Jaroslav Velinský (Charlie P. Stonebridge)

Šerif Buck Lee 05. Právo být katem

I. PŘÍZRAKY NOCI

1

„Jen to tady šerifovi pěkně pověz, Mary,“ hučel zelinář Anthony Davidoff do děvčete, které k nám do kanceláře zřejmě nešlo s velkým nadšením a ještě teď by bylo nejradši hodilo zpátečku. „Jen to hezky řekni, jak to bylo.“

„My jsme tady v Complimentu dobráci od kosti,“ řekl Nick Ralston, který právě v koutě na vařič stavěl na kávu. „Nás se nikdo bát nemusí, když má čistý svědomí. Ale pánbu chraň každýho, kdo by čistý svědomí neměl a myslel by si, že nás podfoukne. To ještě nedokázal nikdo a všecko je to zapsaný ve smolnejch knihách na úřadě guvernéra státu Oklahoma.“

Mary koulela očima a okraj sukně laciných plátěných letních šatů si sežmoulala do pěsti tak, že měla nohy jako svázané v kolenou. Nevypadala na to, že se v nejbližších pár týdnech dá do řeči.

„Co kdybyste nám to radši pověděl sám, Anthony,“ řekl Buck Lee, deputy sheriff města Complimentu, které bývalo kdysi dávno jedním z horkých měst na štrece Chisholm Trailu a dnes ho najdete na automapě kousek od Oklahoma City, na silnici číslo 81 mezi El Renem a Chickasha.

Buck většinou říkal pane Davidoff. Jinak se zelináři říkalo Černý Anthony, protože pocházel odněkud z těch končin, kde se lidi sice jmenujou skoro po našem, ale vypadají jako Turci nebo Arabové nebo prostě něco, čemu vtipálkové z Jihu říkají uzenáč. Byl snědý, podmračený a pod nosem měl knír barvy ztuhlého dehtu.

„Co bych povídal,“ řekl. „Já to neviděl. A taky to neviděla ani jedna z ostatních ženskejch. Jenom tuhle Mary. Vřískala, jako když ji bere na nože, ostatní to probudilo, ale žádná prej neviděla nic.“

„No tak… Klid, Mary,“ řekl Buck. „My vás neukousneme. Co jste viděla?“

Mary byla černoška. Pořádně černá černoška, taková ta pěkná, se štíhlýma nohama a rukama, oblečená do plátěných šatů, o kterých už jsem řekl, že jich nejmíň polovičku měla zmačkanou v pěsti, a s kytičkovaným šátkem na hlavě. Nebylo jí víc jak osmnáct a nejspíš ještě nikdy neměla co činit se zákonem, protože byla — jak už jsem ostatně taky povídal — řádně vyjukaná a koukala na nás z jednoho na druhého, až se jí bělmo blýskalo. Bylo ráno, před chviličkou jsem přišel do služby, abych vystřídal šerifa Bucka Lee. Sotva jsem stačil hodit klobouk na věšák, když dorazila tahle časná návštěva.

„Pane…,“ osmělila se konečně, „ňák jsem špatně spala, protože jsem měla žízeň. Probudila jsem se a šla jsem se napít… Máme tam u dveří bandasku s čajem… A vtom jsem to uviděla. Na mou duši.“

Odmlčela se a vypadala, že tu neznámou hrůzu prožívá nanovo. Už jsem čekal, že začne vřískat, když Buck otevřel dvířka v přepážce, která dělí kancelář na dvě nestejné části, a povídá: „Přece tady nebudete takhle stát. Pojďte pěkně dál a sedněte si u nás.“

„Tak jdi, když tě šerif zve,“ řekl Černý Anthony.

„Vy taky, pane Davidoff,“ řekl Buck. „Židlí tu máme dost. Taky bych si rád sednul, byl jsem celou noc vzhůru.“

„Dyť si sedněte, mně to nevadí,“ řekl zelinář.

„Slušně vychovanej chlap si nesedne, když vedle stojí dáma,“ na to Buck. „Leda někde mezi mohamedánama v Turecku, kde si ženský ještě dneska kupujou na trhu.“

Myslel jsem, že to Davidoffa vytočí, ale bylo mu to zřejmě jedno, protože za prvé nebyl mohamedán, za druhé k Turecku neměl o nic vřelejší vztah než my, a za třetí ho vůbec nenapadlo, že by si o něm někdo mohl myslet, že je Turek, přestože si to v Complimentu myslel kdekdo včetně mne. Nedotkla se ho ani Buckova podezřelá zdvořilost, zato Mary z ní byla celá pryč. „Jéžiši,“ řekla a na široké fialové rty si připlácla úzkou růžovou černošskou dlaň. „Co jsem já za dámu, pane?!“

„A neříkejte mi pane,“ dodal Buck. „Leda pane Lee, když to musí bejt. Ale radši mi říkejte šerife… Tohleto je můj náměstek Charlie Blount — a támhleto Nick Ralston. Ten se stará o telefon, o auto, o koně a o kafe a nemusel by to dělat, protože bere penzi od státu.“

„Těší mě,“ řekl Nick. „Jasně, já jsem policajt ze záliby. Šerif zapomněl říct, že mám jednu nohu dřevěnou, ale bát se mě kvůli tomu nemusíte.“

Nick měl opravdu místo jedné nohy protézu. Jako invalida ze světové války si z Evropy přivezl medaili, jenže tu nenosil a taky nám nikdy neřekl, jak přišel o nohu. Věděli jsme jen, že se to stalo někde v Belgii.

„No tak,“ hučel Davidoff do děvčete, „řekni přece pánům, jak se jmenuješ, huso.“

„Mary Bensonová,“ pípla.

„Fajn,“ kývl Buck. „Nebude vám vadit, když si zapálím, slečno Bensonová?“

To už na ni bylo moc. Neřekla nic, jenom zavrtěla hlavou. „Na takovýhle džentlmeny není zvyklá,“ bručel Černý Anthony. „Jak by taky mohla, jestli nejsou tady u nás, tak tam dole teprv ne.“

Buck vytáhl z kapsy košile pomačkanou krabičku camelek, jednu vylovil, strčil si ji do koutku úst a škrtl zapalovačem. „Nejde o nějaký džentlmeny,“ řekl. „Jde o docela obyčejný slušný chování.“

„Račte se posadit, slečno Bensonová,“ řekl jsem. „Vy taky, pane Davidoff.“ A Nick se přidal: „Kávu si přejete tureckou, vídeňskou, nebo tradiční oklahomskou?“

Buck se po nás podíval drobátko nevlídně a mne to zamrzelo, protože na rozdíl od Nicka jsem to myslel vážně, i když to tak možná neznělo. Přistrčil jsem návštěvníkům židle, Anthonymu tvrdou erární a Mary svoji s polštářkem, a sám jsem si sedl na kraj svého stolu.

Buck se obrátil k Mary: „Takže, slečno Bensonová: probudila jste se, protože jste měla žízeň. Vstala jste a šla jste se napít. Kolik vás v tom pokoji vlastně spalo?“

„No, že by to byl zrovínka pokoj, pane…“

„To se ví, že to není pokoj,“ řekl Davidoff. „Obyčejná noclehárna pro sezónní dělníky. Mám to přepažený, v jedny půlce spěj chlapi, ve druhý ženský… Chlapů tu mám sedm, ženskejch je šest. Všichni —“

„Nechte mluvit slečnu Bensonovou,“ řekl Buck.

„Když myslíte. Já jenom že bych vám to řek rychlejc, šerife. Z ty holky to leze jak z chlupatý deky a nejspíš to dneska lepší nebude.“

Mary po něm blýskla očima.

„Nono,“ řekl Davidoff.

„Odkud jste sem přijeli?“ zeptal se Buck.

„Z New Orleansu,“ řekla. „My jinak jezdíme na bavlnu… Joe přišel s tím, že to zkusíme jinde.“

„Kdo je Joe?“

„Joe Purvis… Takovej náš parťák, pane.“

„Máte mezi ostatníma příbuzenstvo?“

„Jo, pane. Starší sestru a mámu.“

„Ostatní jsou taky příbuzní?“

„Tri rodiny, pane. Purvisovi, Robertsonovi a Burtonovi.“

„Taky manželé?“

Kývla, že ano. Třeba zrovna Joe Purvis má s sebou manželku Betty a šestnáctiletou dceru, taky Betty…

„To jim nevadí, že nemůžou spát pohromadě?“ řekl Buck.

„Na to jsou zvyklí,“ řekl Davidoff. „Jinač to nejde. Prostě mám noclehárny rozdělený… z mravnostních důvodů. Tomu se nikdo nemůže divit.“

„Taky se nikdo nediví,“ řekl Buck. „Ale vy nezaměstnáváte černochy, pokud se pamatuju.“

„Zatím u mne nedělali,“ připustil zelinář. „Jenže poměry jsou všelijaký a časy zlý. Lidí, co by si rádi přivydělali, je víc než jindy, jenomže je rozdíl, jestli je někdo sezónní dělník z povolání, nebo jestli se na to dal jenom proto, že je dneska míň fleků, kde se nemusí makat. Když se mi přihlásila tahle parta, rád jsem ji vzal. Bylo mi jedno, jakou maj barvu.“ Býval by si odplivl, ale plivátko byla za přepážkou, tak si jenom náznakově odfrkl. „Koukat na to, jakou má kdo barvu?“ řekl. „Zrovna já? Mě maj lidi taky za barevnýho.“

„Jste Američan, ne?“ řekl Nick.

„Jasně. Joe Purvis a jeho lidi jsou taky Američani. Mně o to nejde…“

„Okej,“ kývl Buck. „To je mi jasný, pane Davidoff. A teď vy, slečno Bensonóvá. Šla jste se napít — a co?“

Mary Bensonóvá vykulila oči, div jí nevypadly. „Já, pane… V tom baráku je tma, víte? Tápala jsem mezi kavalcema, abych někoho nevzbudila…, a najednou se mi zdálo, že něco svítí. Červeně, pane. V tý chvíli jsem se lekla, že hoří. Tak jsem se podívala k oknu… A hned jsem začala křičet.“

„Proč?“

„Za tím oknem, pane… Byla tam červená záře. A on vám tam stál… Vypadal jako kat.“

„Jako kat?“

„Jo. Docela jako kat. Jak je malujou v seriálech.“

„Nepovídejte,“ ozval se Nick. „V červený kápi, jo?“

„To se ví, pane,“ řekla. „V rudý špičatý čepici.“

„A dál?“ zeptal se Buck.

„Dyť to povídám. Začala jsem křičet.“

„Co udělal on?“

„Já nevím.“

„Jak to — nevíte?“

„Já, pane — zakryla jsem si oči. A křičela jsem.“

„Ani se vám nedivím, slečno Bensonóvá… Třeba bych se taky vyděsil, kdybych se šel v noci napít čaje a za oknem stál kat. Co potom?“

„Ženský okolo se vzbudily… Potom jsem koukla znova na to okno… Už tam nebyl.“

„Ani to světlo?“

„Ne, pane… nebylo tam nic.“

„Jednou, když jsem byl kluk,“ řekl Nick, „se mi zdálo, že mi kouká do okna starej Abe Lincoln. Vypadal dočista stejně jako na pětidolarovce. A co myslíte, že já na to? Řval jsem jak pominutej a probudil jsem celej barák.“

„Kvůli Lincolnovi?!“ řekl Davidoff.

„Hlavně kvůli tomu, že koukal zvenku do okna,“ na to Nick. „Bydleli jsme tenkrát na Jižní Portlandský třídě v Oklahoma City… V osmým patře.“

Davidoff se na něj podíval drobátko znechuceně. „Mne ten její vřískot taky probudil,“ řekl. „Mrknu na hodiny, bylo půl jednhý… Že on se tam na ty ženský dobejvá nějakej prasák, povídám si. Popad jsem brokovnici a mazal jsem tam, barák je kousek od mýho, nalepenej na plot… Nikoho jsem neviděl a bylo mi jasný, že se tuhle Mary něco zdálo. Jenže jí se holt dostane do ruky spíš nějakej ten pitomej seriál než pětidolarovka. Kdyby za tím oknem viděla pana Lincolna —“

„Tak by řvala zrovna tak,“ řekl Nick. „Uvědomil jste si někdy, jakej to je při vší úctě strašidelnej ksicht?“

„V tý chvíli byla vzhůru,“ řekl Buck Lee.

„Dyť to říkám furt, pane,“ na to Mary. „Nic se mi nezdálo. Šla jsem po špičkách mezi kavalcema dost dlouho, abych byla dočista vzhůru. A to jsem stejně byla dávno předtím. Přece jsem nemohla spát kvůlivá tý žízni.“

„Díval jste se zvenku pod to okno?“ zeptal se Buck zelináře.

„Jak by ne. Nic tam není.“

„Dočista nic?“

„Ne. Co by tam mělo bejt?“

„Třeba stopy toho chlápka.“

„Kde by se tam vzaly stopy,“ řekl Davidoff. „Zrovna pod tím oknem je cesta. Hlína je udusaná jako mlat. Už ňákej pátek nepršelo.“

„Hm… Dobře. Slečno Bensonóvá… To je všechno, co o tom můžete říct?“

„Já nevím, co jako —“

„Víc o tom nevíte, Mary?“

„Na mou duši ne. Řekla jsem vám všechno, pane.“

„Tak vidíte,“ řekl Buck a zasmál se. „Řekla jste mi všecko. Kdybyste mi ještě řekla, jak vám můžeme pomoct, bylo by to okej. Ale na takový strašidlo za oknem by asi bylo nejlepší vychrstnout kbelík močůvky.“

„Já vás s tím otravovat nechtěl,“ řekl zelinář. „Kdyby ty ženský bejvaly neměly tolika řečí… Moc by se mi zrovna teď nehodilo, kdyby všichni odtáhli. Práce je spousta… Proto jsem tuhle Mary sebral a přived ji sem. Moc se jí nechtělo.“

„Pročpak se vám k nám nechtělo, slečno Bensonová?“ zeptal se Buck Lee.

„Pane…“

„Lee,“ řekl Buck.

„Jo… Tak pane Lee.“ Zazubila se, jako kdyby ji potěšila vlastní odvaha, že to takhle dokázala říct. „Kdypak se chce černýmu na policii, pane… Lee?“

„Copak jste něco provedla?“

„Nic jsem neprovedla… Ale myslela jsem si, že mi nebudete věřit. Pan Davidoff mi taky nevěří… A naši taky ne. Teda — chlapi.“

„Dámy jo?“ zeptal se Buck.

Znova se usmála. Měla nádherné bílé silné zuby. „Páni… Až jim řeknu, že jim říkáte dámy…“

Nick ve svém koutě zabručel: „Páni, dámy, beseda začíná…“

„Okej,“ řekl Buck Lee. „Takže dámy vám věří?“

„Taky nic neviděly,“ odpověděla Mary. „Ale žádná z nich si nemyslí, že jsem blázen nebo náměsíčná.“

„Měsíc nesvítí. Je v novu.“

„No ne,“ uchichtla se, „vy víte, kde je?“

„Tak se zvedni, Mary,“ zahuhlal Davidoff. „Svý jsi šerifovi řekla a práce nepočká.“

„My se k vám mrknem,“ řekl Buck. „Nesahejte na to okno… A po tý cestě ať zatím taky nikdo nechodí.“

„Nic tam nenajdete.“

„Uvidíme. Na shledanou, slečno Bensonová, dobře jste udělala, že jste nám to přišla říct. Zdravíčko, pane Davidoff.“

2

Sotva se za Mary a Černým Anthonym zavřely dveře, přišel shora dědek Flack Sidley, náš čtvrtý do party. Bydlí přímo v budově, nahoře v poschodí, a měl se mnou nastoupit službu. „Koukám z okna,“ řekl, „a kohopak to nevidím? Snad to děvče nepřived, protože mu ukradlo krz plot okurku, aby si mohlo dát slupku na čelo?“

„Nepotřebujete jednu sám, dědku?“ řekl Nick. „Aby se vám po ránu rozbřesklo?“

„Mně se rozbřesklo už někdy v minulým století,“ na to dědek. „To tě ještě maminka uspávala odvarem z makovic. Co nám teda Černej Anthony přines pěknýho, když ne rovnou tu královnu ze Sáby?“

„Jakou královnu?“ řekl Nick.

„Vy jste ten film neviděli? Prsten královny ze Sáby se to jmenovalo. Hrála v tom jedna černoška… No, tahleta nebyla o nic ošklivější. Z fleku by mohla k nějakýmu Paramountu.“

„Měl jste tu bejt,“ řekl Nick. „Kdepak královna ze Sáby… V zelinářství u Davidoffa straší.“

„A co? Krvavý koleno?“

„Nalej to kafe, Nicku,“ řekl Buck Lee. „Nejspíš si dneska hned tak nelehneme.“

„Proč byste si neměli lehnout, Bucku?“ řekl jsem. „Kvůli takový blbosti chceš bejt vzhůru?“

Sidley se posadil ke stolu za přepážkou, vytáhl z pouzdra revolver a zasouval do bubínku náboje. Podle svého zvyku si napřed každý prohlédl, držel je přitom v natažené ruce mezi ukazováčkem a palcem za špičku a kapslík. „Z vás aby to tahal heverem,“ zabručel. „Co může strašit v zelinářství?“

„Řekni mu to, Charlie,“ na to Buck Lee.

„Ale, nestojí to za řeč,“ řekl jsem. „Mary Bensonová, to je ta vaše královna ze Sáby, se prej v noci probudila… Někdo stál venku za oknem, červeně ozářenej. Zdálo se jí, že vypadá jako kat z obrázkovejch seriálů. Když začala vřeštět, zmizel. Nikdo jinej to neviděl.“

„Nejzajímavější na tom je,“ řekl Buck Lee, „že byl červeně ozářenej.“

„No — a nebyl?!“

„Právě že byl,“ řekl Buck.

Někdy říká prapodivné věci a člověk si není jistý, jestli si z něj neutahuje.

„Pokud vím,“— řekl Flack Sidley, „tak vedle těch ženskejch chrápou chlapi. Některej si z nich vystřelil. Nejspíš taky dělal huhuhu, huhuhu, ne?“

„To neříkala.“

„Okno bylo zavřený?“

„Na to jsme se nezeptali,“ řekl Buck. „Mohlo bejt, ale taky nemuselo bejt. V noci je sice dusno… Jenže černošky jsou jedna jako druhá samá pověra a všude viděj duchy. Zvlášť ty z New Orleansu. Jo, mohlo bejt i zavřený.“

Flack Sidley dokončil nabíjení, zatočil bubínkem, zastrčil kolt zpátky do holstru a řekl: „Člověk by neměl říkat, co mu slina na jazyk přinese. S těma chlapama, co si ze ženskejch vystřelili, to beru zpátky, šerife. Kde by sebrali červený světlo? Čím v těch ubikacích asi svítej? Davidoff má větrnou elektrárnu… Takže tam budou mít nějaký mrňavý žárovčičky. Pochybuju, že by jim tam dovolil používat svíčky nebo třeba petrolejku. Ten barák je dřevěnej, suchej jako troud a nad noclehárnou na patře je navíc seno…“

„Jak to všechno víte, dědku?“ řekl Nick.

„Hele, mladej,“ na to Flack, „já když mám službu a obcházím po městě, tak se koukám a pamatuju si. To se ví, maj tam zavedenou elektriku. S tím žádný červený světlo někde před barákem neuděláte… Ledaže by se ten chlápek na strašení připravil už dřív.“

„Jak?“ zeptal se Nick. Roznášel přitom plecháčky s kávou, a než každý z nich postavil, ometl stůl špinavou kostkovanou utěrkou. „Vaše kafe, pánové. Žádná cikorie, žádné náhražky, prvotřídní americká culifinda. Vrchní kuchař se vám poroučí a přeje dobrou chuť.“

„Vyper si tu onučku,“ zabručel dědek. „Jak by se na to asi připravil, ty zázraku? Koupil by si arch červenýho celofánu a svíčku nebo baterku.“

„To je na černošský dělníky moc rafinovaný,“ namítl Nick. „Nejspíš ani nevědí, že nějakej červenej celofán existuje. Páni… Co my tady ještě nebudem dělat? Honit se za duchama v tureckým zahradnictví. To je džob.“

„Jaký turecký zahradnictví?“ řekl Buck Lee. „Podle jména je Davidoff nějakej Srb nebo Bulhar.“

„Může bejt,“ kývl Nick. „Ani pořádně nevím, kde to je.“

„V Rusku, ty chytrej,“ řekl Flack. „Proč bysme se nemohli pustit do duchů? Už jsme tady dělali všelicos.“

„Vždyť je to pitomina.“

„Může to bejt pitomina… Nebo taky ne. Jednou v Montaně… Jak on se ten kluk jmenoval, Henry nebo Monty, už nevím. No, v noci se zjančij, začal vám ječet jako pominutej a splašil dobrejch dvanáct set kusů. Páni… To vám bylo stampede, že jsme nevěděli, kam dřív skočit. Krávy jsme sháněli do rána a pak ještě celej den. Teprv potom jsme se toho cvoka zeptali, proč tak šíleně ječel — a on že prej viděl rohatýho na koni, jak si to drandí po pastvině.“

„Co moh vidět?“ řekl Nick.

„Ledacos. Třeba fata morgánu.“

„Viděli byste ji všichni,“ řekl Buck Lee.

„Kdopak ví, co viděl,“ na to dědek. „Třeba to byl blázen.“

„To byste snad poznali,“ řekl jsem.

„Nebyl na to čas,“ řekl Flack. „Byl u nás novej… Pár dní nato spad z koně, nechal haksnu ve třmenu a ten mu ji nadvakrát zlámal. Nechali jsme ho v jednom hnízdě u Škeblový řeky a víc už jsme ho neviděli.“

Nick Ralston začal sbírat plecháčky od kávy. „Co kdybyste hodil do placu ještě pár těch svejch historek, Flacku? Když už máme bejt vzhůru…“

„Vždyť mi nikdy nevěříte,“ řekl Flack. „Kdybych vám takhle například řek, že jsme potom v noci jeden po druhým viděli, jak nám místo toho zelenáče se zlámanou nohou objíždí stádo rohatej…“

Buck Lee postavil plecháč a vstal. „Seď tady, Nicku,“ řekl. „Nemám rád zamčenou úřadovnu. Kdyby něco, vrátíme se tak za hodinku, možná za půl druhý. Pak budeš moct jít domů.“

„Mně je to fuk,“ řekl Nick. „Možná že byste se měli zastavit pro faráře. Kdyby to tam vykropil…“

„Stačí, když to vykropí Davidoff,“ řekl Buck.

Zatím nám to všem připadalo jako náramná zábava. Akorát Buck Lee měl trošku nepřítomný výraz, jaký mívá, když někde něco zavání.

3

„Svolejte sem ty lidi,“ řekl Buck.

„Že já jsem k vám tu holku bláznivou vodil,“ na to Davidoff. „Potřebuju, aby dělali… Myslel jsem, že se jenom kouknete na to okno.“

„To taky,“ řekl Buck. „Flacku… Anthony vám ukáže.“

Stáli jsme kousek za vraty zahradnictví, na okraji záhonů se všemi možnými košťály, které naráz uzrály pod oklahomským sluníčkem. Hezky daleko od nás, na pozadí lánu slunečnic, bylo vidět řadu černých dělníků a dělnic.

„Támhle je to,“ ukázal Davidoff. „Okna jsou po stranách… Dveře odtud nejsou vidět, jsou za rohem baráku. Vevnitř je předsíňka a dvoje dveře, jenom takový obyčejný, svlakový… K těm ložnicím. Nic tam stejně nevykoukáte.“

„Já ne, ale Sidley třeba jo,“ řekl Buck. „Já bych si radši poslech ty lidi.“

„Já pro ně dojdu, když myslíte, že to musí bejt, šerife. Nebo chcete jít za nima?“

„Ať radši přijdou k baráku.“

Davidoff kývl a vyrazil úzkou cestou mezi zelnými hlávkami.

Pustili jsme se doleva podle plotu k dlouhé budově s patrem pro seno. Když jsme došli blíž, řekl Flack: „No jo… Nevím, která půlka je těch ženskejch. Počkejte tady.“ Přešel těsně podle stěny k oknu a podíval se dovnitř. „Tady to není,“ řekl vzápětí, „vevnitř je to samý sako a klobouk… Takže je to na levý straně. Ale zatím bych tam nelez.“

Zastavili jsme se. Podobné věci jsme vždycky nechávali na Flackovi, který měl mnohaletou praxi ze všech možných prérií od Texasu až po Montanu. Teď vytáhl z kapsy váček s tabákem a papírky a pomalu si začal kroutit cigaretu. Nemusel se dívat na ruce, a tak zatímco jeho prsty navykle pracovaly, mžoural na udusanou zem pod oknem ženské ubikace. Okno bylo napůl vytažené a povlávala za ním nějaká květovaná sukně. Než si Flack zastrčil hotovou cigaretu do úst, odplivl si, šlápl na plivanec, zkusil ho rozmazat botou a udělal: „Hm.“

„Jako beton, co?“ řekl Buck.

„Jo, jo,“ kývl Flack. „Na tom by nezůstalo nic, ani kdyby ten chlápek měl na podrážkách cvočky. To se ví, moh nechat nějaký otisky na tom skle, jestli bylo okno zavřený. Když člověk nakukuje do nějaký cimry zvenku, tak se často opře rukou. A vy jste si moh vyzkoušet tu daktyloskopii, co jste si přivez z Rena, šerife. Jenže na tom okně žádný otisky nejsou, je čerstvě umytý.“

„Vždycky to nevyjde,“ řekl Buck.

„Svatá pravda, vždycky ne,“ na to Flack Sidley a škrtl sirkou o podrážku. „Ale i kdyby tady stopy byly… Co s nima?“

„Kdopak ví,“ řekl Buck.

Začínal mluvit stručně. Počítal jsem, že za chvíli už bude na všechno říkat jenom jo a ne — a to vždycky znamená, že má v hlavě brouka. Marně jsem přemýšlel, co za brouka to asi dneska je.

Davidoff přihnal svoje stádečko.

Všichni chlapi měli cajková kaťata a trička bez rukávů, sem tam s nějakou tou dírou. Dámy byly vesměs v plátěných šatech s šátky na hlavách; pánové měli slamáky.

„Tohle je Joe Purvis,“ ukázal Davidoff na jednoho z těch maníků, který mohl měřit kolem šesti stop a nějaký ten palec k tomu. Ramenní svaly se mu leskly jako čokoládová poleva.

