Jaroslav Velinský (Charlie P. Stonebridge)

Šerif Buck Lee 06. Svědectví mrtvých

1

Tenkrát v červnu byly takový vedra, že vyschlo i napajedlo na ranči Classe Bayera, o kterém se říkalo, že vůbec nemá dno. Teď tady místo nepravidelného jezírka mezi balvanama zírala k nebi nepěkná díra, do které se z jediné přístupné strany svažoval pruh špinavého písku. Na jeho konci, pod strmým svahem protějšího břehu, zbyla bahnitá louže hluboká sotva stopu. Tu a tam z ní trčel oslizlý vršek kamene a na mělčích místech nějaká ta láhev a zrezivělá plechovka.

Jeden z těch kamenů, který mohl vážit dobrých třicet liber, byl omotaný kusem řetězu. Druhý konec se ztrácel pod vodou směrem k něčemu, co zatraceně smrdělo.

„No, nejspíš máte pravdu, pane Bayere,“ řekl šerif Buck Lee. „Je to mrtvola.“

„Moc toho z ní nezbejvá,“ řekl jsem.

„To ne,“ na to Buck.

„Když si pomyslím, že z toho krávy pijou,“ řekl Bayer a pošoupl si kšilt čepice do očí. „Fuj.“

„Jestli se jim nic nestalo doteďka, nestane se jim nic ani potom,“ řekl předák Fred Gentry. „Kór když se to vytáhne ven.“

„Pozejtří už tu stejně bude jenom suchý bláto,“ ozval se druhý náměstek šerifa Flack Sidley, opřený o bok hnědáka jménem Pošuk. „Nepovídejte, že tu napájíte, předáku. V tom písku není jedinej otisk kravskýho paznehtu.“

„Zajeďte pro doktora a pohřebáky, Flacku,“ řekl šerif. „My tu s Charliem počkáme. Ve městě o tom zatím nemluvte.“

„Co stopy…?“ řekl Bayer.

„Před půl rokem tady možná nějaký byly,“ řekl dědek Sidley a vyskočil na koně. „Tak já jedu, šerife.“

„Hm,“ zabručel Class Bayer, když Flack odklusal k silnici, „Chtěl tím říct, že to tu leží tak dlouho, k čertu?!“

„Jo,“ na to Buck a vytáh z kapsy camelku.

„Šéfe,“ řekl předák Gentry, „podle toho, jak to vypadá, to tady může ležet ještě dýl.“

„Moc toho vidět není,“ řekl Bayer. „Kdo by to tak moh bejt, co říkáte? Někdo z Complimentu?“

„Nějak si nevzpomínám, že by se někdo ztratil,“ na to Gentry. „Město není tak velký, aby o tom hned kdekdo nevěděl. Určitě by se o tom mluvilo v Lone Staru.“

Stáli jsme kousek od napajedla a slunce nám pomalu ale jistě vypalovalo mozek. Bylo poledne a stíny krátké. Od silnice se ozval motor náklaďáku. Ubalil jsem si cigaretu, ale nechutnala mi. Tabák v pytlíku vyschnul na troud. „V auťáku bude jak v troubě,“ řekl jsem.

„Potřebujete nás tady, šerife?“ zeptal se Bayer.

„Ne,“ řekl Buck Lee.

„Tak my pojedem… Práce nepočká.“

„Jo,“ řekl Buck.

„Kdyby něco…“

Buck jenom kejvnul a zatáh z camelky.

„Tak se tu mějte,“ řekl Bayer.

Gentry jenom něco zabručel. Dívali jsme se, jak jejich koně líně zlézají stráň, za kterou se schovávaly budovy ranče B v kroužku. Obloha byla bezbarvá. O blátivou hladinu za námi pleskla žába.

„Moh by to bejt sebevrah,“ řekl jsem. „Přivázal si na tělo šutr, aby nemoh zpátky.“

„Hm,“ na to Buck.

Do města nebylo daleko. Nejdřív přijel furgon Goranskiho pohřebního ústavu a hned za ním řordka doktora Sheridana. Flack Sidley nechal koně doma a přijel s doktorem.

„To je radost,“ ocenil doktor Sheridan tu věc ve vodě. „Počítám, že to ani nevytáhnete vcelku… Ale zkuste to.“

„Nemám nic proti nebožtíkům,“ řekl Goranski, jako vždy upnutý až ke krku ve svém funebráckém obleku s vestou a tvrdým límečkem. „Je to můj chleba a poslání, pánové. Támhleto… Inu, je to taky nebožtík. Bůh s ním. Hned se na to podíváme, jenom se převlékneme.“ Z furgonu vylez šofér, odplivl si, podíval se dolů a odpliv si znova. Potom obešel vůz, otevřel zadní dvířka, vytáh nosítka, hodil je na zem a sáhnul pro gumové holínky. Goranski si začal rozepínat sako.

„Kdo to našel?“ zeptal se doktor.

„Class Bayer,“ řekl Buck. Byl se podívat, jak to vypadá s vodou. Předtím tu byl předevčírem, to ještě nebylo nic vidět. Hned pro nás jel.“

„Může to tu ležet rok,“ řekl doktor. „To bude těžká identifikace… Nejspíš ani nepoznám, na co umřel.“

„Na co umíraj utopenci?“ řekl jsem.

„Samozřejmě na vodu,“ kejvnul doktor. „Nerad bych vynášel ukvapené soudy… Ten kámen a řetěz… Hm… Někteří to tak dělají, protože nedůvěřují sami sobě. Ale taky mohl na tělo přivázat závaží někdo jiný.“

„To moh,“ řekl Buck.

„Po roce to stejně nepoznáte,“ řekl jsem.

„Uvidíme,“ na to doktor Sheridan. „Nic příjemného to nebude. Asi by bylo dobré vynést to i s tím kamenem.“

„Zkusíme to,“ řekl Goranski a navlékal si přitom gumové kalhoty. „Snad na to dva stačíme.“

Chvíli nato čvachtali blátem kolem nebožtíka.

„Ó jé,“ řekl Goranski, „ó jé. Vcelku to nepůjde.“

Dál bych to radši nepopisoval. Funebráci chvíli chodili sem a tam a skládali na kus voskovaného plátna kusy něčeho, co bejval člověk. Nakonec vytáhli i kámen s řetězem.

„Bylo to omotané kolem pasu,“ řekl Goranski. „Dvakrát.“

„Díky,“ řekl Buck Lee. „Podíváte se na to, doktore?“

„Dívám se na to pořád,“ zabručel doktor. „Nic se z toho vykoukat nedá. Z měkkých častí nezbylo skoro nic… Trochu si s tím pohraju, ale nic vám slíbit nemůžu. Nejlepší by bylo poslat to na soudní do El Rena rovnou.“

„Bude to zajímat starostu.“

Ben Ritter svého času neměl Bucka zrovna v lásce, ale změnilo se to, když se šerifovou zásluhou dostal Compliment do novin. Teď se živě zajímal o všechno, čím jsme se jako městská policie zabejvali a nebylo mu po chuti, že většina závažnějších případů spadá do kompetence okresních poldů.

„Rád mu to ukážu,“ ušklíb se doktor Sheridan. „Zabalte to, pane Goranski… Podívám se na to odpoledne. Ted musím vyřídit pacienty, které jsem nechal v čekárně.“

Zůstali jsme s Buckem u napajedla, dokud Goranskiho furgon a doktorova fordka neodjely. Flack Sidley zatím obcházel po břehu z opačné strany jámy a díval se z výšky do vody.

„Přišel jste na něco, Flacku?“ zavolal jsem na něj.

Zavrtěl hlavou a vydal se k nám. „Jenom bych řek, že tam skočil přesně támhleodtud,“ prohlásil. „Ale zrovna tak bych si to místo vybral, kdybych tam chtěl shodit mrtvolu.“

Ukazoval přitom na kamenný výčnělek, který trčel nad vodou jako krátké molo, přesně nad místem, kde ta hromada kostí ležela.

Buck Lee už chvíli mlčel a potahoval z camelky.

„Nepojedem, Bucku?“ zeptal jsem se.

Jako by mě neslyšel. „Co měl na sobě?“ zeptal se.

„Vy jste koumes, šerife,“ kejvnul uznale Plack.

„Třeba se na něm ty hadry taky rozložily,“ řekl jsem.

„Ne,“ řekl Buck.

„Podle tebe tam skočil nahatej?“

Buck neřek nic, jenom zahodil špačka a důkladně ho rozmáz podrážkou po kameni.

„Asi jo,“ řekl Flack. „Nahatej a se šutrem, kterej si přivázal k pasu. Není to volovina?“

„Třeba se svlíknul, aby nebyl k poznání podle oblečení.“

Buck se po mně podíval. „To by se musel svlíknout někde jinde a přijít sem nahej,“ řekl. „Kdyby to nechal válet tady na břehu, docela určitě by to našel někdo z Bayerova ranče a staral by se, čí to je. A pak by s tím letěli rovnou za náma.“

„Moh sem přijít v nějakým hadru, kterej nikoho nezajímal.“

„Nebo zabalenej do novin,“ řekl Buck. „A konečně proč by nepřišel nahej? Není tu ani noha ve dne, natož jestli sem přišel v noci.“ Vytáh další camelku a zapálil si.

„Ty hadry moh svázat do balíku a taky zatížit kamenem,“ řekl Flack. „Kdyby je hodil kus dál… Třeba tady ještě pořád někde ležej.“

„Nevím proč by si je v takovým případě nenechal na sobě,“ řekl Buck. „Ale prověřit bysme to měli.“

„Já tam nepolezu,“ řekl jsem.

„Taky proč,“ řekl Buck. „Přitáhni támhle z roští pár klacků. Stačí skákat z kamene na kámen a píchat do vody. Jestli tam někde leží balík hadrů, měli bysme ho najít.“

Trvalo nám to hodinu a nenašli jsme nic.

„Za tři dni to vyschne až na dno,“ řekl Flack.

„Hm,“ kejvnul Buck Lee. „Tak pojedem.“

Vlezli jsme do naší služební limusiny značky Nash. Sednul jsem si k volantu na rozpálenou kůži. „Do kanceláře?“

„Kam jinam?“ řekl Buck.

2

Když jsme zajeli do dvora, nejdřív jsme si s Buckem navzájem napumpovali vodu na hlavu. Flack Sidley se na nás jenom pobaveně díval. Z mnohaletého shánění dobytka v Montaně měl revma a vedro mu dělalo náramně dobře.

V kanceláři se Buck zeptal, jestli je v lednici něco studeného k pití, a Nick Ralston, naše holka pro všechno, vytáh tři plechovky piva. „Co ten mrtvej?“ zeptal se.

„Jakejpak mrtvej,“ řekl dědek Sidley. „Chlapi to skládali na celtu jak stavebnici.“

„Fuj,“ řekl Nick.

Buck si řádně přihnul z plechovky.

„V čem byl oháknutej?“ zeptal se Nick.

„V ničem,“ řekl Plack.

„Žádný hadry jste nenašli?“

„Ne. Buď tam přišel nahej, nebo to tam někdo přitáh už jako nebožtíka, zatížil ho kamenem, hodil do vody a oblečení odnes, aby se nepoznalo, kdo to byl… Kdyby se na mrtvolu náhodou přišlo.“

„Ty si to myslíš taky, Bucku?“ na to Nick Ralston.

„Jo,“ kejvnul Buck.

„Už jsme tady neměli žádnej mord ani nepamatuju,“ řekl Nick. „Kdypak se to asi stalo?“

„Možná vloni na podzim,“ řekl Flack,

Buck postavil plechovku s pivem na svůj stůl. „Vytoč mi starostu, Nicku.“

„Jo, jo,“ kejvnul Nick. „Už se na tom pracuje.“

„Co mu chceš říct?“ zeptal jsem se Bucka.

„Co bych mu říkal?“ na to Buck.

„Je pan Ritter doma?“ pokřikoval Nick do telefonu. „Tak ho zavolejte… Jo, šerif by s ním rád mluvil.“

„Já jdu ke koním, kdyby něco,“ řekl Flack.

„Jo,“ řekl Buck.

„Tady ho máš,“ ohlásil Nick Ralston a natáh ruku se sluchátkem. „Starosta osobně.“

Někomu by se mohlo zdát, že se ve službě nechováme zrovna moc úředně. Jenže Nick Ralston, jednonohý invalida ze světové války, tady sloužil už v době, kdy byl Buck Lee jenom obyčejným kmánem a já dokončoval školu. A Buck zase nebyl o moc starší než já. Tykat jsme si začali, když jsme spolu náměstkovali pod bývalým šerifem Haggertym. Vlastně jsme vykali jenom Flackovi; nebyl u nás dlouho a taky byl o hodně starší — vlastně už měl dávno sedět na zápraží a točit si palcema na břiše. Vážili jsme si ho jako starého cowhanda, který pamatoval slavné doby Chisholm Trailu, a Flack zase považoval za přinejmenším nepatřičné, aby tykal šerifovi.

„Doktor už vám to říkal?“ mluvil Buck do telefonu. „Aha. Nevíme… Ne, nemusí to být nikdo od nás. Mohli ho tam přivézt kdoví odkud, pane Rittere… Měli bysme upozornit Reno.“ Chvíli mlčel a poslouchal. „No, jak myslíte,“ řekl. „Vy jste něco jako můj přímý nadřízený…Uvážíme to. Nebezpečí z prodlení zřejmě nehrozí… Ano. Když chcete… Ale není to nic krásného, pane Rittere… Já vím. Samozřejmě.“

Když Buck pověsil sluchátko, řekl: „Mermomocí to chce vidět. Že prej ve válce v Evropě viděl všelicos.“

„Třeba si myslí, že mu bude povědomej,“ řekl Nick.

„Taky že bude,“ řekl jsem. „Byl strašně podobnej smrťákovi z loutkovýho divadla. Tak tak, že mu držela spodní čelist.“

„Charlie Blount, humor, tanec a rytmika,“ ušklíbl se Nick.

„Co s tím chceš dělat, šerife?“

„Zatím nic,“ řekl Buck Lee. „Charlie… Skoč si domů na oběd. Přines mi něco z Lone Staru, Nicku. Prohlídnu si pár starejch hlášení o službě. Třeba tam na něco přijdu.“

„Na oběd nemusím,“ řekl jsem.

„Ale jdi,“ na to Buck. „Třeba nebude čas povečeřet.“

„Kvůli tý hromádce kostí?“

„Jo,“ kejvnul Buck a vytáh šuplík svého stolu.

„Nebudeš volat Reno?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl Buck a plesknul o stůl knihou hlášení.

„Starosta si to vzal na triko?“

„Jo,“ na to Buck, . Když začne takhle odpovídat, je lepší nechat ho na pokoji. Tak jsem si narazil klobouk a šel domů na oběd.

3

Bydlíme kousek od hotelu Lone Star směrem na Chickasha; táta ten barák koupil za poměrně malé peníze, protože byl drobátko na spadnutí. V přízemí byl krám. To se tátovi hodilo, živí se výrobkama z kůže a moh je aspoň vystavit za výlohou. Samozřejmě musel na baráku pěkně máknout a pomáhala mu jenom máma, protože já tenkrát teprv začínal dumlat palec. Ted jsme obývali celé přízemí a vzadu za barákem jsme dokonce měli zahrádku. Nahoře v poschodí měl dvě místnosti pronajaté nějaký Skinner, slušný chlápek, který prodával v hokynářství a přivydělával si na funusech, protože slušně vrzal na housle.

Když jsem vešel do krámu, táta si zrovna odvazoval zástěru. „Co to, že jdeš taky jednou akorát na oběd?“ zeptal se.

„Buck mě poslal,“ řekl jsem. „Prej nebude čas na večeři.“

„Aha,“ kejvnul táta. „Copak se stalo?“

„U oběda bych o tom radši nemluvil.“

„A sakra…,“ na to táta. „Něco ošklivýho?“

„Jo. Přijel Gentry, že maj utopence v napajedle.“

„Kdo to je?“

„To nevíme, Už tam ležel dlouho.“

„Hodně dlouho?“

„Doktor říkal, že možná rok.“

„Měl něco u sebe?“

„Nic. Byl přivázanej řetězem k šutru.“

„Jak to, nic?“

„Vůbec nic. Ani šaty jsme nenašli.“

„Povídáš rok…? To by přece neplaval?!“

„Voda vyschla až skoro na dno.“

„No jo, to ty vedra… Takový nepamatuju, Charlie.“

Zezadu zavolala máma: „Už to dávám na stůl!“

„Jo, jo, hned,“ odpověděl táta. A hned se otočil ke mně: „Jenom kosti, co?“

„Jo, jenom kosti.“

„Stejně by na nich měly bejt šaty.“

„Nebyly. Vypadá to, že na sobě žádný neměl.“

„Safra, safra,“ kabonil se táta. „To je na pováženou. Aby ho tak někdo —“

„Nejspíš jo, táto. Vypadá to tak.“

„Co tomu říká Buck?“

„Co by říkal. Študuje starý hlášení.“

„Myslí, že je to někdo z Complimentu?“

„Možná jo.“

„Jestli se to stalo před rokem… Aby to tak byl Scott Barton,“ řekl táta.

„Proč by to měl bejt zrovna Scott Barton?“

Nemohl jsem si honem vzpomenout, jak to s tím chlápkem bylo. Nějak se nepohod s manželkou a prásknut do bot.

„Máma o tom bude vědět víc,“ řekl táta. „Pojď jíst.“

Během oběda jsme toho moc nenapovídali. Bylo hovězí s mrkví a hráškem, dýňový kompot a chlazený čaj ve džbánu. „Už mě to vedro zmáhá,“ řekla máma, když ho nalejvala. „Zažili jsme takový, co jsme v Oklahomě?“

„No, jsme tu pomalu třicet let,“ řekl táta. „Pamatuješ na Scotta Bartona, Mary?“

„Jak by ne,“ řekla máma. „Snad se nevrátil?“

„Charlie ti o tom poví.“

„Bylo by to to nejlepší, co by moh udělat,“ obrátila se ke mně. „Harriet Bartonová se má co ohánět, když chce uživit sebe a ještě ušetřit pro holku. Za správky prádla se moc neplatí… a košile si teď lidi spíš kupujou hotový. Tak co, Charlie? Vrátil se?“

„Nic takového jsem neříkal.“

„A co je s ním?“

„Nemám ponětí. Táta si myslí, že… No, našli jsme někoho. Nebožtíka. Nevíme, kdo to je, a táta myslel… Asi to nebude Barton.“

„Cože? Nevíte, kdo to je?“

„Gentry z B v kroužku ho našel. Vyschlo napajedlo… Byl dole na dně.“

„Pánbu s námi,“ vzdychla máma. „Utopenej?“

„To se zatím neví.“

„On… Není k poznání?“

„Doktor říkal, že tam moh ležet rok.“

„A že nevyplaval? Utopenci přece vždycky —“

„Byl přivázanej řetězem ke kusu kamene.“

.Ježíši… Že on by si to bejval tak bral?“

„A co, mami?“ zeptal jsem se.

„No… Já bych nerada… Nechci pomlouvat, Charlie.“

Táta se zamračil. „Koukej, Mary,“ řekl, „tuhle náš syn je členem policejního sboru města. Když se tě na něco ptá, musíš mu odpovědět. Třeba jde o zločin.“

„To se ví,“ řekl jsem. „To není žádný pomlouvání.“

„Ono se leccos povídalo… Bartonová by byla ráda holku viděla někde na studiích, jenže na to nikdy neměli. Ne že by byl Barton úplný budižkničemu, to nebyl… ale nejspíš to byl smolař. Trošku prudkej… Když sehnal práci, zas o ni brzy přišel. Bartonovy šlo jedině o štěstí tý holky… Snad mu to dávala moc po lopatě, já nevím. A potom se prostě Barton po anglicku ztratil. Buď se styděl… Nebo už toho zkrátka začal mít dost.“

„Co Bartonová?“ zeptal jsem se.

„Jak — co Bartoňová?“

„No… Byla ráda, že se ho zbavila?“

„Co tě nemá,“ řekla máma. „Já bych řekla, že je z toho pořád nešťastná. Aspoň já ji od tý doby neviděla se zasmát. Asi ho měla ráda, i když se hádali. Některý lidi prostě takoví jsou.“

Neřek jsem nic. Jenom mě napadlo, že ji taky může trápit svědomí, jestli ho jednou vzala do hlavě. Už jsem si zvyk na policajtský myšlení.

4

„Jednoho kandidáta bych měl,“ řekl jsem Buckovi, když jsem se vrátil do kanceláře. „Táta si vzpomněl…“

„Na Scotta Bartona?“ řekl Buck.

„Zase žádný překvapení,“ řekl jsem.

„Našel jsem to v jednom hlášení,“ pokračoval Buck. „Bartonová s tím přišla, když byl tejden pryč.“

„Proč tak pozdě?“

„Vypadá to, že ji to prostě nenapadlo. Přesvědčili ji sousedi, když si všimli, že je Barton pryč.“

„Co si o tom myslela?“

„No… Že zdrhnul.“

„Třeba je to pravda,“ řekl jsem.

„Možná.“

„Doktor nevolal?“

„Zatím ne.“

„Kdyby to byl Barton — myslíš, že ho má na svědomí ona?“

Buck pokrčil ramenama. „Nic o tom nevím. O všelijaký řeči se nestarám… Co říkali vaši?“

„Nic moc… Prej se hádali, protože Barton málo vydělával. Bartonová chtěla dát holku študovat a neměli na to… Od tý doby, co se ztratil, se prej nezasmála. Podle mýho názoru to může mít dvě příčiny.“

„Jo?“ řekl Buck. „Jaký?“

„Buď opravdu zdrh a Bartonová ho měla ráda… Nebo ho už měla dost, v nějaký hádce ho vzala pohrabáčem po hlavě a teď ji trápí svědomí.“

„To jsou pěkný hypotézy. Jenže ten mrtvej vůbec nemusí bejt zrovna Barton. A dost pochybuju, že to doktor pozná.“

Sed jsem si a ubalil si z čerstvýho tabáku.

„Kde je Nick?“ zeptal jsem se, když jsem si zapálil.

„Spí. V noci sloužil.“

„Ty taky.“

„Jo… Já teď nemám na spaní čas.“

„Nezajdem za tou Bartonovou?“

„Až co řekne doktor.“

„Co dělá Flack?“

„Jel se ještě jednou mrknout k napajedlu,“ řekl Buck. „Ne že by tam po tak dlouhý době moh něco najít… Ale člověk nikdy neví. Dědek vidí i to, co není vidět. Jako pes.“

Zeptal jsem se, jestli nenašel ještě nějakou jinou zmizelou osobu. Buck na to, že zatím ne, ale jestli ho nechám dočíst knihu hlášení, třeba na něco přijde. Tak jsem ho nechal a šel na svoje oblíbené místo před dveře. Opřel jsem se o stěnu a pozoroval náklaďáky, jak si to kalej na Chickasha a opačně na El Reno. Naproti v motorestu Lone Star vyhrával gramofon nějakou odrhovačku. Zrovna jsem se chtěl vrátit do kanceláře, když přijela fordka doktora Sheridana.

„Myslel jsem, že bude lepší, když se stavím,“ řekl.

„Jo, šerif bude rád,“ kejvnul jsem a otevřel mu dveře.

Buck zvedl hlavu od knihy hlášeni. „Jak to vypadá?“

„Nic moudrého vám neřeknu, šerife,“ na to doktor. Načež vytáh obrovský kapesník a začal si utírat vysoké čelo. „U Jóviše,“ vzdychnul, „kdypak přestanou ty vedra. Docela se divím, že nemám víc případů úpalu a úžehu.“

„Není to náhodou to samý?“ řekl jsem a šel do ledničky pro plechovku piva. „Dáte si u nás pár loků?“

„Jo, díky,“ kejvnul doktor. „Úpal, náměstku, můžete dostat i ve stínu. Zatímco úžeh způsobují přímé sluneční paprsky. Je vám to jasné?“

„Jo,“ řek jsem. „Úpal můžu dostat i tady.“

„Takže…?“ řekl Buck.

Doktor se posadil a vzal ode mě pivo; chvíli si chladil dlaně o plechovku, pak utrhl závěr a trochu ucucnul. „Víte, šerie,“ řekl, „to by chtělo odborníka; Takový doktor Lew Robinson z Harvardu… Ale v El Renu je taky velice šikovný prosektor. Já to tady dělám v hrozně primitivních podmínkách… A taky nejsem patolog. Dělal jsem už sice ledacos, ale pořád jsem jenom praktický lékař, i když se všelikými zkušenostmi.“

„Hm,“ na to Buck. „Takže mi neřeknete nic.“

„Něco snad ano.“ Doktor se konečně pořádně napil a postavil plechovku na stůl u svého lokte. „Tak třeba — ten člověk byl vysoký nějakých pět stop a dva palce. Stav chrupu: nic neobvyklého. Všechny zuby moudrosti, nějaká stolička chybí, pokud chcete, dám vám to přesně…“

„Chci,“ řekl Buck.

Doktor se chvíli hrabal v brašně. „Tuhle to máte.“

Buck vzal kartičku, zběžně se na ni podíval a položil ji na stůl. „Jak byl asi starý?“ zeptal se.

„To je těžká věc,“ řekl doktor Sheridan. „V téhle době se zrovna zkoumá souvislost srůstání na lamina interna s věkem, případně pohlavím. Jde o švy na lebce… Jenže zatím je to zřejmě značně nepřesné.“

„O co jde?“ zeptal se Buck.

„U mladých jedinců švy srostlé nejsou… Uzavírají se zhruba kolem čtyřicítky. Jenomže… Prostě to není pravidlo. Mohou být uzavřené mnohem dřív — nebo taky mnohem později.“

„Takže to k ničemu není?“

„Nepříliš,“ řekl doktor, „nepříliš.“

„Chcete tím říct, že to moh bejt dědek, nebo taky nějakej puberťák?“ zeptal jsem se.

