce zablokoval cestu, mohla z toho být pěkná bouračka.

Viděl jsem, jak Calhoun předjel dodávku, ze které šofér mačkal, co mohl. Jenže taková dodávka na studebaker nestačí. Ujeli jsme ještě asi půl míle, když se Calhounův vůz stočil bokem přes silnici. V reflektorech dodávky bylo vidět dvě postavy, jak skáčou ven.

Buck začal brzdit.

Slyšel jsem, jak zakvičely brzdy hranatého vozu před námi. Zastavil mnohem dřív, než stačil dojet ke Calhounovi. Dojeli jsme těsně k jeho zádi, to už jsem měl revolver venku a vyskočil jsem na silnici.

„Opatrně,“ křikl Buck a běžel za mnou.

Doskákal jsem ke dvířkám pronásledovaného vozu, popadl jsem kliku a trhl. „Ven,“ zařval jsem. „Ruce nahoru a žádný blbosti!“

To už byl za mnou i Buck a zpředu přibíhal Calhoun se svým šoférem, všichni bouchačky v rukou.

„Jéžiš,“ řeklo něco za volantem dodávky, „to jste vy, pane Blounte?!“

Najednou jsem měl plné ruce Ráchel Gilbertové. „Já to věděla,“ řekla, „já tomu věřila, že mě v tom nenecháte. Ale kdybyste bejvali nepřijeli…“

„Přijeli jsme,“ řekl jsem. „Už je to dobrý, Ráchel.“

„Kdybyste bejvali nepřijeli,“ opakovala, „tak bych jim stejně zdrhla.“

Ta holka mě věčně přiváděla do nemožných situací. Držela mě oběma rukama kolem krku, já měl pořád v jedné ruce tu pitomou bouchačku, zase mi shodila klobouk a okolo stáli tři poldové a řvali smíchy.

10

„Dojela jsem ke Grouwerovým,“ vyprávěla Ráchel na zadním sedadle přes moje rameno, „slezla jsem z Mohameda, abych mohla zazvonit u brány, ale než jsem zvonek vůbec našla, odněkud vylez nějakej člověk, ani jsem si nevšimla odkud, a povídá: Slečna Grouwerová? A já na to: Nedělejte si ze mě legraci, jo? Víte – mně připadalo, že ten člověk nějak patří k tomu baráku, a že by teda měl vědět, že nejsem slečna Grouwerová. A že se mi vysmívá, protože mám na sobě její bejvalý oblečení… Je teda fakt, že tuhle pan náměstek si mě s ní chvíli předtím splet, ale to bylo zdálky –“

„Klidně mu říkejte Charlie,“ řekl Buck. „Protože jinak by bylo hrozně neslušný, kdybyste se mu zase chtěla věšet kolem krku.“

Ráchel řekla, že na takový řeči není zvědavá, a že mu taky vůbec nic povídat nemusí.

„To právě musíte,“ řekl Buck. „Jinak si budu myslet, že jste se úmyslně vydávala za slečnu Grouwerovou.“

„Vůbec jsem se za ni nevydávala!“

„Tak proč vás unesli?“

„Já nevím… Nejspíš mysleli, že jsem ona, ale já jim nic takovýho neřekla, na mou duši.“

„Co dál, Ráchel?“ zeptal jsem se. „Jak vás dostali do toho auta?“

„Nedostali by mě tam, kdybych věděla, že je to jejich auto. Jenže oni parkovali kousek dál, a mě nenapadlo, že ta dodávka k tomu člověku patří… No – řek mi, že si samozřejmě legraci nedělá, ať prej prominu, já na to, že se nic nestalo a chtěla jsem zmáčknout ten zvonek. Jenže ten člověk mi ruku odtah, abych nemohla zazvonit, a povídá: Slečno, tuhle v kapse mám odjištěnou pistoli a jsem ke všemu odhodlanej. A že prej se mi nic nestane, když budu hezky zticha a půjdu s ním. Pořád jsem ještě nechápala, o co mu jde. Myslela jsem si, že je to nějakej blázen, a že ho buď umluvím, nebo že mu o kousek dál uteču. Všelijak jsem ho zdržovala, řekla jsem mu, aby mi dal čestný slovo, že mi nic neudělá, a tak všelijak… Přitom mě pomalu strkal k tomu autu. Z auta najednou vylez druhej chlap… Strčili mě dovnitř, zabouchli dvířka… Co jsem mohla dělat? Tam jsem mohla řvát do aleluja, stejně by mě nikdo neslyšel. Tak jsem si řekla, že ode mě neuslyšej ani slovo a při první příležitosti jim zmizím. A to jsem taky udělala.“

„Jak?“ zeptal se Buck.