„Já jsem Buck Lee… Zdejší šerif, pane Purvisi.“

„To mě těší,“ na to černoch burácivým basem.

„Tohle jsou náměstci… Charlie Blount a Flack Sidley,“ pokračoval Buck. „Předpokládám, že slečna Bensonová už vás informovala —“

Černoši se po sobě podívali a zazubili se.

„Vám to nejspíš připadá jako náramná sranda,“ řekl jsem.

„Ale ne, račte prominout, pane náměstku,“ na to Joe Purvis. „Nám přišli k smíchu ti pánové a dámy. My nic takovýho nejsme a taky nejsme zvyklí, aby nám tak někdo říkal.“

„Nejste všichni občani Spojenejch států?“ řekl Buck.

„Ale jo, to my jsme,“ kývl Purvis. „Pár nás taky bojovalo za svobodu v Evropě. Jenže tam u nás na Jihu… Inu, však to asi znáte.“

„Neznám. Ale k věci… Rád bych od vás slyšel, co víte o tom nočním strašení.“

„To bude těžký, šerife, protože nevíme nic.“

„Vůbec nic?“

„Ne. Když nás vzbudilo to vřískání, chvíli nám trvalo, než jsme vylezli z baráku… Vlastně jsme se vyhrabali, teprv když pan Davidoff přiběh a začal se vyptávat.“

„Proč vám to trvalo tak dlouho?“

Chlapi se znova zasmáli. „No, víte,“ řekl Purvis, „co nás mohlo napadnout, když Mary vřískala? Že za oknem stojí nějakej maskovanej chlápek? Kdepak, nic takovýho. Každá ze ženskejch, jak je tady vidíte, by vřeštěla docela stejně, kdyby jí vlezla na kavalec krysa nebo spadnul pavouk.“

Buck se obrátil k dělnicím. „Dámy…?!“

Jedna prošedivělá madam, silná jako chlap a černá jako bota, řekla: „Helejte, mladej pane… Já jsem Bensonová, Mary je moje dcera… Joe má pravdu. Každá z nás by ječela docela stejně. Proto jsme taky nic neviděly. Než jsme otevřely oči, nejmíň půl minuty jsme si myslely, že Mary zase přestane… Teprv potom jsme si začaly sedat na kavalcích. A to už za oknem nic nebylo.“

„Bylo otevřený, nebo zavřený?“

Podívaly se po sobě. „Bylo pootevřený,“ řekla Bensonová. „Ale jenom tak na prst. Podložený… takovým dřevem.“

Ostatní ženské mlčky přikyvovaly.

„Jakým dřevem?“ zeptal se Buck.

„Byl to starej heft od srpu,“ řekla jiná dělnice, kakaové barvy a snad o něco mladší než Bensonová. „Chcete ho vidět?“

„Náměstek se tam s váma zajde podívat,“ řekl Buck. „Flacku — to okno zevnitř. Vy jste paní —?“

„Robertsonová, pane.“

„Okej.“

Flack Sidley šel s Robertsonovou dovnitř. Buck chvíli mlčel, pak si zapálil camelku, dal si rychle za sebou dva bafy a řekl: „Kdo to okno umyl?“

Bensonová řekla: „My ho spláchnem každý ráno, pane. Hodně se práší… Do večera je to zase špinavý. Kdybysme ho neumyly tři dni, nebylo by skrz něj vidět.“

„Pánům ho taky mejete?“

Joe Purvis se zachechtal. „Nám je dočista jedno, jestli vidíme ven nebo ne. Stejně přijdem za šera… a za šera taky vstáváme.“

Vvypadalo to dočista nalevačku. Říkal jsem si v duchu, že si to Buck myslí taky, protože si zapálil další cigaretu a tu první zahodil. „Takže mi nemůžete říct vůbec nic?“ zeptal se znechuceně.

„Je nám moc líto, pane,“ řekla Bensonová. „Opravdu jsme nic neviděly.“

„Nikdy se vám nestalo, že by Mary takhle —“

„To teda ne,“ řekla rozhodně. „Moje dcera není žádnej cvok, jestli jste to myslel takhle.“

„Sám nevím, jak jsem to myslel,“ na to Buck. „Neberte si to tak, paní Bensonová.“

Robertsonová s Flackem se vrátili. „Jo,“ kývl dedek na Buckův tázavý pohled. „Nic.“

„Pane Davidoffe,“ řekl Buck, „dámy můžou jít za svou prací. Rád bych si ještě promluvil tady…“

„Jo, s pánama,“ ušklíbl se Anthony. „Tak ženský, neslyšely jste? Pokračujem, pokračujem.“

Chvilku nerozhodně postávaly, pak se jedna po druhé obrátily a vyrazily zpátky mezi svoje košťály. Jenom Mary se ohlédla a hodila očkem po Buckovi. Asi jí nešla z hlavy ta slečna Bensonová.

„Tak chlapi,“ řekl Buck, když byly z doslechu. „Jak je to doopravdy? Moc bych za to nedal, že si někdo z vás zahrál na nějakýho toho černošskýho ducha, čaroděje, vúdú a tak dále.“

Chvíli mlčeli a koukali po sobě navzájem.

„Heleďťe, šerife,“ zabručel nakonec Joe Purvis. „Nějaký to vúdú známe leda z biografu, zrovna tak jako vy. Já za ostatní přísahat nemůžu… Ale když jsme vstávali, byli jsme všichni v ubikaci. Nikdo nescházel.“

„Joe má pravdu,“ řekl další z dělníků, prošedivělý menší pořízek. „Máme za den tý makačky akorát…“

„Všichni třeba ne,“ řekl Buck. „Co nám řeknete třeba vy?“ Ukázal na mládence, který se celou dobu křenil, jako když ho to všecko náramně baví. „Kterej vy jste?“

„Bob,“ na to mladík. „Bob Robertson.“

„Tak co vy na to, pane Robertsone?“

„Nic, pane,“ odpověděl. „Vzbudil jsem se až po tom, co začal venku nadávat pan Davidoff. Já vlastně ani neslyšel, jak Mary ječela, pane.“

„Jo, ten má tvrdý spaní,“ řekl Joe Purvis. „Každej den po práci chodí do Lone Staru a pokouší tam forbes.“

„Sám?“ zeptal se Buck.

„Tuhle s Frankem,“ řekl Bob Robertson.

Další podobný mládenec horlivě přikyvoval. „Jo, pane, je to tak, jak to Bob povídá… Zajdeme si tam vždycky párkrát zkusit štěstí a vypít skleničku.“

„Čeho?“

„Piva, pane. My nic silnějšího nepijem.“

Bob Robertson řekl: „A taky na to nemáme.“

Ostatní se zařehnili.

„Nikdo další mi nic neřekne?“ zeptal se Buck.

Mlčeli. Potom si Joe Purvis hřmotivě odkašlal a řekl: „Nikdo nic neví, šerife. Všichni jsme byli v baráku. A potom, šerife… Mary mluvila o nějakým červeným světle. Kdepak bysme něco takovýho vzali?“

„Čím tam svítíte?“ obrátil se Buck k Davidoffovi. „Koukám, že k baráku vedou dráty…“

„V každý cimře je jedna žárovka,“ řekl zelinář. „Jen tak, pro všechny případy, nebo taky proto, že tam občas chodím, když tam nikdo nebydlí. Mimo sezónu tam občas něco uložím nebo tak. Teďka je dlouho vidět, že jo… Dělníci choděj za soumraku spát, makaj celej den, jinak to nejde. A jestli někdo musí do hospody, tak po návratu stejně nerozsvěcí, aby nebudil ostatní. Svou postel najde i potmě, vždyť tam kromě těch postelí stejně nic jinýho není.“

„Hm,“ na to Buck.

„Můžou jít dělat, šerife?“

„Jo.“

„Je to od vás moc pěkný, že si s tím lámete hlavu,“ řekl Joe Purvis. „Ale mezi náma toho kašpara nehledejte. To by byla marná práce.“

„Jo?“ řekl Buck.

„Jdeme, hoši,“ řekl Purvis. „Za klábosení nejsme placený. Nic ve zlým, šerife.“

Buck neřekl nic, jenom kývl.

„No, udělal jsem, co jsem moh,“ řekl Černý Anthony, když se černoši odklátili za ženskými. „Snad je to uklidní, když viděj, že to má místní policie v merku. Já si stejně myslím, že si to ta holka vymyslela, aby byla zajímavá.“

„Anthony,“ řekl Buck, „díval jste se kolem?“

„To jako kdy?“

„V noci.“

„Proč bych se díval kolem? Bylo mi jasný, že se jí to zdálo, nebo že si vymejšlí. A co bych tady tak moh vidět?“

„V noci tady asi moc světla není, co?“

„To teda ne.“

„Než jste výběh ze svýho baráku,“ řekl Buck, „rozsvítil jste někde?“

„V předsíni, když jsem si bral z hřebíku flintu,“ odpověděl Davidoff bez váhání. „A potom žárovku, kterou mám venku nad dveřma.“

„Takže jste v tu chvíli neviděl dál, než kam dosvítila.“

„No… To jo. To máte pravdu.“

„Takže kdyby to dejme tomu byl někdo zvenčí, stačilo, aby zaleh támhle mezi to zelí — a neviděl byste ho.“

„Vy myslíte, že to byl někdo cizí?“

„A proč ne?“

„No sakra… Proč by to dělal, šerife?“

„To se mě moc ptáte. Třeba jen tak z bujnosti.“

„Škoda že jsem mu nemoh nasypat pár broku do kaťat,“ řekl Davidoff. „Ona by ho bujnost přešla.“

Zeptal jsem se ho, proč nemá psa.

„Abych ho furt někde sháněl, ne? Já tu nemám takovej plot, aby se dal uhlídat, až by ho to raflo a chtěl někde lítat za čubama. A přivázanej pes, to je jako žádnej.“

„Tak se tu mějte,“ řekl Buck. „Kdyby se to strašidlo zase objevilo, dejte nám vědět.“

„Jedině když ho uvidím sám.“

Buck kývl, ťukl si do klobouku a otočil se na podpatku.

„Na shledanou, pane Davidoff,“ řekl jsem. A dědek Sidley přidal: „Servus, Anthony.“

„Díky, mládenci.“

Cestou zpátky jsem se zeptal Bucka, co hodlá dělat dál.

„Co bych dělal?“ řekl. „Teď se jdu vyspat. Nicka pošlete taky na kutě. Jako normálně, zatím se nic neděje. Ale vy dva se na střídačku zkuste přes den prospat do foroty.“

„Ježíšmarjá,“ řekl jsem, „to je skoro pohotovost.“

„Jo,“ řekl Buck.

„Na něco jsi přišel, Bucku?“

„Ne.“

S tím se s námi rozešel.

Když jsme s Flackem došli k úřadovně, řekl jsem: „Buckovi se to nejspíš ňák nelíbí.“

Flack Sidley se na mě podíval a řekl: „Komu by se to taky líbilo.“

4

Buck Lee přišel pozdě odpoledne, vymydlený a čistě oholený. Vždycky byl jako ze škatulky a já se mu snažil co nejvíc podobat. Teď jsem byl díky pospávání na kavalci za plentou pořádně pomačkaný, a protože jsem se naposled holil včera, vyráželo mi strniště.

Nick Ralston přisej před chvílí a zrovna zavářel do konvice lógr. Šel jsem si nacákat na obličej vodu z koryta na dvoře, kde jsme napájeli koně. Když jsem se vrátil, byla káva nalitá v erárních plecháčcích a na stole, kde jsme za dlouhých zimních večerů mastili karty, případně na něm čistili zbraně, pokud tam zrovna nebylo zapotřebí položit něco, co nám někdo přinesl (například balík šatstva po nějaké mrtvole), stála mísa plná tomatů, paprikových lusků a okurek.

„A kruci,“ řekl jsem, „přecházíme na vegetariánskou kuchyň, Nicku?“

„To jsem přines já,“ řekl Buck. „Davidoff se nechá poroučet a přeje dobrý chutnání. Napadlo mě, že by neškodilo zeptat se taky těch dvou stálejch dělníků… Tak jsem tam zaběh.“

„Nějakej výsledek?“ zeptal se Nick.

„Kromě tý zeleniny nic,“ řekl Buck. „Bill Thorpe byl v tý době naproti v Lone Staru a Jack Jordan to dočista zaspal. Vůbec nic neslyšel a Davidoff ho ani nebudil.“

„Žádnej výsledek je lepší než špatnej výsledek,“ mínil Flack Sidley. „To je jako s tím Gregorym tenkrát v Montaně. Ty svý krávy nenašel, ale taky se nedověděl, jestli je odehnali lupiči, nebo jestli vzaly roha přes kanadskou hranici. My ho litovali, to se ví. A on povídá: Já je měl rád jako vlastní děti, takže holt jsem radši, že nevím, kam se poděly. Kdyby je odehnali lupiči, kdopak ví, co by je chudinky čekalo, ale jestli to vzaly přes hranici do Kanady, tak se tam teďka spokojeně pasou.“

„To byl teda magor, ten Gregory,“ řekl Nick.

„Náhodou moc citlivej chlápek,“ na to Flack. „Tenkrát ještě lidi měli ke zvířatům vztah, to není jako dneska.“

Buck Lee se posadil rozkročmo na obrácenou židli, vytáhl camelku, zapálil si ji a složil ruce na opěradle. „Pánové,“ řekl, „konec humoru. Nicku… Flinty jsou v pořádku?“

„Jasně, Bucku. Jen vytřít omastek z laufů a nabít.“

„Co thompsony?“

Ty dva hrůzostrašné automaty se zásobníky na sto nábojů nám zůstaly po jedné náročné akci. Tehdy nám je sehnal starosta Ben Ritter a taky se nám zatraceně hodily. Jenže od té doby odpočívaly ve skříni na zbraně a sedal na ně prach.

„Jsou nakonzervovaný,“ řekl Nick.

„Hm… Co kdybys je vyndal a mrk se na ně?“

„Rozkaz je rozkaz… Bude válka?“

„Možná jo,“ řekl Buck.

„S kým?“

„Nerad bych se splet…“

„Ták já jdu na to. Mám naplnit zásobníky?“

„Až ti řeknu…“

Flack Sidley celou dobu mlčel a žižlal svým značně prořídlým chrupem plátky okurky, které si krájel zavírákem a namáčel do slánky. Najednou plácl dlaní do stolu a povídá: „Je to zatracený neřádstvo. Když jsme honili dobytek po tom starým Chisholm Trailu, bejvala polovička kravařů černá. A uvidíte dneska nějakýho černýho v těch parádních filmech, kde každej honák pidlá na kytaru a má vyšívanou košuli? Nikdo z nás by jim bejval neřek, že jsou jenom negři… Všichni jsme na tom byli stejně, žrali jsme stejnej špek a fizule a chrápali pod těma samejma mantlama, kolikrát dva pod jedním. Ne že by mezi nima taky nebyli všelijaký lemplové a podrazníci, ale nebylo jich o nic víc než mezi bílejma.“ Zaklapl zavírák, otřel si ruce o kalhoty a vytáhl tabák a papírky. „Tohle se mi u nás v Complimentu ani za mák nelíbí.“

„Máte recht, dědku,“ řekl Buck. „Mně taky ne.“

„Páni,“ řekl jsem a vzal si z mísy rajče, „že si někdo udělal z těch ženskejch srandu.

„Třeba to sranda nebyla,“ řekl Flack.

„A co by to mělo bejt jinýho? Já bych z toho vědu nedělal. To bysme za chvíli mohli vyšetřovat všechny kluky, co si o haloweenu vydlabou smrtku z melouna a daj do ní svíčku. Že si navlík červenou kapuci? Třeba viděl ten film o Robinovi Hoodovi.“

„Ten nebyl barevnej,“ řekl Nick.

„No a? Byl tam ten chlap v kápi. Že má bejt červená, to snad ví každej.“

„Ta kápě nebyla červená,“ řekl Buck.

„Chceš říct, že se to Mary Bensonový zdálo?“

„To světlo,“ řekl Buck.

„Jo, to světlo,“ já na to. „A co?“

„Bylo taky červený.“

„A sakra,“ řekl Nick. „No jo… Když ona to tady povídala tak přesvědčivě, že by jednoho vůbec nenapadlo…“

„Mne to napadlo hned,“ řekl Flack.

„No jo,“ na to Buck Lee.

Koukal jsem z jednoho na druhého. Přece jenom mi došlo, o čem je řeč, ale nechtělo se mi tomu věřit. „Ty myslíš, Bucku, že —“

„To se ví, že si to myslí,“ řekl Flack Sidley. „V červeným světle by ta kápě vypadala červená, i kdyby byla například bílá.“

„Bílá…?!“

„Jo,“ řekl Buck. „Bílá. Taková, jaký nosí ten zatracenej Ku-klux-klan.“

Chvíli jsme mlčeli a rovnali si to v myslivnách. Potom Flack Sidley sáhl k boku, vytáhl z holstru bouchačku a položil ji na stůl. „Se mi zdá,“ řekl, „že si vyměním náboje za nový. A přinesu si seshora ten druhej kolt.“

Pořád jsem držel to rajče, tak jsem si konečně ukousl. „A co když si na Klan jenom někdo hrál?“ řekl jsem. „Někdo si řek, že ty černochy řádně vyděsí, co? Tady u nás přece žádnej černej široko daleko není, takže vlastně ani nevíme, komu se můžou nelíbit. Nebo to taky moh bejt někdo, komu vadí, že bílí přišli o dobrej džob u Davidoffa.“

„Tak dobrej džob to zase není,“ řekl dědek.

Nick vytáhl ze skříně jeden z těch dvou thompsonů a položil ho vedle mísy se zeleninou.

„V Complimentu žádnej Ku-klux-klan není,“ řekl jsem.

„Možná nebyl,“ řekl Nick. „Teď už třeba je.“

„A kdo by v něm měl bejt?“

„Charlie,“ řekl Buck Lee, „sám jsi říkal, že nevíme, komu by se ti černoši nemuseli zamlouvat. Kdopak ví… Podezírat můžeme každýho. Kromě Davidoffa to může bejt kdekdo. Třeba i starosta.“

„To je radost. A co chceš dělat, Bucku?“

„Čekat,“ řekl Buck Lee.

Tak jsme čekali. Vyprávěli jsme si přitom všechny možné neveselé příběhy, které jsme o Ku-klux-klanu slyšeli nebo četli. Byla v tom spousta surovosti a nenávisti, která se přitom schovávala za kdejaké nábožné učení, až si člověk v duchu říkal, pro koho je to vlastně větší hanba — jestli pro Klan, nebo pro velebníčky.

Při tom povídání jsme zchroustali tu zeleninu, Nick dal do bojové pohotovosti oba thompsony a začalo se stmívat. Protože už nebylo o čem mluvit, navrhl Flack desetníkový poker, ale nikomu z náš se do karet nechtělo. Buck seděl u svého stolu se stahovací žaluzií zády k nám, přehraboval se v oběžnících z okresu a hrozně při tom kouřil.

„Co kafe?“ zeptal se Nick, když si umyl ruce zamaštěné od pulírování thompsonů. „Hej, Bucku…!“

Buck se ohlédl. „Spíš bych si dal pivo,“ řekl. „Po těch paprikách mám sucho v krku.“

„Nebo po camelkách,“ řekl Flack Sidley.

„To je jedno po čem,“ na to Buck. „Prostě jsern dostal chuť na pivo. Charlie… Skoč naproti a vem tam pár piksel.“

„Já bych tam došel,“ řekl Nick.

„Jen ať jde Charlie.“

Vzal jsem si z věšáku klobouk, prošel dvířky v přepážce a vzal za kliku dveří na ulici. V jejich horní třetině bylo na skle napsáno MĚSTSKÁ POLICIE a ještě pár dalších údajů, jako že tady sedí deputy sheriff; zevnitř to vypadalo jako báseň z Aliciny cesty za zrcadlo.

„Ty, Charlie…“

„Jo, Bucku…?!“

„Rozhlídni se tam. Taky jestli jsou tam ti dva. Víš koho myslím.“

„Jakpak by ne,“ řekl jsem a nahodil podlézavou fistuli: „Chodíme si tam párkrát zkusit štěstí a vypít skleničku, pane. Piva, pane. Na nic silnějšího nemáme.“

Vypadl jsem před barák. Byl vlahý večer po pěkně parném dni, asfalt silnice ještě sálal teplem. Naproti před motelem Lone Star hrálo pár výrostků čáru, kterou si namalovali přesně pod lucernou. Chroustali k tomu praženou kukuřici a zaujatě si přitom odplivovali na všecky strany, takže to kolem nich vypadalo, jako když začíná pršet. Když se ve světle lampy blýskla hvězda, uctivě mi uhnuli z cesty a jeden z nich dokonce nahlas pozdravil, ale protože ostatní přitom dost neúspěšně tajili smích, moc upřímnosti v tom nejspíš nebylo. Blesklo mi hlavou, že se zastavím a ty kluky si vypůjčím, ale pak jsem si jen ťukl do okraje klobouku a šel dál.

Hned za dveřmi nad čtyřmi schody je výčepní pult, za kterým vždycky postává Gus Trigett, nájemce Lone Staru, pokud právě neobíhá stoly. Číšníky najímá jen pro zvláštní příležitosti, jako jsou tancovačky ve velkém sále vzadu, svatby a podobně. Nájemné je mastné a Trigett si chce ušetřit, aby si jednou zařídil vlastní hospodu. Místní humoristi o něm říkají, že to bude bufík U Rajské brány.

„Ahoj, Gusi,“ řekl jsem.

„Zdravíčko, Charlie… Pivo?“

„Jedno mi můžete šoupnout rovnou,“ řekl jsem. „A pár mi jich dejte do papírový tašky. Šerif má žízeň.“

„Co je to pár? Dvanáct?“

„Vy nevíte, že dvanáct je tucet?“ řekl jsem.

„Neříkejte, náměstku,“ na to Gus Trigett. „Tucet je přece šedesát, ne?“

Zasmál jsem se. „Okej, jedna jedna. Dejte mi jich sedm. Když už jsem jedno měl tady…“

„Neměl,“ řekl. „Teď ho máte.“ Práskl o pult plechovkou. „Sklenici? Ne. Dobrý chutnání. Co je u vás novýho? Koukal jsem, že jste všichni ve službě.“

Z okna Lone Staru bylo vidět na naši úřadovnu, stejně jako od nás bylo vidět na Lone Star. „Ale,“ povídám, „nejsme ve službě… To jsme se jenom slezli na košík zeleniny, co nám poslal Černej Anthony.“

„Za co?“ zeptal se.

„Ochutnávka zadarmiko,“ řekl jsem. „Testuje na nás všelijaký nový odrůdy.“

„Jaký?“

„Křížence tomatů s paprikama.“

Opřel jsem se zády o pult, lokl si piva, postavil plechovku a vytáhl tabák a papírky, abych si ubalil cigaretu. Naproti mně, u stěny vedle lítaček do velkého sálu, zaměstnávali jeden z hracích automatů černí mládenci Bob s Frankem. Na nejbližším stole měli postavené sklenice s pěkně zvětralým pivem. Jinak seděli ve výčepu jen dva hosté, nějaký šofér od dálkové nákladní dopravy nad šunkou s vajíčky a starý penzista Abe Rowe, který mžoural přes brejličky do výtisku místních novin.

„Brejvečír, pane,“ zazubil se na mne Bob.

„…večír,“ přidal se Frank.

„Jak to jde, hoši?“ já na to.

„Dyť to znáte, pane,“ řekl Bob. „Všecky tyhle forbesy jsou tak šikovně seštelovaný, aby nic nevypadlo.“

„Kdybys nekecal,“ řekl Gus Trigett. „Jeden chlápek tady jednou vyhrál sto dolarů.“

„Toho bych teda rád viděl,“ řekl Frank.

„Leda na hřbitově,“ na to Gus. „Moc si ty prachy neužil.“

„Umřel?“

„Jo. Na otravu olovem. Ale vy se nemusíte bát, když tak dobře víte, že stejně nemůžete vyhrát.“

Bob pokrčil rameny. „Já neříkám, že je to švindl, pane hostinskej,“ řekl. „Přece na tom nemůže vyhrát každej, to dá rozum. Kam byste přišel.“

„Já z toho mám starou prdlačku,“ zabručel Trigett. „Forbesy jsou starýho Grouwera, co mám od něj motel pronajatej.“

„Že se s těma negrama bavíš, Gusi,“ řekl Abe Rowe.

„Co bych se s nima nebavil? Nejsou to snad hosti jako každej jinej, Abe?“

„Když myslíš,“ na to Rowe. „Jen aby z toho tady za chvíli nebyl lokál pro černý kosy.“

„No, no, pane Rowe,“ řekl jsem. „Jsou to Američani jako my. Nemůžou za to, že se narodili tmavší.“

„Dyť jsem toho zase tak moc neřek,“ zabručel a schoval se za noviny.

„Tady máte ty piva, Charlie,“ řekl Gus Trigett a postavil na pult papírovou tašku s natištěným nápisem GROUWER‘S. „Že pozdravuju šerifa, už tady pár dní nebyl.“

„Jo, vyřídím,“ řekl jsem. „Co jsem dlužen?“

Zatímco jsem platil a Trigett mi vracel drobňáky, forbes za mnou zacinkal, zarachotil a mládenci se hlasitě zaradovali. „Padesát… Pětasedmdesát… Sákryš, Franku, koukej, to to sype!“ A Frank na to: „Jéžišku na křížku, Bobe… Už to dělá dolar padesát…!“ Ohlédl jsem se a koukal, jak tancují kolem automatu, dokud se proud čtvrťáků nepřetrhl.

„Tak kolik to hodilo, hoši?“ zeptal jsem se.

Honem to přepočítávali. „Čtyři dolary pětasedmdesát, pane,“ řekl Bob. Frank se jenom spokojeně cenil.

„Žádnej majlant,“ řekl jsem.

„Svý máme doma, pane.“ ‘

„Jasně… Můžete hrát dál.“

Nadšeně zakývali a strčili hlavy dohromady, nejspíš aby vykoumali další fintu na lakomý forbes. Popadl jsem tašku s plechovkami, cvrnkl se do klobouku a šel.

Venku se pořád zuřivě hrála čára.

5

Bylo jedenáct, když se Buck Lee otočil od svých lejster a povídá: „Charlie, Flacku… Vypadneme zadem a trošku se projdem. Vemte si na to obyčejný boty.“

Ve službě jsme totiž všichni kromě Nicka nosili jezdecké. Ne že by to bylo zapotřebí, ale Oklahoma je holt Oklahoma a naše utěšené městečko má slávu Chisholm Trailu zadřenou hluboko pod svou hovězí kůži.