Doktor se pousmál. „Kdybychom vycházeli jen z těch švů, asi bychom nedošli k nějakému přesnějšímu závěru. Samozřejmě, jsou i další známky… Třeba opotřebení kloubů, ty zuby… Vůbec nic se nezachovalo ze skalpu — ale kdyby se dno pořádně prohlédlo, asi by se tam nějaké vlasy našly.“

„Jestli to do tří dnů vyschne…“

„Neškodilo by podívat se tam.“

„Říkáte opotřebení kloubů…? A když teda vezmete v úvahu všechny ty další známky, co nám řeknete?“

Doktor Sheridan jedním douškem dopil svoje pivo. „Nic,“ zabručel. „Já… Prostě nechci riskovat, že se zmýlím. Pošlete to do El Rena, šerife. Ať se na to podívají tam. Myslím, že tady nehrozí žádná nebezpečí z prodlení. Když tam nebožtík ležel rok…“

„Přesto snad nějakej názor máte?!“ řekl Buck.

„Mám,“ kejvnul doktor, „ale radši bych si ho nechal pro sebe. Materiálu bylo málo… Mohl by to být vážný kiks.“

„Pamatujete si Scotta Bartona?“

„Ovšem. Ten manžel, co utekl před věčným sekýrováním. Vy si myslíte, že je to on?“

„Nemyslím si nic,“ řekl Buok. „Objevil jste něco, co by tuhle možnost vylučovalo, doktore?“

Doktor Sheridan chvíli mlčel; potom se zvedl ze židle. „No, já půjdu,“ řekl. „Mám ještě nějaké návštěvy… Já bych řekl, že to Barton není.“

„Hm,“ na to Buck. „Díky aspoň za to.“

„Není zač,“ řekl doktor Sheridan a prošel dvířkama v pažení, které dělilo kancelář na dvě nestejné části. „Doporučuju vám, šerife, abyste se obrátil na odborníka.“

Když doktor Sheridan odešel a motor jeho fordky dohrkal v dálce, řekl Buck: „Charlie… Zavolej El Reno.“

„Starosta..,“

„Čert vem starostu. Zázraky neděláme,“ naštval se Buck.

Meziměsto jsme museli volat přes centrálu na poště. Chvíli trvalo, než jsem dostal na drát seržanta Calhouna, našeho starého známého. Pak jsem ho předal Buckovi.

Zatímco telefonoval, vrátil se Flack Sidley; praštil sebou na židli, hodil klobouk na podlahu a odplivl si do kouta.

„Nic?“ zeptal jsem se ho.

„Nic,“ odpověděl. „Je tu studený pivo?“

5

Barák Harrlet Bartonové stál v úzké uličce, která se kroutila za Burdookovu autoopravnu a jako všechny ostatní končila mezi polorozpadlýma ohradama. Dál už se táhla jenom prérie. Většina domů, které v Complimentu nestojí na hlavní ulici, vypadá sešle a neupraveně, ale to se o tomhle stavení říct nedalo. Na střeše sice taky sem tam chyběl nějaký ten šindel a místo něj tam rezatěl kus plechu. Taky by neuškodilo, kdyby někdo natřel okenní rámy a spravil plot. Ale za plotem kvetlo plno všech možných kytek a nějaké byly i za oknama, zastřenýma zevnitř strakatýma záclonama.

„Hm,“ řekl Flack Sidley, když jsme se zastavili před nahnědo natřenýma dveřma, „kdybych šel na vejminek, tohle by mi docela páslo. Je to tu pěkně za větrem, jako dělaný na to, aby si tady chlápek jako já sed na zápraží a pokuřoval, co?“

„Helejte, dědku,“ řekl jsem, „já mám o vejminku zatím dost mlhavý představy. A pokud víme, tak odtud Scott Barton vzal roha.“

Poslal nás sem Buck. Sám to nejspíš nepovažoval za důležité. Já ostatně taky ne. Dědkovi to bylo jedno; sice měl revma, ale jinak z něj mnoholetá práce na pastvinách udělala něco jako kus kravské kůže. Nejspíš by se do něj daly vytepat a vyrejt všelijaký ty westernový cingrlátka a sotva by si toho všimnul.

„Kolikpak sem asi zajde lidí?“ řekl a odpliv si.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Bartonová dělá správky prádla, tak asi dost, ne?“

„Z vás by byl mizernej Indián, náměstku,“ na to Flack.

„Jo?“ natáh jsem jako Buck Lee.

„Jen se mrkněte, jaká je tu před dveřma pěkná travička,“ řekl Flack Sidley. „Kdyby se tudy chodilo, byla by vyšlapaná. Leda že tam ty zákaznici choděj někudy zadem.“

Drobátko mě naštvalo, že jsem si toho taky nevšimnul. Už jsem radši mlčel a zaklepal jsem na ty hnědé dveře. Chvíli se za nima nic nedělo, potom něco vrzlo a ozval se hlas: „Co mi chcete?“

Protože ve dveřích nebylo nic, čím by se moh člověk zevnitř dívat ven, nejspíš si nás napřed omrkla za záclonou.

„Jdem na kus řeči, paní Bartonová,“ řekl jsem.

„Nepovídejte,“ odpověděla. „Jaký řeči?“

„Máma vás pozdravuje.“

„Že nechám děkovat.“

„Nepustíte nás dál?“

„Proč bych to dělala?“

„Helejte, matičko,“ řekl Flack, „my jsme něco jako poldové, víte? Potřebujem se vás na něco zeptat. Jestli s náma ztratíte slovo, je čistě věc vaší dobrý vůle. Jinač bysme museli ke starostovi pro písemný povolení. A to je v tomhle horku náramná štrapác. No tak, paninko… Pusťte nás aspoň do síně, tam je chládek. Nic po vás nechcem, leda tak žejdlík studený vody.“

„No, vy byste vymluvil na jalový krávě tele,“ odpověděla. „Počkejte chvilku… Víte, jaký vedro je pod tou šindelovou střechou? Sedím u šití skoro nahatá. Něco na sebe hodím.“

Flack Sidley se zašklebil. „To ona nám určitě postaví na kafe,“ řekl. „A kdoví, jestli nevyhrabe tu památeční flašku, co tady zapomněl manžílek, když tak horempádem prásk do bot.“

Chvíli to trvalo. Slunce do nás pralo jako blázen. Potom se konečně hnědé dveře otevřely. „Tak pojďte dál,“ řekla Harriet Bartonová, menší zavalitá čtyřicátnice s vlasama mírně prošedivělýma a s očima, které byly prokvetlé červenýma žilkama, jak si je asi po večerech kazila šitím u petrolejky. „Tuhle do kuchyně, je tu trošku větší chládek. Ten žejdlík studený vody taky můžete mít… Jenom mi tady nekuřte.“

„Vy ten smrad nemáte ráda, co?“ řekl dědek.

„No… Ani ne,“ odpověděla a zalovila naběračkou v konvi s vodou. „To se ví, smrdí to.“

Kuchyň byla mrňavá; když se tu vařilo, nebylo pomalu kam šlápnout. Většinu prostoru zabíraly cihlový kamna. Jinak už tu byl jen stolek z jedné fošny a dvě židle, každá jiná. Po stěnách byla spousta poliček se vším možným a projít od dveří k oknu se dalo jen bokem. Ale všecko bylo šikovně uspořádané, že stačilo jenom sáhnout na správné místo.

„Jestlipak vám nechytne zástěra, když se v těch kamnech topí?“ zašklebil se Flack. „Kruci, to je krcálek.“

„Však já tady moc nevařím,“ odpověděla. „Co taky pro sebe… Vzadu mám primus, ten mi stačí na ten můj kus žvance. Většinou nějakej ten čaj nebo kafe, nanejvejš polívka. A ke všemu chleba. Tuhle máte tu vodu, hoši.“

„Kdepak je vaše Lizzy?“ řekl jsem. „Máte přece dceru?“

„Proč vás to zajímá?“ na to Bartonová.

„To se mejlíte,“ řekl Flack. „Vůbec nás to nezajímá. Povídal nám jeden, že sem viděl před hodinou utíkat nějakýho obejdu, kterej krade slepice.“ Zařehtal se. „Není to volovina, paninko? Kvůli takovýmu uličníkovi vás zbytečně zdržujem. Neviděla jste někoho takovýho?“

„To jsem teda neviděla. Sedím nad šitím… A při tom se z okna koukat nedá. Ani jsem nic neslyšela.“

„A co Lizzy?“ hodil jsem znova do placu.

„Co jako?“

„No — jestli ona někoho neviděla nebo neslyšela.“

„Copak tady je?!“

„A kdepak je, paní Bartoňová?“

„No… Už od loňska slouží ve městě.“

„Neříkejte. Ve kterým? Snad ne v Oklahoma City?“

„Jo. Už je to tak.“

„Má slušný místo?“

„To víte že jo. U nějakejch Smithovejch, jsou to zazobaný lidi a maj tam Lizzy jako svou.“

„To jí přeju,“ řekl Flack Sidley. „Tady neměla na růžích ustláno, co? A když potom její táta zdrhnul, to jste se musela ohánět, že jo.“

„Ale… Já si myslím, že se Scott stejně jednou vrátí. Jakýpak ohánět… Lizzy šla sloužit zrovna v tejdnu, co se starej ztratil. A hned mi začala posílat, že prej z platu ještě ušetří. Hodná holka je to… A pořádná.“

„To má fajn,“ řekl jsem. „Oklahoma City je moc pěkný město, kór jestli ti Smithovi bydlej někde kolem Sestašedesátý Východní, jak jsou ty krásný vily v zahradách.“

„Jo, zrovínka tam někde to je,“ kejvla Bartoňová. „Ale přesnou adresu neznám.“

„To jí ani nepíšete?“

„Ale jo… Na poste restante hlavní pošta. Oni prej si nepřejou, aby jim tam k nim chodily dopisy pro někoho jinýho. Tak jí holt píšu na to poste restante.“

„To je divný,“ zabručel dědek.

„Ale, to víte… Pracháči maj všelijaký nápady. Třeba nemaj rádi ušmudlaný obálky s adresama napsanejma inkoustovou tužkou. Co já vím. A je mi to jedno.“

„Manžel se vám za celou tu dobu neozval?“

Zavrtěla hlavou. „On na psaní moc nebyl.“

„Proč vlastně utek, paní Bartonová?“

„Jakýpak utek,“ řekla. „Nebyl schopnej sehnat si pořádnou práci, až jsem mu jednou řekla, že jiný chlapi holt táhnou do světa a daj se najmout třeba někde na ranči. Nebo jdou kácet. Taky na stavbách ve městech na Východě se prej dobře platí. Těm chlapům, co lezou po vejškách… a tak. Scott tenkrát povídal, že to uváží… a druhej den byl pryč.“

„To se ani nerozloučil?“

„Ne. Vypad v noci.“

„Ale vy jste to hlásila…?!“

„No jo… Sousedi mě donutili. Že prej se to musí, když vlastně nemůžu vědět, jestli odešel, nebo jestli se stalo něco jinýho. Co by se mělo stát? Někde maká. Však on se vrátí, až si vydělá.“

„Třeba je až někde v Bostonu nebo v New Yorku.“

„Třeba jo.“

„No jo, co je to platný,“ řekl dědek Sidley, „když jste toho mizeru, co krade slepice, neviděla. Musíme se poohlídnout jinde. To je služba, krucinál. Strkat nějakýho obejdu do chládku, když by tam člověk nejradši zalez sám.“

„Hodně práce?“ zeptal jsem se ve dveřích.

„To víte,“ na to Bartonová, „lidi toho potrhaj… Ale v poslední době je toho míň. Mezi lidma je čím dál míň peněz a paničky se učej šít ve všelijakejch kursech.“

„Tak se mějte, paní Bartonová.“

„Jo, vy taky… Že se nechám poroučet paní Blountový.“

„Vyřídím. Možná že vám máma něco pošle na správku.“

„Ale jděte… Vaše maminka si všechno spíchne sama.“

Ještě chvíli jsme vedli podobné řeči. Pak jsme si narazili klobouky víc do čela a vrátili se do kanceláře.

6

Poldíci z El Rena se kvůli nám většinou nepřetrhli. Tentokrát se stala výjimka; když jsme se vrátili na svoje dusné pracoviště, zastihli jsme tam okresního poldu Franka Calhouna, jak si v koutě za plentou meje v lavóře zpocený ciferník. Buck seděl u svého stolu na obrácené židli, kouřil camelku a zamyšleně na seržanta zíral.

„Haló, hoši,“ kejvnul nám Calhoun. „Copak je to za nápady, chodit v tomhle počasí na procházky?“

„A kdepak jste vy nechal auťák?“ zeptal jsem se. „Před dveřma žádnej nestojí.“

„Přijel jsem rovnou antonem,“ zašklebil se. „Poslal jsem hochy k doktorovi Sheridanovi, aby to naložili. Co se divíte? My máme v Renu okurkovou sezónu. Jak se to říká? Z nouze čert i mouchy lapá.“

„Čerta už tam nějakej čas nemáte,“ řekl Flack.

Narážel tím na případ poručíka Huntera, který byl vyhlášený ras, ačkoliv měl máslo na hlavě; taky dost špatně skončil — když na něj všechno prasklo, pokoušel se zmizet z parády s pomocí rukojmího a jeden civilista ho přitom odprásknul. Huntera teď zastupoval Calhoun, takže bylo celkem na místě se divit, že se k nám obtěžoval osobně.

„Taky jsou tam u vás takový vedra?“ řekl Flack.

„Větší,“ kejvnul Calhoun.

To byly jenom fóry, protože z Complimentu není do Rena dál než něco přes třicet mil a nedalo se předpokládat, že by tam bylo jiné počasí než u nás.

„Mrknete se nám do pohřešovanejch?“ řekl Buck.

„Jako byste je tady neměli,“ na to seržant.

„Jo, máme… Jenomže o tom utopenci nic nevíme. Myslím, že byste se moh podívat, až budete mít zprávu od prosektora.“

„To v každým případě udělám. Pokud mi do toho nevleze něco jinýho — ale dost o tom pochybuju. V tomhle vedru se ani zločincům nechce makat. Já vám zavolám.“

Nabíd jsem mu poslední plechovku piva z ledničky. Na tyhle věci nám starosta peníze nedával, buď jsme se na pivo skládali, nebo se někdo z nás prostě praštil přes kapsu a koupil pivo sám v dobré víře, že to příště udělá někdo jiný. Pokud jsme měli za den víc návštěv než jednu, dobrali jsme většinou zásoby až do dna. „Díky,“ řekl seržant Calhoun. „Rád to do sebe naleju… Neurazíte se, když vám to pivo zaplatím, hoši?“

„Ne,“ řekl Buck.

Calhoun ještě nedopil, když pro něj přišel šofér.

„Tak se tu mějte,“ rozloučil se. „Zavolám hned, jak se něco dovím. Třeba se do toho prosektorovi tady nebude chtít. Kdo by se mu divil.“

„Pozdravujte Alhambru,“ řekl Buck.

„Starej fór,“ ušklíb se Calhoun.

„Já nikdy na vtipy moc nebyl,“ řekl Buck. „Adios.“

Všecky ty slova od „a“ byly narážky na španělský název okresního města. Adios je španělsky sbohem. Co je Alhambra, to nevím. Nejspíš něco podobného. „Tak jak?“ zeptal se Buck, když seržant Calhoun odjel.

„Moc lidí k ní nechodí,“ řekl jsem. „Aspoň Flack si to myslí.“

„Proč?“

„Travička před dveřma,“ řekl Flack. „Jako na golf, šerife. Kruci… To bylo poslední pivo?“

„Jo,“ kejvnul jsem.

„Dojdete, dědku?“ řekl Buck a hrabal se v kapse.

Taky jsem nějaké drobné přidal; s Calhounovým příspěvkem to byla ucházející suma — tak na čtyři plechovky. „Hned jsem zpátky,“ řekl Flack a šel.

„To je pořád courání,“ zabručel Buck. „Tady se nedá souvisle přemejšlet. Tak co dál, kromě toho, že k ní nikdo nechodí? Nějaká mrtvola v almaře? Střílela po vás aspoň?“

Buck Lee opravdu nebyl moc velký humorista. „Nemá ráda, když se kouří,“ řekl jsem. „Nabídla nám vodu a celkem bych řek, že nás docela ráda viděla, i když nás nechala dost dlouho čekat před dveřma.“

„Proč?“

„Musela se oblíct.“

„Byla touhle dobou v posteli, nebo co?“

„Prej jí je u toho šití vedro.“

„Bylo v baráku vedro?“

„Jo. Ale my byli v kuchyni. Tam je to trošku lepší.“

„Co dcera?“

„Jsme zatraceně neinformovaný. Bucku. Lizzy Bartonová už dávno není v Complimentu. Slouží v Oklahoma City u nějakejch buržoustů na Šestašedesátý Východní. Jenže to má malej háček… Tu adresu jsem řek já a Bartonová to jenom nadšeně odkejvala; číslo domu neví, holce píše na poste restante. A ty lidi se jmenujou Smithovi.“

„Všecky tyhle náhody jsou možný,“ řekl Buck.

„Tyhle jo,“ souhlasil jsem. „O něco divnější je, že do Oklahoma City odešla ten samej tejden, co se ztratil Barton, a že u těch Smithů dostala tak dobrej plat, že z něj vzápětí začala podporovat stařičkou matičku.“

„Je stařičká?“

„To byl fór.“

„Bude lepší s nima přestat,“ na to Buck. „Bartonový je čtyřicet. Nemohla její dcera dostat dobrej plat? Třeba maj Smithovi na vyhazování.“

„Třeba jo. Ale nemaj rádi, když k nim choděj ušmudlaný dopisy počmáraný inkoustovkou.“

„To říkala Bartonová?“

„Jo, přesně.“

„Mezi lidma jsou někdy divný ptáci, co?*

„Však už jsme jich pár viděli.“

Vrátil se Flack. „Pánové,“ řekl, „takovýhle počasí jsem zažil jenom jednou v životě. Hnali jsme zrovna po Cimarronský stezce. Krávy chcípaly jak mouchy, a když zvětřily z dálky vodu, bylo z toho takový stampede, že se nám ta druhá půlka stáda částečně ušlapala a částečně utopila. Rančer zkrachoval a my za to nedostali ani cent.“

„Dobrý, Flacku,“ řekl drobátko nepřítomně Buck. „Hele, Charlie… Jak víš, že bylo v kuchyni míň vedro, když jste v tom baráku v jiný místnosti nebyli?“

„Vemte si pivo, šerife,“ řekl Flack. „Jo, to je dobrej, jak se říká, postřeh. Já bych řek, že tam o nic menší vedro nebylo. Kamna byly vlažný.“

„Není to jedno?“ řekl jsem. „Mně připadaj zajímavější nějaký Smithovi, co se štítěj ušmudlanejch obálek.“

„Taky tam předtím někdo kouřil,“ řekl Flack. „A Bartonová povídala, že to nemá ráda.“

„Já nic necejtil,“ řekl jsem.

„Já jo,“ na to Flack Sidley.

„Co z toho vyvozujete, Flacku?“ zeptal se Buok Lee.

„Ale… člověk nechce dělat drby, Že jo. Když jsme zaklepali, taky to chvíli trvalo, než se Bartonová ozvala. Potom řekla, že na sebe něco hodí… a zas to nebylo hned. Přitom si oblíkla jenom plátěný šaty. Ty by zvládla, než by napočítala pět.“

„Jo?“ na to Buck.

„Já myslím, že tam měla nějakýho amanta,“ řekl Flack. „Nebo kouří sama a nechce, aby to někdo věděl.“

„Obojí je možný,“ kejvnul Buck. „A nám po tom nic není. Doktor říkal, že to Barton nejspíš nebude. Počkáme, až co zavolá Calhoun.“

Dočkali jsme se až druhý den dopoledne; Nick předal sluchátko Buckovi, který vypadal drobátko překvapeně, když hovor ukončil. „Maj ho?“ zeptal jsem se.

„Jakýpak ho,“ na to Buck. „Je to ženská.“

7

„To si z nás dělal doktor srandu?“ řekl jsem Buckovi, když jsme vyrazili služebním nashem k severu. „Musel přece poznat, že to není chlap.

„Taky to poznal,“ řekl Buck. „Říkal přece, že to Barton není. Jak by na to asi přišel z těch pár kostí? Věděl, že to je ženská, proto to nemoh bejt Barton. Jenže je holt akurátní. Jestli měl jedno procento nejistoty, radši neřek nic a nechal to na okresním soudním prosektorovi.“

,,Kam jedem?“

„Za Lizzy Bartonovou.“

„Kraci… Myslíš, že je to ona?“

„Nic nemyslím. Není ti divný, že taky zmizela? A ve stejným čase jako její tatík?“

„Nemám ponětí, co si o tom myslet.“

„Já taky ne,“ řekl Buck a zapálil si camelku.

Za volantem sedím rád; tak jsem nadále mlčel a řídil. Do El Rena jsme dojeli za čtyřicet minut a Buck mi najednou povídá: „Zajeď k poldům, Charlie.“

Zaparkoval jsem teda před moderní soudní budovou, kde kromě okresního návladniho a jeho lidí sídlilo taky velitelství okresního policejního sboru. Calhouna jsme zastihli v zasklené kanceláři, ze které bylo na všechny strany vidět unuděné poldíky, jak s velkým zdarem předstíraj práci. Asi za to měli větší prachy než my v Complimentu, ale já bych neměnil.

„To jsou k nám hostí,“ přivítal nás Calhoun. „Koukám, že jsem vám nasadil brouka do hlavy, co?“

„Jo,“ kejvnul Buck. „Máte tu nález?“

Calhoun Buckovi šoupnul po stole papír. „Chcete kafe?“ zeptal se. „Ale jenom z automatu na chodbě. My tady nemáme žádnýho jednonohýho kuchaře,“

„To je dobrý,“ mávnul rukou Buck. „Hele, samá latina… Kdo se v tom má vyznat? Vy tomu rozumíte, seržante?“

„Ne,“ ušklíbl se Calhoun. „Ale přeložili mi to. Měřila pět stop a dva, mohlo jí bejt něco mezi osmnácti a čtyřiceti, ale podle zubů spíš ta dolní hranice… Příčina smrti uškrcení. Měla zlomený kůstky kolem hlasivek, jak to bejvá. Podle toho, co vím od vás, někdo ji uškrtil, svlíknul — pokud nebyla svlečená už předtím —, načež tělo zatížil kamenem a hodil do vody. Jestli se o tom napajedlu říká, že je bezedný, moh tomu aspoň do jistý míry věřit, co?“

„Říkal jste, že zatím nemáte žádnej tip?“

„Taky že nemáme. Pár lidí na tom pracuje. U vás se v tý době ztratil ten Barton; no, můžete bejt klidný. Ten to zaručeně není.“ Vytáh z kapsičky košile párátko a strčil si ho mezi zuby. „Nebo jste si snad vzpomněli na někoho dalšího?“

„Máme všelijaký nápady,“ řekl Buck.

„Sem s nima.“

„Starosta si to nepřeje.“

„Však já to z vás netahám,“ ušklíb se Calhoun. „Jste lepší než většina mejch lidí, šerife. Upřímně řečeno, docela se vám divím, že tvrdnete v Complimentu, kde dávaj kojoti dobrou noc. Promiňte mi to přísloví.“

„Tuhle Charlie říká, že se tam šťouchá holí do tmy,“ řekl Buck. „To aspoň není tak otřepaný. No jo… Tak se tady vařte dál ve vlastní šťávě, seržante. Díky za zprávy. Pokud by vaši hoši něco našli, brnknete?“

„Ale jo,“ kejvnul Calhoun. „Vaše prosby jsou neodolatelný. Pokud na něco přijdete vy —“

„Na co asi?“ řekl Buck.

Calhoun žvejkal svoje párátko a zíral za nám a několika skleněnýma stěnama, dokud jsme neprošli jednou poctivou z cihel. Nikdo si nás nevšímal, jenom chlápek ve vrátnici nám věnoval zhnusený pohled. Zalezli jsme do auta, kde se horkem nedalo dejchat. Honem jsme otevřeli okýnka.

Jak jsme uháněli k Oklahoma City, trochu se vevnitř ochladilo. Buck si zase zapálil a sundal si klobouk.

„Myslíš, že ji zabil a zdrh?“ zeptal jsem se.

„Kdo?“ na to Buck.

„Její fotr,“ řekl jsem.

„Proč ne?“

„A proč jo,“ Bucku?“

„Lidi jsou všelijaký,“ řekl Buck. „Třeba mu taky začala nadávat, že jí nedá na studie. Ruplo mu v hlavě a bylo to. Nebo na ni taky moh mít chutě.“

„Fuj,“ já na to. „Co to povídáš, Bucku?“

„Nečet jsi v novinách o takovejoh případech?“

„No jo, čet… Ale to nebylo v žádným takovým městečku jako je Compliment.“

„Jasně. Bylo to v New Orleansu. Koukej, Charlie… Lidi dovedou bejt stejný prasata všude. Už jsi dost dlouho polda, abys to moh vědět.“

Chvíli jsme mlčeli. Buck kouřil. „Hele, Bucku,“ promluvil jsem, když už jsme vjížděli do Oklahoma City, kam je to z El Rena něco přes půlhodinku, „myslíš, že Lizzy Bartonovou nenajdem?“

„Jestli jsme ji našli včera, tak ne,“ na to Buck.

Moc jsem si tu holčinu nepamatoval. Ale vůbec se mi nezamlouvala představa, že by to, co včera funebráci tahali po kouskách z napajedla a skládali na kus celty, byla zrovna ona.

„Trefíš ještě na Východní Šestašedesátou?“

„Ale jo, Bucku.“

„Tak tam,“ na to Buck a vytáh další camelku.

8

V 66th East Avenue rostly stromy, takže se tam člověk moh aspoň do jisté míry pohybovat bez rizika úžehu. Ale jinak ho ten stín nechránil před úpalem. Courali jsme sem a tam přes hodinu a vyptávali se na Smithovy, co maj balík peněz, vilu v zahradě a služebnou jménem Lizzy. Nenašli jsem nic a málem jsme ten úpal dostali. Nakonec jsme znova zalezli do auťáku. „Co teď?“ zeptal jsem se.

„Zajedem za Greenem,“ řekl Buck.