„Vždyť mě nechali zavřenou v tom zatraceným autě,“ řekla Ráchel. „Ani na záchod mě nepustili. To víte, ňák jsem si pomohla, no… I když jsem si připadala jako hrozný čuně.“

„Proč jste nevolala o pomoc v tý garáži?“ zeptal se Buck.

„Copak jsem věděla, kde jsem? A potom, šerife – já bych o pomoc nevolala, ani kdyby mě nutili. Já jsem Gilbertová, jestli vám to nedošlo. Žádná Gilbertová v životě nevolala o pomoc. Ani moje babička ne, když ji chtěli Indiáni skalpovat.“

Koutkem oka jsem viděl, jak se Buck šklebí.

„Jak jste se dostala k volantu, Ráchel?“ zeptal jsem se.

„Všim jste si mejch ostruh?“ na to Ráchel.

„Jo. Pěkný ostruhy.“

„No… Tak jsem zula botu a tou ostruhou jsem třískla do okýnka, co je za šoférem. Rozbila jsem sklo…“

„Cože?!“ řekl Buck. „Dvanáct palců na osm?“

„A co? Chcete říct, že jsem tlustá? Prolezla jsem to. Akorát jsem tam nechala pár nití… To se zašije.“

„A potom?“

„Nejdřív jsem chtěla vylézt a hledat díru ven. Jenže jsem zahlídla ve startéru klíč. Tak jsem si zkusila, jestli to dokážu nastartovat… Viděla jsem, že je to skoro stejný jako naše fordka. A když jsem z tý garáže žádnej východ nenašla, sedla jsem si do kabiny, klidně jsem si natáhla nohy a čekala jsem, až někdo odemkne.“

„A kdyby se vám postavil do cesty?“ řekl Buck.

„Tak bych ho prostě přejela.“ Zarazila se. „To bych asi před šerifem říkat neměla, co?“

„Škoda že jste nás nepoznala,“ řekl jsem. „Celou tu honičku jsme si mohli ušetřit.“

„Jo, když jste po mně začali střílet? Myslela jsem, že jsou to oni. Jak to, že jste nepoznali vy mě?“

„To ty reflektory,“ řekl jsem. „Spíš jste mohla poznat vy nás, když jste si na nás posvítila.“

„Hm… Já měla co dělat, abych to uřídila. Jo…,“ vzpomněla si najednou, „co je s Mohamedem?“

„Přišel sám domů.“

„Jéžiš… To bude máma dělat randál.“

„Větší už těžko.“

Ráchel zmlkla.

Projeli jsme Union City a blížili jsme se k mostu přes Canadian. Byly dvě hodiny a čtyřicet minut, jen dvacet minut zbývalo do lhůty, kdy měl Grouwer hodit sto tisíc dolarů do okénka cizího automobilu a nechat je tam.

Calhoun před námi zastavil. Buck k němu dojel a řekl mi, abych spustil okénko.

„Jestli je to Wilson,“ řekl z vedlejšího vozu Calhoun, „a to nejspíš je, tak neví, že po něm jdeme. Moh by sedět na mostě v autě, co?“

„Kdyby to byl někdo jinej,“ řekl Buck, „neví to taky. Ale v autě tak jako tak nebude. Byl by blázen. Nemůže vědět, jestli Grouwer nepřiveze pár nabroušenejch maníků s chutí se porvat, nebo jestli mu tam nehodí kdovíco… Třeba bombičku slznýho plynu. Spíš bych to viděl tak, že tam auťák bude stát prázdnej a Wilson se bude schovávat někde opodál. Ale zase ne moc daleko. Potřebuje vidět, co se děje.“