„Já žádný obyčejný boty nemám,“ řekl dědek Sidley a zíral přitom na svoje odřené holínky s vysokými podpatky. „Ale tyhle jsou furt dobrý. Stejně už mám nohy zkřivený podle nich. Já bych v nějakejch střevících padal dozadu a připadal bych si, jako kdyby mě kus uřízli.“

„Jak chcete, dědku,“ řekl Buck. „Já jenom že to musíme vzít přes louky.“

„Kam, k zelinářství?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„Myslíš, že ten cvok přijde zas?“

„Třeba ne.“

„Aha.“

Šel jsem za plentu, kde jsem měl pod kavalcem obyčejné pracovní boty. Moc elegantní nebyly, ale pořád byly lepší než nějaké ty húdky nebo tenisky. V loukách bylo určitě mokro od rosy.

Seděl jsem na kavalci a zavazoval si tkaničky, když někdo zalomozil na dveře z ulice. „Dále,“ houkl Buck, protože jsme neměli zamčeno.

Slyšel jsem, jak dveře vrzly. „Pane,“ řekl bručavý hlas a hned se opravil: „Šerife… Nerad vás ruším, ale třeba se něco stalo.“

„Třeba?“ řekl Buck. „Jak tomu mám rozumět, pane Purvisi?“

Vešel jsem do kanceláře.

„Jak se máte, pane náměstku?“ řekl velebně Joe Purvis.

„Normálka,“ řekl jsem. „Brejvečír. Copak se stalo?“

Flack stál u stolu, kde ležela mísa s hromadou okurkových slupek a jadřinců z paprik, držel v ruce jednu ze svých pětačtyřicítek a pomalu otáčel bubínkem. Nick Ralston se drbal na své dřevěné noze. Buck Lee se zrovna přezul, a jak byl najednou o podpatky menší, vypadal proti Purvisovi jako klouček. „Takže…?!“ zeptal se.

„Pamatujete si na ty dva mládence, šerife? Boba s Frankem, co choděj po práci naproti do hospody?“

„Samozřejmě.“

Joe Purvis se zadíval na hodiny na stěně. Ukazovaly čtvrt na dvanáct a kousek. „Řek jsem jim, aby byli do desíti doma… Musej se vyspat, protože ráno se dělá od rozednění, a když si jdou lehnout kdovíkdy, tak se druhej den moc netumlujou. Zvolili si mě za parťáka a plat berem na hlavu a den. Když se někdo fláká, je na tom škodná celá parta… Chápete to, šerife?“

„Jo,“ řekl Buck. „Takže do desíti nepřišli.“

„Tak je to, šerife. Nepřišli do desíti, nepřišli ani do půl jedenáctý. Tak jsem se sebral a šel pro ně. Jenže v hospodě nejsou.“

„Byl jsem tam někdy po devátý pro pivo,“ řekl jsem. „To tam byli. Zrovna vyhráli ve forbesu čtyři dolary pětasedmdesát.“

„Pan Trigett povídal, že odešli ve tři čtvrtě na deset,“ pokračoval Purvis. „Říkal jsem si, že jsme se museli nějak minout, že se třeba zastavili ještě na jedno pivo v bufetu u parkoviště… Ale nikde nebyli. Ptal jsem se pana Tildena u pumpy, i pana Whitemana v bufetu… Neviděli je. Šel jsem teda zpátky, myslel jsem, že už budou doma. Nebyli tam.“

„Co si o tom myslíte?“ řekl Buck a zapínal si přitom řemen holstru.

„Nic dobrýho,“ odpověděl černoch. „Já nevím, jestli vás to taky napadlo…“

„Napadlo,“ řekl Buck.

„Mne už včera v noci,“ na to Joe Purvis. „Jenom jsem nechtěl plašit ostatní. U pana Davidoffa máme dobrou práci a vejdělek taky není k zahození, i když jsme na bavlně mívali víc. Jenže tam to byla dřina pro hovada… Ne pro lidi.“

„Vraťte se,“ řekl Buck. „Svý lidi nechte spát. Podíváme se po těch mládencích hned… Uvidíme. Potom vám přijdeme říct co a jak.“

„Díky, šerife. Pánbu vám to oplatí.“

„Flacku,“ řekl Buck, „jděte s ním.“

„Já se nebojím, šerife.“

„Takovejch, co se nebáli,“ ozval se Nick Ralston, „je u nás v Complimentu plnej hřbitov.“

„Doveďte ho domů, Flacku.“

„Jo, šerife, to se ví. Kdyby něco, mám střílet?“

„Po varování.“

„A potom, až Purvise dovedu?“

„Potom se vraťte, Nick vám zatím osedlá Pošuka. Objedete východní ohrady, mrknete se na parkoviště, mezi trucky, pokud tam nějaký stojej… A taky za Whitemanovo bistro.“

Pošuk byl Flackův oblíbený kůň. Než k nám dědek přišel z Bayerova ranče, kde dělal kdeco, nikdo z nás na Pošukovi nejezdil. Měl pověst jako cimarronský Zebra Dun a Nick nikomu nedoporučoval zkoušet na něm rajtovat. Jenže Flack byl kovboj od dětských let — a tak si s Pošukem padli do oka.

„A když nic nenajdu?“ zeptal se Flack.

„Sejdeme se zase tady. My objedeme západní ohrady a zelinářství. Kdyby někdo z nás něco podezřelýho objevil, dvakrát vystřelí a počká tam na ostatní, jasný?“

„Jasný,“ kývl Flack. „Tak jdeme, Joe.“

Nick Ralston už se belhal na dvůr, aby osedlal a vyvedl koně. Buck a já jsme si zase sedli a začali rozvazovat tkaničky. V jezdeckých botách se dá chodit aspoň po rovině, ale v bagančatech se nedá jezdit na koni ani ve snu. Široko daleko to dokázal jediný člověk, a to byl rančer Class Bayer, ale ten taky nosil místo klobouku čepici.

„Purvise taky napadlo, že to byl Ku-klux-klan,“ řekl jsem.

„Je z Jihu,“ na to Buck. „Zamkni dveře na ulici.“

Šel jsem a zamkl. Přitom jsem se podíval okénkem v horní půlce dveří. Na ulici už nikdo nebyl.

„Hele, Bucku,“ řekl jsem, „když jsem byl pro pivo, hráli vejrostci před Lone Starem čáru. Taky tam byl Ronny, to je pěknej vejlupek… Povídá: Brejčír, pane náměstek, a ostatní se pochechtávali. Měl jsem chuť mu jednu ubalit.“

„Udělali jsme chybu, že jsme nedávali pozor na ty dva,“ odpověděl Buck. „Měli jsme počkat, až vypadnou, a jít za nima.“

„To je tím, že se to člověku nezdá možný.“

„Jo,“ na to Buck. „Jdem.“

Když jsme na dvoře nasedali na koně, řekl Nickovi, aby čekal v kanceláři na dědka Sidleyho. „Dveře jsou zamčený… Nech je tak. Člověk nikdy neví.“

„Jasný,“ na to Nick Ralston. „Žádný starosti, Bucku… Jsem starej válečník a mám tam dva thompsony.“

Šel nám otevřít vrata.

Když se za námi zavřela, Buck zastavil a řekl: „Charlie… Vem to zpátky a před Grouwerovýma přejeď silnici. Můžeš se mrknout k Bayerovi a pak jeď na jih. Prohlídni ty starý ohrady a vrať se podle plotu zahradnictví. Já pojedu druhou stranou, objedu Anthonyho kukuřici a vrátím se po cestě, co vede ke Gilbertům.“

„Okej, Bucku.“

„Kdyby ses do něčeho zaplet…“

„Mám střílet?“

„Těžko říct. Sakra… No, nějak si poraď.“

Rozjeli jsme se na opačné strany.

6

Byla taková krásná kovbojská noc. Nebe bylo plné hvězd, ani vánek nezafoukal a tráva hořce voněla. Klátil jsem se v sedle a tak tak že jsem se nedal do pobrukování nějakého toho: Jó, kovboj má život proklatě těžkej… Trošku mně přišlo líto, že jsem ještě nebyl na světě, když se tudy táhl proslulý Chisholm Trail a Lone Star byla jenom velká roubená šalanda, kde si chlapi platili sázky pěstmi a občas taky olovem. Flack Sidley to pamatoval a taky se mu po tom nejspíš stýskalo.

Jel jsem k severu. Proti mně se na obloze roztahovala Velká medvědice, které prý námořníci říkají rendlík. Dole pod ní svítila okna Grouwerovy haciendy. Vzpomněl jsem si na jeho dceru Charlotte, které se říkalo Pink, a napadlo mě, že má prázdniny a nejspíš se tu objeví jako loni. Párkrát jsem se s ní takhle potuloval na koni, když jsem zrovna měl volno, plácali jsme páté přes deváté… Hodná holka. Docela jako kdyby nebyla od Grouwerů. A na naše drsné městečko až moc krásná. Když jsme se tenkrát loučili, než zase vyrazila do školy v Kansas City, drobátko mě líbla. Vzal jsem to jako honorář za ty vejlety… Pak jsme se viděli ještě v zimě, ale to jsme spolu vlastně ani pořádně nepromluvili.

Zahnul jsem doleva a přejel silnici. „Má malá Pink…,“ bzučela mi v hlavě stará písnička. Byla to prostě taková noc, kovbojská možná i tím, jak z ní člověku bylo hořce a krásně smutno. Taky jsem si vzpomněl na jistou Abigail Cohenovou v Oklahoma City, která tam v jednom krámě na Corral Avenue prodává gramofony a desky. A to bylo ještě zoufalejší vzpomínání než na Charlotte, i když právě Abigail Cohenová by mě byla nelíbla ani náhodou. Nebo možná právě proto.

Doma mi říkali, že bych měl pomalu myslet na ženění. Já na to, že Buck Lee je taky svobodný, zrovna tak jako Nick Ralston. A máma vždycky: „Jo, a ten váš dvoupistolovej dědek taky, co? Charlie, Charlie…“

Člověk to někdy nemá lehký.

Jel jsem podle silnice. Vpravo ode mne, asi míli daleko, stály budovy Bayerova ranče B s křížkem, ale protože se tam chodí spát se slepicemi stejně jako u Černého Anthonyho, nebylo z nich proti temnému úbočí Morris Hillu vidět vůbec nic. Řekl jsem si, že tam těžko na něco narazím, a jel jsem dál, až jsem se dostal ke starým rozpadlým ohradám. Tady trochu pomyslně končily Bayerovy pozemky. Vlastně sahaly v délce snad pěti mil až k silnici, ale nejmíň čtvrt míle od ní tam nepáchla ani zbloudilá kráva se sebevražednými úmysly, natožpak člověk. Od jara do podzimu měl Bayer stádo až za Morris Hillem, kde byla lepší tráva, krávy tam nemělo co plašit a kovbojové se tam střídali.

Nechal jsem kobylku, ať se mezi shnilými kůly starých ohrad proplete, jak umí. Byl jsem z té hvězdnaté noci drobátko naměkko. Chvíli nato jsme byli za humny krajního obytného stavení Complimentu. Pomalu jsme se táhli za ploty a plůtky. Tu a tam se ještě svítilo, ale většina domů se už dávno topila ve tmě.

Dojel jsem k prkenné ohradě za Lone Starem, protože v zadním traktu je něco jako hotel, v ohradě je klandr na uvazování koní a místo pro nějaký ten automobil. Uhnul jsem doprava, abych ohradu objel.

Najednou kobyla začala větřit a klopit uši.

Za prkennou ohradou byla jen úzká ulička; zprava ji lemoval další starý corral, trošku líp udržovaný, protože v něm čas od času místní koňařský spolek pořádal rodeo. Loni jsme dokonce měli ve městě sjezd rodáků a přátel, a díky tomu dal starosta všechny prohnilé kůly nahradit novými.

Jel jsem podle ohrady, po levici prkenný plot Lone Staru, a rozhlížel se. Kůň něco neomylně cítil — a mohlo to být ledacos.

A najednou jako když někdo mluví se zavřenou pusou a kobyla se začala plašit. Sakra, co to je? Vytáhl jsem ze sedlové brašny baterku a posvítil si, nejdřív jsem nechápal, na co to vlastně koukám, jako dva sádroví panáci to vypadalo…

„Mmmm,“ udělal jeden.

Poplácal jsem zvíře po krku a seskočil. Posvítil jsem si pořádně. Něco tu smrdělo a kopl jsem do něčeho plechového. Doprčic…

Vytáhl jsem revolver a dvakrát vystřelil do vzduchu. Pak jsem revolver vyměnil za nůž. Nechtělo se mi rozvazovat uzly zapatlané bílou barvou.

Byli to ti dva, naštěstí živí. Jenomže jak je pánbu stvořil a od hlavy až k patě natření nabílo, ještě k tomu nějakým emailem. Taky měli pořádné roubíky a ruce svázané za zády jim někdo vytáhl nahoru a přivázal k horní kládě corralu, takže jim je div nevykloubil v ramenou. Stáli sotva na špičkách a vypadali, že toho mají dost.

Honem jsem přeřízl provazy vzadu. První z mládenců se mi hned poroučel nosem do prachu. Ten druhý zavrávoral a zůstal stát. Nerozeznal jsem je od sebe. Teprv když jsem tomu stojícímu pomohl od roubíku, zaskuhral: „Moc vám děkuju, pane… Už jsem myslel, že to nevydržím.“ Byl to Bob. Frank ležel a vzdychal do hadru, který měl utažený kolem nosu. Nevěděl jsem co dřív.

Naštěstí za chvilku přiklusal Buck.

„A krucisakra,“ řekl, když si posvítil. „Chlapci… Honem mi řekněte, jak se to stalo. Potom vás odlifrujem někam, kde z vás smejou tu barvu… Než zaschne.“

Franka jsme posadili a opřeli o ohradu. Bob stál, ale zuby mu příšerně jektaly. „P-pane,“ vykoktal, „šli jsme do-domů z hospody… J-jak jsme zahnuli ze silnice d-do uličky k zahradnictví, tak nás zastavili… B-bylo jich asi šest… a měli b-bílý špičatý k-kapuce. Dva n-na nás n-namířili f-flin-ty…“

Nemluvil zrovna plynně, ale stát skoro dvě hodiny nahatý, natřený olejovou barvou a ještě k tomu na špičkách je zřejmě o něco horší než se pohupovat v sedle a vzpomínat na krásné dámy, i když pod stejnou hvězdnatou oblohou. Prostě jim zastoupili cestu. Ne že by to snad mládenci ke své škodě považovali za nějakou povedenou taškařici, to ne, ale přece jenom to trochu podcenili, takže nepráskli do bot ani nevolali o pomoc. Nato je pod hrozbou namířených pušek zdůrazněnou nějakým tím štulcem eskortovali až sem. Tady jim poručili, aby svlékli všechno, co na sobě mají (moc toho v tom teple nebylo), a zují boty, přivázali je k ohradě, zacpali jim ústa roubíky a dílo zkázy dovršili plechovkou barvy, kterou po nich pěkně rozmazali natěračskou štětkou, nejvíc ve vlasech, v obličeji a na ještě horších místech. Načež zmizeli, a jak jsme zjistili, vzali s sebou všechno oblečení i boty.

„Nepoznali jste někoho z nich po hlase?“ zeptal se Buck.

Řekli, že ne. Útočníci toho moc nenamluvili. Jenom mávali flintami, dloubali mládence do žeber a podobně.

Zrovna jsme se dohadovali, jak z nich tu barvu nejlíp dostat, když přijel Flack. Chvíli nás musel hledat, protože se mu moje výstřely pomíchaly s ozvěnou z Morris Hillu. Přidal se k potlachu a celkem rozumně navrhl zavolat Guse Trigetta. „Je to nejblíž a před chvílí zavřel hospodu… Určitě tam najde nějakej terpentýn a taky tam bude mít dost horký vody.“

„Já tam s nima dojdu,“ řekl Buck. „Počítám, že to dá spoustu přemlouvání… Charlie — podrž mi zatím koně… Dík. Flacku, mrkněte se tu trošku okolo… Tak pojďte, hoši. Nemůžem vás teď do ničeho oblíct, přilepilo by se to. Musíte to ještě chvilku vydržet.“

Vyrazil podél ohrady k zadnímu vchodu Lone Stáru a Bob s Frankem za ním cupitali, dlaně zkřížené na přirození.

„Já bych se skoro dal do smíchu,“ řekl Flack. „Jenže tohleto může bejt teprv začátek… Kolik že to říkali? Šest že jich bylo? Včera to byl jenom jeden. A zejtra jich může bejt celá demonstrace. Fujtajxl.“

Bylo to ještě horší. Zezadu na kládě, mezi uříznutými provazy, jsme našli papír s opálenými okraji, připíchnutý starým rezavým nožem.

Někdo na něj načmáral červenou pastelkou.—

PŘÍŠTĚ TO NEBUDE BARVA, ALE BENZIN.

7

Když se Buck vrátil s tím, že se Bob s Frankem vzájemně natírají terpentýnem v prádelně Lone Staru a Gus jim shání něco, do čeho by se oblékli, ukázali jsme mu ten papír.

„Příště, příště,“ zabručel. „Co myslej jakým příště? Může to bejt zejtra, ale taky třeba dneska,“

Řekl jsem, že o tom pochybuju.

„Jestli je to nějaká místní pakáž,“ řekl Flack, „tak vždycky po akci horempádem zaleze. Přece vědí, že nejsme letošní.“

„Flacku,“ na to Buck Lee, „počkejte na ty dva a doveďte je potom domů. My s Charliem tam zajedem napřed, jestli se tam něco neděje!“

„Budete tam ještě, až ty kluky přivedu?“

„Pokud ne, vraťte se do úřadovny.“

„Okej, šerife.“

Rozjeli jsme se zadem přes louky, protože bychom jinak museli na silnici, a nechtěli jsme trápit koně. Buck řekl: „Nechce se mi věřit, že by to byl někdo z Complimentu. Za těch pár let, co tady sloužím, jsem se s nikým takovým nesetkal. Ani za šerifa Haggertyho ne.“

Připomněl jsem mu dědka Rowea.

„Takovej dědek skuhrá na všecko,“ na to Buck. „Nevyšlápne si na černochy, zrovna jako si nevyšlápne na starostu nebo na guvernéra. Vždycky zůstane jen u těch řečí.“

„Třeba je to někdo novej.“

„Kdo je tady novej? Učitelka, ten věčně ožralej honák od Bayera… Taky Grouwer má nějakýho novýho zahradníka, jenže to je Číňan.“

„Taky ten nájemce srubu na Morris Hillu.“

„Ten sem jezdí tak jednou za měsíc a s nikým se tu nezná.“

„Co Billings?“ řekl jsem.

„Obyčejnej rváč,“ řekl Buck. „Mně se zdá normální. Tohle přemejšlení nemá cenu — bylo jich přece šest. Musíme je nachytat, ne vymyslet.“

Na městečko se snášela hluboká noc. Svítilo už jenom pár světýlek a osvětlení hlavní ulice. Proto jsme si taky oba najednou všimli růžové plápolavé záře; vypadalo to, jako kdyby někdo zapálil táborák.

Jenže to bylo někde v Davidoffově zelinářství.

„Kruci,“ řekl Buck a popohnal koně.

Hnal jsem se za ním. Zahrada byla vlevo pod námi, protože jsme se předtím vyhýbali zbytkům ohrad a zajeli do svažitých luk, které se táhly až pod Morris Hill. Jak jsme se blížili, zahlédli jsme oheň. Bylo to někde ve vzdálenějším koutě rozsáhlé parcely. Když jsme dojeli k vratům zelinářství, oheň nám zmizel za vysokou hradbou z hustých planěk, ještě zevnitř zesílenou propletenými větvičkami živého plotu.

„Zamyká to Anthony?“ řekl Buck a sklonil se v sedle.

Seskočil jsem a běžel k vratům. Byly z prken a mezi oběma křídly bylo vidět řetěz. Vytáhl jsem revolver a zamlátil na vrata pažbou. Hned nato se někde za vraty rozsvítilo a bylo slyšet Davidoffa, jak huláká: „Kdo to sem sakra leze? Chcete mít plný gatě broků, hajzlíci?“

„Tady Lee,“ houkl Buck. „Otevřete, Anthony.“

„Jo tak, šerif,“ odpověděl Davidoff. „Už jdu.“

Řetěz zarachotil a jedno křídlo vrat se otevřelo dovnitř. „Co se to sakra…,“ hartusil zelinář, „koukám, co mi to hoří v zelí a do toho zase vy…“

Buck mu neodpověděl a pobídl koně rovnou do toho zelí. Skočil jsem zpátky do sedla a letěl za ním. Koně to nejspíš bavilo. Anthonyho už míň, podle toho, jak za námi hulákal. Byli jsme u ohně hned. Už dohoříval.

„Mizerové,“ řekl Buck.

Koukali jsme na dva zkřížené kůly, na kterých poskakovaly plamínky. Smrdělo to benzinem.

„Nemůžou bejt daleko,“ řekl jsem.

„Za pět nebo za deset minut? Dám krk na to, že to mají vymyšlený i s ústupem. Teď už jsou v kanafasu. Mít aspoň to nejmenší podezření… Potom by se třeba něco dělat dalo. Takhle těžko.“

„Co to přece jenom zkusit u toho Rowea?“

„Ne,“ řekl Buck.

Konečně k nám doběhl i Anthony a s ním jeho stálý dělník Bill Thorpe. Zelinář držel brokovnici a Thorpe vidle.

„Cože? Ohnivej kříž?!“ čílil se Davidoff.

„Ku-klux-klan,“ řekl Thorpe. „Do háje… To máte z těch černochů, šéfe. Neříkal jsem vám, že to nebude dělat dobrotu? Měl jste vzít bílý jako vždycky.“

„Neplácejte voloviny, Bille,“ na to Davidoff. „Mně nebude nikdo povídat, koho si mám najmout na práci. Ani ňákej zatracenej mizernej svinskej Ku-klux-klan. Já taky nejsem zrovínka čistej americkej typ a nikdo mi nemusí povídat, že pro takový rasistický grázly není Bulharsko větší konec světa než Afrika.“

„Tak vy jste z Bulharska,“ řekl jsem.

„A co jste myslel? Že jsem Turek?“

Neřekl jsem mu, že jsem si to opravdu myslel, ať už o jeho národnosti Buck Lee říkal, co chtěl.

„Nic jste nepozorovali, než to chytlo?“ zeptal se Buck.

„Víte, jak jsme večír utahaný? Já spal jako dřevo.“

„Jo?“ na to Buck. „A co vás teda vzbudilo?“

„Ten oheň, ne?“

„Proč by vás měl vzbudit, Anthony?“

„No jo… Vlastně máte pravdu. Když jsem spal —“

„Já slyšel nějaký hulákání,“ řekl Bill Thorpe. „Teprv potom jste na mne zabouchal, šéfe. Ale to už jsem lez do bot.“

„Někdo sem jde,“ řekl jsem. „Zdola.“

Byl to Joe Purvis a tři další dělníci. Měli na sobě jenom pracovní kalhoty a v rukou drželi, co stačili popadnout. Joe měl násadu k lopatě, další držel motyku. Ti dva zbylí měli nože, kterými nejspíš přes den mírumilovně odřezávali hlávky zelí. „Potřebujete pomoct, šerife?“ řekl Purvis.

„Pánové,“ řekl Buck, „ty nože radši ne. Neříkám, že nemáte právo se bránit… Ale víte sami, jak to chodí. Kdybyste někoho bílýho maloučko píchli, určitě by se to posuzovalo přísnějc, než kdyby nějakej bílej někoho z vás pověsil na lucernu. Tak to je a já to nepředělám.“

„Chcete říct, že Bob s Frankem —“

„Nic takovýho neříkám. Jsou v pořádku a Flack Sidley je za chvilku přivede.“

„Zaplať vám to pánbu, šerife,“ řekl Joe Purvis.

„Kdo z vás mi tady k tomu něco řekne?“ zeptal se Buck Lee a ukázal na uhasínající kříž, zabodnutý v zelí. „Viděl někdo, jak to chytlo?“

„Já, pane,“ ozval se jeden z černochů. „Nespal jsem. Frank je můj mladší brácha a já měl strach… Pak jsem zahlídnul záři a slyšel jsem ty hlasy.“

„Jaký hlasy?“ řekl Davidoff. „Já neslyšel nic.“

„Povídám, že někdo hulákal,“ řekl Thorpe.

„Rozuměl jste těm hlasům?“ zeptal se Buck černého dělníka.

„Křičeli něco jako negři pryč,“ na to černoch. „A hned potom smrt negrům. To jsem jim už rozuměl dobře, pane.“

„Co jste viděl?“

„Bohužel nic, pane… Okno je otočený jinam. Viděl jsem jenom tu záři. Vzbudil jsem ostatní… Když jsme vylezli z baráku, bylo tady už ticho. Stáli jsme tam a nevěděli co dělat. Kříž hořel… a pak jste přijeli vy, pane.“

„Strčte si toho pána za klobouk,“ řekl Buck.

Takhle naštvaného jsem ho snad ještě neviděl.

„Máte na někoho podezření, šerife?“ zeptal se Thorpe.

„Ne,“ na to Buck Lee. „Charlie… Počkám tu na dědka. Jeď do úřadovny, řekni Nickovi co a jak a zalehni. Pane Davidoffe — asi tady s Flackem počkáme do svítání, podívá se po stopách, než začnete s prací. V tyhle hlíně by jich mělo zůstat dost. Jenom ať sem nikdo neleze… Hlavně tam dozadu. Máte nějakou pořádnou lucernu…?“

„Jo, acetylénovou.“

Protože si mě dál nevšímali, otočil jsem koně a jel.

8

Spali jsme s Nickem na střídačku a tak to samozřejmě zase za moc nestálo. Dost časně jsme byli vzhůru oba a nikomu z nás se už na kavalec nechtělo.

„Víš co, Charlie,“ povídá Nick, „já postavím na kafe.“

„Okej,“ já na to. „Skočím si na dvůr a pořádně se umeju.“

„Půjč si na chodbě ve skřínce mý holení,“ řekl Nick. „Kdopak ví, kdy se dostaneš domů. Vypadáš jak raubíř.“

Na dvoře máme pumpu u kamenného koryta pro koně. Vzal jsem si v maštali džber, napumpoval do něj vodu a pořádně se umyl. Potom jsem si pověsil na pumpu Nickovo zrcátko, namydlil jsem se a oškrábl. Nikdy bych nevěřil, jak taková hygiena člověku naleje do žil optimismus. Když jsem šel zpátky, měl jsem plno nápadů, jak pochytat všech šest ku-kluxů najednou. A když jsem si dal navrch Nickovo kafe, pochytal bych jich býval sám šedesát.