S poručíkem Greenem od městského policejního sboru Oklahoma City jsme se znali z jednoho případu kradených kamiónů, kde jsme mu drobátko píchli, takže nás přivítal s otevřenou náručí. Nenabíd nám kafe z automatu, ale rovnou sáhnul do ledničky pro pivo. „Je to na chcípnutí,“ prohlásil. „Že se vám chce jezdit po vejletech… Ale vy asi něco potřebujete, co?“

Vážil jistě nejmíň sto osmdesát liber a ramena měl ode zdi ke zdi. Blůzu měl pořádně propocenou a kapičky potu mu stály i na širokém zarudlém čele, odkud mu stékaly na křovinaté obočí.

„Hledáme jistou Lizzy Bartonovou od nás z Complimentu,“ řekl Buck. „Měla bejt zaměstnaná u nějakejch Smithů někde kolem Šestašedesátý Východní, ale jak to vypadá, žádni Smithovi neexistujou. Přesto si myslím, že by ve městě mohla bejt hlášená, poručíku.“

„Jestli je, zjistíme to, než dopijete to pivo,“ řekl Green a sáhnul po telefonu. Jak přitom odstrčil nějaké papíry, dostaly se do proudu vzduchu z ventilátoru a dva tři sletěly na podlahu. Sebral jsem je a vrátil na stůl; Green poděkoval kejvnutím a postavil na ně těžítko z kusu zeleného kamene. „Jakej ročník?“ zeptal se.

Buck se po mně podíval; pokrčil jsem ramenama a Buck povídá Greenovi: „Asi tak čtrnáctej, ale taky by to moh bejt patnáctej… Snad i šestnáctej.“

„Hm,“ na to Green. „No, to příjmení není tak obvyklý. Uvidíme.“

Popíjeli jsme pivo; větrák míchal dusný vzduch a otevřeným oknem táhnul připálený omastek z restaurace ve vedlejší budově. Buck vytáh camelku a podal mi krabičku. Vždycky když jsme byli v Oklahoma City, nenechal mě, abych si balil. Snad se mu to zdálo moc buranský.

„Co je u vás novýho?“ zeptal se Oreen, když dotelefonoval. „Ta holka něco provedla?“

Chvíli jsme s ním klábosili na téma sezónní zločinnosti a podobně. Netrvalo to ani pět minut, když se ozval telefon. Green zvedl sluchátko a přitáh si blok a tužku. „Můžete diktovat, Digsby.“

Típli jsme cigára a Oreen dopsal. „Tak to máme, hoši,“ povídá. „Bartonová Elisabeth, příslušná do Complimentu, narozená šestnáctýho května devatenáct set šestnáct… Jenže to není žádná služka u nějakých Smithů. Je přihlášená ve študentský ubytovně v Long Meadows. Co vy na to?“

Kouknul jsem po Buckovi. „Hm,“ kejvnul. „Logický by bylo, kdyby dělala služku u Smithů a její máma tvrdila, že študuje. Obráceně mi to nedává smysl. No… Snad se z toho nějak vybabráme. Díky, poručíku.“

Green na to, že pro nás všecko, že to byla maličkost a tak dále. Stiskli jsme si zpocené dlaně a vypadli, když jsme se nechali podrobně informovat, jak se dostaneme do Long Meadows. Nebylo to moc složité.

„Hele, Bucku,“ řekl jsem, když jsme se znova usadili v auťáku, „má to smysl za ní jezdit? Je naživu, ne?“

„Když už jsme tady,“ řekl Buck.

9

Lizzy Bartonová byla dost podobná svojí matce, ale vážila tak polovic. Mně byla dva tři palce pod bradu; zastihli jsme ji v hromadě všech možných slabikářů a lejster, oblečenou dost málo vzhledem k návštěvě dvou cizích chlápků, které jí přivedla do pokoje správcová. Ale schválně to nejspíš nebylo; spíš to pramenilo ze stavu blažené nevinnosti, jak to pozdějc trefně vystih Buck Lee.

„Děkujem, paní správcová.“

„Není zač. Neměla byste si vzít župan, slečno Bartonová?“

„V tomhle horku, paní Stanleyová…?“

Buck vystrčil správcovou na chodbu a zavřel za ní. Něco za dveřma zaskuhrala a odpleskala pantoflema po schodech. Lizzy Bartonová se zasmála. „Nejspíš už se vám párkrát stalo, že jste s ní vyrazila dveře, co?“ řekl Buck.

„Co myslela tím županem?“ na to Lizzy a podívala se na sebe do úzkého vysokého zrcadla. „Vypadám snad neslušně?!“

„To se ví, že ne,“ řekl Buck. „V tomhle horku by člověk moh pro samou slušnost dostat úpal. Nevypadáme náhodou neslušně spíš my dva?“

„Proč si ty saka nesundáte?“ zeptala se.

„Máme pod nima bouchačky,“ řekl Buck. „Čímž vám chci sdělit, že jsme od policie… Ale nemusíte se s náma vůbec bavit, leda jako s krajanama. Jsme z Complimentu, slečno Bartonová.“

„Bože… Snad se u našich něco nestalo…?!“

„Co vás to napadá? Proč by se u nich něco mělo stát?“

„No — přece policie…“

„Policajt věští malér,“ řekl Buck. „To je bohužel mínění současné mladé generace. Tento sociologický jev je určitým paradoxem, možná zaviněným ekonomickou situací světa; ale o tom se dohadují chytřejší hlavy než naše.“

Najednou mluvil jako kniha; buď na něj působilo prostředí, nebo hrál na to děvče levou. Ale jak jsem ho znal, tak spíš to druhé. „Ježíšku,“ řekla Lizzy, „to jsem nevěděla, že policie studuje sociologii.“

„Co vy?“ na to Buck. „Učíte se ke zkouškám?“

„To víte…“

„Kde studujete, slečno Bartoňová?“

„Klidně mi říkejte Lizzy… Jsem na soukromé přípravce na vysokou školu. Chci jít na medicínu.“

„Mastné školné, co?“

„Nejlevnější to není…“

Nejspíš to byl její zvyk, končit věty do neurčitá.

„Kdo vám to platí…, Lizzy?!“ zeptal se Buck.

„Jak to myslíte… Kdo mi to platí?“

„Slečno Bartonová,“ na to trošku komisně Buck, „je známo, že mezi vašimi rodiči byla delší čas konfliktní situace, protože váš otec nebyl schopen opatřit prostředky na vaše studium. Přesto studujete… a vaše matka dokonce od vás dostává peníze na přilepšenou.“

Lizzy to docela viditelně nadzvedlo. Dupla si bosou nohou a řekla podmračeně: „Pane, to je žvást… Lidské řeči dokážou být jedovaté. Co si myslíte? Že se nechávám vydržovat bohatým strýčkem?“

.Jistě by se nějaký našel.“ ušklíb se Buck.

Naštvala se ještě víc; rozrazila dveře skříně, vyškubla z ní brokátový župan a zabalila se do něj. „Proč se nezeptáte táty?“ vyhrkla drobátko hystericky. „Je sice pravda, že si v tomhle svrabu nedokázal najít místo… Ale zase měl štěstí. Pro to ho odsuzovat nebudu.“

„Měl štěstí?“ řekl Buck. „V čem, Lizzy?“

„Loni v srpnu si koupil los,“ řekla. „A vyhrál. Zaplatil mi z toho všechno… Přípravku, bydlení… dostávám kapesné — aspoň se tomu tak říká. Ve skutečností dostávám tolik, že půjčuju chudším kolegyním, nechávám si posílat: jídlo z restaurace a koupila jsem si za tři sta dolarů ojetou fordku. Platím i správcové, stará se mi o prádlo. Stačí vám to? Naši se od té doby, co táta vyhrál, mají náramně dobře. Měl byste to vědět, když říkáte, že jste z Complimentu.“

„Vy nejezdíte domů na víkendy?“

„Ne. Mám spoustu učení. Dovedete si představit, co všechno jsem musela za ten rok zvládnout? Vzhledem k tomu, že jde o soukromou školu, mám možnost různých lekcí a konzultací i během sobot a nedělí… Nebyla jsem doma celý školní rok. Maminka mi tu a tam napíše…“

„Otec ne?“

„Ten jenom pozdravuje. Víte… Oni naši na psaní nikdy moc nebyli.“

„Nebyla jste doma ani o vánocích?“

„Ne… Já totiž… Víte, mám známost. Naši mi dovolili, abych byla o svátcích s ním… Tedy — u jeho rodičů. Vzali mě do chaty v Coloradu.“

„Nestýská se vám po Complimentu?“

„Ani ne. Zvykla jsem si tady… Vlastně jsem teprv tady začala žít. Učení mě baví… A v Complimentu se mí nikdy moc nelíbilo.“

„Pojedete tam aspoň na prázdniny?“

„Nevím… Možná že se tam podívám.“

„Kolik vlastně váš otec vyhrál, Lizzy?“

„Hodně… Hlavní výhru. Pokud vím, dělalo to dvě stě padesát tisíc.“

„Neříkejte… To musela být hromada, co?“

„To nevím.,, Asi ano. Otec to uložil. Říkal něco o úrocích. V tom se nevyznám.“

„Jakým způsobem dostáváte peníze?“

„Prostřednictvím advokátní kanceláře, které to naši svěřili. McKay a White na Čtrnácté Západní… Proč se ptáte? Někomu se nelíbí, že se naši mají dobře?“

„Víte jak to chodí,“ řekl Buck. „Nedělejte si s tím starosti, Lizzy… Takže napřesrok už budete na medicíně?“

„Snad to zvládnu…“

Buck sebral klobouk z věšáku. „Nebudeme vás zdržovat. Díky za informace. A nelamte si s tím hlavu.“

Konečně se zase usmála. „Na to nebudu mít čas.“

Když jsme šli dolů, potkali jsme správcovou. „Helejte,“ řekla, „vy jste poldové, co?“

„Ne,“ řekl Buck. „Jsme z Výboru pro podporu pilných studentů v Tulse. Jak vás mohlo napadnout, že jsme od policie?“

„Proč bych vám to neřekla,“ na to správcová. „Máte takový policajtský držky.“

Nespíš měla pravdu. ¦

10

„Bucku,“ řekl jsem, když jsme se znova usadili ve voze, „jak tě mohlo napadnout, že jsme z nějakýho Výboru pro podporu pilnejch študentů?“

„Není Lizzy pilná studentka?“ na to Buck. „A není její máma padlá na hlavu, že se za to stydí?“

„Jsem z toho tumpachovej,“ přiznal jsem se. „Jedeme domů, Bucku?“

„Hned jak objedem kanceláře loterních společností.“

„No, doufejme, že jich není šedesát,“ řekl jsem. „Myslíš, že nám to k něčemu bude?“

„Takový velký výhry určitě nevyplácej jenom tak.

Přinejmenším si zapíšou jméno výherce… Takže jestli šlo o některou z místních loterií, potvrděj nám Bartona, nebo taky ne. Potom se budeme zajímat, kde ty prachy sebral.“

„A proč Lizzy nesmí domů,“ řekl jsem. „Co ty na to, Bucku? Ono to vypadá, že domů nechce — a sama si to nejspíš myslí. Jenže je taky přesvědčená, že je z maminky a tatínka complimentská honorace. Vůbec nemá ponětí o tom, že táta od jejího odchodu z domova v Complimentu nežije.“

„Jo, to je zajímavej postřeh,“ kejvnul Buck. „K tomu přidej, co Bartonová tvrdí; manžel odjel někam za prací a vrátí se, až něco ušetří… Tak jeď, Charlie; nejdřív někam, kde je telefonní seznam. Takový loterni kanceláře se určitě bez telefonu neobejdou.“

V jednom bistru jsme si dali svačinu a půjčili si k tomu seznam telefonních stanic O. C. Loterních společností jsme tam našli šest; ta pravá se jmenovala YOURS HAPPY DAY. Potvrdili nám tam, že po loňském srpnovém tahů vyplatili 20. srpna na los číslo 019781 série G panu Scottovi Bartonovi z Complimentu 31 250 dolarů. „Myslel jsem, že to bylo víc,“ řekl Buck ochotné hnědovlásce v kanceláři plné plakátů se šťastnýma ksichtama malých amerických občánků, co si vsadili na YOURS HAPPY DAY a neprohloupili.

„Když se to tak vezme,“ usmála se na nás, „byla to hlavní výhra… Dvě stě padesát tisíc. Jenže ten pán měl osminku losu. činí to přesně třicet jeden tisíc dvě stě padesát dolarů nepodléhajících dani. Když si koupíte osminku losu, musíte se prostě dělit se sedmi dalšími.“

„No, to by mě asi dost naštvalo,“ řekl jsem. „Milý pane,“ na to slečna, „to je hra, víte?“ „Jména těch sedmi dalších tu taky máte?“ zeptal se Buck.

„Moment…“ zalistovala v pořadači. „Tak… Byli jen dva; nějaký pan Philip Jones odněkud z Prague… a paní Betsy Wilsonová z O. C.“

„A co těch zbylých pět osminek?“

„Zřejmě se neprodaly.“

„Takže těch pětkrát třicet jedna tisíc a nějaký drobný nebral nikdo?“

„Přesně tak, pane. Říkám vám, že je to hra.“

„Kde všude se vaše losy prodávají?“

„Po celých Státech. Jenže konkurence je veliká a prodejci někdy požadují nekřesťanský rabat.“

„Prodávaly se vaše losy například v Complimentu?“

„Kde že, prosím…?!“

„Eh… V Complimentu; menší město mezi El Renem a Chickasha, slečno.“

„Aha. Samozřejmě že se tam prodávaly. Pravděpodobně na poště, v nějakém obchodě s kuřivem… a krátce před tahem tam mohl být některý z našich agentů; lidé si spíš koupí los, když je upozorníte: Tah příští týden! Nebo dokonce: váš šťastný den už zítra, když si koupíte los naší loterie Happy Day. Poslední týden před tahem se snažíme prodat, co se dá… Nabízíme agentům vysoký rabat, aby se s losy rozjeli na různá místa, kde se dá předpokládat, že je prodají.“

„Podle čeho si to tipujete?“ zeptal se Buck.

„Tipují si to oni,“ řekla. „Ale v podstatě je to tak — jestli je právě srpen, jako v tomhle případě, dají se losy dobře prodat třeba mezi sezónními zemědělskými dělníky; jsou vypláceni týdně, někdy dokonce denně, a v místě, kde pracují, nemají kde utrácet. Navíc se navzájem, jak se říká, vyhecují; rozumíte?“

„Jo,“ na to Buck. „Díky.“

„Předpokládám, že si moje informace necháte pro sebe,“ řekla hnědovláska. „Přiznám se — okouzlila mě vaše šerifská hvězda… Proč ji nenosíte veřejně? Chtěla jsem říct, že pochopitelně nemám právo sdělovat jména výherců. Stává se totiž, že je pak obtěžují všelijaké žebravé společnosti..“

„Buďte bez starostí,“ řekl Buck. „Ještě jednou díky.“

„Nemáte zač,“ odpověděla. „Zlomil jste mi srdce.“

Vypadli jsme ven; kancelář byla v široké ulici, kam slunce pralo na plné pecky. Jak jsme vyšli ze stínu, div jsme neoslepli. Honem jsme vrávorali k autu, na kterém se málem škvařil lak.

„Bucku,“ řekl jsem, „zajedeme na tu Čtrnáctou Západní? Je to kousek odtud.“

„Advokátovi srdce nezlomíme,“ na to Buck. „Od toho je to advokát, aby držel záležitosti svejch klientů pod pokličkou. Kdyby to nedělal, žádný klienty by neměl. Takovej ti nepřizná, ani kolik má sám knoflíků na saku, i když si to můžeš rovnou1 přepočítat.“

„To je mrzutý.“

„Zatím se bez toho obejdeme, Charlie.“

Nastartoval jsem a popad rozžhavený volant.

11

„Prodáváte taky losy?“

Paní Worsleyová, která prodávala v malé trafice kousek od Lone Stáru, se na Bucka nevěřícně podívala. „Snad si taky nechcete koupit los, pane Lee?!“

„Možná že si taky někdy nějaký koupím,“ řekl Buck. „Teď bych jenom rád věděl, jestli se u vás dostanou.“

„Jakpak ne,“ řekla paní Worsleyová. „Třeba Státní loterie… Taky mám nějaké losy té dobročinné.“

„Míváte i Yours Happy Day?“

„Měla jsem je loni… Na ten srpnový tah.“

„Nekupoval si u vás osminku Scott Barton?“

„Určitě ne… To bych si pamatovala. Byl to přece ten, jak utekl… Ale, snad bych se neměla starat o klepy, viďte?“

„To nic… Dejte mi jedny camelky.“

Na poště už jsme byli; ani tam si Barton los nekoupil. Díky svému zmizení byl snadno zapamatovatelný. Smithsonová na poště se vyjádřila podobně jako trafikantka.

„Buď si ho koupil přímo v O. C,“ řekl jsem, když jsme vyšli z trafiky, „nebo taky v Renu. Ale nějakého toho agenta bych taky nevyloučil.“

„Jo,“ kejvnul Buck. „Kdepak je mu asi konec… Zavez auto do garáže, Charlie.“

Nato se pustil pěšky přes silnici, protože od trafiky to bylo k naší úřadovně pár kroků. Vlez jsem teda za volant, dojel ke vratům do dvora, otočil a zatroubil; Nick Ralston mi chvilku nato otevřel a ptal se po Buckovi. Řek jsem mu jenom, že se zrovna minuli. „Ještě někam pojedete?“ na to Nick.

„Ne… Strč to do garáže, Nicku.“

Kejvnul a šel si zvednout roletu. Já to vzal zadem do chodby, ze které se buď dá sestoupit po schodech do věčně prázdné šatlavy, vylézt po schodech do poschodí, kde bydlíval dřívější šerif Haggerty a teď je tam jedna cimra pro hosty a druhá pro dědka Sidleyho, a konečně se chodbou taky dá projít celým domem až ke dveřím, které vedou do kanceláře šerifa.

Už v chodbě jsem slyšel hlasy; když jsem vešel dovnitř, zastih jsem tam Flacka Sidleyho, jak něco vykládá Buckovi. Ten pozorně poslouchal a trousil svoje „jo“ a „ne“, při čemž drobátko nervózně žmoulal nezapálenou camelku. Hodil jsem klobouk na věšák a šel jsem rovnou k umývadlu za plentou.

„Mohlo jich bejt dvanáct,“ halasil Flack. „Nebo prej taky patnáct. Tyhle lidi si nikdo nepamatuje, ani si je nepíše. Vlastně je to s nima dost mizerný, protože ani nejsou pojištěný… Ten krátkodobej zaměstnavatel taky dost riskuje, protože když si někdo v jeho službách případně zláme haksnu, tak mu ze svý kapsy zaplatí. A ne jenom ten gyps… Já dělal za lecjakejch podmínek, vlastně jsem taky byl takovej ten světem jdoucí — ale s vlastní bouchačkou a na kobyle si přece jenom člověk připadá jinak.“

„Jo, to chápu,“ řekl Buck. „Co dál?“

„Davidoff houby věděl… On je z těch chlápků, co se o drby nestaraj. Právej opak takovýho Tildena… Tak jsem šel za jeho paní. Dost se divím, že to není po Complimentu obecně známý, ale ona na to vlastně taky drobátko pozapomněla… Jenže, šerife — já jí klad hrozně rafinovaný otázky.“

„Jo?“ na to Buck.

„Ještě jsem vám neřek, jak jsem k tomu vlastně došel,“ řekl Flack. „Napadlo mě, že bych se moh podívat po nějakejch svědkách… Jako — co zrovna dělal Barton v tý době, kdy se vypařil. A káp jsem na to, že chodil vypomáhat k Davidoffovi do zahradnictví. V půli srpna tam maj fofr a berou tyhlety sezónní dělníky… Prej kukuřice na pražení a ovoce a takový ty všelijaký kyselý bobule, já to nevemu do huby… Taky se musí hodně zalejvat; prostě spousta makačky. Ptal jsem se Davidoffa, jako jestli třeba nebyl Barton nějakej divnej nebo tak něco… Povídám, chlap si nevšimne. Ale ona, teda Davidoffová…“

„Jo?“ zase Buck.

Přestal jsem se ráchat ve vodě, aby mi něco neuteklo.

„No, házel jsem jí všelijaký udičky,“ pokračoval Flack. ,.Nakonec si vzpomněla, že se tam Barton točil kolem jedny ženský, prej takový přičmoudlý potvory, říkala. Možná to byla Mexičanka nebo něco takovýho.“

„A hele,“ řekl Buck a konečně škrtnul zapalovačem.

„Tak mě napadlo,“ dodal Flack Sidley, Jestli Barton nakonec nefouknul s ní. Nebo taky jestli ji nedejpánbu —“

„To by ji snad hledali,“ řekl jsem.

„Právě že ne,“ na to Flack. „Davidoff je vyplácel každej večer; spali na seně ve stodole a pár jich vypadlo ještě dřív, než bylo všechno hotový. Oni se ani moc neznali mezi sebou, však to znáte. Táhnou od jedny práce ke druhý. Když je to někde přestane bavit, nebo si třeba pomyslej, že by o číslo dál dostali víc… Spakujou se a jdou. A nikomu se nesvěřujou, kam.“ Flack si odkašlal a odpliv do kouta. „A druhý se zase nestaraj, co tomu dotyčnýmu přelítlo přes nos.“

„Počkej tady, Flacku,“ řekl Buck Lee. „Charlie…“

„Jo, jenom se utřu,“ řekl jsem.

12

„Já nevím, co furt máte, šerife,“ povídá Davidoff, když se s hekáním narovnal nad záhonem. „Zatracený housenky…“

„Loni v srpnu jste tu prej měl sezónní dělníky.“

„Jo, to jsem měl. Letos tu budou taky.“

„Děláte si aspoň nějakej seznam těch lidí?“

„Jo… Napíšu si jména. Víc ani nepotřebuju.“

„Jak je platíte?“

„Něco od hodiny, něco od košíku… Podle toho, co dělaj.“

„Prej denně…“

„Jak jinak, Některej ráno přijde, k večeru si počká na vejplatu a zase táhne.“

„Máte ten loňskej seznam?“

„Kdepak… Já si na papíry nepotrpím. Vždycky to napíšu na kus lepenky, třeba na víko škatule… Pověsím to na futro a odškrtávám si, kdo dostal peníze. Pak to zahodím, co bych s tím dělal.“

„Taky vám tu prej dělal Barton,“ řekl Buck.

Davidoff se zamyslel. „No, to asi jo…“

„Taky jste ho platil denně?“

„To se ví.“

„Jak tu byl dlouho?“

„Kdo by si to pamatoval… Ale řek bych, že nějakejch deset dní. Potom jednou nepřišel. Tak jsem ho škrtnul… Povídalo se, že snad někam odjel za lepším.“

„Nevzpomínáte si na nějakýho agenta s losama?“

„Cože?!“

.Jestli tu někdo těm lidem nenabízel losy. Do loterie.“

Davidofř se sehnul a sebral strakatou housenku z nějakého lupenu. „Jak jste na to přišel?“ zeptal se.

„Byl tady nebo ne?“ na to Buck.

„Nějakej takovej sem přišel, to jo,“ řekl Davidofř. „Se mi zdá, že to bylo takhle odpoledne… To se ví. Vykřikoval tu, že tah je zejtra… Váš šťastnej den… a tak. Jak to ti agenti dělaj. Vypakoval jsem ho, protože mi zdržoval lidi.“

„Nic neprodal?“

„Ale jo… To jo. Vlez mi za nima mezi záhony. Než jsem ho zmerčil. Určitě něco prodal. Co má bejt?“

„Co takhle Bartonovi?“

„To teda nevím. Vlastně už balil krám, když jsem tam na něj vlít. Já neviděl, jak prodával. Jenom podle jeho řečí… Takový to — nebudete litovat, zejtra jste v balíku a podobně. Dole na silnici měl fordku nebo nějakej podobnej starej krám. Ani nevím, kam potom odjel.“

„Rád bych si promluvil a vaší paní,“ řekl Buck.

„Ta u toho nebyla… Co jí chcete? Po poledni tady byl ten váš potrhlej dědek, taky z ní tahal rozumy.“

„Jenom nějakou drobnost, Davidoffe.“

Davidoff, jinak zvaný Černý Anthoný, se rabijátsky zamračil. „Když to musí bejt… Nemám rád, když se mi chlapi točej kolem starý, víme? Je v kuchyni… Vaří večeři. Támhle.“

Nechali jsme Anthonyho u jeho housenek a pustili jsme se mezi dlouhýma záhonama zeleniny k nízkému stavení vedle vysoké konstrukce s nadrží na dešťovou vodu.

„Pořád mi to neštimuje s tou mrtvolou,“ řekl jsem.

„Ne?“ na to Buck.

Došli jsme k baráku; za dokořán otevřeným oknem se Davidoffová šmrdolila kolem sporáku. „Brejvečír,“ řekl Buck a smekl. Tak jsem taky honem pozdravil a sundal hučku.