„Hm… Asi máte pravdu. Jenže hledat ho pěšky, to se mi nezdá. On nás uvidí a my jeho ne. Po obou stranách řeky je spousta všelijakýho křoví, moh by se schovat ledaskde. A jestli je ozbrojenej…“

„Dám krk na to, že není. On sice Ráchel vyhrožoval pistolí, ale měl ji v kapse. Zrovna tak to mohla být dětská pistolka, baterka – nebo dokonce jenom prst.“

„Jak byste to udělal vy?“

„Nechte mě to udělat.“

„Poslyšte, Lee…“ Calhoun se zasmál. „Tak jo. Udělejte to po svým. Já se podřídím. Nikdy jsem vás v akci na vlastní oči neviděl. Tak do toho, ať si to užiju.“

„Okej,“ řekl Buck. „Tak poslouchejte: Přejedete kolem toho vozu – pokud tam je – docela klidně, jste prostě automobil na cestě z El Rena kdovíkam. Až se auto schová za to křoví v zatáčce za mostem, zastavte a zhasněte. Tam už z mostu nebudete vidět, ani slyšet, protože zvuk motoru se mnohem dřív ztratí v šumění řeky. Potom vystupte, nebouchejte dvířkama a můžete se kousek vrátit pěšky… Ale ne blíž, než na konec toho křoví. Neuškodí, když budete jistit protější břeh, kdyby se snad zbláznil a utíkal. Odtud je to mírně z kopce, takže my sjedeme potmě a bez motoru co nejblíž k mostu. Dojdu k tomu vozu pěšky… Pak se uvidí. Dám vám na to pět minut.“

Calhoun kývl, nechal okénko otevřené a zvolna se rozjel. Motor studebakeru jen tiše blafal, a zvuk brzy splynul se zvukem proudící vody.

„Počítám, že se dohromady nic nestane,“ řekl Buck. „Ale pokud by se snad začalo střílet, lehněte si na podlahu, Ráchel. A neříkejte mi zase nějaký takový… Jako že si žádná Gilbertová nikdy nelehla na podlahu.“

„Pf,“ udělala Ráchel.

Měli jsme k mostu asi půl míle. Buck odbrzdil a nash se pomalu rozjel z mírného svahu. Šumění řeky hodně zesílilo a Buck zastavil. Proti měsíci bylo vidět mostní konstrukci a něco tmavého zhruba uprostřed mostu.

„Tak já jdu, Charlie,“ řekl Buck. „Dej pozor na to sladký dítě. Byla by ho škoda.“

„Pro vás nejsem žádný sladký dítě,“ řekla Ráchel.

„To se ví, že ne,“ řekl Buck a šel.

„Co když ho ten grázl odpráskne?“ řekla Ráchel.

„Buck počítá s tím, že je to posera.“

„Vy teda mluvíte.“

„Nápodobně,“ řekl jsem. „Grázl, odpráskne… To taky zrovna nepatří do slovníku krásný slečny.“

„Kdo je u vás krásná stečna?“

Bavte se s takovou paličatou ženskou.

„Proč mu říkaj Buck?“ zeptala se. „Tak se přece nejmenuje.“

„Ne. Jmenuje se William. Vždyť vidíte, proč mu říkaj zrovna Buck.“

Díval jsem se přitom za ním. Už byl skoro u zaparkovaného vozu, měsíc ho jasně osvětloval. Přes vozovku se táhly černé stíny ocelových nosníků. Viděl jsem, jak Buck došel k vozu a naklonil se k okénku. Chvíli se díval dovnitř, potom se narovnal a hlasitě zavolal: „Wilsone! Vylezte! Všechno prasklo. Unesenou nemáte, výkupný nedostanete. Mortona jsme sebrali a mluvil. Máte jedinou možnost trošku si to ulehčit: Vylézt ven, vzdát se a přiznat se.“

Chvíli bylo ticho.