To všechno mě přešlo, když se vrátil Buck Lee.

„Tak co?“ zeptal jsem se ho, „našel dědek něco?“

„Pořád to hledá,“ na to Buck. „Kafe? Dobře.“

„Takže zatím žádný stopy?“ zeptal se Nick.

„Ale jo, něco…“ Buck se posadil po svém obráceně na židli a automaticky sáhl do kapsičky košile. „Kruci…,“ zabručel, „nemám.“

„Chceš si ubalit?“

„Jo, díky.“

Stalo se poprvé, že mu došly camelky. Balil si pomalu, nebyl na to zvyklý jako já s Flackem. „Je tam plno stop,“ povídal přitom, „jedna přes druhou. Vypadá to, že se vůbec nebáli tam šlapat. V tý Anthonyho hlíně se jejich boty otiskly jak pro kriminální muzeum F.B.I. ve Washingtonu.“

„Kam vedou?“

„Dozadu ke plotu. Za ním je otevřený pole kukuřice. V plotu je díra. Dál se zdá, že šli k silnici… A tam jsme už nic nenašli. Možná že dědek ještě na něco přijde.“

„Jestli se nebojej identifikace těch svejch škrpálů,“ řekl Nick, „tak asi nejsou z Complimentu.“

„Nebo jsou tak drzí,“ řekl jsem.

„Případně blbí,“ dodal Nick.

„Bude to nějak jinak,“ řekl Buck a olízl papírek. „Jenom mi drobátko uniká jak. No… Neuškodí, když trochu rozvíříme stojatý vody. Nicku…, zavolej starostu.“

„Bude ještě spát.“

„Tak ho vzbuď.“

Starosta Ben Ritter má hromadu pozemků kolem El Rena. Na některých se našel petrolej, a ty, na kterých nic takového nebylo, prodává podnikatelům, aby na nich stavěli činžáky. Kromě akcií naftových pramenů mu patří i některé z těch baráků, takže nemusí nic dělat, jenom počítat příjmy a dávat pozor, aby nezůstal dlužen daně. Má dceru Ariadne, která to má jednou všechno zdědit, a mnohý mládenec z Complimentu po ní pošilhává. Třeba říct, že nad místními nápadníky ohrnuje nos, ačkoliv kromě toho věna a naděje na pár zděděných milionů sama není nic moc. Já mezi její ctitele nepatřím.

„Co zavolat McPhersona?“ řekl Nick, kterému se nejspíš nechtělo budit starostu v půl šesté ráno. McPherson byl šéfredaktor a vydavatel Compliment Heraldu.

Buck dýmal z ubaleného smotku. „Počkej,“ řekl najednou, „nevolej nikoho, Nicku. To já jenom přemýšlel nahlas. Lepší bude dělat, že nevíme kudy kam. A třeba taky, že si to moc neberem. Mohli bysme se tomu případně nahlas zachechtat někde na veřejnosti… Jako že je to náramnej fór. Víte, jak zbavit Ameriku černošský otázky? Natřete všechny černochy nabílo.“

„Dělat, že jsme rasisti?!“ řekl jsem.

„Jo, přesně tak. Takoví mírní, nepříliš radikální… Ale přece jenom rasisti. Nemáme nic proti massa Bob, co? Nikdy nezapomeneme na starou černou služku, který jsme jako kluci říkali teta Sue, víte na tu, co nám dělala koně. Taky je nám patřičně líto strýčka Toma i s jeho chaloupkou. Jak by taky nebylo, všichni jsme křesťani. Ale má to svoje meze.“

„Jsme strážci pořádku, to se ví,“ řekl Nick. „A bejt černej, to není žádnej pořádek.“

„Taky by si to vypili, kdyby za to mohli,“ kývl Buck Lee. „Naše svatá povinnost je ty zatracený umouněnce hájit, a taky za to berem obecní peníze. A proč? Protože zároveň s nima obhajujeme ústavu Spojenejch států. Jelikož ale máme demokracii a náš občan je nejsvobodnější občan ze všech občanů veškerejch států, co jich země nosí, nemůžem nikomu zakazovat jeho přesvědčení a neškodný kostýmy.“

„Jenom nesmí páchat trestnou činnost.“

„To teda nesmí. S výjimkou kanadskejch žertíků.“

„S olejovou barvou?“ zeptal jsem se.

„Asi tak,“ kývl Buck. „Neškodilo by tyhle názory rozšířit po městě. Máme na to celej den. Jen ať si myslej, že nás ty jejich vylomeniny bavěj.“

„A večer?“

„Zůstane tady jenom Nick. My tři obšancujem zahradnictví. Jestli zase přijdou… No — postaráme se, aby toho zatraceně litovali.“

Tak jsme to taky udělali. Přitom jsme ale nezapomněli všecky ty stopy z Davidoffova zelí pěkně odlít do sádry. Získali jsme slušnou kolekci cvočků, příštipků a podpatků.

Takhle nějak kolem poledne jsem zašel do Lone Staru pro pár sendvičů. Dědek Rowe tam zase seděl u svých novin a sklenice piva. Mrkl na mne přes brejličky a dělal že nic. Byl tam taky Burdock, majitel autoservisu, který si zřejmě zaskočil na gáblík.

„Tak jak je po včerejšku?“ uvítal mě Gus Trigett. „Chcete hodně cibule, Charlie?“

„Jako vždycky,“ řekl jsem. „To teda bylo vzrůšo, co?“

Gus Trigett mávl rukou a zmizel za záclonou.

„Jaký vzrůšo, náměstku?“ zeptal se Burdock.

„Ale… Dva černý tady včera hráli forbes, a když šli domů, někdo si na ně počkal a natřel je nabílo. Moh jsem prasknout smíchy.“

„Hele, náměstku,“ ozval se Rowe, „včera jste tady povídal, že jsou to Američani a že nemůžou za to, že jsou černý.“

„A není to tak, pane Rowe?“ řekl jsem.

„Že vám je k smíchu, když je někdo nabílí…“

„Ale, prosím vás… Nějakou tu legraci snesem. Jenže vy nás platíte za to, že chráníme zákony. Bylo to k popukání — asi tak, jako kdyby někdo natřel vás načerno.“ Zasmál jsem se nahlas.

„Nechte si ty frky,“ urazil se Rowe.

„Vždyť jsem tak moc neřek.“

Dědek se věnoval svým novinám a já balení cigára.

„Jakpak se to stalo?“ zeptal se po chvilce Burdock.

Tak jsem mu to s pochechtáváním vylíčil. Vynechal jsem ten papír s nápisem.

„Moc velká psina to není,“ řekl Gus Trigett, který mezitím přinesl z kuchyně objednané chleby. „Když se taková olejová barva dostane do očí… A mně se ti dva zdáli docela slušní. Velkou outratu sice neudělali… Ale kolik jim asi Černej Anthony platí, že jo.“

„Dělaj za pár šupů,“ zamíchal se do toho Rowe. „Berou práci bílejm. Je to lumpárna.“

„Kolik zdejších bílejch by tam šlo dělat?“ řekl Burdock.

„Moc ne,“ řekl Gus. „Radši hrajou čáru.“

„Co by nehráli?“ na to Rowe.

„Však jim to neberu… I když by ji mohli hrát jinde než před Lone Starem.“

Zabalil mi sendviče. Zaplatil jsem a šel. Když jsem byl ve dveřích, povídá Rowe: „Jestlipak už víte, kdo to udělal?“

„Jak bysme to mohli vědět?“ řekl jsem.

„Bill Thorpe tady povídal, že u nich v noci hořel ohnivěj kříž,“ pokračoval Rowe. „O tom víte?“

„Ale jo, pane Rowe. Neměli by to dělat na cizí zahradě. Pošlapali Davidoffovi zelí.“

„Třeba proto, že je taky barevnej.“

„Je Bulhar,“ řekl jsem.

„A copak jsou takoví Bulhaři?“ ušklíbl se Rowe.

„To jsou Slovani, pane Rowe,“ řekl Gus Trigett. „Jako třeba Poláci nebo Rusové.“

„A proč se jim teda odjakživa říká zrovna takhle?“1

Pustili se do debaty o tom, kdo má vlastně nárok na to bejt běloch a kdo ten nárok nemá, i když není o nic tmavší než opálenej obyvatel Oklahomy. Nechal jsem je plácat a šel.

V kanceláři byl jenom Nick. Šerif se někde potuloval a taky vedl řeči. Flack Sidley si šel na dvě hodinky schrupnout nahoru.

Všichni jsme se sešli až odpoledne, Buck si nejspíš zašel domů, protože měl čistou košili a byl čerstvě oholený. Zrovna jsme si navzájem líčili, jak jsme po městě šířili klamné zdání, že nám je činnost nějakých krojovaných kašparů ukradená, když dovnitř vrazil starosta Ben Ritter.

„Šerife,“ řekl ponuře, „co jsem to sakra slyšel? Po městě se povídá, že tu máme Ku-klux-klan, a vy prej si z toho ještě děláte srandičky…?!“

„A co si o tom myslíte vy, pane starosto?“ na to Buck.

„Co si myslím? Co bych si tak sakra asi měl myslet? Je to svinstvo, Lee. Neříkám, že černochy zrovna miluju, je to všecko líná banda, zrovna tak jako Indiáni… Co by bylo z téhle velké země, kdyby jim zůstala na pospas? Dodneška by tu honili bizony pazourkovýma oštěpama. Jenže zákon a ústava Spojených států zaručují všem stejná práva bez rozdílu rasy, barvy, náboženství… a tak dále.“

„Máme jim to zatrhnout?“ zeptal se Buck.

„To si myslím, že jo! Musíte jim to zatrhnout, hrome. A čím dřív, tím líp.“

„Za použití všech prostředků, pane starosto?“

„Samozřejmě…! Nikdo mi nebude dělat z města devatenácté století. Pálit čarodějnice! Co jsem to slyšel? Nějaké dva mladíky prý natřeli nabilo… U Davidoffa v zelí zapálili ohnivý kříž… A co dělá městská policie? Nemůže se udržet smíchy. To bych do vás býval neřek, šerife.“

Buck si klidně vytáhl z kapsičky nový balíček camelek, utrhl růžek, vyklepl cigaretu a zapálil si. „Víte, pane starosto,“ řekl, „my si nejsme tak docela jistí, jestli jsou od nás z Complimentu. Spíš budou přespolní. Ale protože tady zřejmě mají někoho, kdo jim říká co a jak — a možná je sem dokonce pozval —, děláme, že nás to zas tak moc nezajímá. Kdybysme to začali vyšetřovat moc zodpovědně, mohli by toho nechat… A my je potřebujeme chytit při činu.“

„Cože? A to jste kvůli tomu —?“

„Jo,“ kývl Buck.

„Nechtěli jsme to říct ani vám, pane Rittere,“ ozval se Nick Ralston. „Nemůžem přece vědět, jakej názor na tyhlety rasový problémy máte.“

„Kruci… Podezírali jste snad i mne?“

„Podezíráme každýho,“ zabručel Flack.

„No dobře… Podezírali jste i mne… K čertu! A co hodláte dělat kromě toho, že si tím svým divadlem znechutíte všecky poctivé občany?“

„Bylo by fajn, kdybyste to nechal na nás,“ řekl Buck.

„Už jsem si zvykl,“ na to Ben Ritter. „Okej… Udělejte to, jak myslíte… Ode mne nepotřebujete nic?“

„Ne,“ řekl Buck Lee. „Leda abyste o tom s nikým nemluvil — tím myslím třeba McPhersona — a taky abyste nekazil dojem, že se kvůli černochům nepřetrhnem.“

Starosta se na moment zamyslel, načež řekl: „Inu, já radši zůstanu doma. To bude nejlepší.“

9

K večeru mi Buck povídá: „Vem si klobouk, Charlie.“ A když jsem se zeptal, kam se jde, odpověděl: „Zatím máme čas a něco mě napadlo.“ Tak jsem si ten klobouk vzal, načež jsme vypadli z úřadovny a špacírovali si to ulicí.

Buckovi zřejmě záleželo na tom, aby bylo vidět, že nemáme naspěch. Na nic jsem se ho neptal. Slunce zapadalo a baráky na pravé straně ulice vrhaly dlouhé stíny.

Došli jsme k benzinovému čerpadlu Shell, za kterým stálo na parkovišti pár dlouhých trucků. Vyčouhlý mládenec jménem Hugh Pearson, většinou zvaný Fifty, leštil sidolem mosazné kliky dvou pump a vesele se na nás zazubil. „A jéje,“ řekl, „pan Lee. Po městě se povídá, že prej tu řádí klan… S čím vám může naše firma píchnout?“

Už párkrát nám skutečně pomohl. Byl to čiperný kluk a nic mu neušlo — hlavně z toho, co se týkalo aut a věcí kolem nich.

„Koukej, Fifty,“ řekl mu Buck, „jistě víš, že tahle pumpa je nejvyhlášenější drbárna na jih od kansaský hranice. Takže by ti nejdřív mělo bejt jasný, že jsme tu služebně a že budeš držet klapačku.“

„Vždycky jsem ji držel,“ na to Fifty.

„Okej,“ kývl Buck. „Zatím jde o pár vylomenin, ale nemuselo by u toho zůstat. Co ty na to, Fifty — myslíš, že bydlej v Complimentu?“

„Neřek bych, pane Lee. Všecky lidi tady znám.“

„Co kluci?“

„Dost pochybuju. Kluci by si to nelajsli, už proto, že nemaj žádnýho šéfa, kterej by je ved. A potom — prej měli flinty, je to pravda?“

„To se taky povídá?“

„Jo… Říkal to tady Bill Thorpe.“

„Takže myslíš, že jsou odjinud.“

„Co by nebyli?“

„A odkud? Třeba z Rena?“

„No… Proč by nemohli bejt z Rena? Klidně. Jestli jim někdo z Complimentu dal tip… A nemusel to taky bejt nikdo odsud. Jestli nějakej takovej parchant jezdí autobusem skrz město, moh klidně vidět, jak v zahradnictví makaj černoši.“

„Jak by se sem taková banda dostala v noci?“

„Jak? Autobus v noci nejezdí, poslední od Rena sice přijíždí v devět šestnáct a od Chickasha v devět dvacet dva, ale dál nic až do rána, takže by se nedostali zpátky, i kdyby tím posledním autobusem přijeli. Nejbližší stanice vlaku je v Pocassetu, ani nevím, jak jezdí, ale pokud by jim nějakej šikovnej jel, maj to do Complimentu pěšky nejmíň dvě hodiny. Takže nejspíš přijeli nějakým bourákem a tím taky vypadli. To by klidně mohlo bejt… Jestli jich bylo šest, jak říkal Bill Thorpe, je to tak akorát na nějakýho lincolna nebo duesenberga.“

„Není to moc přepychový?“ řekl jsem.

„A co?“ na to Fifty. „V Ku-klux-klanu přece žádný chuďasové nebejvaj, pane Blount.“

„Kde by v tom případě parkovali?“ zeptal se Buck.

Fifty Pearson se zamyslel. „No… nejspíš by jeli kus za město, že jo. Od Rena musej přejet celej Compliment, aby se dostali k zahradnictví. Pak by asi jeli ještě dál… Ale zas ne moc, aby neměli k auťáku daleko. Jak já to vidím — no, mohli zaparkovat buď kousek vejš na Gilbertovic cestě, nebo asi tak půl míle směrem na Chickasha. Tam je hned u silnice plácek, vede z něj pěšinka k bejvalý Perkinsově vyhlídce, kde teďka přespává Indián George. Tam ten auťák mohli nechat. A potom by už nejeli přes město, ale pokračovali by dál na Chickasha a vzali to do Rena přes Oklahoma City.“

„To není špatně vymyšlený,“ kývl Buck. „Nebo taky nejsou z Rena, ale rovnou z Chickasha, co?“

Fifty mlčel a šťoural se v uchu. „Helejte, pane Lee,“ řekl najednou, „budou z Rena. Já tenhle tejden sloužím noční… A v noci po jednaosmdesátce jezděj jenom dálkový náklaďáky. Osobáky naprosto výjimečně. Předevčírem tudy projel tmavej zavřenej durant… někdy mezi jedenáctou a půlnocí. Třeba bych to bejval zapomněl, kdyby tady včera nejel zas. Ale to bylo o moc dřív — tak po devátý. Nikdy předtím jsem tady tu káru neviděl. Mohli by to bejt oni, připadalo mi, že je ten auťák natřískanej chlapama. Dokonce bych řek, že měl reňácký číslo, ale na to bych nepřísahal. Jel dost rychle a tady moc světla není.“

„Hughu Pearsone,“ řekl Buck, „až ti bude osmnáct, nezapomeň se přihlásit. Kdyby šel Flack Sidley jednou do penze, budeme potřebovat náhradu.“

Fifty se zazubil. „Za Montana Kida, pane Lee? Střílet jako on bych se asi nenaučil do smrti. Ale mohli byste mě vzít jako čuchacího psa, takovýho specialistu na stopování všeho, co má pneumatiky. To by mi šlo.“

„Okej,“ kývl Buck. „Ujednáno. Ale nebudeš běhat po čtyřech, Fifty. Zatím si všímej, jestli tudy ten durant zas nepojede. Pokud snad jo, brnkni nám to. Jasný?“

„Jasný, pane. Co kdyby brali benzin?“

„Tak si je pořádně omrkni. A zapiš si číslo.“

„Rozkaz, pane,“ řekl Fifty a srazil kufry..

„Až přijdeš domů,“ na to Buck, „napíšeš stokrát: Nemám si dělat srandu ze svýho šerifa.“

Pomalu jsme se vraceli. Stíny byly zase o kus delší.

„Počkáme si na ten auťák?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl Buck.

„Takže podle původního plánu?“

„Jo.“

Zrovna jsme potkali pár místních fotrů, co si byli v Lone Staru vypít svůj podvečerní drink. „Tak se měj, Bucku,“ zahlaholil jsem. „A ať te v noci nebuděj kvůli nějakejm nabílenejm černejm ptákům.“

„Dobrou, Charlie,“ odpověděl Buck. „To myslíš vrány, nebo kosy? Ne že by to nebylo jedno, kvůli černejm ptákům stejně vstávat nebudu.“ Kývl na chlápky. „Dobrej večír, Same… Ahoj, Freddie.“

Odpojil jsem se od něj a zamířil do našeho krámu s koženým zbožím, kde taky bydlíme. Táta ještě seděl u práce a ryl nějakou sedlovou brašnu. Jenom se na mne podíval přes brejle, kývl a pokračoval v práci. Prošel jsem krámem dozadu a přes skladiště materiálu chodbičkou k zadním dveřím.

„To jsi ty, Charlie?“ zavolala na mě shora máma.

„Jo,“ odpověděl jsem. „Ještě někam musím.“

„Přijdeš se aspoň najíst?“

„Schovej mi to.“

Vyšel jsem zadními dveřmi na dvorek, za ním je zeleninová zahrádka obehnaná živým plotem. Otevřel jsem si vrátka a mrkl ven.

Nikde ani noha. Šeřilo se.

Nějakých dvacet minut nato už jsem seděl u pekáče s nějakým záhadným balkánským blafem. Paní Davidoffová se v rámci slovanské pohostinnosti překonala.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Musaka,“ řekla.

Na okně visela tlustá houně. Na desce kredence ležel automat thompson. Dědek Sidley pokuřoval tlusté cigáro, Davidoff doutník. Buck žmoulal mezi prsty nezapálenou camelku. Zdálo se mi, že čekají, až se najím.

Slabá žlutavá žárovka nad stolem pomrkávala a tři mucholapky vrhaly na strop sáhodlouhé stíny. V jednom koutě visel obrázek s panenkou Marií a Ježíškem. Oba měli svatozáře jako kola od žebřiňáku a Ježíšek vypadal drobátko rachiticky. Pod obrázkem stála na stolečku obrovská dvanáctilampovka.

Dojedl jsem tu záhadu, která nejvíc připomínala brambory s uzeným a ještě s něčím v pudinku.

„Dáte si pivo, náměstku?“ zeptal se Davidoff.

Řekl jsem, že jo, a rovnou poděkoval. Byl jsem rád, že mají pivo, už jsem se bál, že mi dají na zapití nějakou velbloudí syrovátku.

„Jak to vypadá venku?“ řekl Buck.

Davidoff odkryl růžek deky na okně. „Úplná tma bude tak za půlhodinku,“ řekl. „Ve čtvrt na deset.“

„Charlie,“ řekl Buck Lee, „Flack sem přived koně, jsou ve stáji vedle baráku. Nemůžem je vzít s sebou, protože by frkali. Kdyby se nám ty chlápky nepovedlo sebrat na místě a byla z toho honička, musíme prostě oklikou přes maštal.“

„To je pár vteřin zdržení,“ řekl jsem. „Jak je chceš sebrat na místě, Bucku?“

„Uděláme to takhle,“ řekl Buck a konečně si zapálil tu svou sežmoulanou camelku. „Já si vylezu rovnou na střechu tý noclehárny, mám tam připravenej žebřík. Beru si thompsona. Ty zalehneš u plotu směrem k silnici, asi tak v půlce zahrady. Flack bude na protější straně… Nahoře nebude nikdo, aby na něj nenarazili, jestli půjdou zase tou dírou v plotě. Dá se předpokládat, že si zase budou hrát s ohníčkem, tak na to počkáme a při prvním škrtnutí sirky je začneme zatahovat… Vy dva se musíte potichu dostat mezi ně a tu díru. Kdyby se něco změnilo… Parcela není naštěstí tak veliká, abyste mi nerozuměli, když zařvu.“

„A když to bude úplně jinak?“

„Může se to semlít na deset způsobů,“ řekl Flack. „Jednou v Montaně jsme například —“

„Copak vy, pane Sidley,“ řekla Davidoffová, „pro vás je to holt běžný zaměstnání. Jenže my nejsme žádní pistolníci.“

„Víc se toho stejně vymyslet nedá,“ řekl Buck. „Jenom nestřílejte, pokud vám opravdu nepůjde o kejhák.“

„Hlavně nestřílej ty z tý střechy,“ řekl jsem. „Rozstřílel bys Anthonymu všecko zelí a nás k tomu.“

Nato se hospodyně zeptala Flacka, co že se mu to stalo v té Montaně, a dědek už by se byl pustil do další ze svých poučných historek, kdyby ho Buck Lee nezarazil. „On vám to řekne jindy, paní Davidoffová,“ dodal.

Pochopila a provinile si připlácla dlaň na ústa. Ale protože se jí přitom oči smály, nejspíš si myslela, že by si tak velcí kluci už nemuseli hrát na Indiány. Sebrala lžíce a pekáč, složila to v koutě do škopku a vytratila se.

Kouřili jsme a čekali na tmu.

10

Ležel jsem na břiše, za sebou drátěné pletivo z obou stran obrostlé nepěstěným živým plotem. Před sebou jsem měl zelné hlávky a pod sebou trávu. Dávala se do mě zima a hrozně se mi chtělo kouřit.

Protože jsem měl otlačené lokty, obrátil jsem se na chvilku na záda a koukal na hvězdičky. Bylo jich tam moře a najednou mi přišlo líto, že je neznám jmény.

Pak jsem si řekl, že nemůžu ležet na zádech a koukat na hvězdičky, ať už je znám nebo neznám, když číhám na ty noční přízraky. Tak jsem se zase obrátil zpátky.

Zrovna v tu chvíli se mi zdálo, že něco zašustilo někde uprostřed lánu zeleniny, ale nic jsem neviděl. Samozřejmě to mohl být divoký králík, který přišel povečeřet.

Potom se mi zdálo, že vidím stíny tuhle a tamhle… To se stává, když dlouho vejráte do tmy. Na chvilku jsem zavřel oči, abych se toho zbavil.

Hned nato jsem zaslechl něco jako šepot. Vytřeštil jsem oči nanovo, ale pořád jsem rozeznával leda pár nejbližších hlávek zelí. Šepot se neopakoval, pokud to vůbec šepot byl. Mohlo to být zaklení můry, které při přistání na zelné hlávce uklouzla noha. Když člověk takhle napíná sluch, aby nahradil zrak, slyší kdeco.

Zase uběhlo pár minut.

Právě jsem si říkal, že jsem si tuhle práci vybral sám a nemám komu klnout za to, že pravděpodobně chytnu náramnou rýmu. Měl jsem se líp obléknout, třeba do toho svetru, který mi máma upletla podle Woman‘s Magazínu, jenže člověku je přece jenom žinantní vzít si za dusného letního večera světe s nápisem THE SOUTH POLAR EXPEDITION.

Takhle jsem si přemýšlel, když najednou jako by od dělnické ubikace zaznělo plechové cinknutí.

„Hej, vy tam,“ ozval se hlas Bucka Lee. „Hoďte ruce nahoru a žádný vylomeniny. Tady je městskej šerif.“

Pomyslel jsem si, že to před chvílí nebyla ani můra, ani králík. Vstával jsem na zdřevěnělých kolenou, když najednou u baráku pufnul plamen a v tu ránu bylo vidět jak ve dne.

„Hajzlové!“ zařval Buck Lee. A potom: „Rychle, všichni ven!“

Barák pod ním hořel jako stoh slámy.

Viděl jsem, jak se rozletěly dveře a černoši se rojili ven. Ženské vřískaly. Na pozadí plamenů se pár stínů hnalo zelným lánem. Jeden se zastavil, pak bouchla brokovnice.

Rozběhl jsem se těm stínům naproti a vystřelil do vzduchu. „Stůj,“ hulákal jsem přitom. „Stůj, nebo střelím!“

Prchající uhnuli doprava, jenže tam narazili na Flacka. Taky jim vystřelil nad hlavy, ostatně jsme oba ani jinak střílet nemohli, protože bychom se ohrožovali navzájem… Při tom všem jsem ale myslel hlavně na Bucka, který byl na střeše hořícího baráku.

Jako bych to přivolal, zarachotila dávka z thompsonu.

Někdo zaječel: „Ježíšmarjá… Z kulometu ne!“

„Zvedněte pracky, holomci,“ zařval někde ve tmě Flack. „Je nás tady na vás jednadvacet… Na ně, kovbojové! Jupííí!“

Ze vzdálené maštale se ozvalo zařičení; byl to nejspíš Flackův kůň jménem Pošuk, který odpovídal pánovi.

„Jste obklíčený!“ přidal jsem se.