„Dneska je to tady samej poldík,“ řekla Davidoffová, svalnatá a opálená ženská bez jediného šedivého vlasu. „Dobrej, dobrej… Copak, pane Lee? Už jsem říkala Sidleymu.“

„Potřeboval bych to upřesnit, paní,“ řekl Buck. „Zajímá mě ta Mexičanka, co se kolem ní točil Barton.“

„Moc nerada bych dělala drby,“ na to Davidoffová. „Bartonovou znám, je to pořádná ženská. Ale on… No, třeba taky nebyl špatnej, ale holt chlap. Helejte, šerife… Já nevím, co spolu měli; možná nic. Ale věcně byli pohromadě, a ona samý chichichi a tak. Pěkná důra. Jenomže holt přesně taková, na jaký se chlapi nachytaj. Pomenší, ne moc při těle, snědá, s takovejma očima… No, s takovejma, co z nich na první pohled kouká nějaká ta neplecha.“

„Nepamatujete si, jak se jmenovala?“

„Kdybyste mě zabil,“ řekla a odtáhla nějaký kastrol na kraj plotny. „Měla nějaký takový mexický jméno. Rita nebo Dolores… Nevzpomenu si. Už je to skoro rok.“

„Odešla s ostatníma?“

„To opravdu nevím… Zdá se mi, že tady až do konce sezóny nebyla; třeba odtáhla, když skončil Barton. Já nevím.“

„Kdybyste si náhodou vzpomněla…“

„To už těžko, šerife.“

„Na toho prodavače losů si pamatujete?“

„Prodavače losů…? Počkejte — nějakej tu byl a táta ho vyhodil. Říkal mi to. Ale já ho neviděla.“

„Hm… Tak díky, paní Davidoffová.“

„Rádo se stalo. A co má jako bejt, šerife? Že se staráte o takový dávný události?“

„Víte, paní Davidoffová,“ řekl Buck, „při tyhle práci někdy musí člověk dělat ty nejprapodivnější věci. A ještě si je musí nechat pro sebe.“

„Však já to z vás netahám,“ řekla. „Stejně nemám čas zbůhdarma klábosit. Dělám večeři pro tři chlapy, pro sebe a ještě pro děti. A máme jich pět.“

Když jsme odcházeli, měl jsem z toho v hlavě pěkný zmatek. „Vyznáš se v tom, Bucku?“ řekl jsem. „Jestli si Barton koupil los a vyhrál na něj, proč by sakra musel oddělat tu Mexičanku? A proč se vlastně ztratil z Complimentu, když ty peníze byly poctivý… A ještě k tomu: jestli byly poctivý, proč se Bartonová bojí, aby se o nich lidi nedověděli?!“

„V těch tvejch otázkách jsou taky odpovědi,“ na to Buck. „Akorát to chce systematicky myslet.“

„To nemůžu. Musel bych při tom čumět na nějakou magickou kouli nebo tak něco. Když mě furt taháš po čertech ďáblech v tomhle vedru… Kam to zase jdem, sakra?“

„K Bartonový,“ řekl Buck.

13

Vešli jsme do uličky s autoservisem. „Charlie,“ řekl Buck Lee, „obejdi to zadem. Dědek moh mít pravdu s tím kouřem… Počkej za barákem, dokud tě nezavolám. Kdyby tamtudy chtěl někdo zmizet, zadrž ho.“

Kejvnul jsem a pustil se pěšinkou mezi dvěma ohradama; dostal jsem se na luka a mělkou úžlabinou za humna Bartonovic stavení. Zastavil jsem se mezi vysokým plevelem kousek od mohutného kompostu, odkud to bylo k zadním dveřím chalupy nanejvýš třicet kroků. Slunce se klonilo k západu a stíny se dloužily.

Viděl jsem Bucka, jak jde zvolna po cestě; pak mi zmizel za domem. Slyšel jsem, jak bouchá do dveří, chvíli nato se ozvaly hlasy, ale slovům rozumět nebylo. Říkal jsem si, že mě Buck za chvilku zavolá.

Potom najednou tiše vrzly zadní dveře; honem jsem na přikrčil mezi ty zelené šlahouny a viděl, jak Bartonová vyšoupla ven chlápka v kostkované košili a cvilinkových kalhotách. Dveře se za ním zavřely a chlap zamířil rovnou ke mně; hodně se při tom krčil a rozhlížel na všechny strany.

Byl tři kroky ode mě, když jsem vstal. Čekal jsem všechno možné, jenom ne to, že pozdraví. „Dobrej večír,“ povídá. „Zaplať pánbu, za chvíli bude konečně trochu chládku.“

„Jo,“ já na to. „Ty vedra už jsou k nevydržení. Kam ráčíte kráčet? Nikdy jsem vás tu neviděl.“

„Kampak bych kráčel, sousede,“ odpověděl bodře. „Rovnou za, nosem. A potom třeba zase zpátky. Od toho má člověk nohy, aby občas někam šel, že jo?“

„Tak si na chvilku odpočinete,“ řekl jsem. „Já jsem šerifův náměstek Blount. Mám příkaz vás zadržet.“

„Ale ale,“ zavrtěl hlavou. „Máte příkaz zadržet — koho?“

„Každýho, kdo vyleze z támhletěch dveří.“

Pokrčil ramenama. „No jo, co se dá dělat. Bude to nějakej trapnej omyl, co? Paní Bartonová je počestná vdova, která má právo otvírat a zavírat svý dveře, jak se jí zachce.“

„Jak jste přišel na to, že je vdova?“

„Copak není?“

„Její muž je rok pryč. Ale mrtvej není. Aspoň my tady o jeho případný smrti nic nevíme. Vy snad jo?“

Chlápka trošku přešel humor, „To teda ne,“ řekl.

„Odkud jste? Jak se jmenujete?“ vybaf jsem na něj.

„Menuju se William Dernick,“ odpověděl. „Z El Rena.“

„Jo? A kdepak se tu berete, Dernicku?“

„Jsem soukromej autodopravce… Nic moc. Pendluju jenom mezi Renem a Chickasha. Na parkingu mám náklaďák.“

„Ženatej?“

„Co vás napadá. Rozvedenej. Už dávno.“

„Jak dlouho znáte Bartonovou?“

„Asi šest neděl… Ostatně — co je vám po tom?“

Zrovna jsem mu chtěl říct, aby nebyl drzej, když se zadní dveře u Bartonové otevřely znova; nejdřív z nich drobátko nerada vykráčela Bartonová a hned za ní Buck. Jak mě viděl, kejvnul na mě prstem. „Tak jdem,“ řekl jsem Dernickovi. „Támhleto je šerif. Něco nám nejspíš chce.“

„Tak kdopak je tohle, paní Bartonová?“ zeptal se Buck, když jsme k nim došli.

„Kdopak by to byl?“ na to Bartonová.

„No, ať je to kdo chce,“ řekl klidně Buck, „nejspíš to je váš známej, ne? Rád bych vám něco řek, paní Bartonová… Třeba bude dobrý, když to taky uslyší.“

„Nevím, co byste mi moh říct.“

„Třeba že jsem odpoledne mluvil s vaší dcerou,“ řekl Buck. „Taky jsem měl nějaký jednání v kanceláři Yours Happy Day… Pořád vás to nezajímá, paní Bartoňová?“

Měla něco na jazyku, ale neřekla to.

„Před rokem,“ pokračoval Buck, „bylo to v půli srpna, pracoval váš manžel v Davidoffově zahradnictví. Trošku tam bral na jednu mexickou dělnici… Jednou se tam objevil agent s losama Yours Happy Day a ta Mexičanka si koupila los. Nic by se bejvalo nestalo, kdyby na něj hned druhej den nevyhrála osminku hlavní výhry. Dělalo to přes třicet tisíc. A vy jste atraceně potřebovali peníze, co? Ten los jste získali. Ale váš muž si pro peníze nepřišel. Na jeho jméno peníze vyzvedla advokátní kancelář McKay a White z Oklahoma City. Od té doby vašeho muže nikdo neviděl — a tu Mexičanku taky ne. Teprv včera jsme ji našli v napajedle Bayerova ranče.“

„S tím nemám nic společnýho,“ vyhrknul Dernick.

„To všechno Scott,“ řekla Bartonová vyprahlým hlasem. „Ten los koupil on a té couře ho dal. Vyprovokovala ho. Když si potom druhej den přečet v novinách, že los vyhrál, chtěl polovic… Vysmála se mu a chudák Scott se neovlád… Potom za mnou přišel celej neštastnej, on to nechtěl udělat. Všechno mi tu řek… a chtěl to jít oznámit. Že… že ji uškrtil. Opravdu nechtěl, šerife.“

„Ten los jí sebral a přines ho domů, co?“

Kousla se do pysku a kejvla. „Jakej by to mělo smysl… Když už byla jednou mrtvá, k ničemu by jí nebyl.“

„Co dál?“ řekl Buck.

„Co by…? Scott nakonec utek… Mně tady ten los zbyl, tak jsem ho svěřila těm advokátům, aby peníze vyzvedli a taky aby zařídili Lizzy tu školu. Dostali za to pěknej balík.“

„Pročpak jste taky nevzala roha?“ zeptal se Buck. „Není to drobátko nelogický, že tady čekáte, až to jednou praskne? Stačilo by, aby se Lizzy podívala domů… Začala by se ptát. Co byste jí řekla?“

„Nevím,“ řekla. „Nevím nic. Nechtě mě.“

Vypadala, že se co chvíli sesype.

„Harriet,“ ozval se Dernick, „tohle všechno je pravda?“

Neodpověděla. Jen po něm střelila očima.

„Jakpak se to vlastně stalo,“ řekl Buck, „že váš muž dokázal odtáhnout mrtvolu z Davidoffova zahradnictví až k napajedlu? Jak to, že to nikdo neviděl?“

„Bylo to už skoro za tmy,“ řekla Bartonová. „Ležela v kukuřici. Nikdo ji nehledal, mysleli, že šla se Scottem.“

„Muselo to pro vás bejt zlý,“ řekl Buck.

„Taky že bylo,“ vzdychla.

„Chtěl jsem říct,“ na to Buck, „že to pro vás muselo bejt zlý, když jste ji v noci z tý kukuřice tahala, vláčela ji prérií dobrý dvě míle, svlíkala ji, přivazovala řetězem k šutru a házela do vody. Pak jste ještě musela spálit její šatstvo. A při tom všem jste měla doma Lizzy… Samozřejmě spala, ale mohla se kdykoliv probudit.“

Jak jsem koukal na Bartoňovou, zdálo se mi, že jí vstávaj vlasy jak dikobrazí ostny.

„Váš muž neutek, paní Bartoňová,“ pokračoval Buck. „Proto taky nemůžete pryč z tohohle baráku. Když vám dál ten los a řekl vám, kde leží mrtvola, chtěl jít za námi a přiznat se k vraždě. Ale tak, aby vám ty prachy zůstaly. Nedělal to kvůli vám; dělal to pro Lizzy. Jenže vy jste si dobře spočítala, že by se jistě našli svědci… A že byste se s tím balíkem mohla rozloučit. Asi jste Scotta přemlouvala, aby se nepřiznával, jenže váš muž byl poctivější než vy. Co vám zbejvalo? Jeden mrtvej nebo dva… Stejně už jste ho dávno měla dost. Takže proto z tohohle stavení nemůžete, paní Bartoňová.“

Třikrát místo odpovědi polkla. Nakonec zasípěla: „Co tím chcete říct…?!“

„Že jste manžela neutáhla, jako tu hubenou Mexičanku,“ řekl Buck. „Je někde tady… a nebude daleko. Skoro bych řek, že tady máte pěknej kompost, za kterej by se nemusel stydět ani Davidoff —a přitom vlastně nemáte žádnou zahrádku. Charlie,“ otočil se ke mně, „najdi tu někde nějaký vidle.“

„Jesašikríste,“ řekla Bartoňová. „Nerozhrabávejte to.“

14

Teprv druhej den jsem se Bucka zeptal, jak na to vlastně přišel, že Scott Barton spí svůj věčný sen v kompostu.

„K ničemu jinýmu tam ten kompost nebyl,“ na to Buck.

Samozřejmě že všechny zbylé peníze propadly státu. O Lizzy Bartonovou se naštěstí postarali rodiče jejího nápadníka, zřejmě pracháči a sympaťáci zároveň, což bejvá dost vzácná kombinace. Matka Bartonová obdržela dvacet let; obhájce ex offo vnutil soudu nějaké polehčující okolnosti.

Autodopravce William Derniok k tomu všemu přišel jako slepý k houslím. Když jsme se viděli naposled, řekl mi: „Co byste tomu řek, náměstku… Se svou první ženou jsem se rozved, protože lítala za chlapama. Ted bych se bejval málem oženil znova… Pánbu mě netrestej.“

Totožnost nešťastné Mexičanky se zjistit nepodařilo; její pozůstatky vrátili z El Rena do Complimentu a pohřební ústav Goranski je pietně uložil na hřbitově, kde za časů Chisholm Trailu visíval nápis: POKLOŇTE SE TĚM, KTEŘÍ U NÁS ZASTAVILI PŘED VÁMI.

Scott Barton leží vedle ní.

Jacksonovo zlato

1

Larryho Seamera z Oklahoma City jsme s Buckem Lee znali díky jednomu případu tamtéž; šlo tenkrát o gang, který se upíchl na náklaďáky zasílatelské firmy Dewburry – ne že by je snad vylupoval, ale na silnici číslo 81 mezi El Renem a Chickasha je kradl vcelku i se šoféry. Tomu případu se v branži říkalo Drak z Chickasha, protože to namouduši pokaždé vypadalo, jako kdyby ztracený automobil ze silnice něco sezoblo.

Larry byl novinář ze záliby; jeho tatík, který byl vlastníkem většiny akcií listu Oklahoma Observer, dělal do petroleje a měl pár vrtných věží kolem řeky North Canadian.

Dát synkovi k narozeninám modrostříbrný duesenberg s čalouněním z červené kůže pro něj neznamenalo o nic víc než jeden podpis do knížky, v jaké bych si taky po večerech s radostí a potěšením listoval – a těžko by se mi někdo mohl divit.

Právě jsem se s plnou náručí hamburgrů a plechovek s pivem proplétal lítačkami Grouwerova motelu Lone Star, když Larryho bourák zastavil před policejní stanicí naproti, kam jsem ty hamburgry a pivo nesl.

„Ahoj, Charlie,“ vycenil na mě všech svých dvaatřicet zubů.

„Jak se má slovutné město Compliment a jeho chrabrá policie se samotným přeslavným šerifem Buckem Lee v čele?“

Je to chlápek hubený a vyčouhlý; na hlavě nosí slamák jako Harold Lloyd a obléká se do flanelu, který vždycky vypadá mírně zmačkaně. Kdo by Larryho neznal, mohl by si myslet, že je to fórový elegán, který nemá na lepší kvádro. V tom by se samozřejmě spletl.

„To je mi návštěva,“ řekl jsem. „Jakpak bysme se mohli mít, Larry? Věčná služba, sem tam nějaký to studený kafe nebo teplý pivo, Flack nás po nocích v pokru dře bez nože a jinak tady chcíp pes.“

„Taky jsem si myslíval,“ na to Larry Seamer, „že Compliment je jenom takový zbytečný puntík na mapě, nudná víska, do které nevede železniční trať a kde se ještě dneska říká piliár a čekuláda.“

„Spánembohem,“ já na to, „myslete si to klidně dál.“

„A co ten travič studní, korunní svědek ze San Antonia, nebo mrtvola v napajedle? Kamaráde, tohle všechno se dovídám až z druhé nebo ze třetí ruky, aby vás čert vzal.“

Zatímco takhle hartusil, stačil jsem přejít ulici ke dveřím naší policejní stanice. Zmáčkl jsem loktem kliku a řekl:

„Račte vejít. Svoje stížnosti napsané na stroji s patnácti čitelnými kopiemi předejte v podatelně k rukám šerifa. Až bude mít čas, podívá se na ně. Ale nejspíš je potom stejně zahodí, znáte to.“

„No kruci,“ zasmál se Larry, „myslel jsem, že vám díky mým článkům v Observeru narostou křídla – a zatím vám narost akorát hřebínek.“

„Víte, s těma článkama,“ já na to, „to máte těžký. My tady v tý nudný vísce čtem pomalu a v novinách jsou ještě k tomu dost malý písmenka. Račte vejít.“

Protože bylo krátce po poledni, slezli jsme se před chvílí v kanceláři všichni, i když jsem měl službu jen já a dědek Flack Sidley. Šerifovi Buckovi Lee to nikdy nedalo, aby se během dne nepřišel podívat do úřadu, a jednonohý invalida Nick Ralston byl toho názoru, že sedět doma nebo v kanceláři je dočista jedno. Doma sice nemusel nic dělat, protože tam neměl živou duši, která by od něj něco mohla chtít – když pomineme kocoura; ale právě v důsledku toho se doma nudil.

Takže radši vysedával v úřadovně, čistil a mazal erární zbraně, na požádání vařil čaj nebo kafe a sem tam zametl podlahu nebo utřel prachovkou stoly, telefon a prezidenta s guvernérem.

„Koukejme,“ řekl Buck Lee, když jsme vešli, „sedmá velmoc osobně… Jak se vede, Larry? Už jsme se nějaký ten pátek neviděli.“

„Zrovna si stěžoval, že neměl z první ruky naše slavný případy,“ řekl jsem.

„Já bych řek, že většinu našich slavnejch případů si stejně vymyslel,“ na to Buck. „Ale ne, vážně; to není tím, že bysme na vás zapomněli, Larry. My se prostě nechcem vytahovat. Což není skromnost, ale prevence. Čím víc budete v Observeru psát, jak jsme tady všichni geniální, tím víc toho od nás bude starosta chtít.“

Larry pokrčil rameny a vytáhl cigaretové pouzdro. „Můžu vám nabídnout, pánové? Podle toho odéru tady jste nejspíš přešli na vlastní zdroje. Tipnu si: zahrádka paní Blountový.“

„Jasně,“ řekl Nick Ralston. „Je to celerová nať.“

Vzali jsme si všichni, byly to dlouhé fatimy; Larry nám připálil zlatým zapalovačem, rozvalil se na židli a zeptal se, co je nového.

„Co by tady mělo bejt novýho?“ řekl Buck. „Leda že bysme kvůli vám zorganizovali přepadení pošty.“

„Nebo autobusu,“ navrhl Nick Ralston. „Třeba by nám píchli chlapi z Bayerova ranče.“

Larry mávl rukou. „To není ono. Radši nějaký záhadný případ, nejlíp tajemná mrtvola; nějaké už jste tu měli, neříkejte, že by se nevyšťárala další.“

„Nejlíp rozřezaná aspoň na pět kusů,“ dodal Nick.

„Okej, Nicku,“ řekl Buck Lee. „Najdi ve skladu nějakou hodně tajemnou mrtvolu, rozřež ji a strč ji Larrymu do kufru.“

„Ale vážně, pánové,“ na to Larry. „Tady se přece pořád něco děje, ne? Compliment má pověst horkého města.“

„Jak si takový město představuje novinář z Oklahoma City,“ řekl Buck. „Měl byste k nám přijít sloužit na pár měsíců.

Neříkám, že nemáme do čeho píchnout, ale nesmíte si to představovat jako nepřetržitou šňůru tajemnejch zločinů. To už bysme dávno měli půlku místních obyvatel pod drnem a tu druhou v kriminále.“

„A v ohořelejch troskách,“ řekl Nick, „by stál Buck Lee jako generál Custer u Little Big Hornu a volal: Pokloňte se všem, co se tady zastavili před vámi!“

„Co že by volal?“ podivil se Larry.

„Vy to neznáte?“ zeptal jsem se.

„Ne. Vypadá to jako nápis z nějakýho pomníku. Víte – takové to: Poutníče, zvěstuj lakedaimonským, že my tu mrtvi ležíme, jakož zákony kázaly nám.“

„Jestli tenhle nápis znáte od nějakého Lake Daimon,“ řekl jsem, „ujišťujuju vás, že to někdo z tamějších nejdřív viděl tady v Complimentu.“

Larry se po mně podíval dost nejistě a mrkl po ostatních, jako kdyby čekal, co oni na to. Jenže Buck na to nic; Flack Sidley si zaujatě prohlížel vlastní nehet na palci a Nick Ralston se kdovíčenu řehnil. Protože Larry nakonec skončil pohledem zase u mě, vysvětlil jsem mu, co a jak: že ten nápis visíval nad bránou místního hřbitova v době, kdy tudy místo silnice číslo 81 vedla slavná Chisholmská dobytčí stezka, a že právě podle toho nápisu se dneska město jmenuje Compliment. Pokud si to ovšem někdo nevymyslel.

„Vážně?“ na to Larry. „Vida, to je pěkná ukázka někdejšího drsného humoru. Jako ty nápisy na Boot Hillu v Tombstone; otráven olovem, nebo omylem pověšen. Možná že by se z toho dal udělat článek…“

Vypadal, že něco objevil na zdi, kde odjakživa nebylo vůbec nic.

„Takhle přicházívaj geniální nápady,“ řekl Buck Lee.

„Samozřejmě,“ kývl novinář. „Proč se nepokusit vyšťourat nějaké senzace z historie města Complimentu? Když jsem byl tenkrát na obědě u starosty, ukazoval mi něco jako městskou kroniku, kterou psal nějaký zdejší písmák asi dvacet let.

Něco by taky moh vědět vydavatel vašeho Compliment Heraldu, něco pamětníci… Neříkám, že je to právě geniální, ale dneska, kdy v Hollywoodu udělají z každého chlápka od krav tenoristu s flitrama na košili a z přiblblého zabijáka národního hrdinu, ukázat, jak to doopravdy vypadalo…

Amerika má krátké dějiny, hoši; a ještě si svojí minulosti neváží aspoň natolik, aby z ní nedělala varieté.“

„Máme zatleskat?“ zeptal se Buck.

„Trhněte si nohou,“ zašklebil se Larry.

„Helejte, pane Seamer,“ ozval se Flack, který celou tu dobu mlčel, protože se s novinářem neznal tak dobře jako my, „ten chlápek, co psal tu kroniku, se jmenoval Frank Larkin a byl to zdejší hrobník.“

„Neříkejte,“ na to Larry. „Vy jste ho znal?“

„Znal jsem leckoho,“ zabručel dědek.

„Pánové,“ řekl Nick Ralston, „neříkám, že váš rozhovor není poutavej, ale studený hamburgry nebejvaj k jídlu. Taky bych si rád otevřel pivo, ale samá slušnost mi nedá. Za prvý je tu host, že jo; a za druhý šerif. Takže dovolte, abych se vás zdvořile otázal, jestli už ke všem sakrům –“

„Na hřbitově žádný nápis o klanění nevisel,“ přerušil ho se smíchem Larry. „Tohle město bylo prostě vždycky pověstné svou příkladnou zdvořilostí. Jenom si klidně rozbalte ty svoje karbanátky, k čertu. Já jsem po obědě.“

2

Sotva jsme zmačkali mastné papíry a utrhli uzávěry plechovek s milwauckým zlaťákem, obrátil se Larry na Flacka: „Já si neuvědomil, že jste vlastně taky pamětník, pane Sidley. Vy jste tady býval zamlada?“

„Inu,“ na to dědek, „jak se to vezme; byl i nebyl. Honili jsme krávy po Chisholm Trailu, ale tenkrát už sláva týhletý dobytčí stezky byla pomalu pryč. Já byl ještě mladej zajíc, co si budem povídat… Ale toho Larkina si pamatuju, převzal živnost po nějakým Hughovi, kterýho oddělali. Ani nevím, jaký měl příjmení. Ale ta cedule tenkrát na hřbitovní bráně opravdu visela.“

„Oddělali hrobníka?!“ podivil se Larry.

Taky jsme na to drobátko překvapeně zírali; dědek měl zásobu všech možných jakžtakž pravděpodobných i nejspíš vymyšlených historek, ale nikdy nám nevyprávěl o minulosti Complimentu.

Snad proto, že na to nikdy nepřišla řeč.

„Kdyby ho jenom odpráskli,“ pokračoval. „Bylo to o hodně ošklivější… No, povídalo se ledacos a já bych si na to snad ani nevzpomněl, kdybyste o tom sám nezačal. O tý knize, co psal Larkin, jsem slyšel; ale neměl jsem ponětí, že ještě existuje, a že je u starosty. Vidíte… To jsou věci.“

„Co se povídalo o tom hrobníkovi?“

„Ále,“ mávl rukou Flack, „my jsme Hugha znali, to se ví.

Jezdili jsme tudy sice jenom dvakrát za rok, ale taky jsme pro něj jednou měli práci, když nám krávy ušlapaly mladýho Whistla. Hugh byl strašně lakomej dědek a my se museli na funus složit, jinak by nám ho bejval na místním hřbitově nepochoval. Dneska by člověk řek, že na tom konečně houby sejde, kde po smrti ležíte; ale my, co jsme ze života znali jenom sedlo a kravský paznehty, jsme chtěli po smrti ležet na pořádným slušným hřbitově; žádnej z nás nechtěl skončit jenom tak někde na dně díry v prérii, však se o tom dodneška zpívá…“

„To je dobrý, Flacku,“ řekl Nick Ralston. „Ta písnička má šestadvacet slok a už tenkrát se za ni zpěváci házeli do potoka.“

„Okej, však já ji zpívat nebudu. Kde jsem to – jo, Hugh. On tady vlastně nedělal jenom hrobníka, ale taky felčara. To byste museli vidět, co byl Compliment tenkrát… Stálo tu jen pár baráků, saloon, ta velká šalanda, co ji potom koupila Bludgeonová, obchůdek se vším možným, ohrady a dost.

Když tudy zrovna netáhly krávy, našel jste tu kromě asi dvacítky stálejch obyvatel, co tu čekali na poslední soud společně s těma mrtvejma na vršku, akorát Indiány a sem tam cesťáka, pokud sem nezabloudil nezaměstnanej honák… No a teď k tomu Hughovi: ten vám neudělal nic zadarmo, ať šlo o pohřeb nebo jen o přilepení flastru. Že je to takovej škrt, to o něm věděl kdekdo široko daleko, a každej si taky myslel, že za ty léta si jistě nahospodařil slušný penízky.

Třeba jo – a musel je mít moc dobře schovaný; proto to s ním taky tak mizerně dopadlo.“

„Ještě furt jste neřek jak, dědku,“ ozval se Nick.

„Prej ho mučil,“ zabručel Flack.

„Kdo?“ na to Larry.

„Vím já? Nejspíš to nevěděl nikdo. Když jsme sem tenkrát přijeli, byl už Hugh měsíc pod drnem. Pohřbil ho Larkin, a taky to po něm převzal. Byl to nějakej nedoštudovanej medik nebo snad učitel a nejspíš utek do prérie z nešťastný lásky.“

„Myslíte, že Hugha někdo mučil, aby mu ukázal, kam schoval peníze?“

„Tak se to aspoň povídalo,“ kývl Flack. „Jestli ten grázl nějaký našel… Snad jo, když po Hughovi žádný nezbyly.

Jestli jich bylo moc nebo málo, a kdo je vlastně takhle šikovně zdědil, o tom se leda přemejšlelo nahlas. Tenkrát tady v kraji řádil nějakej texaskej Jackson a jeho kámoši, dokonce snad po nich šel i Wyatt Earp, ale nedostal je.