„Wilsone,“ opakoval Buck hlasitěji, „mluví k vám Buck Lee, šerif města Complimentu. Mám tady celkem osm mužů. Najdeme vás, a když budete klást odpor, prostě vás rozstřílíme. Můžeme si to dovolit, protože každej soud ve Státech rád přimhouří oko nad poldama, který zlikvidovali únosce. Tak co? Vzdejte se, člověče. Dám vám na to deset vteřin. Jedna, dvě…“

Najednou se něco pohnulo nad zábradlím mostu z venkovní strany. „Už lezu,“ ozval se hlas. „Nemůžu dát ruce nahoru, protože bych spadnul. Jenom prokrista nestřílejte. Nejsem ozbrojenej.“

„Neříkal jsem vám, že je to posera?“ řekl jsem.

„No jo,“ vřískla Ráchel, „to je on. Ten, co čekal v dodávce. V tý garáži mi řek skrz dveře: Drž tlamu a nic se ti nestane. Ale jen pípni a roztrhnu ti ji od ucha k uchu.“

„Co jste mu řekla vy?“

„Nic. Když už jsem se rozhodla, že jim neřeknu ani slovo… Jo… a taky jsem si v duchu řekla, že si ten hlas budu pamatovat, abych jednou mohla roztrhnout hubu já jemu.“

„Páni,“ řekl jsem, „vy jste fakt k pomilování.“

„To si jako myslíte…?“

„To si teda myslím.“

„Tak u toho zůstaňte, jo? Ne abyste na mě něco zkoušel.“

„No, já nevím, kdo to na koho zkouší,“ řekl jsem. „Shazuju snad věčně klobouk já vám?“

„Jakej já nosím sakra klobouk?“ řekla zuřivě.

K tomu všemu se v tu chvíli blížil Buck Lee se schlíplým hubeňourem, který za pochodu lamentoval: „No jo, byl to blbej nápad… Jenže ten lakomec Grouwer bere za nájem tak nekřesťanský prachy a ještě podíly na zisku, že jednomu nakonec zbydou akorát oči pro pláč…“

„Já vím,“ řekl Buck, „platíte ze svýho i hajzlový kuličky.“

„To se ví. I prášek proti švábům. Proto jsme si s Mortonem řekli, že mu to nedarujem…“

Ráchel hmátla po klice dvířek. Protože jsem něco podobného čekal, otočil jsem se a popadl ji za ruku. „Nechte toho,“ řekl jsem. „Tady se žádný huby trhat nebudou.“

„Kruci,“ syčela na mě, „ještě žádná Gilbertová –“

„Žádná Gilbertová by se neprala na silnici,“ řekl jsem. A hned jsem musel dodat: „V autě taky ne. Koukejte, Ráchel, to nejsou žádní gangsteři, ale chudáci. Jenom jim holt nedošlo, že na tom nemusej vydělat, ale naopak za to můžou těžce zaplatit.“

Ztichla. Kdopak ví, jestli se taky někdy nezabývala podobnými myšlenkami. Vždyť taková Bonnie Parkerová nebyla o moc starší.

„Jak to sakra mohlo takhle blbě dopadnout,“ zakvílel venku Wilson. „Tak pěkně to bylo vymyšlený…“

„Jeden hvězdář si z Morris Hillu šteloval dalekohled na čísle vaší dodávky,“ řekl Buck. „A zapamatoval si ho. Proč jste si tam nepověsili falešný?“

„Ježíšmarjá!“ na to Wilson. „Hvězdář…“

„A tuhleta slečna není Grouwerova dcera.“

„Ne…! Ach, bože. Doufám, že dostanu trest smrti, abych na to nemusel dlouho myslet.“

„Měl byste dostat aspoň dva,“ zaječela Ráchel. „Abyste si rozmyslel říkat dámě, že jí roztrhnete hubu.“

„Já se omlouvám,“ řekl Wilson plačtivým hlasem. „Moc se vám omlouvám. Vždyť já bych neublížil kuřeti.“

„Protože by vás to, kuře přepralo,“ odsekla Ráchel.

Calhounův studebaker k nám přiševelil.

„Já vám teda řeknu, Lee –,“ začal Calhoun, ale odmlčel se, když se na jihu objevily dva světelné kužely silných reflektorů.

„Hele,“ řekl jsem, „Grouwer veze těch sto táců.“

Wilson jen tiše zaúpěl.

„Takovejhle únos,“ řekl Calhoun a nasadil mu želízka, „to je opravdu případ za všechny prachy.“

Taky že byl.