Temné postavy se zastavily uprostřed trojúhelníku mezi mnou, Flackem a plápolající chalupou, od které se hnal dav lidí. Doufal jsem, že je mezi nimi i Buck Lee.

„Zahoďte zbraně,“ křikl dědek Sidley.

„Dyť už jsme je sakra zahodili,“ odpověděl někdo. „Ruce máme nahoře, copak to kruci nevidíte?!“

Šel jsem k nim blíž a zakopával přitom o zelné hlávky. Pak se rozsvítila žárovka nad vchodem Davidoffova stavení a já zahlédl na protější straně Flacka. V obou rukou držel svoje hraničářské kolty a vypadal, že se náramně baví. Nato se ze tmy vynořil Buck Lee v čele party Joea Purvise. Držel před sebou thompson, neměl klobouk a plival.

Nakonec přiklusal Černý Anthony s brokovnicí a Bill Thorpe s Jackem Jordanem. Oba měli vidle. „Parchanti,“ prskal vztekle zelinář, „to se naplatíte. Celý stavení bylo z kanadskýho modřínu.“

„Kdepak máte svý maškarní převleky?“ zeptal se Flack.

„Nebudem vypovídat, dokud se nespojíme se svým právníkem,“ řekl jeden z těch mládenců s rukama nahoře. „A vy si to teda ještě vypijete… Střílet po lidech z kulometu.“

„Jdem,“ řekl Buck. „Támhle ke světlu.“

Vedli jsme šest chlápků před Davidoffův barák. Noclehárna černochů hořela jak vích, ale světlo ohně nebylo k ničemu, protože se k němu nedalo přiblížit. Ženské vyběhly ven, tak jak ležely na kavalcích, což slušelo hlavně Mary Bensonové. Všechny bědovaly a utěšovaly se navzájem. „Pojďte sem, ženský,“ kdákala tam Davidoffova, „dyť jste málem nahatý. Hned vám něco dám…“ Vešly dovnitř husím pochodem a dveře se za nimi zabouchly.

Postavili jsme zajatce ke zdi. Nejdřív se Flack přesvědčil, že u sebe nemají žádné zbraně. Potom si je obešel Buck Lee, bral si od nich doklady, pokud nějaké měli, a prohlížel si jednoho po druhém. „Pan Douglas Trevis,“ řekl hned u prvního v řadě. „Vy račte být student etnografie?“

„Samozřejmě,“ na to vyčouhlý týpek s brýlemi na pihovatém nosíku. „Je to snad tady u vás něco zvláštního?“

„Víte, pane Trevisi,“ řekl Buck, „u nás v Oklahomě to jistě nic zvláštního není, ale student etnografie a zároveň člen Ku-klux-klanu, to by nejspíš byla neobvyklá kombinace i v Arkansasu.“

Další z těch nebezpečných cvoků neměl papíry a řekl, že od téhle chvíle neřekne ani slovo, dokud mu neumožníme, aby si mohl zavolat svému advokátovi. Třetí vypadal, že má namále a rozbrečí se. Měl u sebe školní legitimaci, podle které mu bylo necelých šestnáct. A tak dále.

„Hele,“ řekl Buck u předposledního, „tenhle pán se mi zdá od začátku povědomej… Teď jsem si konečně vzpomněl. Máme čest se synovcem pana Rowa, pokud se nemejlím.“

„Kecáte,“ pravil ten zavilý mládenec. „V tý vaší vesničce neznám ani nohu, natož abych tu měl příbuzný.“

„Kecáte vy,“ řekl Flack Sidley. „Pořád jsem si říkal, odkud se známe… Byl jste tady, není to ani měsíc. Strejda vás hostil v Lone Staru a náramně se vytahoval, že má synovce u pojišťovny. To jsou někdy pády, kamaráde. No, aspoň si můžete spočítat, na kolik vás přijde ten ohníček. Kanadskej modřín, to je vzácný dřevo — a to se pan Davidoff nezmínil o tom mahagonovým nábytku.“

Najednou se od silnice ozvalo parádní troubení motorové stříkačky complimentského sboru dobrovolných hasičů, kterému šéfuje Burdock z autoservisu.

„To už neuhasej,“ řekl Davidoff s nadějí v hlase.

11

Strčili jsme těch šest mládenců za mříže v suterénu našeho pohostinného zařízeni. Žádnou velkou práci nám to nedalo, protože tváří v tvář zákonu a našim bouchačkám to vlastně byli poserové. Dvě brokovnice a bílé kápě jsme posbírali v zelí, kam to při útěku odhodili.

Hned nato se přiřítil starosta, místní novinář McPherson, odnaproti z Lone Staru Gus Trigett a ještě další lidí, které vzbudila střelba a houkání Burdockovy stříkačky a pak viděli z oken, jak tu partu vedeme. Nestačili jsme je vyhazovat.

„Jak jste to dokázali?“ halasil starosta.

McPherson poskakoval za přepážkou s tužkou zapíchnutou do bloku. „Co je to za lidi? Můžu s nima mluvit?“

„Starej Rowe, jak to viděl, útek bez placení,“ vykládal kolem dokola Gus Trigett. „Normálně by to nikdy neudělal. A teďka najednou…“

Ostatní taky mleli páté přes deváté.

„Nicku,“ řekl Buck Lee, „zavolej poldy v El Renu, ať si pro pány přijedou.“

„Volal Fifty Pearson,“ řekl Nick. „Mám přej vyřídit, že durant přejel kolem pumpy v deset dvanáct.“

„To počká,“ na to Buck Lee. „Jdu sebrat Rowa.“

Odstrčil pár lidí včetně starosty a ztratil se ve tmě. Dveře se za ním zavřely.

Později u soudu vyšlo najevo, že to všecko skutečně spískal Abe Rowe. Strašně nenáviděl Číňany, černochy a Indiány a považoval to za dostatečnou obhajobu.

Lidi jsou někdy zvláštní, například tomu dědkovi žádný Číňan, černoch nebo Indián nikdy nic zlého neudělal.

II. BIČ BOŽÍ

1

„Z dálky to vypadá dočista jako biograf,“ vykládal stařešina Flack Sidley, druhý náměstek šerifa v Complimentu. „Natažený plátno osvětlený lampou… Prostě biograf v prérii. A na to si ty můry sedaj.“

„Hele, dědku,“ řekl jednonohý Nick Ralston, „myslíte takový ty můry, co v noci lítaj místo motýlů? Všelijaký lišajové a vůbec smrtihlavové?“

„A jaký jiný můry jsem moh myslet?“

„Třeba ty, co v noci tlačej,“ ušklíbl se Nick. „Mně se třeba občas zdá, jak se probudím ve špitále a jsem celej šťastnej, že mi to utrhlo jenom jednu nohu. Pak se probudím doopravdy celej zpocenej a honem se osahávám, jestli mi nechybí i ta druhá. To už je kapitální můra, co? A víte, jak vypadá ještě horší můra? Když se mi zdá, že mám obě.“

Protože mi to nepřipadalo právě nejveselejší, zamíchal jsem se do toho: „Nebo se taky říká o starejch babách: ta můra Jonesová.“

„Žádnou babu Jonesovou neznám,“ řekl znechuceně Flack.

Nato se ozval od svého stolu šerif Buck Lee: „Nevidíte, dědku, že si z vás střílej? Povídejte dál.“

„Já už nevím, kde jsem přestal.“

Věděl to dobře, ale chtěl aspoň chvíli dělat fóry. Pomalu si balil cigaretu, a teprve když olízl papírek, pokračoval: „Můry jdou na světlo, že jo. Proto tam má osvětlený plátno. Jak si ty můry na to plátno sedaj, tak je ten chlápek chytá. Potom je suší nebo kterýho čerta… A prodává je. Prej má v Oklahoma City krámek, kde nemá na skladě nic jinýho než ty sušený chcíplý můry.“

„Zeptal jste se ho, jak se jmenuje?“ řekl Buck.

„Jo. Nějakej Nuyten. Ian Nuyten.“

„Holanďan?“

„Možná že jo. Neptal jsem se.“

„Ani na to, kde má v O. C. ten krám?“

„Povídal, že na Lincolnově bulváru.“

„Vypadá v pořádku?“

„Vypadá jako cvok. Ale v pořádku nejspíš bude. Kdyby nebyl, nedělal by s ním George Malá vrána. To je náramně pobožnej presbyterián, a ještě k tomu má ten indiánskej šestej smysl, kterým pozná lumpa na tři míle.“

„To jste neříkal, že s ním dělá George Malá vrána,“ řekl Buck Lee a hmátl si do kapsičky košile pro camelku. Už před chvílí chtěl vypadnout, služba mu skončila už před pár hodinami, ale to Nickovi Ralstonovi taky. Byl zase jeden z takových těch líných večerů s trochu zamženým nebem bez měsíce, kdy vedro vůbec nepřestává a člověku se nechce dělat žádné zásadní rozhodnutí, jako třeba jestli má vstát ze židle hned, nebo až ráno.

„Já myslel, že to není důležitý,“ řekl Flack. „Když ten Nuyten přijel, potřeboval někoho, kdo by mu nosil do prérie plátno a lampu s reflektorem. Přej to má na akumulátor, to je hrozně těžká potvora… A někdo mu doporučil George Malou vránu. Snad pastor.“

„Neříkám, že je to důležitý.“

Buck Lee si zapálil; kouř vyfoukl ke stropu, kde ho větrák rozehnal do všech koutů. Z dálky se ozval motor náklaďáku, zvuk se blížil, až rozechvěl skla v oknech policejní stanice a začal se vzdalovat směrem na Chickasha.

„Nedáte si kafe, pánové?“ zeptal se Nick Ralston.

„Spíš bych pivo,“ řekl Flack. „Hrozně se práší.“

„Ty taky, Charlie?“ obrátil se ke mně Nick.

Podíval jsem se po šerifovi. Když kývl, že si taky jedno dá, přidal jsem se. Nick Ralston otevřel ledničku v koutě a vytáhl čtyři plechovky milwauckého pilsneru.

„A co ten Bayer?“ zeptal se Buck Lee.

„Povídá, že něco musí bejt ve vodě,“ řekl Flack, který se před chvílí vrátil z ranče B s křížkem, kam ho Buck poslal kvůli Bayerovým nemocným kravám. Flack Sidley u Bayerů dělával honáka, než se stal druhým náměstkem šerifa, a jak to chodí na B s křížkem, věděl z nás nejlíp.

„A je v ní něco?“ řekl Buck.

Flack pokrčil rameny. „Vidět to není.“

„Ne,“ na to Buck. „To není.“

Podezřelá voda totiž stála na jeho stole ve flaštičce od Shermanova stoprocentního životobudiče, jak ji tam Flack postavil. Protože ale nejdřív začal vykládat, jak si cestou zpátky málem myslel, že v prérii zastavil kočovný biograf, došlo na ni teprv teď.

„Doufám, že tu flašku pořádně vymyli,“ řekl jsem.

„Ale jo.“

„Co si o tom myslíte, Flacku?“ zeptal se Buck.

„Co bych si myslel… Krávy mohly sežrat nějaký jedovatý bejlí. Akorát je mi divný, kde se na Bayerovejch pastvinách najednou vzalo. Co pamatuju, nikdy dřív tam nic takovýho nerostlo.“

„Jste si tak jistej?“

„Skoro bych řek, že jsem.“

„Skoro…?!“

„Myslím to tak, že to není pravděpodobný… Ale že se něco nezdravýho vyskytlo ve vodě, není o nic pravděpodobnější.“

„Nejlepší by bylo zeptat se doktora,“ řekl jsem.

„Jo,“ na to Buck. „Zejtra.“

Nick Ralston dopil svoje pivo a hodil plechovku do koše. „Nevím, jak ty, Bucku,“ řekl a zívl. „Já jdu do pelechu. Abych tady byl ráno znova… A už je deset pryč.“

Přestože to řekl, seděl dál.

„Ta voda je z napajedla?“ zeptal se Buck Lee.

„Kdepak,“ odpověděl Flack. „K napajedlu poslední dva nebo tři tejdny vůbec nevyháněj. Jak furt neprší, je tam voda nízko a krávy k ní nemůžou. Větší část stáda mají za Morris Hillem, tam je prej zatím v potoce vody dost. Tyhle krávy, co maroděj, je jich jenom asi deset nebo dvanáct kusů, se pasou kolem ranče. Napájejí je vodou ze studny.“

„Z tý s vahadlem?“

„Jo, z tý.“

„Odkud berou vodu pro lidi?“

„Hned naproti kuchyni na dvoře má Bayerová pumpu.“

„Díval jste se na tu studnu s vahadlem, Flacku?“

„Jo. Je hluboká snad padesát nebo šedesát stop. Vody je v ní pořád dost, stahujou se do ní podzemní prameny od Morris Hillu. Určitě do ní odnikud nic jinýho neteče, jestli jste na něco takovýho myslel.“

„Ani nevím, jestli jsem si vůbec něco myslel,“ řekl Buck. „Jak je ta studna daleko od pumpy na dvoře?“

„Dost daleko,“ řekl Flack. „Možná dvě stě kroků.“

„Hm…,“ na to Buck. „Je dusno… Zejtra se na to podívá doktor. Jestli nic nenajde, zajedeš s tou flaškou do Rena, Nicku. Pro jistotu.“

„Nic proti vejletu,“ řekl Nick.

„Autobusem,“ upřesnil to šerif.

„Hm,“ na to Nick. „Okej.“

Rozhovor uvázl.

Natáhl jsem si nohy — opřel se pohodlně o rovné opěradlo židle, vytáhl jsem papírky a pytlík s tabákem a začal si balit cigaretu. V té chvíli nebylo slyšet nic než cvrčky zvenku a tichoučké povrzávání vrtule pod stropem. Chvíli trvalo, než jsem si všiml dalšího zvuku. Byl to zvuk kroků, který se blížil ke dveřím z ulice.

Buck se po nás najednou podíval a natočil ucho.

Flack Sidley se nadzvedl a opřel se rukama o desku stolu, u kterého nejradši sedával. Ten stůl nepatřil nikomu a zároveň patřil všem, svačili jsme na něm, čistili jsme si na jeho desce zbraně a za dlouhých zimních nocí u něj svedli řadu tvrdých utkání v desetníkovém pokeru.

„Někdo jde zhulákanej z Lone Staru,“ řekl Nick.

Buck na něj mávl, aby mlčel.

Nebylo slyšet podpatky, byly to divné plíživé kročeje bosých nohou nebo měkkých střevíců. Mezery mezi jednotlivými kroky byly delší a delší. Pak se prudce hnula klika dveří. Ty jsou odemčené málokdy.

Buck si rozepnul řemínek holstru a řekl: „Charlie…“

Šel jsem ke dveřím, odemkl a chtěl otevřít. Jenže dveře se rozletěly samy od sebe a dovnitř vpadl Indián George Malá vrána. Chytil se horní hrany přepážky, která dělí úřadovnu na dvě nestejné části, a trhavými pohyby se rozhlížel jako člověk se zatraceně špatným zrakem.

„Co se děje, Georgi?“ řekl Buck a vstal. Zamkl jsem, obešel Indiána a vrátil se za přepážku. Dokud jsem byl před ní, viděl jsem ho jen jako tmavý obrys proti žárovce na stropě kanceláře. Teď jsem se mu podíval do tváře a neudělala na mne nejlepší dojem. George měl na čele krupičky potu a koutky úzkých indiánských rtů měl stažené tak hluboko dolů, že ostrá brada mezi nimi jako by k té tváři vůbec nepatřila. Nejvíc ze všeho připomínal totem, který zničehonic přišel mezi nás. „Georgi,“ opakoval Buck Lee. „Georgi…“ Najednou se v koutku těch stažených rtů objevila kapka krve a pomalu vyplnila svislou vrásku. Jestřábí nos se zvedl k Buckovi, zafrkal, a George Malá vrána, s očima obrácenýma někam dovnitř lebky, řekl s obrovskou námahou: „Zelená… Zelená trav… travička…“ A ještě něco, co znělo trochu jako Manitou, ale taky to nemuselo být vůbec nic. Jak promluvil, vyřinula se mu z úst krev, načež pod ním povolila kolena. Do poslední chvíle se držel přepážky, až za ní zmizel a zůstaly jen prsty zaťaté do dřeva. Pak zaskřípaly nehty a ruce sklouzly. Podlaha zaduněla. „Je po něm,“ řekl Flack Sidley.

2

Nevím, co byste dělali, kdybyste drželi noční službu na policejní stanici v nevelkém městě, kde celkem vzato chcípl pes, a najednou vám tam přivrávoral Indián, prohlásil něco o zelené travičce a praštil sebou jako kláda. Hádám, že by vás to kapánek vyvedlo z míry, zvlášť kdybyste si hned nato všimli nože, který mu trčel mezi lopatkami.

Stáli jsme za přepážkou, Buck Lee, dědek Sidley a já, a na ten nůž jsme nevěřícně civěli.

Indián George Malá vrána těžko mohl mít nějaké nepřátele. Nepocházel z Complimentu, jednou prostě přijel stopem kdovíodkud, nastěhoval se do napůl rozpadlé boudy po jednom tulákovi a začal se živit štípáním dříví, případně někomu něco podržel nebo u něčeho počkal. Ke svému živobytí toho moc nepotřeboval a v celém Complimentu určitě nebyl nikdo, komu by mohl vadit. S nikým se nehádal, nikomu nepřekážel, a ještě k tomu byl pokřtěný presbyterián.

„Nicku,“ řekl Buck Lee, „zavolej doktora.“

„Už se na tom pracuje.“

„Nemůžeme pro něj něco udělat, než přijde doktor?“ řekl jsem. „třeba není mrtvej…“

„Tady kancelář šerifa,“ pokřikoval do telefonu Nick. „Dejte mi doktora Sheridana… To se ví, že to pospíchá.“

„Indiáni mívaj tuhej kořínek,“ řekl Flack Sidley a pokyvoval přitom svou šedivou a proplešatělou hlavou. „Ale tenhle už je docela jistě na cestě do Věčnejch lovišť. Škoda ho, byl to moc hodnej a slušnej Indián.“

Buck mi řekl: „Co bys pro něj chtěl udělat, Charlie? Nevidíš tu louž? To už do něj nikdo zpátky nenaleje.“

Kývl jsem, že chápu, a podíval jsem se znova na nůž. Vypadal na obyčejný kuchyňský, co mívá asi sedm palců dlouhou čepel a dřevěnou střenku s mosaznými nýty.

„Takovej nůž,“ řekl Buck, „je moc těžko identifikovatelnej. Dá se koupit v každým železářství za pětasedmdesát centů. Nemá žádnou vlastní individualitu.“

„Jo,“ na to Flack Sidley. „Jsou jeden jako druhej.“

Chvíli jsme nad chudákem Indiánem jen tak postávali a každý po svém jsme se s tím snažili vypořádat. Hrozně se mi chtělo kouřit, ale v přítomnosti mrtvého se mi to zdálo nepatřičné. Z podlahy táhl nasládlý pach čerstvé krve. Najednou se mi udělalo mdlo.

„Jdi si sednout, Charlie,“ řekl Buck.

„Mrknu se, jestli už jde doktor…“

„Jo.“

Otevřel jsem dveře na ulici. Naproti ve výčepu tiše hrál orchestrion, z prérie bylo slyšet nepřetržité vysoké z-z-z cvrčků, hvězdy prosvítaly zamlženým nebem a níž ke střechám protějších domů se ztrácely ve světlech pouličních lamp a žárovkového nápisu Grouwer‘s Lone Star Restaurant.

„Možná že jste měli vyrazit ven,“ řekl Nick. „Ten, co ho píchnul, tam někde moh bejt… Určitě nebyl daleko.“

„Nesmysl,“ řekl Buck. „Nenechal by ho sem dojít.“

„To se ví,“ přidal se Flack. „Vrah si musel myslet, že je po něm. Nechal ho někde ležet a koukal se ztratit co nejdál. Teprv potom se George zved a došel sem k nám.“

„Co to říkal o tý trávě?“ vzpomněl si Nick.

„Že je zelená,“ řekl Flack Sidley. „Indián pozná sám nejlíp, jak to s ním vypadá… George holt věděl, že bude co nejdřív pod drnem. Pod zelenou travičkou. No co, všichni tam jednou musíme.“

„Taky moh myslet věčně zelenou trávu nebeský prérie,“ řekl Buck. „Indiáni to maj moc hezky vymyšlený.“

„Jak se na to kdo kouká,“ řekl Flack. „Já bych se teda po smrti radši natáh na nějakej ten obláček, než abych věčně honil dobytek. To by nebylo žádný nebe, ale hotový peklo.“

„Radši měl říct, kdo ho píchnul,“ mínil Nick.

„Asi mu na tom už nezáleželo,” řekl Buck. „Takovej Indián může bejt presbyterián nebo kdovíjakej křesťan, ale povahou bude vždycky stoik.“

„Cože?“ zeptal jsem se.

„Stoik.“

„No jo, ale co to znamená?“

„Že je mu všechno fuk, Charlie.“

„I vlastní smrt?“

„Jo.“

„Tak proč šel zrovna sem?“

„Jo,“ řekl Buck ještě jednou.

„Co — jo?“ zeptal se ho Nick.

„Charlie má pravdu,“ na to Buck. „Proč šel zrovna sem, když ne proto, aby nám řek, kdo ho píchnul? A místo toho nám tady najednou začne líčit krásy Věčnejch lovišť.“

„Asi už umíral a napůl v nich byl,“ řekl Flack. „To bych docela chápal. Měli jsme jednou v Montaně takovej případ, jeden honák spad z koně na hlavu —“

Zdálky se ozvalo klapání ventilů fordky doktora Sheridana. Chvíli nato zastavila před dveřmi a doktor vyskočil se svou brašnou. Skla cvikru se blýskla ve světle, které padalo ze dveří na ulici. „Co že tady máme?“ staral se. „Už jsem se lekl, že je to někdo z vás… Ukažte… Ale, ale, to je přece George Malá vrána, co? Kdo mu to udělal?“

Buck řekl: „Podívejte se nejdřív, jak to s ním vypadá.“

„Ale šerife,“ na to doktor Sheridan, „člověk v sobě mívá něco přes galon krve, a většina z toho je tuhle na podlaze. Ale abyste měl klid. Sklonil se k tělu, vzal za zápěstí levé ruky. „Pulz žádný.“ Zvedl víčko oka. „Není tady moc světla,“ řekl, „ale stejně to nemá smysl. George je mrtvý a příčina smrti je zřejmá. Těžce poraněné plíce po vniknutí čepele nože, který zůstal v ráně.“

„Můžete ho vytáhnout, doktore? Ale radši obalte střenku kapesníkem.“

„Jestli vám jde o otisky, vytáhněte si ho spánembohem sám,“ řekl doktor Sheridan. „Abyste mi pak nevyčítal, že jsem vám smazal nějaké ty markanty.“

Buck kývl, šel za přepážku, vzal si ze zásuvky stolu arch čistého papíru, vrátil se, obtočil papír kolem střenky nože a zatáhl. Ozval se tichý nepříjemný zvuk, jak se sedmipalcová čepel vynořovala z Indiánova těla.

„Z takového nože toho moc nepoznáte, co?“ řekl doktor.

„Hm,“ na to Buck.

„Ještě jste mi neřekli, jak se to stalo.“

„Ne.“

„Teď můžete. Pokud se nebožtíka týče, není už co zkazit.“

„Není co,“ řekl Buck. „Víte sám nejlíp, že byste byl první, kdo by se od nás dověděl co a jak — už v rámci úředního postupu. Jenže my sami nic nevíme.“

Doktor Sheridan jako oficiální zástupce okresního koronera měl právo dostat všechny informace. Taky je dostal: Indián George, jinak zvaný Malá vrána, přišel na policejní stanici v deset dvacet sedm, neřekl nic víc, než co řekl, a umřel.

„Mluvil o prérii?!“ podivil se doktor.

„O zelený trávě,“ upřesnil to Buck.

„Indiáni jsou zvláštní lidi,“ povzdychl doktor Sheridan. „Ale spoustu podobných případů známe i u bělochů. Kolem umírajícího se shromáždí celá rodina, všichni čekají na poslední slova —“

„Jako tenkrát v Montaně,“ řekl dědek Sidley. „Akorát místo rodiny jsme tam byli my, co jsme s tím umírajícím sháněli krávy. Taky jsme čekali —“

„Nechtě doktora domluvit, Flacku,“ řekl Buck Lee.

„Chtěl jsem říct,“ na to doktor, „že ten potenciální nebožtík mluví o andělech, o velkém světle v nebeské bráně, o tunelu k věčnosti a podobně, jako by mu najednou vůbec nezáleželo na milované rodině, která ho oplakává.“

„A těší se na dědictví,“ řekl Nick Ralston.

Doktor se zasmál. „Eh, neměl bych se smát,“ řekl vzápětí. „Člověk profesí otupí. Co jste to chtěl říct o té Montaně, pane Sidley?“

„Něco podobnýho,“ řekl Flack. „Čekali jsme, že nám řekne, na jakou adresu máme poslat jeho svršky, bouchačku, poslední vejplatu a hodinky. A z něj vypadlo akorát: Tak jsem tady, svatej Petře, jak se vede, a co je u vás novýho?“

Doktor se zasmál ještě jednou. „Snad mi George ten smích odpustí,“ řekl. „Myslím, že můžu napsat úmrtní list… a vy můžete zavolat Goranskiho. Asi byste tady chudáka Malou vránu do rána mít nechtěli.“

3

Doktor Sheridan seděl u Buckova stolu a pod pracovní lampou se zeleným stínidlem vyplňoval formulář úmrtního listu. Nick Ralston se pokoušel spojit s Goranskiho pohřebním ústavem, ale služba v centrále opakovala, že telefon nikdo nezvedá.

„Flacku,“ řekl Buck Lee, „povídal jste, že George dělal s tím Holanďanem, co chytá můry.“

„Jo,“ řekl Flack.

„Viděl jste ho tam?“

„Ne. Ten chlápek mi to povídal. Ze mu jeden zdejší Indián nosí plátno a svítilnu. Zeptal jsem se, jestli tím myslí George Malou vránu… Povídal, že jo.“

„Proč tam s ním George nebyl?“

„Nuyten ho zrovna někam poslal.“

„Kam neříkal?“

„Počkejte… Copak jsem moh vědět, že to bude důležitý? Se mně zdá, že ho poslal na faru.“

„Za pastorem?“

„Vím já? Třeba to vůbec nebylo za pastorem. Nezajímalo mě to a taky jsem toho chlápka nechtěl zbytečně otravovat.“

Nick se konečně dovolal ke Goranskimu a dle svého zvyku hulákal jak na lesy. „Tady úřadovna šerifa… Pan Goranski? Omluvte náš pozdní telefonát, pokud jsme vás vzbudili. Máme tady pro vás práci, Mistře…“

Vždycky říkal Goranskimu Mistře a ten se proti tomu nijak neohrazoval. Považoval svoji práci za svaté poslání a s radostí by byl vyměnil všechny živé z okolí za mrtvoly — kdyby mu ovšem mrtvoly zaplatily za péči, kterou jim věnoval.