Nevím jestli se mu to třeba pozdějc nepovedlo – já odjel do Montany, jak to s Chisholmskou i Cimarronskou dobytčí stezkou začalo jít z kopce. Když jsem se po letech vrátil, moc jsem se divil, že tady je takovýhle velký město a jmenuje se Compliment, stejně jako se říkávalo tý hromadě prachu a prkýnek, co tu bejvala za mejch mladejch let.“

„Říkal jste, že jste slyšel o Larkinově kronice.“

„To už dřív. Larkin se tady usadil rok nebo dva předtím, než oddělali Hugha. Za pár šupů učil těch pár místních mrňat číst a psát. Přitom začal dělat na tý knize… A pak holt, když se to stalo s Hughem, převzal jeho živnost. Asi ho to uživilo líp než učitelování. A taky se k tomu líp hodil. Byl to takovej vycmrdlej týpek, oči mu plavaly, protože měl furt sennou rýmu, a když zrovna nesmrkal, tak vzdychal. Jako učitel byl lidem pro smích… Jako hrobník už ne, to víte.

Hrobník, to není nic pro legraci.“

„Nedělá to dodneška?“

„Když jsem se vrátil z Montany a usadil se tady, už jsem ho nezastih,“ řekl Flack. „Ani jsem se po něm neptal. Vlastně jsem se neptal po nikom z těch starejch… Mně se to zdálo bejt sto let, co jsem odtud vypad.“

„Bejvalej hrobník umřel na souchotiny,“ řekl jsem. „Už pár let se o hřbitov stará Con Goranski, kterej tu má pohřební ústav. Na kopání hrobů má pomocníka, a ten mu taky šoféruje furgon. Nějakej Leslie.“

„Ani nemáte ponětí, jak jste mě potěšil,“ řekl Larry Seamer Flackovi. „To je přesně to, co čtenáři chtějí; romantika staré dobytčí stezky, lupičská banda a k tomu Wyatt Earp; to je přece jen jméno. Slyšel jsem, že Ellsworth po něm dokonce pojmenoval expediční loď, se kterou vyráží do Antarktidy.“

„Jo?“ řekl Buck.

„No jo, bylo to v novinách,“ řekl Nick Ralston a drbal se přitom na protéze.

„Zaběhnu si ke starostovi,“ řekl Larry. „Posledně jsem o tu kroniku sotva zavadil okem. Teď to bude zajímavější, když jsem slyšel o jejím autorovi. Možná že by se z ní něco dalo přímo reprodukovat… Jo – a jak to tady vypadá s hotelem?

Možná že se zdržím tak dva tři dni.“

„Nic novýho tu nikdo nepostavil,“ řekl jsem. „Pořád jenom Lone Star naproti. Jestli vám nevadí, že se vzadu přes den kope… Grouwer chce přistavět garáže.“

„Spíš by mi vadily štěnice.“

„Pár jich sedí ve výčepu,“ řekl Nick Ralston. „Jinak jedině s příplatkem, ale i tak s nima Gus Trigett šetří.“

„Nikde jsem se s policajty tak nepobavil,“ na to Larry. „To je další místní specialita. Tak se tu zatím mějte… Snad se objevím nějak k večeru.“

Byla to vlastně šťastná náhoda, že Larry Seamer přijel právě v tenhle den; o něco později totiž přiklusal Gus Trigett, nájemce Lone Staru, s očima navrch hlavy. „Šerife,“ povídá, ještě za sebou ani nezavřel, „chlapi našli mrtvolu.“

Po těch řečech, co jsme vedli s Larrym, to přišlo natolik na zavolanou, že bych se byl ani nedivil, kdyby na to Buck Lee řekl: „Mrtvolu? Výborně.“

3

Buck samozřejmě nejásal; kdo si myslí, že poldové mají ze svých mrtvých bližních radost, je přinejmenším kapánek neinformovaný. Ovšem, měli jsme svou práci rádi; však bychom ji jinak nedělali. Ale zároveň jsme byli nejradši, když jsme nemuseli dělat víc, než tu a tam napomenout pár násosků za rušení nočního klidu. Mrtvoly by si byl každý z nás docela rád odpustil.

„Jakou mrtvolu?“ řekl tedy Buck Lee. „Kde? A čí, Gusi?“

Trigett byl mírně nazelenalý; je to takový dobrák od kosti a typický putykář, který nevystrčí hlavu ze svého podniku, pokud nemusí. Mrtvoly na pivo nechodí, to se ví, takže ho to zřejmě dost sebralo. „Čí…?!“ opáčil. „Vím já? Nějakej chlap v černým kabátě a vysokejch botách.“ Vytáhl kapesník a utřel si čelo. „Panebože, jak já k tomuhle přijdu?! Vždyť on mě teď bude strašit, jak vylezu v noci na dvůr.“

„Klid, Gusi,“ na to Buck. „Vy toho člověka neznáte?“

„To tak akorát,“ řekl Trigett a začal se smát.

Bylo to k neuvěření, ale dostal hysterický záchvat jako ženská. Chechtal se až zrudl a málem se začal dusit. Buck Lee otevřel vrátka v přepážce, vyšel ven, vzal Trigetta za loket, odvedl ho dovnitř, posadil na židli a párkrát ho pleskl přes tvář.

„Co to musí bejt za mrtvolu,“ řekl Nick, „když ho to takhle sebralo? V životě jsem neviděl, aby se chlap takhle pitomě řehnil.“

Trigett škytl. „Vám se to povídá, Ralstone,“ řekl vysokým přiškrceným hlasem. „Za světový války jste ležel v lazaretu v Belgii a viděl jste ledacos. Já byl u kuchyně a skoro pořád v týlu, protože jsem makal na letišti.“

„Jo?“ řekl Buck. „Není nad vzpomínky válečnejch veteránů.“

„Pardon,“ na to Trigett, „pardon. Fuj, dalo mi to zabrat.

Neměli mě tam volat, kruci. Měli jít rovnou za Grouwerem.“

„No tak, Gusi,“ řekl jsem, „k věci.“

„Kopou se tam základy ke garážím, to asi víte,“ soukal ze sebe Gus Trigett. „A kopáči přitom narazili na zahrabanýho chlapa. Byl v mělký jámě, takový hodně ouzký, akorát tak, aby tam vecpal ramena, a ještě je má takhle.“ Pokrčil ramena dopředu a zkřížil paže. „A byl přikrytej jedlovým prknem.

Jak to prkno chlapi zvedli, odkryli ho celýho.“

„Má černej kabát a jezdecký boty?“

„Jo.“

„Jak dlouho tam může ležet?“

„Co já vím? Třeba padesát let. Nebo sto.“

„Takže je to vlastně kostra?“

„Vždyť to povídám.“

„Teprv teď,“ na to Buck. „Okej, kostra.“

„Co je na takový kostře okej?“ řekl Trigett. „Pánové, to není jen tak; proto mě to taky takhle vyrichtovalo. Kostra je horší než všecky mrtvoly dohromady; nejen že po vás kouká, ale ještě se k tomu šklebí.“

„Viděl jste někdy nějakou jinou mrtvolu, Gusi?“ zeptal se Buck Lee.

„Ne… Nikdy. Vždycky jsem se tomu vyhýbal jak čert kříži.

Nešel jsem se podívat ani na vlastního strejdu v rakvi. Celý příbuzenstvo z jeho strany se mnou od tý doby nemluví. Jenže já se nedokázal přemoct.“

„Kdy ho našli?“

„Strejdu?!“

„Toho kostlivce, Gusi.“

„Před pěti minutama pro mě přiběhli.“

„Co jste jim řek?“

„Aby zastavili práci. A hned jsem šel za váma.“

„Dobrá, Gusi. Zajdem se tam podívat. Charlie…“

„Ale mě už tam, prosím vás, netahejte,“ škemral Gus Trigett.

„Mám toho pro jednou dost. Víte kudy? Zadníma vratama do dvora. Tam, co se dávaj koně.“

„Dobrá. Zatím vás potřebovat nebudeme.“

„Doufám, že ani potom. Vždyť jsem sakra jenom nájemce; ať se stará Elihu Grouwer, vždyť je to jeho, a já mu za to platím nekřesťanský peníze.“

„Jo, to víme,“ kývl Buck. „Tak už vypadněte.“

Nájemce motelu Lone Star se zvedl, připlácl si kapesník na čelo a odvrávoral.

„To bych teda nevěřil, že ho to tak sebere,“ řekl Flack.

„Nemám jít s váma, šerife?“

„Co by ne,“ na to Buck. „I když tam nejspíš za těch padesát let stopy drobátko vyčichly. Nicku… Zavolej Grouwerovi.

Taky ke starostovi; tohle by nám Larry neodpustil do smrti smrťoucí.“

„No ba,“ zasmál se Nick Ralston. „Nechtěl náhodou nějakou tajemnou mrtvolu? Počítám, že takhle tajemnou mrtvolu si ani nepředstavoval.“

„Zavolej taky doktora,“ doplnil seznam Buck.

„Jasně… Co funebráky?“

„To má čas, pohřbenej už je.“

Nick si přitáhl židli k telefonu; hmátli jsme po kloboucích, nasadili si je a vypadli z úřadovny.

Bylo takové hezké pozdně jarní odpoledne.

4

„Narazili jsme na prkno,“ vykládal parťák kopáčů nad úzkou jámou. „Já povídám: nevypadá to náhodou jako víko nějaký truhly? A tuhle Jack hned – aby to tak prej byl poklad.

Proto jsme to taky zvedali opatrně, abysme třeba něco… No, však víte. Mohlo by tam bejt všelicos.“

„Jo?“ na to Buck. „A co?“

„Něco křehkýho.“

„Bodejť,“ kývl Buck. „Třeba čínskej porcelán.“

Kostlivec v plesnivém černém kabátě se na nás vesele cenil.

Ramena měl pokrčená, jak nám to ukazoval Gus Trigett, paže zkřížené na prsou. Nohy se zdály nekonečně dlouhé a špičky zpuchřelých jezdeckých bot trčely do stran, jak je ohnulo prkno zatížené zemí.

„Co s tím uděláme, šerife?“ zeptal se parťák kopáčů.

Ostatní čtyři chlapi se opírali o lopaty a pokuřovali.

„Zatím nic,“ řekl Buck. „Počkáme na doktora a na starostu.

Taky přijde pan Grouwer. Uvidíme.“

„Něco má na prsou,“ řekl Flack. „Je to stejně zezelenalý jako všechny ty kosti okolo, ale kost to nebude. Možná že to bylo navlečený na nějaký šňůrce a nosil to na krku.“

Buck se naklonil nad jámou. „Máte pravdu, Flacku.“

Taky jsem se podíval zblízka. Vypadalo to jako křížek, co bývá na katolickém růženci. Něco takového jsme měli doma v šuplíku kredence mezi všelijakými relikviemi po babičce.

„Není to křížek?“ řekl jsem.

„Asi jo,“ kývl Buck. „Flacku… Nebyly tady tenkrát dva hřbitovy? Případně – nebyl ten starej, původní hřbitov někde tady? To byste si měl pamatovat.“

„Dva tady určitě nebyly,“ řekl Flack. „Ten na kopečku je pořád ten, co tu bejval od začátku. Tady v těch místech nebylo nic. Saloon bejval přibližně tam, co je teď výčep…

Když na to tak koukám, tak tady mohla bejt zahrádka za hrobníkovým barákem.“

„Nebydlel u hřbitova?“

„Proč by měl bydlet na tom vidrholci? Hrobník je taky radši, když to má blízko k hokynáři a do hospody. Měl baráček někde tady za tou ohradou. Ale možná že si to pletu… Přece jenom je to nejmíň třicet let, co jsem tu byl naposled, a od tý doby jsem viděl baráků, hrobníků a hřbitovů habaděj.“

Buck vytáhl camelku a zapálil si. Popošli jsme kousek dál. aby na nás kostlivec neviděl. Flack vytáhl pytlík s tabákem a ukroutil si cigaretu. Mně se kouřit nechtělo.

První dorazil starosta Ben Ritter s Larrym. „Copak že to tu máme?“ hlaholil.

Když mu Buck ukázal palcem k jámě, málem se tam rozběhl poklusem, jako kdyby celý život netoužil po ničem jiném než po kostlivci, který je pěkně pohromadě a kompletní. Nebyla to první kostra, kterou jsme v Complimentu našli, jenže ta minulá byla rozkouskovaná až hanba.

Starosta se podíval do jámy a pak se o něco pomaleji vrátil.

Larry Seamer, který šel ke hrobu s ním, zůstal stát nad jámou; podepřel si bradu pěstí a vypadal, že právě vymýšlí titulek. Něco jako TAJEMNÝ HROB V GROUWEROVĚ OBČERSTVENÍ nebo KOSTRA V BISTRU.

„Hm,“ udělal starosta a požmoulal si horní pysk. „Tak co vy na to, šerife?“

„Co já na to?“ zabručel Buck. „Nic.“

„No ne, snad máte nějakej názor?!“

Ben Ritter takhle otravoval vždycky; od chvíle, kdy ho Larry Seamer přesvědčil, že nejsme banda flákačů, se nám vytrvale pletl do řemesla a chtěl, abychom vyšetřovali i věci, které prokazatelně do naší kompetence nepatřily. Předtím si nás všímal jenom tehdy, když nám chtěl za něco vynadat.

„Žádnej názor nemám, pane Rittere,“ řekl Buck. „Těžko si můžu udělat jinej, než že tady někoho pohřbili. Podle toho, co má nebožtík na sobě, je to hezky dlouho, možná třicet let, nebo taky padesát. Zdůvodnit, proč ho zakopali zrovna tady, to je práce pro archeologa. Pro městskou policii zaručeně ne.“

„To mi vůbec neříkejte,“ zamával rukama starosta. „Ne, víte že něco takového od vás neslyším rád.“

„Ne?“ na to Buck.

Larry přestal dumat nad hrobem a vrátil se k nám. „Zesnulý byl katolík,“ prohlásil.

„Propána, pane Seamere,“ na to starosta, „jak to můžete tvrdit? Katolík? Snad jenom proto, že leží –“ mrkl na hrob a na slunce – „zhruba západovýchodně?“

„Má v rukou křížek,“ řekl Larry.

„My jsme ho taky viděli,“ řekl Buck. „Takovej křížek není důkaz ničeho… A i kdyby byl – k čemu nám to je? Dá se předpokládat, že nějaké vyznání měl. Byl bych radši, kdyby měl v kapse šrajtofli s křestním listem. Nebo třeba pár dopisů, nějakej účet… Jenže i kdyby to měl, bylo by to ve stejně nečitelným stavu jako on sám.“

„Sakrapráce,“ řekl Larry. „Myslíte, že se nic bližšího nedovíme, Bucku?“

„Buďte rád,“ řekl Buck. „Jaká by to byla záhada, kdyby měl mezi zubama jmenovku? Máte, co jste chtěl.“

„Jako naschvál,“ kývl Larry.

„Říkáte – křížek?!“ řekl starosta.

„Když se podíváte pozorně –“

„Děkuju, už jsem se díval.“

V uličce zaklapaly ventily fordky doktora Sheridana.

„Třeba nám něco řekne doktor,“ zadoufal Ben Ritter.

Malý, obtloustlý a ocvikrovaný doktor Sheridan vystoupil z vozu se svou bachratou lékařskou brašnou; nejdřív se pustil k nám, i když mu parťák kopáčů ukazoval k jámě.

„Dobré odpoledne, pánové,“ řekl. „Á, pan Seamer, tuším? Jak se máte?“ Obrátil se k šerifovi. „Volal mi Ralston, že vás tady najdu. Můžete mi o tom napřed něco říct?“

„Jo,“ řekl Buck. „Je mrtvej.“

„To je všecko?“

„Musíte šerifa omluvit, je to přece jen poněkud…“ Starosta neřekl poněkud co to je, ale nemínil nechat si vzít slovo.

„Nějaké informace vám samozřejmě poskytneme,“ pokračoval.

„Tedy… Dá se předpokládat, že mrtvý byl katolické víry; nosil na krku křížek. Dále…“ Konečně mu došlo, že vlastně víc neví, a skončil trochu překotně: „Ale já tu přece nebyl, když ho našli. Snad by vám to dělníci řekli líp.“

„Povídám, je mrtvej,“ opakoval Buck. „Pochybuju, že byste nám o tom dokázal povědět víc, doktore. Podívejte se na to; ale spíš jenom z titulu funkce zástupce okresního koronera.

Pro felčara tady práce není.“

„Té funkce se co nejdřív vzdám,“ odpověděl doktor Sheridan.

„Aspoň po tu dobu, co vy budete šerifem. Zásobujete mě velmi kuriózními nebožtíky, jen co je pravda.“

„Jo?“ na to Buck.

Flack Sidley kouřil a vypadal nezvykle zadumaně. Jako kdyby mu ten v jámě byl povědomý a on si nemohl za žádnou cenu vzpomenout, kde že se to naposled viděli.

Zatímco se doktor popelil v hlíně kolem toho divného hrobu, dorazil na bělouši Elihu Grouwer, majitel bufetů a motelů Grouwer’s v Oklahomě i Kansasu. Na severním okraji města měl postavenou haciendu jako z filmu Pancho Villa, a protože mu s Lone Starem patřil i pozemek s kostlivcem, připadal si z nás nejdůležitější.

„Co jsem to slyšel?“ zvolal, když elegantně švihl levou nohou a seskočil z koně. „Cosi jako hrob na mém pozemku? No tak, Rittere, nenapínejte mě.“

Starosta ukázal prstem. „Támhle. Čekáme, co řekne doktor. Je to nějaká prastará mrtvola.“

Grouwer se otočil k Buckovi: „Zločin, šerife?“

Buck pokrčil rameny.

„Nějaký úsudek jste si snad udělal?“

Buck zavrtěl hlavou.

„Ne…?!“ pohoršil se Grouwer.

„Ne,“ na to Buck.

Jak starosta Ben Ritter, tak Grouwer měli dost peněz na to, aby bezmezně věřili, že všechno musí jít jako na drátkách a ještě po jejich.

„Těžko dělat úsudky,“ řekl Larry. „Je to přece jenom kostra.

Uvážíme-li, jak vypadala Oklahoma v době, kdy tady toho muže pohřbili, máme na jeho úspěšnou identifikaci stejnou naději, jako kdyby to byl neandertálec.“

Grouwer se na Larryho podíval a zeptal se, kdo k čertu je s těmi svými neandertálci. „Larry Seamer,“ na to novinář.

„Z Oklahoma City.“

„Nejste vy příbuzný toho petrolejového –“

„To je tatínek,“ řekl Larry.

„Skutečně? Ale co vy tady u nás ve městě…?“

„Pan Seamer je novinář z oklahomského Observeru,“ řekl Ben Ritter. „Přijel kvůli sérii článků o historii našeho města za časů Chisholmské dobytčí stezky.“

„Zřejmě to děláte z dlouhé chvíle?“ na to Grouwer.

„Možná jo,“ kývl Larry. „Ale dělám to rád, pane Grouwere.

Taky mě samozřejmě těší, že vás poznávám.“

Chvíli si potřásali pravicemi. „V tom případě, pane Seamere,“ říkal přitom starý Elihu, „by neškodilo, kdybyste napsal, jak se někdejší saloon Lone Star stal prosperujícím článkem v řetězci podniků mojí firmy Grouwer’s.“

„Doktor jde,“ řekl jsem.

„Tak už nám tu schází jenom vydavatel místního týdeníku a pohřební ústav,“ řekl doktor Sheridan. „Buďte zdráv, pane Grouwere… Máte to ale zajímavosti na svých pozemcích.“

„Zatím nevím jaké,“ pravil Grouwer trochu nerudně.

„Compliment býval horké město,“ řekl doktor. „Ten skelet tu leží jistě nejméně dvacet let, ale podle zbytků oblečení spíš třicet; vypadá to na předválečnou módu. Těžko vám o tom povím víc. Snad až se to exhumuje…“

„Skočím si do vozu pro fotoaparát,“ řekl Larry. „Rád bych si udělal pár snímků, než s tím hnou… A taky vás, doktore… a ostatní. Kdybyste udělali skupinku tady před hrobem –“

Už jsem se těšil, že se moje fotografie objeví v Observeru, ale Buck Lee mi to zkazil. „Charlie,“ řekl, „jděte s Flackem na stanici a cestou se stavte u Goranskiho, ať sem přijede s hrobníkem. Já tu počkám, kdyby něco.“

„Myslíte, že přece jenom –,“ začal starosta.

„Hm,“ na to Buck.

Tak jsme se s Flackem sebrali a šli.

Když jsme vycházeli z vrat do uličky za ohradou, potkali jsme McPhersona, vydavatele, redaktora, sazeče i tiskaře místního Compliment Heraldu; uháněl k místu činu. „Pánové,“ řekl udýchaně, „už byl mrtvý identifikován?“

Řekli jsme mu, ať se zeptá šerifa, protože ten o tom docela jistě ví mnohem víc než my, obyčejní poskokové.

5

Když se Buck vrátil, už se stmívalo. Řekl, že byl nejdřív s doktorem v márnici, a pak musel ke starostovi na večeři, kde si společně s Larrym a Grouverem prohlíželi Larkinovu complimentskou kroniku.

„Něco novýho?“ zeptal jsem se.

Buck se posadil na obrácenou židli, zapálil si camelku a složil ruce na opěradle. „Novýho…?“ řekl. „Chlápek měl mezi žebrama kus olova.“

„No vida,“ řekl Nick Ralston. „Pivo si nedáš, Bucku?“

„Ne,“ na to Buck a obrátil se k Flackovi. „Dědku… Co tomu říkáte?“ Zalovil dvěma prsty v kapsičce u košile a vytáhl zdeformovaný kousek olova.

Flack po střele beze slov hmátl a podržel si ji na stopu od pravého oka; levé přitom zavřel. „Hm… Řek bych, že je to menší než čtyřiačtyřicítka. Ale na osmatřicítku je to zase moc, co?“

„Vy máte oko,“ řekl Buck. „Měřil jsem to u starosty. Je to jednačtyřicítka – dost divná ráže.“

„No jo,“ kývl Flack, „divná, to teda je. Taky si toho hned každej všimne. Za mejch mladejch let takovou ráži používali frajírci, který čekali, že se jim kvůli tomu začne říkat Bob Jednačtyřicítka. Když potom s tím svým kuriózním revolverem někoho navrtali, nestačili utíkat, protože kdejakej šerif v okolí věděl, kdo takovou pitomou bouchačku má.“

„Znal jste někoho takovýho?“

„Hm… Znal, neznal, těžko říct. Jistej Jasper Jackson nosil v kapse něco takovýho. Říkalo se tomu můj kámoš , nemělo to žádnou hlaveň, ale zato se to dalo použít jako boxer. Dělali to většinou jako dvaadvacítku, ale zrovna tenhle Jacksom měl ráži jednačtyřicet.“ Nadhodil kus olova v dlani. „Do bubínku se jich vešlo sedm.“

„Nebyl to ten Jackson, co po něm šel Wyatt Earp?“ zeptal se Nick. „To se přímo nabízí.“

„Já nevím, jestli tenhle Jasper Jackson moh bejt totožnej se šéfem tý bandy,“ řekl Flack. „Já ho znával jako obyčejnýho honáka, ale taky si tu a tam přivydělával kartama. Povídalo se, že švindluje… Ale nikdo ho nepřistih, aspoň jsem o tom neslyšel. Potom se někam ztratil. Inu, to se ví, moh se dát na špatnou cestu; tihle chlápci, co vedle poctivý bouchačky v holstru nosej ještě jednu v šosu… Ale taky to může bejt shoda jmen. Jacksonů je…“

Buck se otočil ke stolu, vytáhl zásuvku a ze zásuvky chytrý katalog typů střelných zbraní a střeliva, který nám docela nedávno poslali z El Rena. Bouchačky a náboje do nich byl odjakživa Buckův koníček, takže si v brožurce často listoval a vedl přitom všelijaké řeči, až jsme došli k názoru, že by býval udělal nejlíp, kdyby ten katalog sestavil sám. Teď v něm chvíli obracel stránky, až našel, co hledal. „Tady ho máme,“ řekl a ukázal nám obrázek něčeho, co mělo k poctivému revolveru hezky daleko. „Model My Friend 1865. Vyrábělo se to u firmy Reid, ne moc známý. Těžko říct, co tím mysleli.“

„Zákeřná bouchačka,“ řekl Flack. „Zblízka do vás moh navrtat sedm děr, a když mu došly náboje, vzal vás tím přes kokos.

Ten rám byl bronzovej, mělo to slušnou váhu.“

„Já myslím,“ řekl Buck, „že nebudem daleko od pravdy, když připustíme, že ten váš Jasper Jackson je totožnej s tím banditou.“

„Já nevím,“ na to dědek, „tuhle potvornou zbraň přece moh mít leckdo, ne?“

„Kdy jste viděl Jacksona naposled?“

Flack se zamyslel. „No… Ono to mohlo bejt někdy kolem roku devatenáct set. Třicet let to bude určitě.“

„Tak vidíte,“ řekl Buck a vzal si od něj zdeformovanou střelu. „Už tenkrát byl model revolveru, ze kterýho se střílelo tímhletím, pětatřicet let starej. Ten kus, kterej měl Jackson, moh bejt samozřejmě mladší, ale jen o pár let – pochybuju, že se vyráběl dlouho. Chlap s touhle bouchačkou byl už v době, kdy odpráskli toho našeho kostlivce, hotovej unikát. Jestli říkáte, že ji měl nějakej váš známej Jasper Jackson, načež najdem parťáka toho bandity Jacksona s kusem olova týhle neobvyklý ráže mezi žebrama –“

„Cože?“ Nejsem zvyklý skákat Buckovi do řeči, ale tohle, co řekl, mě vyvedlo z míry. Flacka s Nickem samozřejmě taky, akorát že já se ozval první. „Jak můžeš sakra vědět, že to byl parťák toho bandity?!“

„Našli jste mu něco v kapsách?“ doplnil moje otázky Nick.

Buck vytáhl další cigaretu. „V kapsách,“ řekl, zatímco si ji zapaloval, „neměl dočista nic. Vlastně to už dávno kapsy nejsou. Dočet jsem se to v Larkinově kronice… Jackson měl komplice, nějakýho Douga Hornera, kterýmu se říkalo Cross.

Protože nosil na krku řetízek s dost velkým kostěným křížem.“

„Helemese,“ řekl Nick Ralston.

„No jo,“ já na to, „ten křížek byl kostěnej. Proto vypadal stejně jako ty ostatní kosti.“

„Horner umřel v Complimentu?“ zeptal se Flack.

„Jo,“ na to Buck.

„Na olověný nastuzení?“

„Jak jinak?“

„Larkin napsal, že to byl Cross Horner?“

„Jo. Napsal, že poslední nebožtík, kterýho jeho předchůdce Hugh Ellis uložil k věčnýmu spánku, byl Douglas Horner, tak řečený Cross.“

„Proč ho Hugh nepochoval na hřbitově, to tam není?“

„Ne. Zato je tam, že sem Cross přijel zraněnej někdy v noci; že Hugh zřejmě nejdřív nevěděl, že je to bandita, a pokoušel se ho dát dohromady. Teprv když Doug Horner skápnul, našli mu někde v kapse křížek s přetrženým řetízkem. Pak ho taky někdo poznal… Vlastně měl náramný štěstí, že v klidu umřel, jinak by ho bejvali stejně pověsili.“

„Že by ho počestní občani na hřbitově nechtěli?“ řekl jsem.

„Takový věci se prej stávaly.“

„Kolik tady bylo počestnejch občanů?“ řekl Flack. „Nahoře na kopečku stejně ležel samej přivandrovalec – a málokterej měl poctivý jméno. Já bych spíš řek, že za to může ta známá Hughova lakomost.“

„Cože?“ řekl Buck.

Flack se ušklíbl. „Vždyť on ho kurýroval jenom proto, že počítal s honorářem,“ řekl. „A protože mu Cross nezaplatil, tak mu prostě odepřel pokojnej spánek v posvěcený půdě. To si pište, že na funus Jacksonova parťáka nikdo nedal ani cent.“

„Jestli byl Hugh Ellis tak lakomej,“ řekl Nick, „měl určitě našetříno. Co by mu to bejvalo udělalo, kdyby vyšťáral někde na půdě nebo ve sklepě odloženou truhlu a toho Hornera křesťansky pohřbil?“

„Copak mu nedal do hrobu ten jeho křížek?!“

„Jo, to je hezký. Ale místo v posvěcený půdě ho zahrabal za humnama jako chcíplou kočku.“

„Hele, Nicku – jakápak posvěcená půda asi byla tam nahoře na kopečku?“ na to dědek. „Kdopak ji asi posvětil, co myslíš?

Tudy po Chisholmský stezce tenkrát moc velebníčků neběhalo – a jestli se snad výjimečně nějakej vyskyt, byl to nejspíš podvodník.“

Buck si pohazoval tím kouskem olova a vrtěl hlavou.

„Co si o tom myslíš, Bucku?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ řekl Buck. „Podle Larkinovy kroniky v roce devatenáct set jedna přijel do Complimentu těžce zraněnej bandita Doug Horner, řečenej Cross, vypustil duši a byl pohřbenej. Kde, to Larkin kupodivu nenapsal… Proč ho Hugh Ellis nepochoval na hřbitově, to je tímpádem spíš hádanka pro milé čtenářky a čtenáře Oklahoma Observeru; kdo ji uspokojivě vyřeší, dostane roční předplatné.“

„V roce devatenáct set jedna?“ řekl Flack. „To nám ale to století pěkně začínalo. Kolik že mi to bylo?“ Začal počítat na prstech. „Páni… Osmadvacet. Kdyby se to tak chtělo vrátit, to bych si ten zatracenej život zařídil jinak.“

„Kolik bylo tomu Jacksonovi?“

„Určitě byl mladší než já; možná o pět nebo o šest let. Byl akorát v tom věku, kdy se člověk naposled rozhoduje, jestli v tom srabu vydrží s poctivostí, nebo se pokusí zbohatnout zlodějnou.“

Zeptal jsem se ho, co tím myslí, protože jsem byl tak nějak akorát v tom věku; ostatně od něj nebyl daleko ani Buck Lee.

„Co bych tím myslel,“ na to dědek. „Když to člověk vydrží s poctivostí do pětadvacíti, většinou už poctivej zůstane.“

„Toho Hornera jste nikdy neviděl?“ zeptal se Buck.

„Ne. Až dneska. Jestli to byl on.“

„Pochybujete o tom?“

Flack pokrčil rameny. „Nehraje mi v tom ten pohřeb… Larkin by přece napsal, že ho Hugh nepohřbil na hřbitově. Takovej nezvyklej funus, a že by mu to nestálo za kapku inkoustu?“

Buck pokrčil rameny. „Třeba nestálo,“ řekl. „Nebo na tom tenkrát nebylo nic zvláštního.“

Flackovi se to nejspíš nezdálo; vytáhl pytlík s tabákem a začal si balit tlusté cigáro. „Já nevím,“ bručel přitom, „to místo se mi nezdá. Leda že by mu nikdo nechtěl píchnout s rakví na kopec.“

„Jestlipak jste o Hornerovi aspoň slyšel, když už jste ho nikdy neviděl, Flacku?“ zeptal se Buck.

„Ani nevím…,“ zabručel Flack a pečlivě přitom utahoval papírek. „Zdá se mi, že se tady povídalo o nějakým chlápkovi z Jacksonovy bandy, co měl zaklepat bačkorama zrovna tady.

Jenže my sem přijeli hezkejch pár tejdnů po tom, co se ty věci staly… To už se mluvilo hlavně o Hughovi; takovej funus zavražděnýho hrobníka nebejvá často, a taky po něm málokdy zdědí živnost kantor. Ale na mrtvýho lumpa se v těch časech zapomínalo rychle.“

Už se zdálo, že to pustíme z hlavy jako většinu historek, kterými nás Flack krmíval za dlouhých zimních večerů. Vždyť nám po tom nic nebylo; i kdyby šlo o vraždu a pachatel ještě dnes běhal po světě, byla dávno promlčená.

Jenže v té chvíli přišel Larry Seamer a museli jsme o tom klábosit nanovo a převracet to ze všech možných stran.

„Ať už to bylo, jak to bylo,“ prohlásil Larry nakonec, „udělám z toho parádní povídání na pokračování; výtisky vám pošlu. Starosta mi půjčil tu Larkinovu kroniku… Už bych nejradši seděl v redakci.“

„Jasně,“ řekl Nick. „Bojíte se štěnic v Lone Staru.“

„Štěnic?“ na to Larry. „Chachá. Jestli se něčeho bojím, tak starostovic Ariadne. Hrála mi na harmonium tu děsně dojemnou baladu o náčelníkově dceři a lodním kapitánovi, načež do mě při večeři šťouchala pod stolem kolenem. Nejspíš si myslela, že jsem ten kapitán, Ben Ritter je náčelník a ona jeho malá Mohee. Proč si ji sakra nenamluví třeba tuhle Charlie? Prý má holka náramné věno.“

„Pink Grouwerová má jistě větší,“ řekl Nick. „A do Charlieho je celá pryč.“

Zrovna jsem chtěl Nickovi říct, že ho za tyhle řeči jednou odprásknu rovnou v kanceláři, když Larry prohlásil, že by se nejlíp hodilo, kdyby si Ariadne vzal Buck, protože proč by starostova dcera nemohla být manželkou náčelníka policie.

„Do mě pod stolem nešťouchala,“ řekl Buck.

„Tolik života je v tom děvčeti,“ vzdychl Larry divadelně, „a my se zajímáme o předpotopního nebožtíka v redingotu.“

„Nejste snad spokojenej s našima perfektníma službama, pane Seamer?“ řekl Nick Ralston.

„Jak by ne,“ zasmál se novinář. „Chtěl jsem tajemnou mrtvolu a vy jste ji promptně dodali.“ Potřásl nám všem rukama.

„Mějte se tu, pánové; brzy se uvidíme. Musím přivézt zpátky tu Larkinovu kroniku. Adios.“

Když brumlání motoru jeho duesenbergu zaniklo v dálce, řekl Buck Lee: „Je tady ještě jeden nebožtík, kterej není o nic míň tajemnej. Přinejmenším nevíme, kdo ho má na svědomí.“

Zeptal jsem se, koho myslí.

„Hrobníka Hugha Ellise,“ na to Buck.

6

Seriál článků z historie horkého města Complimentu začal v Larryho oklahomských novinách vycházet v sobotu; starosta chodil po městě s výtiskem a kdekomu ho dával číst.

To už byl Doug Horner poskládaný v bedýnce a pochovaný v koutě hřbitova. Ten jeho kostěný křížek a boty mu dali s sebou jako za starých časů; kabát se rozsypal. Na hrob dokonce postavili dubovou desku s nápisem: D.C. Horner +1901. Moje naděje je zmrtvýchvstání. Některým spořádaným občanům se to nelíbilo, jako by se báli, že se Horner opravdu vzbudí. Ale pastor jim to při kázání rozmluvil.

Mezitím jsme měli hromadu práce s nějakým mizerou, který po nocích házel šutráky do oken a pustošil lidem zahrádky.

Nakonec jsme nachytali starého mazavku Lashe, který ani pořádně nevěděl, proč to dělá.

Koncem dalšího týdne umřela v blázinci v El Renu stará Latimerová; bývala to příšerná drbna a k tomu pošuk. Vzala si do hlavy, že si ji pánbu vyvolil, aby trestala hříchy, a dala se do toho s pytlem umělého hnojiva, které sypala lidem do studní. Hříšníky si samozřejmě vybírala podle svého vlastního přesvědčení. Horší bylo, že jednomu chlápkovi, který ji přistihl, vrazila kuchyňský nůž mezi lopatky. Když jsme ji odhalili, vrhla se s kudlou na Bucka a měli jsme s ní čtyři co dělat.

Za ten mord ji odsoudit nemohli; doktoři usoudili, že je cvok. Ale protože byla nebezpečný cvok, poslali ji doživotně za mříže toho bohulibého ústavu.

Moc dlouho si tam nepobyla; teď se vracela do Complimentu ve furgonu místního pohřebního ústavu a město jeho majiteli Goranskimu funus zaplatilo, dokonce s muzikou. Už to přece jenom nebylo jako za starých časů, kdy obec jako taková žádné peníze neměla a zahrabat nebožtíka za humny nebyl problém. Dokonce se našli lidi, kteří bábu litovali, protože prý, chuděra, za to přece nemohla, když byla blázen; kdopak ví, jestli ty anděly opravdu neslyšela, a taky se nedalo s jistotou říct, jestli na těch hříchách, co je chtěla trestat superfosfátem, nebylo aspoň trochu pravdy.

Mysleli jsme si své, protože lidi vždycky plácají nesmysly, když se jim dá příležitost a vděčný námět.

Ten den odpoledne jsem potkal na ulici našeho podnájemníka Němce Jacka Fuchse v černém kvádru a s houslemi v podpaží.

Normálně prodával v hokynářství, ale jak byl nějaký pohřeb, bral si volno, protože hrál v místní kapele. Dovedli na ty svoje šmytce a valdhorny zahrát všechno na světě, ale nejlíp jim šly ty nábožné utahaniny jako Kdo boha má za pevný hrad nebo Do vůle tvé, Pane, kladu duši svou, okršlek světa sklání se před tebou . Všecky ženské to s nadšením zpívaly, aniž by kteroukoli napadlo, že nemají ponětí, co je to okršlek. Ani moje máma o tom nepřemýšlela; takovou moc má víra. Já sám měl dojem, že okršlek je něco jako okres, jenže ten náš policejní byl v El Renu, tudíž to docela jistě nebyl okršlek světa. Čímž nechci říct, že by si to sem tam některý z tamějších poldů nemyslel.

„Grýsgot, Charlie,“ povídá mi Fuchs.

Já na to něco jako pozdrav bůh, pane Fuchs, a ptám se, kam tak brzo, když funus začíná až za hodinu.

„Ále,“ povídá, „je nepsanej zvyk, že se kapela před pohřbem sejde v restaurantu; pohovoříme o nebožtíčkovi, dáme si pár loků… To se chlapům hned líp fouká.“

„Nepovídejte, že si taky máčíte v pivu šmytec,“ řekl jsem.

„To bych mu neposloužil,“ na to Fuchs. „Jestlipak se taky zúčastníte, Charlie? Se mi zdá, že tam bude i byrgrmajstr a vůbec městská honoraciórn.“

Něco jsem odpověděl a šel na stanici, kde jsem zastihl Bucka a jako skoro vždycky Nicka Ralstona; Flack Sidley tam nebyl, spal po noční službě.

„Pánové,“ povídám, „teďka mi povídal Fuchs, co u nás bydlí, že na ten funus Latimerový se chystá i Ben Ritter. Není to drobátko pošahaný? Kdopak byl na pohřbu například Georgeovi, kterýho Latimerová odkrouhla?“

„Takovej holt je ten svět,“ řekl Nick. „Bába Latimerová byla občankou Complimentu od narození a za mladejch let prej se věnovala dobročinnosti; pořádala všelijaký dražby různejch zbytečnejch krámů ve prospěch válečnejch sirotků, vybírala na novou školu, na hasičskou stříkačku a tak dále… Zatímco George Malá vrána byl přivandrovalec a ještě k tomu Indián.“

„Fuj,“ řekl jsem, „já tý babě na funus nejdu.“

„Ale jo,“ řekl Buck.

„A proč, sakra?“

„Při každý takový parádě přece asistuje policie. Starosta mě požádal, abysme tam zašli. Plakat nad hrobem nemusíme, stačí, když postojíme někde u vrat.“

„Snad si nemyslí, že tam vypuknou demonstrace?“

Buck pokrčil rameny. „Copak já vím? Rád bych aspoň jednou věděl, jak Ben Ritter přemejšlí. No co? Proč bysme nezašli na hřbitov? Já tam byl naposled někdy před rokem.“

„Nechceš tam jít místo mě, Nicku?“ zeptal jsem se.

„Kdepak,“ řekl Nick. „Starosta trval na šerifovi a prvním náměstkovi.“

„Nestačil by druhej?“

„Přece bys kvůli tomu dědka nebudil.“

Řekl jsem, že tímpádem je tak akorát čas, abych si zapálil, a Buck Lee na to, že to tak akorát stihneme. Zatímco jsem si balil, vytáhl z kapsičky u košile camelku a řekl: „Charlie, co ty na to, že starosta pozval Larryho?“

„Proč by nemoh bejt Compliment zase jednou v novinách?“ já na to. „Ten Larryho seriál ze starejch zlatejch časů skončil už před tejdnem, to je nějaká doba. Myslíš, že přijede?“

Ani mi nemusel odpovídat; jen jsem to dořekl, zastavil venku duesenberg a Larry Seamer se vhrnul do kanceláře jak velká voda. Výjimečně na sobě neměl svůj oblíbený flanel, ale černé smuteční kvádro. Taky slamák nechal doma a vzal si černou buřinku, takže se moc nelišil od městského funebráka Goranskiho.

„Pozvání jsem sice dostal od pana Rittera,“ řekl, když jsme si s ním potřásli rukama, „ale nejdřív jdu za váma. Moc rád bych slyšel, jak se na ten parádní funus kouká místní šerif se svými udatnými pomocníky.“

„No,“ řekl Buck, „jen tak mezi náma, Larry; já se hlavně těším, jak bude pastor Milton mluvit nad rakví báby, která mu nasypala do studny umělý hnojivo, aby ho potrestala za cizoložnej poměr se služkou.“

„Já bejt na jeho místě,“ řekl jsem, „odmít bych to.“

„To já zase ne,“ řekl Nick. „Pěkně bych vykropil rakev a řek bych: Táhni ke všem čertům, babizno. To by byl poprask mezi místníma plačkama.“

„A jak to bylo s tím pastorem?“ zeptal se Larry a přidal k čoudu našich cigaret hutný mrak z krátkého doutníku. „Měl on s tou služkou poměr nebo ne?“

„Nepovídejte, že jste sem zašel kvůli místním drbům,“ řekl Buck. „Já myslím, že jste se spíš chtěl vyhnout starostovic Ariadne.“

Novinář se zasmál. „To se mi stejně nepoštěstí. Po pohřbu musím absolvovat obvyklý opulentní oběd, odpolední svačinu, večeři a ještě u Ritterů strávit noc. Už jsem na to bohužel kývl… Ale chtěl jsem vám říct ještě něco: vyhledal jsem v knihovně nějaké staré noviny. V roce devatenáct set jedna přepadla Jacksonova banda vlak, který vezl zásilku zlata pro pobočku First National Bank v Dallasu; stalo se to mezi Tulsou a Oklahoma City a zlata bylo sto dvacet cihliček po čtyřiadvaceti troyských uncích. Dodneška se to zlato nenašlo.“

Zeptal jsem se, kolik to na váhu vlastně je; Nick vytáhl ze svého šuplete nějaký ohmataný notýsek a chvilku v něm listoval, načež začal s tužkou v ruce počítat na okraji novin.

„Pachatele nedostali?“ zeptal se Buck.

„Ne. Wyatt Earp to vzdal, když se po Jacksonovi i po zlatě slehla zem. V městském archivu ještě pietně přechovávají zatykač na Jaspera Johnsona a jeho pravou ruku – nějakého Allana Lewise.“

„Toho zlata byla pěkná hromada,“ řekl Nick a odložil tužku.

„Podle tabulky měr a vah tuhle v kalendáři je to skoro sto devadesát osm liber.“

„Pro našince dost,“ kývl Larry. „Ale pro Unii to zase tolik nebylo; nezapomeňte, že v té době ještě teklo proudem zlato z Klondiku.“

Zvenku se ozval funébrmarš.

„Abysme šli,“ řekl jsem.

„Hoďte za mě do hrobu tři přehršle hlíny,“ řekl Nick. „Aby mě baba nechodila strašit.“

7

Když jsme za srdcervoucích zvuků smutečního pochodu a ve smradu z výfuku Goranskiho pohřebního vozu táhli do vršku, všimli jsme si vlevo od cesty před lesíkem, za kterým leží hřbitov, zaparkovaného tmavomodrého automobilu s černými blatníky.

„To je chandler za rovnou tisícovku,“ řekl tiše Larry, který šel mezi Buckem a mnou s buřinkou u nohy. „Čípak to je?“

Řekl jsem mu, že jsem tady v životě takový auťák neviděl.

„Hm,“ na to Larry. „Pro honoraci je to málo… Spíš slušná reprezentace pro nějakého menšího kšeftsmana. Že by přijel na pohřeb?“

Na hřbitově jsme zastihli chlápka tak něco přes padesát ve tmavošedém obleku s černým proužkem; v uzlu světle šedé kravaty měl jehlici s nějakým blýskavým kamenem, na hlavě šedivý velurový klobouk a pod nosem mu vlály převislé šedivé kníry. Doprovázela ho slečna v praktickém vlněném kostýmu; na jejím střízlivém účesu z hnědých vlásků seděl pidiklobouček se závojíčkem přes jedno oko.

Během obřadu postávali opodál; chlápek přitom smekl velurák a odhalil lesklou růžovou pleš, kterou si vzápětí přeleštil světlounce šedým kapesníkem. Byl to prostě takový šedivý zjev a nejspíš to o sobě věděl, takže i všechno, co měl na sobě a po kapsách, ladil do stejných odstínů. Slečna, se kterou nepromluvil ani slovo, se držela o krok zpátky, když popošel sem nebo tam mezi trávou zarostlými náhrobky.

„Že by doktor z toho sanatoria?“ řekl Larry.

„Jo,“ na to Buck. „Lékař lidskejch duší. S těma fousama by moh provozovat šokovou terapii.“

„Proč by psychiatr nemoh mít kníry?“ řekl jsem.

„To je typologie v praxi,“ řekl Buck. „Polda si představuje psychiatra jako nenápadnýho hubenýho maníka, nejspíš hladce vyholenýho a s brejličkama.“

„Samozřejmě,“ na to Larry. „A s lehce šíleným pohledem krhavých očí.“

Řekl jsem: „Odkud by se asi v sanatoriu dověděli, kdy je pohřeb?“

„Třeba jim to zavolal starosta,“ řekl Buck.

Pastor Milton se z toho parádně vyzul. Udělal nad hrobem přesně to, co musel, vykropil hrob i rakev a nechal mluvit starostu. Ten si dal na řeči záležet, podtrhl zásluhy drahé zesnulé, a to, že se zbláznila, taktně vynechal. Ženské si zabrečely, a když sbor za doprovodu kapely zapěl Hospodin jest můj pastýř , opravdu to vypadalo jako smuteční obřad nad rakví zasloužilého občana Complimentu.

Když celá paráda skončila, nechali jsme kolem sebe projít všechny pohřební hosty bránou, nad kterou visíval ten krásný nápis Pokloňte se těm, kteří se tu zastavili před vámi. Mezi posledními šel starosta Ben Ritter s chotí a dcerou. „Tak jste přijel,“ konstatoval spokojeně, když zahlédl Larryho.

„Pěkně vítáme v Complimentu.“

„Předpokládám, že zůstanete, jak jste slíbil…“

„Ovšem, paní Ritterová…“

„Mohl jste přijet už před týdnem, vy zapomětlivče…“ To byla Ariadne.

„Pane Rittere,“ řekl Buck, „támhleten kníratej pán je taky váš známej? Ten s tou slečnou?“

Starosta se ohlédl. „Toho neznám. Nejspíš přijel tím vozem, který parkuje pod lesem, co?“

„Mysleli jsme, že je třeba ze sanatoria.“

„Že by jim někdo oznámil, kdy je pohřeb…? No, nejlíp asi uděláte, když se ho zeptáte, šerife.“

Vypadal, že by se nás rád zbavil. Ariadne se zavěsila do Larryho a švitořila, jako kdyby právě vyšla z biografu a ne ze hřbitova. Tak jsme se rozloučili. Na hřbitově zůstal jen Goranski a hrobník Leslie, oba s lopatami. Samozřejmě taky věnec s Posledním sbohem a k tomu dubová, nahoře půkulatá fošna s vydlabaným nápisem Valerie Latimerová a nějakým tím letopočtem.

Kníratý šedivec s vlečňákem si nasadil velurák a pomalu se šoural k východu; trošku to vypadalo, že čeká, až se taky otočíme a vypadneme, což my ne a ne udělat. Tak si konečně řekl, že mu můžeme být ukradení, a přidal do kroku. Slečna za ním snaživě cupitala ve šněrovacích botkách na vysokém podpatku.

Když nás míjeli, ťukl si Buck do klobouku a povídá: „Tak to má za sebou, že jo.“ Tvářil se přitom jako obecní policajt, kterému to moc nemyslí. Někdy bych mu to skoro sbaštil sám, kdybych nevěděl, jak dovede zacházet se vzdělanci, když mu o něco jde. V takovém případě totiž mluví jako kniha včetně všelijakých slov jako třeba existence, paradentóza nebo algebra.

„No jo, holt všichni tam jednou musíme,“ odpověděl šedivec stejně buransky. Protože přitom nezastavil, připojili jsme se k němu. Slečna se pořád držela o krok zpátky.

„Vy jste nebožku znal?“ zeptal se Buck.

„Znal a neznal… Jak to tak chodí.“

„Odkudpak jste přijel, z Rena?“

„Jo, z Rena.“

„Promiňte, že se takhle vyptávám,“ pokračoval Buck, „nejste vy snad doktor z toho ústavu…?“

„Doktor? Ne, nejsem doktor. Proč?“

„Napadlo mě to… Pokud vím, tak slečna Valerie Latimerová mimo Compliment žádný známý neměla.“

„No, víte…,“ chlápek si nadzvedl klobouk a podrbal se na pleši, „já tady bejval před dvaceti lety; ne napořád, to se ví. Jezdil jsem tudy za obchodem… Z tý doby se na tu dobročinnou dámu pamatuju. Však tady žila od malička, ne?“

„A že jste jí přijel na pohřeb? Neříkejte, že bylo nějaký oznámení v elrenskejch novinách.“

„Kdo říká, že jsem jí přijel na pohřeb?“

„Nepřijel?“

„Vůbec ne. Jel jsem náhodou skrz… Je tady pochovanej jeden můj bejvalej… No, dalo by se říct dobrej známej. Obchodní společník… Napadlo mě zastavit se tady, zavzpomínat, položit kytičku na hrob… Neměl jsem ponětí, že se strefím akorát do funusu Valerie Latimerový.“

„Položil jste kytičku?“

„Víte, že ne? Plno těch náhrobků už se nedá přečíst. Máte tady v Complimentu nějakej seznam, šerife?“

„Nejspíš támhle Goranski,“ ukázal Buck. „Ten vysokej v tom žaketu. Ten by ho měl mít. Je to majitel místního pohřebního ústavu a stará se taky o hřbitov. Jak se jmenoval ten váš známej?“

„Nějakej Jones. Bill Jones.“

„Toho nepamatuju,“ řekl Buck.

Šedivec se ušklíbl. „Jak byste ho moh pamatovat? Když umřel, nebylo vám víc jak čtyři roky. No nic… Asi se půjdu zeptat toho Horowitze.“

„Goranskiho,“ opravil ho Buck.

„Říkal jste Goranski? No vidíte. A já Horowitz. Nemám paměť na jména, šerife, kór na takový cizokrajný ne. Kdybych si to všecko nepsal…“

„Hlavně že jste si zapamatoval toho Jonese,“ řekl Buck.

„Copak tady v Complimentu dělal, pane –“

Šedivec tu narážku přešel. „To jako Jones? Ani nevím,“ řekl.

„Když to byl váš obchodní společník, tak byste to vědět měl, pane –“

Šedivec na to neskočil. „Tak se mějte, šerife. Díky za radu.

Promluvím si s tím Woranskim.“

Udělal čelem vzad a pochodoval zpátky na hřbitov. Jeho němá průvodkyně udělala úkrok stranou, aby do ní nevrazil, a pustila se za ním.

„Vypadá trošku praštěnej,“ řekl jsem.