„To s tou farou,“ řekl od Buckova stolu doktor, „by mohlo souviset s tím, že se pastor Milton zajímá o entomologii.“

„O co?!“ zeptal se Flack Sidley.

„O hmyz,“ řekl doktor. „Sbírá motýly, můry a brouky. Sice ne soustavně, ale viděl jsem u něj pár krabic s docela pěknými kousky.“

„Co je tady ve městě věcí, o kterých nevíme,“ řekl Buck. „Kde jste vlastně nachytal toho Holanďana, Flacku?“

„U toho jedlovýho lesíka pod hřbitovem. Viděl jsem ten jeho biograf ze silnice.“

„To znamená, že George musel jít buď cestou od hřbitova a potom hlavní ulicí, nebo loukou, mezi starýma ohradama a zadem ke kostelu… Pokud opravdu šel na faru.“

„Jo… To asi jo,“ přikyvoval Flack.

Buck vytáhl camelku a nerozhodně se na ni podíval. Sebral jsem na svém stole tu dávno ubalenou cigaretu a čekal, co udělá Buck. „Georgeovi to nevadí,“ řekl Flack Sidley. „Indiáni přece považujou kouření za obřad.“ Nasypal na hnědý papírek špetku hrubě řezaného černého tabáku, a zatímco jednou rukou balil, druhou tápal v kapse po zápalkách. Buck mu připálil, načež připálil mně i sobě.

Doktor Sheridan dopsal svoje lejstro a vstal. „O nějakých příbuzných samozřejmě nevíte?“ řekl. „To jsem si myslel. Nechám to na vás, šerife. Řekněte Goranskimu —“ naklonil hlavu, „á, zdá se mi, že už jeee. Řeknu mu to sám.“

„Byl byste tak laskav, eoktore,“ řekl Buck Lee a podal mu lahvičku ze svého stolu, „tohle je voda z Bayerovy studny. Moh byste se na to podívat? Bayer si myslí, že je ta voda závadná.“

„Proč si to myslí?“ zeptal se doktor a díval se přitom sklem lahvičky proti stropní žárovce. „Vypadá to jako obyčejná čistá studniční voda.“

„Maroděj mu krávy,“ řekl Flack.

„Neříkejte… A jak?“

„Nežerou a maj průjem.“

„Hm…,“ doktor zastrčil flaštičku do brašny, „bylo by třeba je vyšetřit. Jenže já nejsem žádný zvěrolékař. Snad pozvat doktora Webstera z Minca… To by ale musel pan Bayer. Možná až uvidíme, jestli ta voda… Nu, jakýs takýs rozbor udělat můžu, ale lepší by bylo, kdyby to udělala nějaká laboratoř. Co takhle na soudním v El Renu?“

„Myslel jsem, že to tam zejtra pošlu,“ řekl Buck. „Ale rád bych, kdybyste se na to nejdřív podíval sám.“

„Stačí to ráno? Dobře… Pak se tu zastavím. Jestli ta moje analýza k ničemu nebude, což je ostatně pravděpodobné… No, však už si s tím poradíte. A… Tady máme pana Goranskiho.“

Před vchodem zastavil furgon a bezvadně ohozený funebrák Goranski vešel. Smekl černý tvrďák, podíval se kolem dokola a řekl: „Jak truchlivé, pánové. Smrt posledního Mohykána… Komu mám posléze vystavit účet?“

„Posléze ho vystavte městu,“ řekl Buck Lee.

„Pak tedy prostá jedlová rakev bez ozdob,“ konstatoval Goranski. „Nerad dělám rozdíly mezi nebožtíky, ale člověk jako já je bohužel také jenom živnostník.“

„Můžete ho připravit rovnou k pohřbu,“ řekl Goranskimu doktor Sheridan. „Příčina smrti je jasná, pitva se konat nebude.“

„Moh byste se dát do práce, Goranski?“ řekl Buck. „Čas letí. Ten člověk za námi přišel a neřek nám žádný jméno, protože už byl jednou nohou ve Věčnejch lovištích. Chceme se do toho dát hned. Budem rádi, když bude George Malá vrána klidně spát ve vaší prostý jedlový rakvičce bez ozdob, a ne se povalovat na podlaze policejní stanice města Complimentu.“

„Pane Lee,“ na to Goranski, „nepřijel jsem proto, abych vedl marné řeči, neboť marnost jako veličina nabývá na významu tváří v tvář nadcházející posmrtné ztuhlosti.“ Obrátil se ven ze dveří. „Leslie… Nosítka. A moje gumové rukavice.“

Chvíli nato odjel furgon i doktorova fordka.

„No jo,“ vzdychl Nick Ralston, „abych vzal kýbl a hadr, co? Krucinál… Tolika krve jsem viděl naposled, když mi to na Sommě utrhlo nohu.“

Buck se posadil obkročmo na obrácenou židli a opřel se lokty o opěradlo. „Tak se do toho dáme,“ řekl. „Flacku… My dva pojedem za tím Holandanem. Nick nám dá svítilny. Charlie… Ty dojdeš na faru. Zeptáš se pastora, jestli u něj George byl. Pokud u něj nebyl, tak jestli ho pastor čekal. A jestli ho nečekal, ať se zamyslí, proč by k němu asi Nuyten Indiána poslal. Potom přijeď za náma… Ale jeď zadem. Abys nezničil stopy, pokud mezi tím jedlovým lesíkem a farou vůbec nějaký jsou. Jasný?“

Flack kývl. „Koně?“ zeptal se.

„Jo,“ na to Buck. „Osedlejte i pro Charlieho, ať se s tím nezdržuje, až se vrátí z fary.“ Vzal jsem si klobouk a šel.

4

Ke kostelu to od policejní stanice není dál než pět minut. Když jsem se blížil, viděl jsem, že se v oknech fary svítí. Byl jsem rád, že nemusím pastora Miltona budit. I tak jsem za táhlo zvonku vzal jenom polehoučku.

Chvilku trvalo, než se rozsvítilo okénko nad dveřmi, pak se ozvaly kroky a pastorův hlas: „Kdo je to?“

„Blount,“ řekl jsem. „Z šerifovy kanceláře, Důstojnosti.“

Zarachotil zámek a dveře se otevřely. „A co si přeje pan Blount z šerifovy kanceláře v takovouhle nekřesťanskou hodinu?“ zeptal se pastor oblečený do županu a obutý do pantofli.

„Jakápak nekřesťanská hodina, když jste vzhůru,“ řekl jsem. „Poslal mě šerif, abych se vás na něco zeptal.“

„Tolik to spěchá, synu?“

„Jo,“ kývl jsem. „Stalo se něco, co se stát nemělo.“

„Tak pojďte dál.“

Vedl mě chodbou s červenými dlaždicemi a otevřel dveře do pokoje. Byl tam psací stůl a kolem dokola police s knihami. Všechny vypadaly důstojně a důležitě ve svých kožených vazbách se zlatými nápisy. Taky tam viselo pár zasklených plochých škatulí, ve kterých byli motýli, a na okně stály květináče.

„Posaďte se, synu,“ řekl pastor Milton a přistrčil mi židli s vyřezávaným opěradlem, která, jak jsem vzápětí zjistil, pocházela z pozůstalosti po nějakém mučedníkovi, protože příšerně tlačila do zad. „Nuže…?!“

„Znáte pana Nuytena?“ zeptal jsem se.

„Ovšem,“ kývl pastor. „Je to obchodník s preparovaným hmyzem a sběratelskými potřebami z Oklahoma City. Má zavedený obchod na Lincolnově bulváru… Sám jsem ho do Complimentu pozval, vyskytují se tu některé variety… Ale to vás asi nezajímá, náměstku. Proč se na pana Nuytena ptáte? Stalo se mu snad něco…?!“

„Poslal k vám dnes večer Indiána George Malou vránu?“

„Ano. Poslal.“

„Proč, Důstojnosti?“

„Z velice prozaického důvodu. Pan Nuyten rozbil velkou smrtičku, náměstku.“

„Cože…?!“

Pastor Milton se pousmál. „Vy zřejmě nevíte, co je to smrtička… Jsou to takové láhve se zabroušeným širokým hrdlem; na dně mají vatu napojenou éterem. Lapený hmyz se v nich bezbolestně usmrtí. Pan Nuyten čekal nějaké větší exempláře… Smůla. Jediná velká smrtička mu upadla na kámen, a protože samozřejmě ví, že jsem entomolog amatér, poslal George ke mně, zda bych byl tak laskav a velkou smrtičku mu půjčil.“

„Udělal jste to?“

„Ovšem, proč bych to neměl udělat?“

„Kdy tady George byl?“

„Snad před hodinou.“

„Odešel hned?“

„Ano… Nezdržel se déle než pět minut.“

„Říkáte, že jste Nuytena do Complimentu pozval. Znamená to, že bydlí u vás?“

„Ne, to ne… Myslel jsem sice, že by mohl přijmout moje pohostinství, ale pan Nuyten je ve své zdvořilosti až příliš úzkostlivý. Nechtěl obtěžovat a nedal se přemluvit. Ubytoval se v Lone Staru.“

„Vy jste mu doporučil George?“

„Ano, já. George je věřící křesťan a živí se poctivě. Myslel jsem, že výdělek u pana Nuytena mu přijde vhod. Víte, milý náměstku…, řekl bych, že i bůh má toho muže rád. A on zase nevynechá jedinou pobožnost a modlí se i zpovídá velice vroucně.“

„Má hodně hříchů?“

„O tom zpovědník nehovoří, synu.“

„Já se neptám, jaký hříchy to jsou,“ řekl jsem. „Ptal jsem se, jestli jich je hodně.“

„Nechápu, k čemu vám to bude.“

Pokrčil jsem rameny.

„Nebylo jich mnoho,“ řekl pastor. „Také nebyly nijak těžké. Milý synu — mnohý z těch farníků, kterým se nelíbí Indián v kostelní lavici, by na tom byl před soudnou stolicí boží mnohem hůř.“

„Okej, Důstojnosti,“ řekl jsem. „To je zatím všechno.“

„Všechno…? Ale — proč ty divné otázky? Stalo se snad něco panu Nuytenovi?“

„Nemám žádný instrukce,“ řekl jsem. „To je stejný jako vaše zpovědní tajemství, Důstojnosti. Měl jsem se vás zeptat, jestli u vás George byl a proč tu byl. Jestli chcete vědět víc, promluvte si se šerifem.“

Honem jsem se zvedal ze židle a šmátral po klobouku.

„Kde najdu šerifa?“ zeptal se.

„Ráno v kanceláři,“ já na to.

Měl chuť ze mě tahat další rozumy.

„Nezlobte se, Důstojnosti,“ řekl jsem mu, „nic vám říct nemůžu. Vám to zakazuje pánbu a mně zase šerif. Oba jsme na tom stejně.“

„Synu, synu,“ na to pastor, „už ve školních škamnách jste byl ve víře dost vlažný. Tohle, co od vás teď slyším, bych nazval rouháním. Kdyby ovšem nebylo dvacáté století, v němž, obávám se, je jaksi všechno jinak. Čítávám v novinách, jak dokonce gangsteři přispívají na provoz chrámů — ovšem vesměs jde o chrámy papeženecké.“

Vyprovodil mě ven a zavřel za mnou.

Vrátil jsem se do kanceláře, kde Nick ještě drhl podlahu. „Koně máš na dvoře, Charlie,“ řekl mi. „Vrata za sebou jenom přibouchni. Zamknu je, až budu vylejvat kýbl.“

Vyšel jsem druhými dveřmi do chodby a na opačné stráně domu dalšími dveřmi na dvůr. Kůň stál u žlabu, kam jsme pumpovali vodu, a zařičel, když mě viděl. Taky ho to asi v dusné stáji moc nebavilo a těšil se na projížďku pod hvězdičkami. Otevřel jsem vrata, vyvedl koně na ulici a zavřel za sebou. Pak jsem vyskočil do sedla a rozjel se směrem na El Reno. Je to přímo na sever a před sebou na obloze jsem měl Velkou i Malou medvědici s Polárkou na konci ocasu.

Kůň na tvrdé silnici není zrovna tichošlápék. Minul jsem pár baráků, když se otevřelo okno u staré Latimerové a její hlas zaskřehotal: „Že vám není hanba, budit svoje bližní takovým nekřesťanským kraválem! Pánbu to vidí!“

Stáhl jsem hlavu mezi ramena a koukal se vytratit, než po mně bába něčím hodí.

Když jsem minul poslední stavení, odbočil jsem doprava ke hřbitovu, a protože jsem hned nato kousek dál zahlédl světlo z nějakého silného zdroje, rozjel jsem se rovnou k němu.

Našel jsem tam Bucka a Sidleyho. Koně uvázali ke kůlům jedné staré dobytčí ohrady z dob Chisholmské stezky. Dědek stál v předklonu s rukama opřenýma o kolena pokrčených nohou a Buck mu svítil na zem reflektorem — nejspíš tím, kterým za normálních okolností osvětloval svoje natažené plátno malý tlustý chlápek s hromadou krámů u nohou. Opíral se opodál o klandr a viděl jsem ho hlavně proto, že kouřil fajfku.

„George na faře byl,“ řekl jsem.

„Sem se nevrátil,“ na to Buck. „Co dělal na faře?“

„Byl tam pro smrtičku,“ řekl jsem. „To je taková flaška na můry… Něco jako plynová komora v Nevadě.“

„To už víme.“

„Našli jste něco?“

„Ne.“

„Helejte,“ ozval se chlap s fajfkou, „když já povídám, že nepřišel, tak nepřišel. Kdyby se tady stalo něco jemu, bych já to slyšel tam u stromoví. Neslyšel jsem nic. To, co jemu se stalo, nestalo se tady. To dá rozum.“

Na to, že byl Holanďan, mluvil po našem docela dobře, jenom trochu pochrochtával a tu a onde řadil slova trochu divně.

„Pane Nuytene,“ řekl Buck, „to my víme taky. Jenže tady je pořád možnost, že jste ho píchnul sám, a teď nám vyprávíte báchorky.“

„Taková pitomost,“ odfrkl si Nuyten zhnuseně.

„Já taky doufám, že je to pitomost,“ řekl Buck. „Jenže zatím to nemůžu stoprocentně vyloučit a stopy taky nevydržej věčně, zvlášť v tý trávě. Až si budu jistej, že jste to neudělal, tak se vám omluvím.“

„To bych prosil,“ na to Nuyten.

„No jo,“ řekl Flack, „asi bysme teda měli jít po tý flašce. Z těch šmouh v trávě se toho moc vykoukat nedá. Někdo tudy šel, to jo, ale jestli sem nebo tam… Taky tudy moh jít ledaskdo, couraj se tu zamilovaný párky a lítaj tady kluci. Ale flaška bude nejspíš ležet tam, kde George píchli. Určitě ji upustil, když padal. A po tom, co se zmátořil a vyrazil za náma, už si na ni nevzpomněl. Však taky měl co dělat, aby se udržel na nohou.“

„Pane Nuytene,“ řekl Buck a zhasl reflektor, „díky za pomoc, dál už se spokojíme s baterkama. Charlie… Vem koně a pojď za náma. Můžeš pomoct panu Nuytenovi s těma věcma… Baterie k lampě váží možná dvacet liber.“

„Okej, Bucku,“ řekl jsem. „Už jdu na to.“

Holandán mi ukázal tašku s baterií. Zvedl jsem ji za ucha a odhadl ji spíš na třicet liber než na dvacet. Protože jsem musel vést tři koně, z nichž ten Flackův byl ještě k tomu cvok, chtěl jsem ten těžký krám pověsit k sedlu své hnědky, a byl bych to taky udělal nebýt Holanďana. „Opatrně, člověče,“ zaskuhral, „je v tom kyselina a mohla by cestou vyšplíchnout.“

Bylo by mi bývalo fuk, kdybychom jí cestou vyžbryndali třeba galon, jenže ne koni na hřbet. Tak jsem tu zatracenou tašku zase sundal a zeptal se Nuytena, jestli ví, že existují taky suché články. A Nuyten na to: „A jestlipak vy víte, co je to Alucita paentadactyla, mladý muži?“

Radši jsem se s ním dál nebavil.

Buck Lee a dědek Sidley postupovali dost rychle, protože už nehledali stopy, ale rozhlíželi se jen po té smrtící flašce. Jenomže na loukách mezi ohradami se nic takového neválelo, takže jsme se dost rychle ocitli za humny krajního baráku Kostelní ulice. Není dlouhá, nějakých dvě stě tři sta kroků, a stojí v ní necelá desítka různých stavení a stodol.

Nikde se už nesvítilo a nesvítilo se tu zřejmě ani v době, kdy okolo prošel George Malá vrána. Pokud v ulici vůbec někdo bydlel, byli to nájemní dělníci a chudí řemeslníčci, kteří chodili spát se západem slunce — částečně proto, aby ušetřili za svícení, ale hlavně kvůli celodenní dřině a časnému rannímu vstávání.

„S těma lidma tady bude třeba promluvit,“ řekl Buck. „Mohli něco vidět nebo slyšet.“

„Nebo to třeba některej z nich má na svědomí,“ řekl Flack.

„Hm… Kterej asi?“ na to Buck. „Starej Fisher, Schwarzová z Červenýho kříže? Tom Hornet, švadlena Bartonová, Hinchovi, ten věčně namazanej Trask…?“

„Ani jeden mi do toho nepasuje,“ řekl Flack.

„Mně taky ne.“

„Jen si vzpomeňte, jak starej Rowe začal prohánět černochy,“ řekl jsem. „Taky by nás bejvalo nenapadlo, že v Complimentu někoho takovýho máme. Třeba někdo nenávidí Indiány, pak se vrací ožralej z Lone Staru a potká jednoho před vlastním barákem. V tu ránu vidí rudě.“

„Kdopak si asi nosí s sebou do hospody kuchyňskej nůž?“ řekl Buck Lee.

„Moh si pro nůž dojít domů a počkat si na George, až se bude vracet.“

„Nemoh vědět, že se bude vracet.“

„Taky to mohla bejt náhoda,“ řekl jsem. „Lidi si s sebou do hospody nenosej kuchyňský nože, to je fakt. Ale nedá se to vyloučit. Třeba si ho dal k někomu nabrousit, ten mu řek, že mu ho přinese do hospody.

„Hele, náměstku,“ řekl Flack, „kdopak v Complimentu si neumí sám nabrousit nůž? Kdepak. Musíme vymyslet něco jinýho.“

„Vymyslet se dá ledacos,“ řekl Buck. „Jenomže na vymyšlený důkazy soud nedá. Chce dokazovat na základě faktů, a těch máme zatím dost málo. Vlastně jenom ten nůž.“

„Třeba na něm budou otisky.“

„Jo,“ na to Buck. „Snad.“

Jak jsme si tak potichu vyměňovali názory, došli jsme až k rohu farní zahrady. Cestou Buck s dědkem svítili na cestu a do trávy podle plotů. Jen jednou jsme se už málem radovali, ale byla to obyčejná flaška od sodovky. Holandán za námi mlčel a pokuřoval svou fajfku. Vypadal, že má svědomí čisté jako málokdo.

Šli jsme podle plaňkového plotu. Farní zahrada byla dlouhá asi padesát yardů, rostly tam ovocné stromy a stálo tam taky pár úlů. Jak jsme míjeli plot, řekl najednou Flack: „Hele… Ty vrata jsou pootevřený.“

Vrata měla dvě křídla, nahoře byla přiříznutá do oblouku, taky byla jen plaňková a nejspíš se nezamykala. Pastor Milton měl k lidem nekonečnou důvěru, ačkoliv se už mockrát (z toho párkrát i naší zásluhou) přesvědčil, že je mezi nimi plno grázlů. Ostatně v zahradě nebylo co ukrást a včely se dovedou bránit samy.

Flack posvítil na trávu, která dole obrůstala vrata, nejspíš dávno neotevřená. Bylo znát, že dvě zpuchřelé plaňky se dole nalomily, jak někdo násilím otevíral a zase zavíral.

„Někdo tudy prošel,“ řekl Flack. „Tráva je pošlapaná.“

„Charlie,“ řekl Buck, „pojď s náma. Tři lidi viděj víc než dva. Počkáte nám u koní, pane Nuytene?“

„Já nejsem kovboj,“ na to Holandán. „Můj speciál je hmyz, pane šerif. Jestli ty koně splašej se, to já vám za nic neručím.“

Flack řekl, že stačí, když koně přivážeme k plotu. Byl jsem radši, že se toho ujal. Zrovna jeho kůň, který odjakživa slyšel na jméno Pošuk, dělal svému jménu čest a s nikým jiným než s Flackem nekamarádil. Flack mu strčil nějakou kůrku, které pořád tahal po kapsách, a přehodil mu otěže přes plaňku plotu. Mého a Buckova koně uvázal o kousek dál.

Složil jsem tašku s akumulátorem Holanďanovi k nohám. Buck rozšířil mezeru mezi křídly vrat a jeden po druhém jsme vešli do farské zahrady.

Stopa v trávě byla náramně zřetelná a běžela rovnou čárou někam do stínu stromů. Vypadalo to, že tudy šel jeden člověk, pokud ten druhý nešel přímo za ním.

Pod korunami stromů byla úplná tma.

Prošli jsme mezi nimi a na druhé straně jsme narazili na roubení studny přikryté dřevěným víkem, ze kterého trčelo litinové těleso pumpy. Tady se stopy ztratily, kolem studny byl kruh nejmíň dvacet stop v průměru, vydlážděný plochými kameny.

„No vida,“ řekl Flack a světlo jeho baterky se zastavilo. „Tohleto jsou skleněný střepy, že jo… A tady to — jo, to je určitě krev.“

Buck se přidal se svým světlem. „Podle Nuytenova popisu je to ta smrtička,“ řekl. „Tuhle je dno, na dva kusy. Tady je kousek hrdla, je to broušený. Támhle další… Charlie, zkus to posbírat, třeba do kapesníku. Pokud to půjde, ber to za hrany.“

„Nešlápněte do tý loužičky, náměstku,“ řekl dědek Sidley. „Hele… Tuhle do ní zrovna někdo šláp, co?“ Jel světlem baterky. „A tady je další stopa, obrácená k vratům. Vypadá to na mokasíny… No jo, chlapci, jsou to Georgovy stopy. Ten, co ho pich, by taky těžko šlápnul do tyhle krve; to tu ještě nemohla bejt. Chvíli to trvalo, než natekla. A to už byl vrah dávno pryč.“

„Vražda ve farní zahradě,“ řekl Buck. „To je náramný.“

Píchl jsem se do prstu o kus skla. „Sviťte, kruci,“ řekl jsem. „Poslepu to neposbírám, kór za hrany.“

„Promiň, Charlie,“ řekl Buck. „A neklej tady, víš, že to pastor nemá rád.“

Jednou v kostele, kde jsme se s pastorem Milionem dohadovali o jednom případu, řekl pastor Buckovi: „Neklejte na místě božím, synu.“ A Buck na to: „Klel jsem, sakra?“ Od té doby si pamatoval, že v blízkosti pastora Miltona je lepší mluvit slušně a všecky hromy, blesky, himlhergoty a krucinálfagoty si nechávat pro sebe.

Stáli nade mnou, svítili a vedli řeči.

„Takovej pastor,“ prohlásil Flack, „může stokrát říkat, že se nemá klít. Ale když v jeho zahradě píchnou kudlou do zad Indiána, je zrovna tak podezřelej jako každej jinej. Dokonce bych řek, že nejvíc, protože byl nejblíž.“

„Dědku, to mi ani neříkejte,“ na to Buck.

„Já vám to neříkám, šerife. Jenom tak myslím nahlas. A vás to určitě taky napadlo.“

„Napadlo,“ přiznal se Buck. „Jenom nevím, proč by to udělal.“

„A proč by to udělal kdokoliv jinej?“ řekl jsem. „Už mám ty střepy všecky, jestli nechcete, abych vyšťourá val i to, co zapadlo mezi dlažbu.“

„Okej, Charlie.“

Flack řekl: „Vlastně by bylo lepší, kdyby to byla vražda spáchaná pastorem. Protože takovej pastor, co si budem povídat, by se k tomu vzápětí přiznal… Leda že by to byl nějakej zatraceně mizernej pastor. V jednom máte pravdu, šerife — ve farský zahradě se klít nemá. Ale vraždit teprv ne. Sakra… Co je to tady?“ Sehnul se a posvítil si pod nohy. „No vida… To je baterka.“

„Nesahejte na to,“ řekl Buck.

„Však ne.“

Byla to obyčejná poniklovaná svítilnička na plochou baterii. Ležela v trávě kousek od místa, kde jsem sebral střepy. Buck ji opatrně zvedl prstem za drátěné poutko, kterým si takovou baterku můžete pověsit třeba na knoflík, a posvítil si na ni ze strany, kde měla posuvný vypínač. Byl přepnutý nahoru, k vylisovaným plastickým písmenům ON. „Svítila,“ řekl. „Jak upadla na zem, nejspíš se vevnitř přerušil kontakt.“

„Je v ní baterie?“ zeptal jsem se.

„Podle váhy jo. A dlouho tu asi neleží.“

„Myslíš, že patří vrahovi?“

„Možná.“

Jak jsme stáli těsně u sebe a prohlíželi si Flackův nález, najednou nás ozářilo světlo. „Co tu hledáte?“ ozval se hlas pastora Miltona. „Kdo… Ach, šerif. Rád bych věděl —“

„Nechoďte sem,“ řekl Buck. „Je mi líto, Důstojnosti, ale ve vaší zahradě se stal strašlivý zločin.“

5

Táhlo na jednu hodinu z půlnoci. Seděli jsme v úřadovně kolem velkého stolu za přepážkou. Když jsme sem došli, řekl Buck, že by neměl nic proti kafi, a Nick Ralston postavil konvici na vařič bez obvyklých průpovídek.

Cestou od fary jsme si svítili podle stěn domů; Indiánovu cestu značily drobné rozstříknuté kapky, ale nebylo jich mnoho. Většina krve z rány se zřejmě vsákla do košile, něco zůstalo na dlažbě u studny… Rána, ve které nůž zůstane, navenek moc nekrvácí, takže většina krve vyšla ústy, až když George padl na podlahu policejní stanice.