„Jo?“ na to Buck. „Tak jdeme, Charlie.“

Dole pod lesíkem bylo slyšet kapelu, jak se pokouší o nějaký Souzův pochod, ale takhle z dálky to znělo jako když se rvou kocouři na plechové střeše říčního parníku.

„Co je to vlastně za ženskou?“ řekl jsem.

Buck na to nic; jenom vytáhl camelku a zapálil si.

„Dcera to nebude a manželka nejspíš taky ne,“ přemýšlel jsem nahlas. „To by za ním nechodila jako pejsek.“

„Třeba je to sekretářka,“ řekl Buck. „Klidně by to moh bejt advokát, kterej shání nějaký důvěrný údaje… S tím Jonesem si to nejspíš vymyslel, aby nemusel říct, jak se věci mají.

Bill Jones, co si budem povídat.“

„Jo, to je jako John Smith.“

Co je ta dáma zač, jsme se dověděli druhý den ráno.

8

„Jsem Maybelle Swiftová, sekretářka pana Anthonyho Lacosty. Dobrý den.“

Než tohle řekla, zaklepala, otevřela, vešla a zavřela za sebou.

„Pěkně vítáme,“ řekl Nick Ralston.

Dědek Sidley, který měl po noční, se věnoval své oblíbené činnosti; dřepěl v pantoflích u velkého stolu za přepážkou a s brýlemi na nose čistil jednu ze svých hraničářských bouchaček. Když se podíval, kdo to k nám tak po ránu přišel, zabručel brejden a pokračoval v leštění bubínku.

Já řekl nezávazně: „Dobrý ráno.“

„Viděli jsme se včera,“ kývl Buck. „Pan Lacosta – to byl ten pán na hřbitově, co se zajímal o Billa Jonese?“

„Ano, prosím,“ pravila Maybelle Swiftová.

Pořád měla ten svůj mrňavý kastrůlek se závojíčkem přes jedno oko. Zkříženýma rukama před sebou držela velkou hranatou kabelku. Nad poněkud malými, leč přesto vkusnými rtíky měla mírně zvednutý nosík tak zvaný pikantní a kolem jeho kořene něco pih; obočí měla vlastní, oči pod ním zelené a v nich čert ví co.

„Okej,“ řekl Buck Lee. „Co pro vás můžeme udělat, slečno Swiftová?“

„Najít pana Lacostu, pane –“

„Lee,“ řekl Buck. „Místní šerif.“ Ukázal na mě: „Pan Blount, první náměstek.“ Dvakrát kývl hlavou: „Pan Sidley, druhý náměstek. Nick Ralston.“

Otáčela svýma zelenýma očima sem a tam. „Ano,“ kývla, „velmi mě těší, pánové. Byla bych vám velice zavázána, kdybyste se podívali po panu Lacostovi.“

„Račte dál, slečno Swiftová,“ řekl jsem a otevřel jí dvířka v přepážce. „Posaďte se u nás a povězte nám to od začátku.

Chcete říct, že váš zaměstnavatel zmizel?“

Přistrčil jsem jí židli; posadila se s nohama u sebe a svou hranatou kabelu si postavila na kolena. Sukni kostýmu měla dlouhou tak akorát, aby na ta kolena nebylo vidět, ale taky úzkou natolik, aby se dalo tušit, že jde o kolena až příliš pěkná pro nějakého kníratého Lacostu.

„Vezměme to popořádku,“ řekl Buck. „Pan Lacosta včera hledal hrob nějakého Jonese; nenašel ho a šel se informovat k panu Goranskimu, majiteli pohřebního ústavu a správci hřbitova.

Dověděl se něco, slečno?“

Jak mi to sám jednou vysvětlil, se stranami a potenciálními svědky bylo třeba mluvit podle slov Písma: Každému což jeho jest; co je císařovo, císaři, a co je boží, to pánubohu.

Lacostova sekretářka mluvila harvardskou angličtinou a Buck se jí přizpůsobil. Ale abych nezapomněl, kde jsme přestali:

Buck se zeptal, jestli se Lacosta o Jonesovi něco dověděl od Goranskiho a Maybelle na to, že s ním vůbec nemluvil.

„Proč?“ zeptal se Buck. „Vrátil se přece na hřbitov jenom kvůli tomu, ne?“

„Nevím; rozmyslel si to.“

„Jaké má pan Lacosta povolání?“

„Já vlastně… Řekla bych, že je obchodník. Taky snad hraje na burse…“

„Řekla byste, snad hraje… Jako jeho sekretářka to nevíte jistě?“

„Nastoupila jsem u něj minulý měsíc.“

„A vaše povinnosti?“

„Pan Lacosta má malou kancelář, do které skoro nechodí.

Vyřizuju telefony, přebírám vzkazy, zapisuju je…“

„Jaké vzkazy?“

„Pravděpodobně obchodního charakteru.“

„Pravděpodobně…?“

„Nedá se to přesně říct.“

„Proč jste přijeli do Complimentu?“

„Nejeli jsme do Complimentu…“

Buck se na okamžik odmlčel; Flack Sidley položil vyčištěný revolver na stůl, sundal si z nosu brýle a řekl: „No tak, slečinko… Nejeli jste sem a jste tady. Snad nechcete říct, že jste tady zastavili náhodou…?“

„Ne, to prosím ne,“ řekla trošku vyplašeně. „Vlastně jsme měli cestu do Chickasha… Pan Lacosta říkal, že tam má důležité jednání, šlo o nějakou pozemkovou záležitost, pokud vím. Ale pak jsme zastavili tady.“

Buck se zeptal, jestli jí Lacosta řekl o Jonesovi.

Odpověděla, že ne. „Byla jsem tím sama překvapená,“ dodala.

„Předtím, než jste se pana Lacosty zeptali, jestli přišel na ten pohřeb, jsem o nějakém Jonesovi neměla tušení. Pan Lacosta si tam prohlížel nějaké staré náhrobky…“

„Chcete tím říct, že jméno Jones jste poprvé slyšela až na hřbitově?“

„Ano… Pan Lacosta mi předtím řekl jen tolik, že na zdejším hřbitově leží jeho vzdálený příbuzný; a že vlastně nemáme naspěch natolik, aby se nemohl podívat na jeho hrob. Teprv když mluvil s vámi, padlo jméno Jones… Ale to samozřejmě může být i příbuzný pana Lacosty.“

„Nám neříkal o žádném příbuzenství s Jonesem.“

„Víte, třeba si myslel –“

„Že nám po tom nic není?“

Usmála se. „Možná.“

„Taky nám po tom nic nebylo,“ souhlasil Buck. „O Latimerové taky nemluvil?“

„Kdo je to – Latimerová…?“

„To byla ta v rakvi,“ řekl jsem.

„Aha. Ne, o ní nemluvil. Já bych řekla… Hm. Víte, mám dojem, že panu Lacostovi nebylo příliš vhod, že je hřbitov plný lidí.“

„Proč myslíte, že mu to nebylo vhod?“

„Nevím. Snad si chtěl v klidu zavzpomínat u hrobu svého příbuzného…“

„Našel Jonesův hrob, když jsme odešli?“

„To nevím. Nevzpomínám si, že bych na některém náhrobku viděla jméno Jones, a taky nemůžu říct, jestli u některého hrobu postál trochu déle. Nevím, proč se nezeptal toho pana – Goranskiho; dokonce mám dojem, že se mu úmyslně vyhnul.“

„Dobrá. Co dál?“

„Překvapilo mě, že jsme po návštěvě hřbitova nepokračovali v cestě do Chickasha,“ řekla. „Pan Lacosta najal v hotelu dva jednolůžkové pokoje… Řekl mi, že se zdržíme den nebo dva.“

„Na základě čeho jste usoudila, že zmizel?“

„Já… Vlastně tu nemám nic na práci. Taky jsem si s sebou nevzala nic, co bych… Chápete?“

„Jo,“ na to Buck. „Knížku nebo pletení.“

„Dejme tomu… Chci tím říct, že jsem šla brzy spát. Pan Lacosta byl také ve svém pokoji, dokonce si tam nechal donést večeři. Já se najedla dole v restauraci… Protože jsem usnula už někdy před devátou, vzbudila jsem se před půlnocí; nejsem zvyklá na měkké lůžko – a vůbec spím špatně, když neležím ve své posteli.“

„Ale usnula jste před devátou.“

„Ano… Snad to zavinilo těžké jídlo. Po takovém se vám chce spát, ale zase se brzy vzbudíte.“

„Trigettův speciální biftek, co?“ ozval se ze svého kouta u telefonu Nick. Střelila po něm očima a řekla: „Já zbožňuju bifteky, ale o něco menší.“

„Vzbudila jste se před půlnocí,“ řekl Buck.

„Ano. Slyšela jsem, jak někdo startuje auto. Okno mého pokoje vede na dvůr, k tomu výkopu… Vstala jsem a šla se podívat. Jen tak, ze zvědavosti… A taky se mi zdálo, že je to vůz pana Lacosty. Trošku ho zlobí startér.“

„Byl to vůz pana Lacosty?“

„Byl. Vrata byla otevřená, pan Lacosta vyjel ven, vystoupil a vrata zavřel. Byla jsem překvapená, že odjíždí tak pozdě v noci, a že mi o tom nic neřekl. Vzala jsem si župan, vyšla jsem z pokoje a šla chodbou k oknu, kterým je vidět na ulici směrem na El Reno. Viděla jsem světla auta. Zahnulo doprava, na cestu ke hřbitovu.“

„To jsou věci,“ zabručel Flack.

Buck na to, jestli slečně nevadí, když si zapálí; řekla, že ne, a Buck vytáhl camelky a zapalovač.

Zeptal jsem se, co bylo dál, a Maybelle Swiftová se ke mně s důvěrou obrátila: „Víte, já si potom řekla, že mi do toho nic není; pokud zaměstnavatel neuzná za vhodné sdělit své sekretářce účel takové záležitosti, je to jeho věc. Takže jsem si zase lehla a nakonec znova usnula. Jenže ráno –“

„Pan Lacosta nikde,“ řekl Nick Ralston. „A vy nemáte peníze ani na snídani, natožpak na hotel. Proč jste brala takovýhle místo? Jestli jste za měsíc sama nepoznala, co ten chlápek vlastně dělá, mělo by vám to bejt přinejmenším podezřelý.“

„Copak nevíte, jak to dneska s místy vypadá?“ řekla.

„Víme,“ řekl Buck. „Dopovězte nám to. Ráno –?“

„Zjistila jsem, že se vůz nevrátil. Ptala jsem se v hotelu, jestli pana Lacostu ráno někdo neviděl, ale nic jsem se nedověděla.“

„Ptala jste se, jestli se neodhlásil?“

„Samozřejmě. Neodhlásil se a klíč od pokoje si nejspíš vzal s sebou.“

„Co jste udělala potom?“

„Šla jsem se podívat na cestu ke hřbitovu.“ Oči se jí náhle zvětšily nejmíň o polovinu a drobnými zoubky se kousla do dolního rtu. „Já… Nedošla jsem tam,“ řekla přiškrceným hlasem. „Od silnice je vidět auto pana Lacosty, parkuje před tím lesíkem jako včera. Nedivte se, že jsem tam nešla, a že jsem se rozběhla rovnou k vám.“

Nedivili jsme se.

Chvíli nato už jsme uháněli služebním nashem ke hřbitovu; zdrželi jsme se sotva minutu, než se Flack obul. Maybelle Swiftová s ním teď seděla vzadu a v zrcátku jsem viděl její milá zelená kukadla. Škoda že v nich seděl strach.

„Stojí o kousek dál než včera,“ řekl Buck, když jsme drncali po svahu mezi ohradami. „Vypadá to, že zacouval do křoví, jako kdyby tam chtěl auťák schovat, jenže se dostal zadkem na nějakej pařez nebo kámen; tak holt zastavil, zatáh ruční brzdu a nechal to tak.“

„Nejspíš jo,“ řekl jsem.

„Vůbec nechápu, proč se nevrátil,“ vzdychla Maybelle.

„Proč sem jel, to chápete?“ zeptal se jí Flack.

„Bože, ne… Jak bych mohla?!“

Zastavil jsem na cestě co nejblíž černomodrému chandleru.

„Dědku,“ řekl Buck Lee, „mrkněte se na to nejdřív sám…

Taky okolo.“

„Jo,“ na to Flack a vystoupil.

„Myslíte, že se panu Lacostovi něco stalo?“ špitla Maybelle Swiftová.

„Co si myslíte vy?“

„Já… nevím.“

„My taky nevíme,“ řekl Buck. „Uvidíme.“

Flack se opatrně šoural k lesu a díval se přitom na zem.

Když došel k Lacostovu vozu, nahlédl dovnitř; potom vytáhl kapesník, položil ho na kliku dvířek a zkusil otevřít. Načež zavrtěl hlavou.

„Na zemi nic?“ zavolal na něj Buck.

„Jenom sem tam nějakej nezřetelnej otisk,“ odpověděl Flack a prohlížel si přitom vzorek pneumatiky na předním kole chandleru. „Řek bych, že to všecko udělal tenhle auťák.“

„Počkejte tady,“ řekl Buck té hromádce neštěstí na zadním sedadle. „Charlie…“

Jak jsme šli k Flackovi, viděli jsme stopy kol. Dalo se z nich usoudit, že sem nějaký menší vůz zajel, zaparkoval tu a zase odjel, což jsme včera zčásti viděli na vlastní oči a zčásti to měli prokázané výpovědí svědkyně. Právě tak jsme měli prokázané, že přijel ještě jednou, zaparkoval a zůstal tady, když se k němu šofér nevrátil.

„Kam asi šel?“ řekl jsem. „Nedalo mu spát, že včera nenašel Jonesův hrob, a šel ho hledat v noci?“

„Třeba jo,“ řekl Buck.

„Moc by mě zajímalo, čím pro něj ten hrob byl důležitej,“ řekl jsem. „Povídal, že na něj chtěl položit kytičku, ale žádnou s sebou stejně neměl. Musel by ji ukrást na jiným hrobě.“

„Mě by to taky zajímalo,“ na to Buck. „S tou kytičkou to je docela dobrej postřeh, Charlie.“ Obrátil se k Flackovi:

„Co ostatní dvířka?“

Dědek obešel s kapesníkem vůz. „Zamčíno, šerife.“

Mrkli jsme dovnitř. Na sedadle vedle řidiče ležel Lacostův šedočerně proužkovaný oblek, vespod sako, na něm kalhoty se šlemi, na kalhotách perlově šedá košile a navrch popelavá kravata. Vedle toho ležely zchumlané ponožky, taky šedivé, černě proužkované, s podvazky v holubičí šedi; na podlaze stály střevíce, kupodivu ne šedivé, ale černé. Šedý velurový klobouk ležel na zadním sedadle.

„Z toho jsem magor,“ řekl jsem. „Svlíknul se.“

„Nebo převlík,“ řekl Flack.

„Jo,“ na to Buck. „Charlie… Řekni slečně, ať jde s námi a zamkni auťák.“

9

Na hřbitově jako obvykle nebyla ani noha – stejně jako jsme sem nechodili my, nechodili sem ani pozůstalí, leda snad ve výroční dny. Jindy na to ti mladší neměli čas a pro ty starší to zase bylo drobátko z ruky.

Prošli jsme bránou, zastavili se a rozhlídli.

Nikde nic. Všude jenom tráva a náhrobní desky a kříže, které se kácely na všecky světové strany. Na některých posedávaly sýkorky. Jenom pár těch mement vypadalo o něco líp a písmena na nich se jakžtakž dala přečíst. Zhruba někde uprostřed byl čerstvý hrob báby Latimerové; v mírném větříku tam povlávala stuha na věnci.

„Slečno Swiftová,“ řekl Buck, „říkala jste, že pan Lacosta nejspíš Jonesův hrob nenašel. Taky jste říkala, že nikde nepostál trochu déle, a že si nevzpomínáte, jestli některému náhrobku nevěnoval větší pozornost. Nepokusila byste se ještě jednou? Třeba tady, přímo na místě, zapracuje vaše podvědomí?“

„Celý ten čas,“ řekla Maybelle Swiftová, „jsme se zdržovali tady vlevo.“ Ukázala, kde asi. „Pan Lacosta prošel tudy podle zdi, skoro bych řekla, že počítal ty uličky doprava…

Potom se obrátil; asi támhle. Nemůžu říct, o který hrob se zvlášť zajímal. Přesto mám pocit, že dobře věděl, co hledá.

Ale na tom snad není nic zvláštního, víme přece, že hledal hrob svého příbuzného. Jestli tu byl někdy před lety, mohl zapomenout přesné místo.“

„Rád bych věděl, jestli to našel.“

Pokrčila rameny. „Kdybyste laskavě šli za mnou –“

„Radši nám to ukažte z dálky.“

„Musím nejdřív podle té zdi…“

„Prosím,“ řekl Buck. „Do trávy nechoďte.“

„Myslíte, že tam –“

„Neuvažujte o tom, co myslím. Račte, slečno Swiftová.“

Váhavě se pustila podle hřbitovní zdi slepené jílem ze všech možných kamenů a nahoře pěkně hrbolaté. Pěšina byla z hlíny ztvrdlé jako beton a místy na ní rostl načervenalý mech. Šli jsme za Maybelle; zatímco Buck Lee a Flack Sidley se pozorně rozhlíželi po cestě, díval jsem se tak trochu po okolí. Napadlo mě přitom, že to děvče má docela pěkná lýtka, že je náramně pozdní ráno, a že ten zatracený Anthony Lacosta bude spíš gangster než obchodník.

Asi po třiceti krocích se Maybelle zastavila. „Myslím, že to byla tahle ulička,“ řekla. „Ano… Vidíte? Ještě pořád je tu slehlá tráva, jak jsme tudy dvakrát prošli.“

„Dvakrát?“ řekl Buck.

„Ano. Tam a zpátky.“

„Počkejte tady.“

Vešli jsme husím pochodem do trávy, která nám místy sahala až k pasu. Vrávorali nad ní motýli, tu a tam bzučel čmelák, a jak jsme šli, vyletovalo nám pod nohama bílé chmýří.

„Stejně nevíme, kterej hrob to je,“ řekl jsem. „Když to neví ona, my to teprv nepoznáme.“

„Poznáme to,“ na to Buck.

Jako většinou měl pravdu. Ušli jsme nějakých padesát kroků, když se zastavil; Flack, který šel za ním, mu nakoukl přes rameno a hvízdl. Udělal jsem krok stranou, abych se taky podíval.

Nebylo třeba se dohadovat, o který z hrobů mohlo jít, leda že by tu včera byly dva pohřby. Dobře jsme věděli, že nebyly. Přesto před námi byla nepořádná hromada hlíny, ze které tu a tam trčely kousky zpuchřelého dříví. Byla v ní zapíchnutá lopata a na zemi, mezi drny, které už zasychaly, se válela motyka. Celé to vypadalo, jako když si hrobník odskočí na svačinu.

„Hledal v tom hrobě něco?“ řekl jsem.

„Jo,“ na to Buck. „A našel to.“

„Že by mi to moc štymovalo,“ řekl jsem, „tak to ne, Bucku.

Kdyby v tomhle hrobě něco hledal a našel to, proč by se zdržoval a zase hrob zahazoval? Stejně by se mu to nepovedlo tak, aby to nebylo k poznání; zvlášť v noci. Ani s nějakou lucernou na práci moc neviděl.“

„Kdyby ten hrob zaházel Lacosta,“ řekl tiše Buck, „tak by asi taky odjel svým autem.“

„Jo,“ na to Flack. „A kdyby se rozhod, že tu auto nechá, třeba proto, že ho nemoh nastartovat, a že odejde pěšky, bejval by se převlík z těch montérek, nebo co to na sobě měl, zase do civilu.“

„Mám zajet pro Goranskiho?“ zeptal jsem se.

„Zbytečná zdržovačka,“ řekl Buck. „Radši jdi k Maybelle a špitej jí něco do ouška, než to s Flackem vyhrabeme. Asi to nebude hluboko.“

Nemusel mi říkat co; kývl jsem a vrátil se na pěšinu, kde si Lacostova zelenooká sekretářka nervózně pustošila manikýru.

„Našli jste něco?“ zeptala se.

„Něco jo, ale zatím to není váš šéf,“ řekl jsem. „Musíme počkat, až to vykopou, slečno Swiftová.“

„Chcete snad říct, že –“

Nemělo smysl to před ní tutlat; hromada hlíny sice přes vysokou trávu a náhrobky vidět nebyla, ale zato bylo slyšet motyku a lopatu. Když jsem se ohlédl, zjistil jsem, že nejen slyšet. „Lepší by bylo bavit se o něčem jiným,“ řekl jsem.

„Vy pocházíte z El Rena, slečno Swiftová?“

Sledovala pohledem vyletující hroudy; trochu sebou trhla, když ke mně obrátila tvář, a oči jí pořád ujížděly ke vzdálené lopatě. „Já… Z El Rena? Ne, pane Blounte. Rodiče žijí v Breckinridge, na východ od Enidu.“

„Jak jste získala tohle místo? Myslím to u pana Lacosty?“

„Na inzerát, pane Blounte.“

„Neříkejte… Pamatujete si na text?“

„Já si ten inzerát dokonce vystřihla,“ řekla. „Okamžik, pane Blounte…“ Chvilku se přehrabovala ve své kabele, pak vytáhla celuloidové destičky osmerkového formátu, v jakých se přechovávají různé doklady, a podala mi je; na pozadí nějakého vysvědčení jsem si mohl přečíst text na výstřižku z novin:

Soukromník s široce rozvětvenou obchodní činností hledá všestrannou sekretářku. Těsnopis, psaní na stroji, příslušné obchodní vzdělání žádoucí. Vážné nabídky pod zn. CHISHOLM do administrace tohoto listu.

Vrátil jsem inzerát Maybelle a poznamenal, že ta značka není zrovna originální.

„O tom jsem nepřemýšlela,“ řekla.

„Takže jste na ten inzerát napsala nabídku…“

„Ano. Za čtrnáct dní mi přišel dopis, kam se mám přijít představit… Zřejmě jsem panu Lacostovi vyhovovala, protože mě přijal hned, ačkoliv tam čekalo snad osm nebo devět dalších. Nevím proč si vybral právě mě; nemohla jsem být o nic lepší než ty druhé uchazečky, spíš horší; nemám přece žádnou praxi.“

„No jo, slečno Swiftová,“ řekl jsem, „ty s praxí nejspíš neměly zelený kukadla a bylo jim nejmíň čtyřicet. Takovej maník jako Lacosta se rád obklopuje dámama, jako jste vy; a jestli navíc jde o firmu, která kreje kdovíjakou levotu, je lepší, že praxi nemáte. Aspoň se hned nedomáknete, že je všecko jinak.“

„No ne,“ odsekla znechuceně, „co vy si hned nemyslíte!?“

„Jo, už to tak vypadá,“ já na to. „A není to nic zvláštního.

Velkej podfukář se vždycky rád obklopuje poctivejma tvářema; a čím jsou nevinnější, tím líp.“

To se ví, trošku jsem se vytahoval. Bylo pro mě naprostou záhadou, co mohl ten chlápek Lacosta hledat ve starém hrobě, a pokud to našel, proč tak divně zmizel. Zrovna jsem snoval nějakou další moudrost, když jsem zahlédl Bucka, jak mává.

Ukázal jsem na Maybelle, jestli ji mám vzít s sebou, a Buck že ano. „Tak pojďte, slečno Swiftová,“ řekl jsem, „asi něco objevili, a máte se na to jít podívat.“

„Proboha… Co mohli objevit?“

„To nevím. Ale šerif vás tam chce.“

„Prosím vás… Jděte napřed.“

To jsem pro ni udělat mohl. Vyrazil jsem do trávy a přitom přemýšlel, jestli se mi skácí do náruče, pokud Buck vyhrabal něco hůř stravitelného, jako například mrtvolu jejího šéfa.

Dost jsem se divil, že mě to nenapadlo rovnou.

Buck s dědkem stáli nad jámou.

„Nechoďte dál,“ řekl Buck Lee. „Slečno Swiftová… Bohužel, musím vám oznámit smutnou zprávu. Pan Lacosta… Něco se mu prostě stalo. Potkalo ho neštěstí a mně není moc příjemné, že vás musím požádat o identifikaci.“

Jak jsem se zastavil, přimáčkla se mi Maybelle na záda, čímž mi poskytla příležitost ocenit její další půvaby. „Oh, pane Blounte,“ zašeptala, „nechce snad šerif říct, že pan Lacosta – zemřel?“

„Nejspíš to tak myslí,“ řekl jsem truchlivě.

„No tak, seberte se,“ na to Buck. „Stačí jenom říct, že je to on, slečno Swiftová. Máte tady na to tři svědky a před koronerem už to jenom potvrdíte. Charlie…“

Uhnul jsem z cesty; Maybelle udělala dva kroky dopředu.

Chystal jsem se ji chytit, ale přežila to hrdinně. „Ano…,“ zašeptala, „je to pan Lacosta.“

Vskutku to byl pan Lacosta včetně svých šedivých knírů, oděný do montérek a s gumovými holínkami na nohou. Ležel natažený ve zpuchřelé rakvi a nad pravým okem měl pořádnou díru, jako by mu hlavu prokopl kůň.

10

„Charlie,“ řekl Buck, „skoč do auťáku a přivez doktora a Goranskiho. Jo – a řekni Goranskimu, ať s sebou vezme plán hřbitova a taky seznam pochovanejch, jestli něco takovýho má. Spěchá to, ať všeho nechaj – doktor taky. My tady se slečnou Swiftovou počkáme.“

„Nemoh bych taky vypadnout, šerife?“ řekl Flack. „Se mi zdá, že už tady k ničemu nejsem – a taky mám po noční službě…“

Zívl jako hroch. „Spal bych, až bych plakal. A taky mě po tý lopatě rozbolely záda.“

Buck pokrčil rameny. „Jak chcete, dědku,“ řekl. „Žádnou práci pro vás momentálně nemám; a kdybych měl, tak pro vás pošlu.“

„To je samozřejmý,“ na to Flack.

Sebrali jsme se a šli; dědek si za pochodu ubalil cigáro, zapálil si a nějak mu nebylo do řeči. Řekl jsem si, že už má přece jenom svá léta a šlofíka potřebuje. Zrovna tak mohlo Bucka napadnout, že bych tou lopatou mohl házet já; nejspíš nechtěl, aby Mabyelle dělal společnost Flack.