„Co Pán řídí, dobře řídí,“ řekl pastor Milton už potřetí. „Jistě sám nejlíp ví, proč k sobě povolal služebníka svého George, pane Nuytene.“

Buck Lee seděl na obrácené židli, ruce složené na opěradle a pokuřoval camelku. „Důstojnosti,“ řekl, „kdyby se naše společnost řídila jen zákonama Páně…“

„Neřekl jsem, že by to tak mělo stačit,“ skočil mu do řeči pastor. „Je řada zákonů lidských, které zákony Páně vhodně doplňují. Desatero je jakýsi základní kodex… Ale já vás přerušil. Říkal jste, že kdyby se společnost řídila jen zákony Páně —“

„Vlastně jsem chtěl říct,“ navázal Buck, „že jestli pánbu tak nutně potřeboval v tom svým nebeským rajónu George Malou vránu, snad by na něj neposlal jinýho smrtelníka s kudlou? Vždyť by toho dotyčnýho zároveň uvrhnul do pekla.“

„Svatá pravda,“ přidal se Nuyten. „Proti tomu nenajdete argument žádný, pane kolego. Ani v Písmu ne.“

„Vy to jistě máte v hlavách srovnaný líp, pánové,“ řekl Flack. „Já jsem jenom obyčejnej kovboj a s pánembohem jsem se setkával hlavně na prériích. Viděl jsem, jaký umí dělat bouře, vedra, blizardy… Taky jsem viděl, jak k sobě povolává svý služebníky. Některý jsme pohřbívali v prérii, jiný jsme nechali v horkejch městech… Jo, nic proti tomu, že tohle všechno dělá pánbu podle svýho. Taky nejspíš ví, co si každej člověk myslí, co?“

„Samozřejmě že to ví,“ kývl Milton.

„Takže věděl i to, co si myslel Malá vrána?“

„Ovšem.“

„V tom případě musel taky vědět, že mu George přeběhne ke konkurenci.“

„Jak to myslíte, synu?“

Flack Sidley se zašklebil prořídlými žlutými zuby. „Docela jednoduše,“ řekl. „Když umíral, nebyl už žádnej George, ale jenom Malá vrána. Štrádoval si to rovnou k firmě Manitou. Moh bejt stokrát pokřtěnej — Věčný loviště se mu zamlouvaly víc než to vaše věčný plesání s těma kurvama andělskejma.“

Pastor Milton zalapal po dechu. „Cože…?!“

„Kůrama,“ řekl Buck. „Nevšímejte si toho, padre.“

„Dyť to povídám,“ na to Flack. „S těma —“

„Kafe se podává,“ zachraňoval to Nick. „Jenom nám, pánové, promiňte naše polní nádobí. Hrnky jsou plechový a dva stejný mezi nima nenajdete.“

„Hlavně když kafe dobrý,“ řekl Nuyten. „Co vy to povídal, mijnheer Sidley? Mně se George zdál nábožný, jako by ani nebyl Indián. Proč by on k Manitou — to vy nemyslel vážně. Ostatně jak byste vůbec mohl vědět, kam se jeho nesmrtelná duše odebrala?!“

„Moment,“ řekl Buck. „Vezměme to od začátku.“

„Ja, ja,“ kývl Holanďan a vytáhl svou bachratou fajfku. „Na počátku bylo slovo, jak by řek tuhle kolega pastor.“

„V tomhle případě je slovo na konci,“ řekl Buck. „Tak vy jste doporučil George panu Nuytenovi, Důstojnosti?“

„Ano, šerife. Věděl jsem, že mu výdělek přijde vhod. Taky jsem nechtěl, aby panu Nuytenovi pomáhal někdo z místních povalečů. Vážím si pana Nuytena jako odborníka…“

„Přes noční můry?“

„Ovšem. Je to na slovo vzatý entomolog.“

„Odkud ho znáte?“

„Sám se tím amatérsky zabývám… K tomu koníčku potřebuju různé věci: smrtičky, pinzety, špendlíky, korek, samozřejmě taky literaturu. Odebírám Nature a další odborné publikace. Pan Nuyten v nich inzeruje. Objednal jsem si u něj nějaké drobnosti, později jsme si párkrát napsali. Na základě toho se obrátil na mne, když hledal některé variety —“

„Co že hledal?“

„Variety.“

„Jedno takový bylo v Tombstone,“ řekl Flack. „Ženský tam vyhazovaly nohy až ke stropu. Helejte, to je mi dost divný, že by tuhle pan Nuyten, kterej sbírá můry, sháněl zrovna tohle, a ještě přes velebníčka, ledaže by ho zajímaly docela jiný můry.“

Pastor Milton obracel oči v sloup a Nuyten vypadal poněkud pohoršené.

„Co jsou to variety?“ zeptal se Buck.

„V některých lokalitách,“ děl bolestně pastor, „se vyskytují různé odlišně zbarvené exempláře téhož druhu. Tomu se říká variety. Myslel jsem, že takové, o jaké má zájem pan Nuyten, u nás skutečně jsou. Proto jsem ho pozval.“

„Nikdy dřív jste ho neviděl?“

„Nikoliv, šerife.“—

„Okej. A jak teda víte, že to je Nuyten?“

Pastor zůstal paf. Holanďan, který si zrovna zapaloval svou pěnovku, zuřivě zamával sirkou, vyškubl fajfku z úst a s mnohem horší výslovností než doposud prohlásil, že to šerif chódně pršechnál, čímž myslel, že už je toho poněkud pršíliš, protože se může prokázat nejen řidičským průkazem, ale i dalšími doklady, jako je živnostenské oprávnění, potvrzení o zaplacení daní, registrace telefonní stanice a tak dále.

„Jo, pane Nuytene,“ na to Buck, „to je všechno hezký, dokud si nezačnu myslet, že jste to moh všecko sebrat pravýmu Nuytenovi. Například to vaše pochrochtávání je až moc holandský, aby bylo pravý.“

„To je nechorásnost!“ vyskočil Nuyten.

„Ale jo, já vám věřím, že jste Nuyten,“ uklidnil ho Buck. „Chtěl jsem vám jen předvést, jak musí přemejšlet policajt, když jde o vraždu. Zrovna tak si musím myslet, že George Malou vránu moh propíchnout tuhle otec Milton.“

„Šerife…,“ zašeptal pastor a zbledl.

„Jak by ne,“ dorazil ho Buck. „Stalo se to přece ve vaší zahradě. George tam třeba chtěl ukrást nějaký to jabko. Vy jste se ozbrojil nožem, protože jste zvenku slyšel podezřelý zvuky, šel jste tam, nějak nešťastně jste se srazili, vy jste dostal strach, ohnal jste se nožem…“

„Vy přece víte, že to tak nebylo.“

„Nevím. Ví to akorát pánbu. Já jsem obyčejnej polda a musím připustit každou možnost, dokud se sama nevyloučí.“

„Nikdo neměl důvod George zabíjet.“

„Právě proto.“

„To kafe vám vystydne,“ řekl Nick ze svého kouta u telefonu.

Všichni jsme automaticky popadli hrnky. Jenom Buck se na své židli otočil k psacímu stolu a vytáhl zásuvku, do které hned po příchodu do kanceláře uložil doličné předměty. „Tuhle baterku jsme našli na vaší zahradě,“ řekl. „Znáte ji?“

Jak svítilnou pohupoval na špičce prstu, Nuyten po ní sáhl. „To je moje,“ prohlásil, když Buck ucukl. „Půjčil jsem ji Georgovi na cestu.“

Flack Sidley si opovržlivě odfrkl.

„Potřeboval Indián baterku?“ řekl Buck.

„Vaše nedůvěra je urážlivá,“ ohradil se Holanďan. „Jak můžu vědět, jestli ji George potřeboval nebo ne. Já bych se bez ní v těch loukách neobešel. No dobrá, jak myslíte. Když jsem mu ji nabídl, vzal si ji asi jenom proto, aby mi udělal radost.“

„No teda, pane Nuyten,“ řekl Flack, „nerad bych vás urazil, ale to je jak u blbejch. Buďte si jistej, že Indián baterku nepotřeboval, protože to tady za prvý zná jak svý boty a za druhý umí chodit ve tmě stejně dobře jako za světla, protože je Indián. Vy to samozřejmě víte stejně dobře jako my, neříkejte že ne. Přesto mu vnutíte zbytečnou baterku. A on si ji nechá vnutit, aby vám udělal radost. No ne… To je divná historka, poslyšte.“

„Když to říkáte takhle…“

„Ale bylo to tak,“ řekl Buck.

„Bohužel,“ kývl Nuyten. „Bylo.“

Pastor Milton sepjal ruce a podíval se ke stropu, kde se pořád líně točila vrtule ventilátoru. „Ty víš, Pane, že to tak skutečně bylo,“ řekl napůl šeptem.

„Takže vy jste rozbil tu flašku na můry,“ obrátil se Buck znova k Holanďanovi. „Poslal jste svýho pomocníka na faru, aby pro vás vypůjčil od pastora jinou. Dal jste mu na cestu baterku, kterou jste právě identifikoval. George s ní odešel. Svítil si, pane Nuytene?“

„Ne, to ne… Strčil baterku do kapsy.“

„Za jak dlouho po tom k vám přijel náměstek Sidley?“

„Já nehleděl na hodinky… Možná za patnáct minut.“

„Nebo dvacet?“

„Možná.“

„A co takhle deset?“

„Ne, deset určitě ne. Bylo to dýl, pane šerif.“

„Půl hodiny?“

„To se mi zase zdá moc.“

„Okej. Kolik hodin bylo, když George zaklepal u vás na faře, Důstojnosti?“

„To nevím,“ na to pastor. „Skutečně nemám ponětí, šerife. Četl jsem. Nedíval jsem se na hodiny. „

„Když jsem k vám přišel já,“ řekl jsem, „to už jste věděl, kolik je hodin? Povídal jste něco o nekřesťanský hodině.“

„Ano… Těsně předtím jsem se skutečně podíval na hodiny. Bylo něco po jedenácté.“

„Taky jste říkal, že u vás George byl někdy před hodinou,“ připomněl jsem mu. „Takže kolem desátý?“

„Máte pravdu, asi to tak bude. Přísahat bych ovšem na tuhle hodinu nemohl. Dejme tomu, že to bylo mezi devíti čtyřiceti a desíti pěti. To je docela dobře možné. Zdržel se jen nějakých pět minut, snad ani tak dlouho ne. Dal jsem mu pro pana Nuytena žádané a hned nato odešel.“

„V době mezi odchodem George a příchodem náměstka Blounta jste si ničeho nevšimnul?“ zeptal se Buck.

„Čeho…?!“

„Výkřiku, zasténání, kroků… Prostě nějakýho nepatřičnýho zvuku, kterej moh přicházet ze zahrady.“

„Nevím, jaký nepatřičný zvuk —“

„Vždyť vám tam vraždili George.“

„Říkám vám, že jsem četl.“

„Co?“

„Dějiny americké války od Jeroma B. Wrighta.“

„To je zajímavá kniha,“ řekl Buck. „Taky jsem nad ní párkrát usnul.“

„Nespal jsem.“

„Tak jak je možný, že jste nic neslyšel?“

„Ta kniha mě zaujala,“ řekl pastor. „Nesledoval jsem čas… Pokud by se byl ozval nějaký zvuk ze zahrady, stejně bych ho neslyšel. Okna knihovny vedou na ulici, ne do zahrady.“

„Že jste slyšel nás?!“

„To už jsem nebyl v knihovně. Chystal jsem se ke spánku… Většinou ještě chodím do kuchyně, kde mi manželka nechává v konvici studený jahodníkový čaj. Právě jsem tam byl, když jsem zaslechl vaše hlasy na zahradě.“

„Neviděli jsme žádný rozsvícený okno.“

„Ani kuchyňské okno nevede do zahrady,“ vysvětloval pastor Milton. „Ale jedno okno na schodišti bylo otevřené. Odtamtud vás bylo slyšet až dolů do kuchyně.“

„Ale co se tam vlastně stalo, pane šerif?“ řekl Holanďan. „Vy pořád zvuk ze zahrady, vraždili ho na zahradě… Jak to teda bylo, pane šerif?“

„Všecko je to postavený jenom na nepřímejch důkazech,“ řekl Buck. „George se vracel s tou smrtičkou. Jak šel kolem plotu zahrady, někoho nebo jen něco tam slyšel nebo viděl. Pak si všimnul pootevřenejch vrat, a na to, aby mu okamžitě došlo, že se vrata nikdy neotvírají, nemusel bejt Indián. Viděli jsme to taky, byly zarostlý trávou, a jak je někdo násilím otvíral, nalomil dole dvě plaňky. Ale i kdyby si toho nevšim — moh si myslet jedinou věc: že se někdo vloupal na zahradu, aby tam něco ukrad. Tak se tam šel podívat. Načež ho ten neznámej bodnul a vzal nohy na ramena. Samozřejmě myslel, že je po něm, když mu vrazil sedm palců oceli mezi lopatky,“

„Ale co by kdo na zahradě dělal?“ vzdychl pastor. „Kdyby šel krást ovoce, nevraždil by.“

„Když to nevíte vy, Důstojnosti,“ řekl Buck, „kdo to má vědět?“

„Já to skutečně nevím.“

„Takže jsme zase tam, kde jsme byli. Víme, kde se to stalo, ale to je taky všechno. George se vzpamatoval a došel až sem. Zdá se, že nikoho nepotkal… Ještě dokázal zabouchat na dveře, a když jsme mu otevřeli, opřel se tuhle o pult, a protože umíral, dostal ze sebe jenom to, že vidí svý Věčný loviště. Už nemyslel na to, koho by do nich vzal s sebou.“

„Mluvil o Věčných lovištích?!“ podivil se pastor.

„Jo,“ kývl Buck. „O zelený trávě nekonečný prérie. Ale to máte jedno, padre. Já si myslím, že ten jejich Manitou je stejnej bůh jako ten náš. Akorát se jmenuje po indiánsku.“

6

Proklímali jsme pár hodin. Sotva začali kokrhat kohouti a zpívat kosi, poslal Buck dědka Sidleyho do farní zahrady, aby omrkl místo činu za světla. Flack se vrátil za hodinu ucouraný od rosy, ale nic nového nezjistil. To už Nick Ralston vařil kafe a já šel k pekaři, abych na něm vylákal pár ještě teplých žemlí. Bylo těsně před východem slunce.

Když jsme se nasnídali a trochu ošplíchli, pustili jsme se do otisků. Dřív jsme sice nikdy nic takového nedělali, ale nedávno došel Buck k názoru, že by trocha té kriminalistické vědy nemusela škodit, načež přivezl od poldíků z El Rena všelijaké prášky, štětečky a lepicí fólie, které se nám teď hodily.

Nejdřív jsme vzali Georgovy otisky z přepážky, o kterou se opíral, dokud stál. Vzápětí jsme docela stejné našli na baterce a podařilo se nám je identifikovat i na jednom střepu z láhve na můry. Vlastně jsme ani nepotřebovali to, čemu doktor Sheridan říkal markanty. George Malá vrána měl prsty tak zrasované, že se daly snadno určit podle všech možných jizev.

Zato na střence nože jsme nenašli skoro nic kromě jednoho otisku, který Indiánovi určitě nepatřil. Byl úzký a nejasný a zdálo se, že je to malíček. To ostatní bylo rozmazané a docela k nepotřebě.

Bylo kolem deváté hodiny, když mě Buck poslal na faru, abych se pro jistotu pozeptal pastorovy manželky, jestli něco nezaslechla, Když tam byl ráno Flack, byl ještě celý barák v limbu.

Dost mě překvapilo, že jsem se u dveří fary sešel s doktorem Sheridanem, který právě přijel a přivezl ve své dýchavičné fordce paní Miltonovou.

„Á, náměstek,“ kývl na mne. „Snad nejdete hledat útěchu k našemu duchovnímu?“

„A co vy, doktore?“ zeptal jsem se.

„Tuhle paní Miltonová,“ na to doktor, „přišla, že prý pastor něco nedobrého snědl. Žaludeční křeče… Tak se na to jdu podívat.“ Obrátil se k Miltonové: „Vidíte, kdybyste měli na faře telefon, mohla jste si ušetřit cestu.“

„Vždyť víte, jak manžel nemá rád takové věci,“ řekla paní Miltonová. „Pane Blounte… Nevím, jestli mu bude do řeči.“

„Přišel jsem za vámi, paní Miltonová,“ řekl jsem. „Ale nijak to nespěchá. Počkám, až doktor —“

„Ne, ne,“ přerušila mě. „Jen pojďte dál. Manžel sice leží v posteli, ale nic hrozného to nebude. Nějaký žaludeční katar… Ráno si stěžoval na chuť kávy…“

„Vám připadala v pořádku?“ zeptal se doktor.

„Já kávu nepiju. Většinou snídám teplé mléko… Někdy kakao. Prosím… Račte dál.“

Vešli jsme. Pastorova žena nás vedla po schodišti nahoru do poschodí. Všiml jsem si pootevřeného okna, ze kterého bylo vidět studnu s pumpou. Pak jsme vešli do horní chodby.

„Tak… Tudy, prosím.“ Otevřela jedny dveře a čekala, až překročíme práh.

Doktor šel první. Moc se mi za ním nechtělo. Kdybych já marodil, taky by mi nebylo moc po chuti, kdyby mě lidi chodili očumovat. „Jen pojďte, pane Blounte,“ řekla paní Miltonová a mírně mě popostrčila.

Pastor Milton ležel na půlce manželské postele a bylo vidět, jak se pod peřinou drží za břicho. Na čele mu stál pot, byl bledý a těžce oddychoval.

„Tak copak, Důstojnosti,“ řekl doktor Sheridan. „Kolika, teplota, zimnice…?“

„Doktore,“ zasípal pastor, „to není kolika… Hrozné je to. Modlím se… Pán to na mne seslal, Pán to ze mne zase sejme. Snad je to trest. Smrtelník často páše hřích, aniž by si toho byl vědom…“

„No tak,“ na to Sheridan, „zatím nechme pánaboha stranou. Dokud máme obyčejné lidské prostředky… Co teplota?“

„N-nevím,“ hekl pastor. „Spíš mám zimnici.“

„Ukažte jazyk.“

Nechtěl jsem pastora přivádět do rozpaků. Přešel jsem k oknu a podíval se dolů na to nešťastné místo, kde to koupil do zad zbožný presbyterián George Malá vrána. Akorát jsem vystrčil hlavu, když se pode mnou otevřely dveře a vykráčela z nich Miltonovic služka se dvěma dřevenými štandlíky. Doktor a Miltonová se věnovali marodovi, tak jsem se nenápadně vytratil z ložnice, seběhl ze schodů a vyrazil k pumpě.

„Jéžiš, to jsem se lekla,“ řekla služka.

Trošku jsem ji znal, Miltonovi se občas objevili i na nějaké slušnější sousedské tancovačce v Lone Staru a brali ji s sebou. Jmenovala se Linda a mohlo jí být něco kolem dvaceti. Sirotek odněkud z Lawtonu nebo snad Wauriky, prostě z jihu Oklahomy, kde už se mluví trochu jako v Texasu.

„Ahoj,“ řekl jsem, „jak se daří, Lindo?“

„Pane Blount,“ vzdychla a obrátila oči v sloup, „ani se neptejte. V noci ten hroznej mord. Ráno jsem tady musela spláchnout tu krev… Ďálo se mi z toho nanic. Jestlipak už víte, kdo to uďál?“

„Jo, Lindo,“ řekl jsem, „něco víme, něco zas ne… Jak to tak u policie chodí. Chtěl jsem se vás zeptat, jestli jste něco neslyšela?“

„To jako kdy?“

„Pozdě večer.“

„Pozdě večír? Kdepak… Já chodím večír spát, páč brzy vstávám.“

„Opravdu — vůbec nic? Ani se vám nezdálo —“

„Mně se nic nezdá. Pomodlím se a v tu ránu spím jako dřevo, pane Blount. Jéžiši… A kdybych bejvala slyšela, jak tady mordujou chudáka George… Co bych bejvala mohla uďát?“

„To se ví, že nic,“ potěšil jsem ji. „Tak vy jste musela drhnout krev tuhle z těch kamenů? To vás teda lituju, Lindo. Sám bych to dělal nerad.“

„Že jó? No vidíte. Akorát že jsem to nedrhla. Vychrstla jsem na to hezkejch pár putýnek vody a smetla to koštětem do trávy. Aby se to vsáklo, víte? Však taky říká Hospodin, že jsme prach a v prach se zase obrátíme.“

„Taková mladá holka a takhle vám straší ve věži,“ řekl jsem. „Jakej prach? Vždyť jste krev a mlíko, Lindo.“

Taky že byla. Na tvářích měla růžičky a k čokoládovým očím kudrnaté zrzavé vlasy. Bílá blůzička měla co dělat, aby se udržela pohromadě, a na Lindiny široké selské boky pod úzkým panenským pasem bylo obtížné koukat bez hříšných myšlenek. Kmitlo mi hlavou, že kdybych byl pastorovou ženou, byl bych z Lindy přinejmenším drobátko nervózní. Ale hned jsem tu myšlenku zapudil jako urážlivou, nepatřičnou a skrz naskrz policajtskou.

„To jsou jenom takový řeči, pane Blount.“

„Co jsou řeči? To, co říkám já, nebo to, co říkáte vy?“

„A tohle nejsou řeči?“ Začervenala se. „Helejte, proč mě chcete splíst, co jsem vám uďála?“

„Ale nic. To s tím prachem se mi nelíbí.“

Pokrčila kulatými ramínky.

„Lindo,“ řekl jsem, „to jste si musela všecky ty putýnky napumpovat, že jo?“

„Docela všecky ne. Vždycky nanosím čerstvou vodu večer… Tak jsem měla čtyři putny v domě. Řekla jsem si, že je na to vyleju a pak napumpuju nový…“ Vyprskla. „To jsem teda ťululum, že jó? Dyť musím ty čtyři stejně napumpovat.“

„Proč nosíte do domu čerstvou vodu večer?“

„No… Ono vlastně nejde o to, že je čerstvá. Spíš je zapotřebí, aby byly všechny putýnky plný. Kvůlivá ohni, pane Blount. Někdy pánbu dopustí…“

„Takže teď nemáte v domě ani kapku.“

„Ale jó… Dvě putýnky už jsem donesla do kuchyně brzy ráno. Vstávám po šestý hodině a paní Miltonová v půl sedmý. Hned se vaří snídaně, páč důstojný pán přijde do jídelny po ranní pobožnosti. A ta je v sedm.“

„Chodíte tam?“

„Já tu mám práce…“

„A paní Miltonová?“

„Taky ne. Ve všední den vlastně na ranní choděj akorát starý babičky, jinak nikdo. Lidi jsou v práci, ne?“

„Pastor přišel k snídani jako obvykle?“

„To se ví. A neříkejte mu tak, pane Blount.“

„Copak není pastor?“

„Ale jó… Jenže byste mu měl říkat důstojný pán.“

Napadlo mě, že zrovna teď důstojně nevypadá, jak se drží v posteli za břicho a vyplazuje jazyk na doktora. „Víte, že je mu špatně?“ zeptal jsem se.

„To jó…“

„Bylo mu tak hned ráno?“

„Myslíte — než šel do kostela?“

„Jo.“

Zavrtěla hlavou. Jak na ni svítilo slunce, bylo to, jako by kolem sebe rozstříkla měděné jiskřičky. „Nebylo mu nic. Jen byl nevyspalej a takovej utrápenej. Říkal, že se pomodlí za spásu duše George tó… Helejte, nepřipadá vám divný, když se křesťan jmenuje Malá vrána?!“

„O nic divnější, než když se Indián jmenuje George.“

„Vybral si to jméno sám,“ řekla. „Páč jeho svatej patron sedí na koni, má kopí a potýká se s drakem.“

„Odkud to víte?“

„To o tom drakovi?“

„Ne. To, že si George dal jméno podle toho svatýho.“

„Důstojný pán to povídal.“

„Povídá si s váma často?“

Měděné jiskřičky se zase rozstříkly. Byl jsem sám sobě protivný, že z ní tahám rozumy, ale tuhle práci jsem si vybral sám.

„Lindo… Neschází vám v kuchyni nůž?“

Plácl jsem to, protože jsem si vzpomněl na otisk z rukojeti nože. Mysleli jsme si, že je to malíček, ale klidně to mohl být ženský ukazovák. Jenže koho jsem v tom případě vlastně podezíral? Přece ne Lindu? Nebo dokonce paní Milionovou,..?

„Mám se kouknout?“ řekla Linda.

„Ale ne… To mě jenom tak napadlo.“

Měla trošku delší vedení. „Jéžiš… Snad si nemyslíte —“

„Nic si nemyslím,“ řekl jsem. „Proč říkáte Jéžiš? Není to náhodou hřích, Lindo?“

Najednou se zasmála. „No — vlastně jo, pane Blount. Když ono se to tak říká… a člověku to vylítne. A já přece nejsem důstojný pán, jsem jenom služka.“ A najednou řekla: „Vy se jmenujete Charlie, že jó?“

Řekl jsem, že jo a proč se ptá.

„Jenom mě tak napadlo, že některý hříchy jsou hříchy jenom někdy, nemyslíte? Nebo se o takovejch věcech nesmíte bavit, protože jste polda, Charlie?“

Vyvedla mě z míry nejen tím, co řekla, ale i tím, že přitom vztáhla paži a špičkou prstu pohladila moji mosaznou hvězdu. Nešlo o to, jestli jsem polda nebo ne. O těchhle věcech jsem se prostě se ženskými takhle bavit neuměl a ani jsem o to nestál. „Co vás to napadá, Lindo?“ řekl jsem. „Na farský zahradě?“

„To je přece jedno, kde to člověka napadne,“ odpověděla. „Já si myslím, že je to vnuknutí shora. Takže to vlastně není žádnej hřích, když je to od pánaboha, nemyslíte?“

Nasadil jsem strašně zaměstnaný výraz a řekl jsem, že musím jít, protože vyšetřuju vraždu, jestli na to zapomněla.

„Však mám stejně práci,“ řekla a ohrnula přitom nos. „Nemůžu tady jenom tak pro nic za nic utrácet čas.“

Možná že byla husa, ale ťafku dát dovedla. V tu ránu jsem si připadal, jako bych dělal nemravné návrhy já jí, a ne ona mně. „Není to pro nic za nic,“ řekl jsem.