Vysadil jsem ho před policejní stanicí, kde má v podkroví svůj kutloch, a jel jsem shánět doktora Sheridana. Musel jsem se s ním chvíli dohadovat, protože mermomocí chtěl jet vlastním autem a jinak nedal. Nakonec jsem to nechal na něm a vyrazil do pohřebního ústavu za Goranskim, jenže ten by zase na ulici v domácím kvádru nevystrčil nos. Čekal jsem na něj, až se převlékne, a když konečně jeho furgon se šoférem a hrobníkem v jedné osobě Lesliem dojel v závěsu za mnou k lesíku pod hřbitovem, doktorova fordka už tam stála.

Za bránou jsme našli Bucka a Maybelle; seděli na prastaré omšelé lavičce vytesané z kusu dubového kmene, kterou tam snad postavil ještě Hugh Ellis, a živě rozprávěli.

„Tady máte tu knihu,“ řekl Buckovi Goranski. „Nevím, o co vám jde, ale pokud mi to řeknete, pokusím se –“

„Třeba ji nebudem potřebovat,“ na to Buck. „Možná že mi to řeknete z hlavy.“

„Jo, náměstek už nám to říkal,“ kývl Goranski a popotáhl si tvrdou manžetu. „Támhle v těch místech… Inu, pohřbívalo se tam někdy na začátku století. Od té doby ne, místa je tu dost… Nikdy jsem nemusel žádný hrob rušit.“

„No však,“ řekl hrobník Leslie. „Já bych to taky dělal moc nerad. Každej ten nebožtík má právo čekat si tady v klidu na poslední soud.“

„A to je i můj názor, šerife,“ řekl Goranski.

„Ty záznamy v knize… jsou jenom od vás?“

„Zdaleka ne; přede mnou to dělal Frank Larkin… a ještě předtím Hugh Ellis. Ale to už je hezky dávno.“

„Jak ty hroby rozeznáváte od sebe?“

Goranski se pousmál. „Za prvé je na nich napsáno, kdo ve kterém leží… Za druhé, pokud je nápis už nečitelný, máme čísla jednotlivých hrobů. Jsou v řadách… Určit je není problém.“

„Okej. Tak mi řekněte, kdo leží támhle.“

„Tam co je doktor?“

„Jo.“

„Musím blíž.“

„Kdo vám brání?“

Funebrák couvl o krok a prstem odpočítal hroby od brány k vyšlapané pěšince v trávě. Potom se dlouhými kroky vydal k doktorovi, tam se krátce zastavil, otočil se a důstojně kráčel zpátky. „Eh,“ řekl, když se znova ocitl na pěšině, „zřejmě bych měl vyjádřit soustrast zde přítomné slečně…

Nebo snad paní?“

„Jako by se stalo,“ řekl Buck. „Čí je to hrob?“

„Ani se nemusím dívat do knihy,“ řekl Goranski. „Osmá řada, dvanáctý hrob, to místo je mi důvěrně známé. Vskutku, je mi natolik blízké –“

„Předpokládám, že jste se na tom hrobě poprvé zamiloval,“ řekl Buck. „Tak sakra, čí je to hrob?“

„Ničí,“ řekl Goranski poněkud dotčeně.

„Cože?!“

„Dá se to tak říct… Ničí. Pochází z roku devatenáct set jedna – podle vedlejších hrobů. Není o něm záznam a deska, pokud nějaká byla, už dávno není. Ale spíš bych řekl, že ten hrob nikdy označený nebyl.“

„Nevíte, kdo v něm leží?“

„Nevím, šerife. Kdybyste věděl, co přemýšlení mě stál…

Proto říkám, že jde o místo mně důvěrně známé, blízké.“

„K čemu vás to přemejšlení přivedlo?“

„Buď to byl poslední nebožtík Hugha Ellise, kterému nejspíš zabránila v záznamu jeho náhlá smrt, nebo první nebožtík Franka Larkina; ten ho možná nezapsal z nezkušenosti. Je to fatální, být zapomenut pro opomenutí začátečníka.“

„Pojďme tam,“ řekl Buck. „Vy taky, Leslie. Slečno Swiftová, počkejte tu na nás. Charlie…“

Znova jsem se prošel trávou. Doktor Sheridan zrovna skončil s ohledáním a oprašoval si hlínu z kolen a vesty. Zřejmě si musel lehnout na břicho, aby na ránu pořádně viděl. „Tak to máme jednu proraženou lebeční kost,“ prohlásil. „Vražedný nástroj bych nehledal mezi nijakými kuriozitami; mohla to být například přesně takováhle motyka.“

„Jo,“ kývl Buck.

„Takže já zase jedu,“ řekl doktor Sheridan. „Je dopoledne a já mám plnou čekárnu lidí.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Buck.

„Někdy v noci,“ odpověděl doktor a sebral svou vypasenou brašnu. „Snad kolem půlnoci, snad až ve dvě. Přesněji to neurčím.“

„To stačí. Díky, doktore.“

„Víc vám snad řeknu, až ho přivezou… I když o moc víc asi těžko. Tak buďte zdrávi.“

Buck mu nepřítomně kývl a obrátil se k Lesliemu: „Moh byste se na to podívat trošku zblízka? Spíš na tu rakev.“

„Kde je víko?“ zeptal se Goranski.

„Tady všude okolo, šéfe,“ řekl Leslie. „Ty třísky. Vypadá to na obyčejnej smrk, ten moc nevydrží.“ Obrátil se k Buckovi:

„O co vám jde, šerife?“

„Jestli se s tou rakví hejbalo.“

Hrobník se sehnul, opřel se dlaněmi o kolena a chvíli zkoumal pohledem okraje truhly, pokud byly vidět pod hlínou, která se sesouvala ze stěn díry, dost halabala vykopané. Pak se narovnal a řekl: „Ne… S tou se nehejbalo, jenom někdo rozbil víko, asi motykou. Hlína okolo je slehlá, a koukejte na ty kořínky. Kdepak, ta tady takhle leží třicet let.“

„Sakra,“ řekl jsem, „a kde je ten mrtvej, co ho sem tenkrát pochovali?“

Leslie pokrčil rameny a Buck Lee spočinul tázavým okem na Goranskim. Vrchní funebrák se zatvářil, jako by to pro něj byla osobní urážka. „No dovolte,“ řekl, „jak to mám vědět?

S hrobem se manipulovalo; ten člověk, co leží v rakvi –“

„Teprv od půlnoci,“ řekl Buck. „Kdo tam ležel do půlnoci, pane Goranski?“

„Říkal jsem vám přece, že o tomhle hrobě neexistuje zápis, šerife. Těžko říct, kdo v něm ležel.“

„Celejch třicet let,“ řekl Buck, „měl na zdejším hřbitově ležet jistej Doug Horner, kterýmu se říkalo Cross. Máte o tom záznam?“

„Leží tady teprv tři neděle,“ řekl Goranski, „a vy to víte stejně jako já. O tom samozřejmě záznam mám. Pokud by někdo chtěl tvrdit, že Doug Horner leží tady na hřbitově od své smrti, buď lže, nebo se mýlí.“

„Podívejte se do knihy.“

„Není třeba. Žádný takový zápis tam není. A my přece víme, že pozůstatky Douga Hornera objevili dělníci na dvoře Lone Staru…“

„A nikdo o nich do tý doby nevěděl. A tady máme hrob, o kterým ta vaše smolná kniha taky mlčí. Říkáte, že to byl první nebožtík Franka Larkina, případně poslední Hugha Ellise. Pravdivá je ta druhá možnost.“

„Proč myslíte?“

„Za prvé proto, že Larkinův první nebožtík byl sám Hugh. Za druhé Larkin zapsal do svojí kroniky, že poslední nebožtík, kterýho jeho předchůdce Hugh Ellis uložil k věčnýmu spánku, byl Douglas Horner, kterýmu se říkalo Cross podle křížku, co nosil; můžete si to ověřit u starosty.“

„Neměl jsem ponětí, že ta kronika ještě existuje… Ale i kdyby to Larkin napsal a byla to pravda, stejně nevím, proč v tomhle hrobě, jediném, o kterém není záznam –“

„Opravdu tu víc takových nemáte?“ řekl Buck.

„Ale ano,“ na to Goranski, „samozřejmě tu nějaké jsou. Třeba támhle v nejstarší části hřbitova, kam se pochovávalo za časů Chisholmské stezky v sedmdesátých a osmdesátých letech.

Tenkrát to nikdo nezapisoval. Ale od roku osmnáct set devadesát tři, kdy Hugh Ellis založil tuhle knihu, máme podchyceno všechno; až na tenhle hrob, kde teď leží nějaký neznámý zavražděný… Nemůžete se divit, že mi souvislosti unikají, šerife.“

„Zatím unikají i mně,“ řekl Buck. „Pomodlíte se za spásu duše nehodného služebníka božího Anthonyho Lacosty, ať už se tak jmenoval nebo ne, než jeho mrzkou tělesnou schránku odvezete do pohřebního ústavu? Počítám, že z toho stejně kouká převoz do El Rena a pohřeb někde úplně jinde.“

Když jsme s Buckem a Maybelle Swiftovou odcházeli, Goranski se mírně kabonil. Anthony Lacosta se díval přímo do slunce skelnýma očima umazanýma complimentskou hřbitovní hlínou.

11

Poslali jsme Maybelle do hotelu s přáním, aby byla pokud možno k dispozici, až bude zapotřebí. Načež jsme zapadli do útulného prostředí městské policejní stanice, kde jsme zastihli Larryho Seamera; koukal na svoje tenké zlaté doxy a hartusil, že Nick Ralston neví, kde jsme. „Váš Wagner, šerife,“ prohlásil záhadně k Buckovi, „se stal němým jako škeble, zatímco místní policejní Nestor popíjí whisky v Lone Staru. Připouštím, že by mi snad byl něco řekl, ale zdá se, že to zapomněl.“

„Můj Wagner,“ řekl Buck ještě záhadněji, „se stal škeblí, jelikož neměl instrukce. Nejste snad nebezpečný novinář?

Pokud se Nestora týče… Povídal jste, že chlastá? To jsou věci.“

„Neřekl jsem, že chlastá. Prostě sedí u sklenice whisky.“

„Proč jste po nás tak toužil, Larry?“

„Jsem slušně vychovaný,“ řekl novinář. „Nechtěl jsem odjet bez rozloučení.“

„Aha,“ na to Buck. „No budiž, mějte se. Jo – a poslyšte, kolik že bylo toho zlata, o které Jasper Jackson připravil filiálku First National v Dallasu?“

„Už jsem to zapomněl,“ řekl Larry. „Kolem stovky cihliček po čtyřiadvaceti uncích, nebo tak nějak.“

„Skoro sto devadesát osm liber,“ řekl Nick Ralston a zamával útržkem novinového papíru. „Tuhle jsem to přece počítal.“

„To mi vyhovuje,“ řekl Buck. „Mohlo by to zhruba odpovídat váze Douga Crosse Hornera.“

„Cože?!“

„Ale vy jste se vlastně přišel rozloučit…“

„Tolik to zase nepospíchá,“ řekl Larry. „Co že má být s tím zatraceným Hornerem?“

„Pořád jsem si říkal,“ na to Buck, „proč tenhle Doug Horner vlastně zesnul na olověný nastuzení ráže jednačtyřicet. Byli přece s Jacksonem kámoši, a z tohohle kuriózního revolveru střílel právě Jackson. Nakonec mě napadlo, že Doug kamarádům fouknul s tím zlatem a Jackson ho přitom postřelil… Horner dojel sem, do Complimentu, rozžehnal se se světem v baráčku Hugha Ellise a ten starej držgrešle místo něj pochoval na hřbitově těch sto devadesát osm liber zlata. Hloupej nápad to nebyl a určitě by na to dodneška nikdo nepřišel – nebejt toho vašeho seriálu v oklahomským Observeru.“

„Že by ten hrobník takhle riskoval? Někdo ho přece moh nachytat, když zakopával skutečného Hornera.“

„Víme, kde stál ten původní Hughův baráček? Možná že si na to vzpomene Flack; já bych za to moc nedal, že stál za Lone Starem, možná zrovna tam, kde jsme našli ten záhadnej hrob.

Pro Ellise totiž muselo bejt nejjednodušší zakopat Hornera rovnou pod vlastní podlahu. Nešlo jenom o to, aby ho přitom nikdo neviděl; musel to přece udělat sám, Horner nebyl o moc lehčí než to ukradený zlato… A protože zlato vážilo zhruba tolik co dospělej udělanej chlap, těch pár maníků, kteří za štamprli odnesli rakev na hřbitov, ani nenapadlo, co nesou.

Vždyť to nenapadlo ani Jaspera Jacksona s Allanem Lewisem, když se to z hrobníka pokoušeli vyrazit mučením. Přitom jim skápnul a odnes si to tajemství na onen svět.“

„Páni,“ vzdychl Nick, „a ono to tam pořád leží.“

„Drž se, Nicku,“ na to Buck Lee. „Takhle nějak od půlnoci tam leží Lewis, ten Jacksonův komplic, a zlato je fuč.“

„Cože?“ vyjevil se Larry. „Lewis?!“

„Jo. Allan Lewis nebo Anthony Lacosta… Přinejmenším maj stejnej monogram. To se tak dělá, když si dáváte alias.

Abyste nemusel měnit kapesníky a manžetový knoflíčky.“

„Chcete říct, že kvůli těm mým článkům –“

„Lze si to domyslet. Když si Lewis s Jacksonem přečetli, že kamarád z časů jejich společnýho bouřlivýho mládí od začátku neležel ve svý rakvi, muselo je okamžitě napadnout, že v ní leží něco jinýho… A jestli se už dávno rozešli a kápli na to každej zvlášť, nemohlo to ani dopadnout jinak. Nevím jestli to byla náhoda, že se sešli na dnešek v noci na hřbitově. Ale jistý je, že se porvali, místo aby se o to zlato rozdělili. Jackson vzal Lewise motykou přes hlavu a položil ho do rakve místo zlata.“

„Jak ten hrob našli?“

„Tenkrát asi přijeli do Complimentu brzy po Hornerovi.

Pravděpodobně byli i na jeho pohřbu. Tenkrát se přece na funusy chodilo místo do biografu, sám jste to ve svým povídání napsal; ti dva se mezi těma všema čumilama ztratili – vždyť je taky podle podoby znal málokdo. Jackson bejval honák, než se dal na výnosnější džob; a podle toho, co říkal Flack, jeho bejvalá parta přihnala do města až nějakej čas po tom.“

Nick nadskakoval na své židli. „A co zlato?“ vyhrkl. „Kde je teda sakra to zlato?“

Buck se na něj podíval, vytáhl z kapsičky u košile camelku, zapálil si ji a řekl: „Zlato? To přece odvez Jackson, když se zbavil Lewise.“

„Čím?“ řekl jsem. „Nebyly tam stopy žádnýho vozu, kterej by zajel až ke hřbitovu. Flack by je bejval určitě našel. A to Lacostovo – nebo Lewisovo – auto zůstalo u lesíka.“

„Na zádech těch sto devadesát osm liber taky neodnes,“ řekl Buck. „A jestli jo, tak ne moc daleko.“ Najednou se zadíval někam mezi guvernéra a plivátko. „Ty, Nicku… Neříkal něco dědek, než vypad do Lone Staru?“

„Ani ne… Akorát předtím volal do autoservisu.“

„Charlie,“ řekl Buck, „brnkni tam a zeptej se Burdocka, co mu dědek chtěl.“

„Ptal se po nějakým auťáku,“ řekl Nick, zatímco jsem zvonil na ústřednu na poště. „Neříkal po jakým.“

„No vida,“ řekl Larry. „Jsem tady jak u vidění.“

„Zatím jenom u slyšení,“ na to Buck.

Paní Smithsonová mě spojila vzápětí. „Pane Burdock,“ řekl jsem, „tady Blount, šerifova kancelář. Prej vám volal Flack Sidley… Co chtěl?“

„Proč se nezeptáte jeho?“ na to Burdock.

„Protože tu momentálně není,“ řekl jsem. „Máte mě za blba?“

Už jsem byl z toho zlata taky nervózní.

„Snad vám tam nehoří?“ řekl Burdock. „Ptal se, jestli tady nemám ve správce nějakej nepojízdnej auťák, kterej pospíchá.

Teda majitel, jo? Na ten auťák. Nejlepší by prej byl nějakej cizinec, povídal.“

„Rozumím. A máte?“

„Přímo tady ne… Parkuje za pumpou. Tmavozelenej chrysler, patří jednomu cizímu chlápkovi… On bydlí v Lone Staru, já nevím, proč nenechal auťák na dvoře… Někdo mu v noci rozkuchal všecky čtyři gumy. Měl jenom jednu rezervu, tak přišel… Jenže já tu zrovna tyhle gumy taky nemám. Poslal jsem pro ně do Union City, tam je přece jenom větší podnik.

Co má bejt?“

„Jak se jmenuje majitel?“

„Majitel… Jo – toho chryslera? Myslím, že Jameson.“

Poděkoval jsem, zavěsil a tlumočil to Buckovi.

„Jdem,“ na to Buck. „Larry, vy se držte zpátky.“

„Ale fofografovat můžu…?“

„Těžko říct,“ řekl Buck. „Je to vaše povolání. Ale nejlepší by bylo, kdybyste dal rovnou ruce vzhůru a nechal je tam.“

Vyšli jsme na ulici a chvíli čekali, než se kolem přehnal dlouhý truck od Chickasha. Připadalo mi to trochu jako opona v divadle – nejdřív jsme viděli jenom schodiště a prosklené dveře Lone Staru, potom přejel ten truck a po schodech od lítaček sestupoval nějaký vašnosta v dlouhém balonovém plášti vojenského střihu s ohromnými kapsami. Na hlavě měl hnědý klobouk s úzkou krempou a pod ním mu mezi myšími očky trčel úctyhodný nos podobný zralému poprikovému lusku. Mrkl po nás a vzal to šikmo přes ulici.

Pořád jsme ještě nepřekročili okraj chodníku před dveřmi kanceláře, když se dveře Lone Staru naráz otevřely a vyšel z nich Flack Sidley.

„Jacksone!“ zavolal.

Chlap v baloňáku se zastavil a udělal čelem vzad.

„To jste volal na mě, pane?“ zeptal se. „Nejspíš jste si mě s někým splet. Jmenuju se Jameson.“

„Neříkejte. Jack Jameson?“

„Ne. John Jameson.“

„Leda na podzim v úterý,“ řekl Flack. „Jmenujete se Jasper Jackson a kdysi dávno jsme spolu honili krávy po Chisholmský dobytčí stezce. Byli jsme o třicet let mladší, Jacksone; ale vy jste měl tu okurku už tenkrát. Jak jste si moh myslet, že se s tím raťafákem dokážete proměnit na nějakýho Jamesona?“

„Jste ožralej,“ na to chlápek.

„S tímhle nikdy,“ řekl Flack a plácl si dlaní na vestu, kde se mu leskla hvězda. „Zabalte to, Jacksone. V noci jste na krchově oddělal svýho bejvalýho komplice a vybral jste zlato z falešnýho hrobu Crosse Hornera. Jenže jste s ním nemoh odjet, protože vám předtím ten váš bejvalej komplic propích pneumatiky. To je holt nevýhoda toho vašeho frňáku; komplic vás poznal a vy jeho ne…“

„Takový řeči nehodlám poslouchat.“

„Taky jsem skončil,“ na to Flack. „Vyklopte, kam jste dal zlato, a zvedněte pracky. Tady jste dohrál.“

Mohli jsme udělat tisíc věcí, ale neudělali jsme nic.

Chlápek najednou švihl rukou někam za širokou klopu pláště a vytrhl odtamtud automatickou pistoli; už měl Flacka na mušce, když dědkovy dva těžké revolvery opsaly krátký a neuvěřitelně rychlý oblouk. Dvě rány se slily v jednu.

Jackson nevystřelil; pistole mu vypadla z ruky na asfalt.

„Zatraceně,“ řekl. „Ty jsi Flack.“

12

Když se Jasper Jackson po svých závěrečných slovech složil na silnici jako pytel hadrů a my se k němu rozběhli, ujistil nás Flack, že mířil na ruku a do měkkého pod rameno; to nám taky chvíli nato potvrdil doktor Sheridan a nám nezbylo, než zavolat poldy v Renu, aby si Jacksona co nejdřív vyzvedli, protože u nás v Complimentu vězeňská nemocnice není.

To už samozřejmě přiklusal starosta, Grouwer a další městská honorace, všichni náležitě otrávení, že to neviděli; samozřejmě nejotrávenější byl McPherson, vydavatel místního týdeníku. Flack Sidley už zase seděl v pantoflích za stolem, protahoval hlavně svých pětačtyřicítek naolejovaným hadříkem na špagátě a vůbec nevypadal jako jeden z posledních gunmenů Chisholm Trailu.

Když jsme se ho ptali, jak na to všechno vlastně přišel, prohlásil, že to přece bylo jasné od začátku. „Jenže mi to holt přece jenom nemyslí jako zamlada, to je to,“ vykládal.

„Teprv když jsem viděl toho tak zvanýho Lacostu nacpanýho do prázdný rakve, napadlo mě, že v ní mohlo bejt to ztracený zlato, když Cross Horner ležel celou tu dobu jinde. Pak jsem si dal dohromady monogram Anthonyho Lacosty s tím jistým Allanem Lewisem a byl jsem doma. Akorát mi nebylo jasný, čím ten druhej odvez skoro dvě stě liber zlata, když tam nikde nebyly stopy cizího auťáku. Vrah tam moh přijet společně s Lewisem v jeho autě, ale proč s ním potom neodjel? Tak jsem si řek, že tam spolu nepřijeli; že se už nejspíš celý léta neviděli a tady se sešli náhodou – ale ona to zase taková náhoda nebyla, protože je sem oba přilákaly ty články tuhle pana Seamera. Lewis si Jacksona všimnul už včera; poznal ho podle nosu, zatímco Jackson svýho bejvalýho komplice ne. Ty frňousy Lewis před třicíti lety nejspíš nenosil, a bez nich to byl docela tuctovej ksicht. No – a taky mě napadlo, že Lewis něco udělal Jacksonovi s vozem, aby se za ním nemoh pustit, kdyby ho třeba poznal taky. Jackson v noci zjistil, že má prázdný gumy, ale protože nechtěl čekat na další noc, vyrazil na hřbitov pěšky. Přišel tam s vercajkem, když Lewis zrovínka vybíral zlato z truhly, a hned ho bacil motykou po hlavě. Potom nejspíš zpanikařil, když zjistil, že to zlato musí stěhovat přinejmenším natřikrát, a ještě se taky musí zbavit mrtvoly, aby měl dost času na útěk. To nebylo vůbec jednoduchý. To se ví, připadlo mu nejšikovnější Lewise zahrabat místo zlata a taky to udělal… Samozřejmě nebyl padlej na hlavu, aby mu nakonec nedošlo, že si tý čerstvý hromady musí všimnout první člověk, kterej tam přijde… Na nějaký maskování neměl čas, taky na to pořádně neviděl, tak to nakonec nechal bejt, snad se spoléhal na to, že tam lidi nechoděj… Potom začal stěhovat to zlato, a to už možná začalo svítat. Dám krk na to, že jsou ty cihličky jen mělce zahrabaný někde v lesíku a nebude těžký je najít. Počítal, že si pro ně po setmění zajede, hned ráno šel za Burdockem, aby mu vyměnil gumy…

Jenže ten je zase neměl a musel pro ně poslat do Union City.

Když jsem se tohle od Burdocka dověděl, bylo mi jasný, že stačí počkat v Lone Staru, až sysel vyleze z díry. No vida – vylez, a byl to zrovna Jackson. Kdepak, ten jeho frňák bych si nesplet s jiným ani za sto let.“

„Zatímco on vás poznal podle jisté rány,“ řekl Larry. „No vida, to bude titulek, co říkáte?“

„Já bych navrhoval DVOUPISTOLOVÝ FLACK OPĚT ZASAHUJE,“ řekl McPherson, redaktor, vydavatel, sazeč a tiskař Compliment Heraldu, který byl z přítomnosti novinářského esa z Oklahoma City celý pryč.

„Ále, to je všecko blbost, pánové,“ na to Flack. „Taky by mě bejval poznal hned, kdyby nebyl krátkozrakej.“

„Jak jste na tohle přišel?“ zeptal se starosta.

Flack se ušklíbl. „Kdyby nebyl slepej jak patrona, naložil by bejval zlato do toho Lewisovýho chandlera; kdepak bysme ho teď asi honili? Jenže on si toho auťáku vůbec nevšim, protože byl stranou od cesty zastrčenej zadkem v křoví. Asi myslel, že tam Lewis přišel pěšky stejně jako on. Taky byla tma, to se ví. Teď by se jistě pěkně mlátil do hlavy, kdyby mu to někdo řek.“

„Pane Sidley,“ řekl Grouwer, „můžu vám potřást pravicí jako největšímu complimentskému střelci všech dob?“

„Támhle,“ řekl Larry a mával svým kodakem. „Postavte se mi támhle, prosím; aby byl v pozadí guvernérův portrét a vlajka Spojených států.“

„Ale kruci,“ bránil se dědek, „dyť mám pantofle.“

Zlato jsme našli druhý den v lesíku pod loňským listím.

Larry Seamer si zajistil právo uveřejnit vyprávění Maybelle Swiftové o tom, jak dělala sekretářku gangsterovi Lewisovi, jednomu z hlavních aktérů vlakové loupeže před třiceti lety.

Honorář se jí samozřejmě hodil, protože jí Lewis zůstal dlužen gáži.

Když jsme se s ní loučili, řekla, že se vrátí k mamince do Breckinridge, kde před časem pohrdla místem u advokátní firmy, sice nepříliš placeným, ale zato bezpečným. „Doktor Ayercombe to místo dodneška neobsadil,“ řekla. „Nemyslíte, že je to přece jenom vhodnější zaměstnání pro svobodné děvče?“

Vřele jsme souhlasili.