„Už abych stavěla na polívku k obědu, pane Blount,“ řekla a sehnula se k páce pumpy.

„Z týhle vody?“ já na to.

Přestala pumpovat, narovnala se a silným zápěstím si z čela odhodila spadlý pramen vlasů. „A z jakýpak jiný?“ zeptala se.

„Tak s tím zatím počkejte. Důstojnýmu pánovi přece ještě nic nebylo, když šel do kostela. Teprv po snídani… Co jste snídala vy?“

„S paní Milionovou… Mlíko.“

„Třeba se vám něco dostalo do studny,“ řekl jsem. „Nejlíp bude počkat, až co řekne doktor Sheridan. Je vám to jasný?“

„Propána… Co by se mohlo dostat do studny?“

„To já nevím. Zeptám se doktora.“

Nechal jsem ji tam s vyvalenýma očima a vrátil se nahoru.

7

Doktor Sheridan šel pro změnu dolů, takže jsme se potkali v půlce schodů. Paní Miltonová šla s ním a vypadala trochu ustaraně. „Úplně jsem na vás zapomněla, pane Blounte,“ řekla. „Povídal jste, že jdete za mnou…?“

„Poslal mě šerif,“ já na to. „Rád by věděl, jestli k tomu, co se stalo na vaší zahradě, nemáte co říct.“

„Bohužel…“ Zarazila se, asi proto, že vzala jméno boží nadarmo. „Je mi líto, pane Blounte… Spala jsem a nic jsem neviděla ani neslyšela.“

„Co se dá dělat. Jak je pacientovi, doktore?“

„Pořádně zkažený žaludek. Kdopak ví, po čem… Někdy se to projeví i za delší dobu. Například včera to prý bylo postní jídlo… Treska. Na rybě většinou nic nepoznáte, když je trochu starší — zvlášť u sušených nebo solených. A z toho je takový paratyfus hned.“ Obrátil se k paní Miltonové: „Radím opatrnost, opatrnost… Časté mytí rukou a tak dále. Paratyf je nakažlivý. Ale třeba je to jenom zkažený žaludek. Takže dieta, slabý čaj, starší pečivo… Zastavím se u vás ještě, přinesu nějaké živočišné uhlí.“

„Paní Miltonová,“ řekl jsem, „rád bych si ještě promluvil s doktorem…“

„Prosím, pane Blounte… Třeba v knihovně?“

„Jo, díky.“

Otevřela nám dveře do pokoje, kde jsem včera večer mluvil s pastorem. „Teď mě omluvte… Musím se postarat o ten čaj.“

„Pošlete Lindu pro vodu k sousedům,“ řekl jsem.

„K sousedům…? Proč?“

„Pro jistotu, paní Miltonová.“

„Máte pro to nějaký důvod…?!“

„Právě o tom chci mluvit s doktorem.“

„Když tedy myslíte… Ale to snad přeháníte, pane Blounte.“

„Třeba jo,“ řekl jsem. „Jenže člověk nikdy neví, a ta treska možná byla nezávadná.“

Vzdychla, kývla, nahodila masku mučednice a odšustila.

Zavřel jsem za ní dveře. „Doktore,“ řekl jsem, „díval jste se na tu vodu od Bayerů?“

„Říkal jsem vám, že na to nejsem vybavený. Ale připouštím, že v té vodě něco být může, například nějaké umělé hnojivo. Jestli na B s křížkem hnojí zeleninové záhony, mohlo se něco dostat i do studny.“

„Měly by po tom krávy průjem?“

„Nemám ponětí, jak by se to projevilo. Ve větším množství to jistě neškodné není. To máte tak, náměstku — takový sidol taky není jedovatý jako třeba strychnin, ale zkuste si ho přidat do kávy místo mléka. Hned z toho máte dokonalé laxativum.“

„Laxati — cože?“

„Projímadlo,“ přeložil mi to.

„Takže tady by to mohlo bejt to samý co u Bayerů?“

„Poslyšte, Blounte… Jedna taková náhoda je možná. Dvě, to je nepravděpodobné. Připouštím, že zeleninové záhony se hnojí například superfosfátem ledaskde, takže lze připustit znečištění studniční vody… Hm, touhle fatální náhodou jste mi nasadil brouka do hlavy, náměstku.“

„To nebyla náhoda,“ řekl jsem.

„Cože? Úmysl…?!“

„Máte s sebou tu flaštičku od Bayerů?“

„Chtěl jsem k vám s ní odtud zajet.“

„Tak pojeďte. Nerad bych to vykládal dvakrát. Jenom prosím vás potvrďte paní Miltonový, že jsem si nevymejšlel. Ať tu zdejší vodu zatím nepoužívá. Šerif včera říkal, že pošle Nicka do El Rena. Asi by neškodilo poslat tam vzorek i ze zdejší studny.“

„Dobrá,“ kývl doktor. „Počkejte na mne.“

„Vemte vzorek z kuchyně,“ řekl jsem. „Máte do čeho?“

„Jistě… Mám zkumavky na odběr krve.“

„Okej. Skočím si ještě na zahradu.“

„Dobrá. Sejdeme se venku u vozu.“ Zamířil do kuchyně a já zadními dveřmi ven. Došel jsem k pumpě a omrkl si poklop, ze kterého trčela. Byl z tlustých dubových fošen seříznutých do kruhu podle tvaru studny. Uprostřed byl rozříznutý v půli a proti posunutí obě půlky zajišťovaly dva kované kroužky s háky.

Chvíli jsem ten tlustý dekl okukoval. Pak jsem odhákoval obě strany a opatrně nadzvedl jednu půlku poklopu. Neseděl v žádném roubení, jenom volně ležel na betonové skruži, vysoké asi půl druhé stopy.

Hladina vody byla vysoko, ale trubka pumpy vedla až někam ke dnu. Zespoda měl poklop jasnou stopu, jak s ním dlouho nikdo nehýbal. Byla to nevelká hrázička prachu slepeného vlhkem a nazelenalého mechem, která přesně opisovala vnější průměr skruže. Na několika místech byla čerstvě stržená.

Opřel jsem ten dřevěný půlměsíc o pumpu a naklonil se nad studnou. Voda byla nádherně čirá, ale na dně jsem kromě kamení neviděl nic zvláštního. Tak jsem vrátil poklop na místo, zaklesl háčky do kroužků a šel.

Doktor Sheridan už seděl ve své fordce. „Kdo by měl zájem sypat do studní hnojivo?“ zabručel a nastartoval. „Připadá mi to jako náramný nesmysl.“

„Mně ne,“ řekl jsem. „Třeba ten jistej neví, že nějakým tím pytlíkem superfosfátu způsobí nanejvejš u krav průjem a u lidí bolení břicha. Možná myslel, že to bude mít lepší výsledek.“

„Jaký lepší výsledek?“

„Smrt. Těch krav a taky těch lidí.“

„Chcete říct, že je to… potenciální masový vrah?“

„A co by to bylo, když ne vrah? Copak nezabil George Malou vránu? Indián ho nejspíš přistih, jak něco sype do studny, posvítil si na něj baterkou, poznal ho… Co potom chlápkovi zbejvalo, doktore?“

„Sakra, sakra, náměstku… Tady u nás v Complimentu.“

Kroutil nad tím hlavou, div nepřejel bábu Latimerovou. Motala se po silnici s nůší, ve svých dlouhatánských šatech asi tak z doby, kdy Wild Bill Hickok byl náramný štramák, a svou dlouhou nabíranou sukní vířila prach skoro jako doktorova fordka. Uskočila na poslední chvíli a hrozila za námi pěstičkou. „Promiňte, slečno Latimerová,“ řekl doktor trochu opožděně a obrátil se ke mně: „Já jsem z toho celý špatný… No řekněte, náměstku: proč zrovna Bayerovy krávy a pastor Milton?“

„A proč ne?“ já na to. „Jestli je ten člověk blázen, je mu přece jedno, kam to nasype, jen když o tom píšou v novinách. Jako to dělaj takoví ti… No, žháři, co zapalujou a potom třeba jdou hasit.“

„Pyromani…?“ vzdychl doktor Sheridan. „To mi radši ani nepovídejte.“

8

„Tak vy si myslíte,“ řekl Buck Lee, „že je to superfosfát nebo prostě nějaký umělý hnojivo, doktore? A pastorovi že se udělalo nanic po kafi, který mu manželka uvařila z otrávený vody…?“

„Svůj diplom bych na to samozřejmě nevsadil,“ řekl doktor Sheridan. „Ale vypadá to tak. I když nevím, jaký smysl by to mohlo mít. Aby se člověk, neřku-li kráva, otrávil umělým hnojivem, jako je dejme tomu ten superfosfát, muselo by jít o mnohem koncentrovanější roztok než, dejme tomu, libra na studnu. Aspoň já si to myslím.“

„Co je to vlastně superfosfát?“

„Fosforečné hnojivo.“

„Je v něm fosfor?“

„Fosfor jistě ne. Spíš kyselý fosforečnan vápenatý. Proboha, šerife, já to znám leda díky svému vlastnímu zahradničení. Nejsem chemik.“

Buck se obrátil ke mně: „Co ty na to, Charlie?“

„V každým případě někdo hejbal deklem na studni ve farský zahradě — nejspíš když to tam sypal. Zespoda je to na tom deklu znát. Neslyšel George, protože ten měl mokasíny a jako každej Indián chodil tiše. Jak šel okolo, něco ze zahrady zaslech, tak prolez tou škvírou ve vratech, došel ke studni a rozsvítil baterku. Chlapa poznal, třeba ho oslovil, nebo se zeptal, co tam dělá…, a ten ho umlčel kudlou do zad. Načež zase zakryl studnu a vzal roha.“

„Rád bych měl jistotu,“ na to Buck Lee. „Nicku…“

„Jo, šerife.“

„Dojeď s těma vzorkama do Rena… Vem si radši auto, ať je to rychlejší. Jdi s tím nejdřív za Calhounem, stejně mu musím volat… Řeknu mu, ať nám s tím píchne, že to spěchá. Počkej si tam na to a uháněj zpátky. Charlie…“

„Jo, Bucku.“

„Označ ty flaštičky, ať se to nepoplete.“

Vytáhl jsem ze zásuvky provázek a lepenkové cedulky, které jsme v podobných případech používali. Na jednu jsem napsal inkoustovou tužkou BAYER a na druhou PASTOR. Přivázal jsem je k lahvičce a zkumavce, Nick Ralston je strčil do brašny a řekl Flackovi, aby za ním šel zavřít vrata. Doktor nás při té běžné policejní rutině pozoroval a nakonec řekl: „Vám to jde, jako kdybyste operovali apendicitidu.“

„Co vám říkal Milton?“ zeptal se ho Buck. „Nemá snad nějaký podezření? Nepřemejšlel, z čeho je mu špatně? O čem mluvil, doktore?“

„Mluvil jako pastor,“ řekl doktor Sheridan. „Že prý to není nemoc, ale trest. Pán to na něj seslal, Pán to z něj zase sejme, když to uzná za vhodné. Nic jsem si z toho nevybral.“

„Hm… Divný řeči, ne?“

„Muž boží, to víte.“

„Jo. Za co by Pán moh trestat muže božího, doktore?“

„To skutečně nevím.“

„Nenapadá vás ani, proč o tom svým bolení břicha mluvil zrovna takhle?“

„Já myslím,“ na to doktor Sheridan, „že životní strázně takhle komentuje docela běžně. Právě proto, že je to muž boží.“ Odkašlal si. „Nemyslíte, že všelijaké problémy se snáze snesou, když uvěříme v jejich božský původ?“

„To je na mě moc chytrý, doktore,“ řekl Buck. „Ale jestli k tomu mám říct, co si myslím, pak leda to, že takovýhle řešení vlastních hříchů je náramně jednoduchý.“

„Jaké hříchy by mohl mít?“

„Neznáte to rčení o kostlivci ve skříni?“

„Ano, jistě.“ Doktor Sheridan roztržitě vytáhl z vesty hodinky, otevřel je, podíval se na ně, klapl jejich víčkem a řekl: „No…, abych šel. Mám ještě pár návštěv. Dáte mi vědět, jak dopadl ten rozbor?“

„Zavoláme,“ řekl Buck. „Zatím díky, doktore.“

Když doktor odešel, vrátil se Flack.

„Dědku,“ řekl mu Buck Lee, „vy posloucháte všelijaký drby. Co takhle něco o Miltonovejch, nebylo by?“

Flack se usadil ke stolu, vytáhl tabák a papírky, začal si stáčet cigaretu a chvíli mlčel. Pak škrtl sirkou o nehet palce a zabručel: „Inu… Ono se povídá všelicos, to víte.“ Zapálil si a vyfouknutým kouřem zhasl plamínek zápalky. „Třeba zrovna o těch pastorovejch,“ pokračoval. „Ta jejich Linda — myslím služka… To vám je takový tele…“

„Jo?“ na to Buck. „Tele v jakým smyslu?“

Řekl jsem: „Když se jí zeptáš na něco trošku složitějšího, odpoví: Hele, co jsem vám uďála?“

Buck se zeptal: „Na co složitějšího ses jí ptal, Charlie?“

„To ti teď z fleku neřeknu,“ já na to.

Býval bych se mohl zmínit o tom, jak to na mne válela se svou vysoce zajímavou teorií o hříších, které jsou vnuknutím od pánaboha, a jak mi přitom šmidlala prstíčkem po policejním odznaku, ale nějak se mi do toho nechtělo.

„No dobrý, je to teda tele,“ řekl Buck. „A co dál?“

„No, povídá se,“ bručel Flack, „že jako s pastorem… Čistě z blbosti. Jako že ona je blahoslavená chudá duchem a nechá se od pastora oplácávat, protože si myslí, že se to vzhledem k jeho svatosti patří.“

„Já nevím,“ řekl jsem, „tak blbá snad zase není.“

Dobře jsem věděl, že by to nemusela dělat z blbosti, ale spíš pro ty hříchy, které nepokládá za hříchy ve skutečném smyslu slova. A také nikoliv vzhledem ke svatosti pastora, ale vzhledem k nedostatku jiných příležitostí. Když jsem si k tomu vzpomněl na její nakrucování, ruměnce, střílení očima, důlky ve tvářích, když se smála, a ohňostroj jejích měděných vlasů, napadlo mě, že zrovna takhle by mohl vypadat ďábel. Ďábel na faře, pěkně děkuju.

„Okej,“ řekl Buck. „Linda a pastor, to je konečně zajímavá hypotéza. Ale kdo nasypal hnojivo do farářovy studny? A kdo bodnul George? Jak se dobabráme k nějaký jakžtakž přijatelný verzi, když začneme pastorem a Lindou?“ Chvilku zamračeně mlčel a pak řekl:

„Vražda není džob pro obecní strážníky. Charlie, vytoč mi El Reno.“

Tak jsem zavolal paní Smithsonovou v centrále na poště, na její otázky jsem odpověděl, že nic nevím, a požádal jsem ji o spojení s okresní policií. Když jsem dostal na drát našeho známého poručíka Calhouna, předal jsem hovor Buckovi a sedl jsem si k erárnímu stolu vedle Flacka, abych si taky ubalil cigaretu. Mlčeli jsme, dokud jsem si ji nezapálil. Buck mezitím vykládal Calhounovi o dvou flaštičkách, které veze do Rena Nick Ralston a které by se neměly poplést.

„Kdyby pastor s tou služkou fakt něco měl,“ řekl najednou Flack, „že by na to Miltonová nepřišla?“

„No, třeba to ví a žere se,“ řekl jsem. „Ona není ten typ, co dělá kravály.“

„Uděláme, co se dá,“ mluvil Buck do telefonu. „Taková důvěra člověka potěší. Ano… Zajisté. Budu to tlumočit mužstvu. Co nějaká medaile za zásluhy…? Jasně, na Den nezávislosti. Mějte se.“ Pověsil sluchátko a obrátil se ke mně: „Co jsem to zaslech, Charlie? Kdo že není —“

Opakoval jsem, že Miltonová není ten typ, co dělá kravály. „Ale docela klidně by mohla něco nasypat pastorovi do kafe,“ dodal jsem.

„Pokračuj, Charlie,“ řekl Buck.

„Může to bejt takovej spletenec náhod,“ řekl jsem. „Kdyby třeba George Malá vrána nachytal na farní zahradě pastora s Lindou… Ten ouzkej otisk na tom noži nemusí bejt mužskej malíček, ale kterejkoliv jinej ženskej prst.“

Flack řekl: „Že by Indiána píchla ta holka?“

„Proč ne,“ řekl jsem. „Jestli spolu na zahradu vyběhli jen tak nahonem, třeba ji vytáh od škopku s nádobím. Proto měla v ruce nůž… Prostě ji v tom fofru nenapadlo, že by ho měla položit.“

„Pastor nebyl na zahradě,“ připomněl Buck Lee. „Seděl přece v knihovně a pospával nad Dějinama americký války.“

„To tvrdí on,“ řekl jsem. „Hele… Ty jeho řeči o trestu, kterej na něj Pán seslal, co jinýho by tak mohly znamenat, čeho jinýho by se mohly týkat? Takovej chlápek jako Milton, když hřeší, tak nekrade ani nevraždí.“

„Alébrž smilní,“ řekl Flack. „Jó, když si tak představím tu holku… Nemusel by za to bejt odpovědnej jenom on sám.“

„Vůbec by za to nemusel bejt odpovědnej,“ řekl jsem. „Linda by utáhla kdekoho na vařený nudli.“

„Zkoušela to na tebe?“ zeptal se Buck.

„Jo.“

„Jak?“

Že já jsem radši nedržel hubu, klnul jsem si v duchu. „Ne tak, jak si třeba myslíš,“ řekl jsem. „Ale chovala se, jako kdyby nebyla proti nějakýmu tomu… Klidně třeba rovnou na tý zahradě.“

„Nějakýmu čemu?“

„Hele, Bucku,“ řekl jsem, „přece víš, co myslím.“

Buck chvíli mlčel a díval se na strop, jak se tam točí ta pitomá vrtule. „No dobře,“ řekl nakonec, „dejme tomu, že vím, co myslíš, a že spolu něco mají, ať už za to může Linda nebo pastor. Včera večer spolu byli v zahradě a George je přistih, když si šel pro tu smrtičku.“

„A nemohlo by to tak bejt?“

„Ne. Protože jsme tam tu smrtičku našli rozbitou, jenže podle tvý hypotézy ji v tý chvíli nemoh mít, protože si pro ni teprv šel.“

No jasně, měl pravdu jako vždycky a já se zase choval jako splašený bulík. Inteligent by na mém místě mlčel a čekal, až se ztrapní ti ostatní. „Třeba si o ni řek na zahradě,“ řekl jsem. „A když se stala ta věc —“

„No jo,“ na to Flack, „já to dočista vidím. Pastor přehýbá služku přes pumpu a do toho vleze Indián. — Dobrej večír, šamane. Velká bledá tvář Tenkterýchytámůry se nechá poroučet a prosí o laskavé zapůjčení velký smrtičky. Hau. Nato služka hrábne pod sukni a vytáhne sedmipalcovou kudlu, kterou nosí za podvazkem, aby ji mohla pohotově tasit na čištění zeleniny. — Viďáls, cos neměl viďát, rudochu, zasyčí. Načež ho obejde, aby mu mohla vrazit kudlu doprostřed zad.“

Buck Lee se zasmál. „Miltonová,“ řekl, „to všechno viděla z okna ložnice a řekla si, že se stane božím nástrojem. Nasypala manželovi do kafe superfosfát a teď je na řadě ta smilná služebná, vražedkyně z farní zahrady.“

„No jo, vám to připadá jako náramná psina,“ řekl jsem.

„Ale ne, Charlie,“ na to Buck. „Odporuješ si sám. Co tvůj objev, že někdo hejbal s deklem na studni?“

„A co s tím maj co dělat Bayerovic krávy?“ přidal se Flack.

„Ty nemocný krávy,“ řekl jsem, „můžou bejt jenom shoda okolností. A ten dekl taky není žádnej důkaz, že tam někdo něco sypal. Třeba se jenom koukali, kolik maj ve studni vody.“ Načež jsem zase dostal nápad, a místo abych mlčel, hned jsem ho vysypal: „Co když ho pošoup George, když padal?“

Nejvíc mě naštve, když se po všech těch nesmyslech zmůžu na docela obstojný nápad a nikdo neřekne aspoň: Máš pravdu, Charlie, zrovínka tak by to mohlo bejt, že nás to sakra nenapadlo… Místo toho se Flack podíval na šerifa a řekl: „Co říkal Calhoun? Přijede?“

„Jako obvykle nemá čas,“ odpověděl Buck. „Povídal, že by přijel, kdyby o tom moh rozhodnout sám, ale kvůli jednomu probodnutýmu Indiánovi by ho šéf neuvolnil z případu, na kterým zrovna dělá. Dneska by sem moh poslat jenom mnohem horší policajty, než jsme my, a ještě by se prej tady na nás vytahovali. Máme zavolat zejtra, jestli to do tý doby sami nevyřešíme.“

„Třeba to vyřešíme, třeba ne,“ řekl Flack. „Já takovýhle případy nemám rád, víte, takový ty — trojúhelníky. Když si lidi ubližujou krz šmajchle, to pro mě není, protože to bouchačkama nevyřešíte.“

„Jak kdy,“ řekl Buck. „Skočte si do Lone Staru pro nějakou obloženou housku. Já jsem pozvanej na oběd ke starostovi. Ne že by se mi tam chtělo.“

„Aby tě nechtěli oženit,“ řekl jsem.

„No jo,“ přidal se Flack Sidley. „Už pár let se strachujou, že jim Ariadne zůstane na krku.“

„Kdepak, já jsem mizerná partie,“ řekl Buck. „Ale starosta už asi ví, co se stalo, a bude ze mne tahat rozumy. Já nevím, jak se tady ty drby šířej… Nejspíš mluvil v Lone Staru ten holandskej můrožrout.“

9

Nick Ralston se vrátil z El Rena k večeru. V laboratoři na soudním udělali rozbor vody z obou flaštiček a zjistili značnou koncentraci superfosfátu a draselné soli. Roztok z Bayerova ranče byl o něco slabší.

„Co je to ten superfosfát s draselnou solí?“ zeptal se Buck. „O něčem takovým se zmiňoval doktor.“

„Směs je to,“ řekl Nick. „Umělý hnojivo.“

„Na nic jinýho se to nepoužívá?“

„Ten chlápek v laborce povídal, že je to takzvaný míchaný hnojivo.“ Nick vytáhl z tašky zalepenou obálku. „Že prej se to může dostat do pitný vody, když třeba těsně po hnojení přijde silnější déšť a spláchne to do vodních zdrojů… Tady je to všecko písemně, šerife.“

„To už je hezky dávno, co tady byl nějakej slejvák,“ řekl Flack.

„Jak se toho může dobytek napít?“ řekl Buck Lee a otevíral přitom prstem obálku.

„Taková kráva,“ řekl Flack, „je schopná vypít i mejdlovou vodu z necek. Prostě se jim to zdá slaný — a všecky zvířata jdou po soli jako vdova po pralinkách.“

„Zato pastor ne.“

„Z tý farní studny se uvařilo jen jedno kafe,“ řekl jsem. „Pastor si prej sice stěžoval, že má divnou chuť, ale stejně ho vypil, takže ta chuť zase tak divná bejt nemohla… Já myslím, že když se do takový vody zavaří kafe, osladí se to a ještě se třeba přidá nějaká smetana…“

Buck jako vždycky myslel dopředu. „Jestli vypustíme možnost, že to svinstvo spláchla do studní dešťová voda — a tu klidně vypustit mužem —, kdo se moh dostat k takovýmu prevítu? Když budem předpokládat, že si to u Bayerů nenasypali do vody nedopatřením sami, a že to teda do farní studny nasypal ten samej blázen… Kde to asi sebral? Každej to přece nemá jenom tak doma.“

„Já se ptal, jestli si to každej míchá sám, když je to míchaný hnojivo,“ řekl Nick. „Chemik povídal, že třeba taky, ale vedle toho existujou hnojiva už předem míchaný — pro lidi, co nevědí, v jakým poměru to míchat, a že se všecko se vším míchat nedá. Prodává se to prej v pětadvacetilibrovým balení v papírovejch pytlíkách.“

„Takže si to každej může koupit v krámě.“

„Jo. I když pochybuju, že tady v Cornplimentu.“

„Je tady pivo?“ zeptal se Buck.

„Přivez jsem deset flašek z Rena,“ řekl Nick Ralston. „Měli tam milwauckej zlaťák, tak jsem neodolal. Je to v autě, ale bude holt teplý.“

„Zlatej člověk,“ řekl Flack. „Jdu to hodit na chvíli pod pumpu. Ta zdejší lednička…“

„Ať ta chvíle netrvá hodinu,“ řekl Buck. „Mám žízeň a na vodu nějak nemám chuť. Člověk nikdy neví, co v ní může bejt… Třeba umělý hnojivo.“

Nick šel strčit naši služební limuzínu značky Nash do garáže a Flack pivo pod pumpu. Sotva se za nimi zavřely dveře na chodbu, řekl Buck Lee: „Jestlipak se tu taky něco povídá o Bayerovi?“

„To bude vědět Flack,“ řekl jsem. „Jezdil na B s křížkem dost dlouho.“

„Já myslím drby.“

„Drby neposlouchám.“

„Chyba. Máš poslouchat všecko.“

Otočil se ke svému stolu, vytáhl prostřední šuple na levé straně, opřel si o ně nohy a hmátl do kapsičky košile pro camelku, kterou si nezapálil, ale jen ji žmoulal v prstech.

„Když chci poslouchat drby,“ řekl jsem, „jdu k Tildenovi,“

„Na tom něco je,“ řekl Buck.

Taky že bylo. Tilden je nájemce benzinového čerpadla Shell uprostřed města a vidí z té své zasklené kukaně všecko, co se kde šustne. A protože každý, kdo jede nebo jenom jde okolo, se zastaví na pár slov, dá se Tildenova pumpa právem považovat za největší drbárnu v Complimentu.

Nick se vrátil ze dvora, Buck vytáhl nohy ze šuplete, šuple zabouchl botou, odložil tu sežmoulanou cigaretu na stůl, vstal a řekl mi, abych si vzal klobouk.

Zeptal jsem se, kam tak najednou, když se tak těšil na pivo.

„Pivo počká,“ řekl. „Co se sakra ptáš, Charlie? Ty jsi přece vymyslel toho Tildena.“

„Vrátíte se ještě za světla?“ zeptal se Nick.

„Proč?“ na to Buck.

„Ale… Po soumraku venku pobíhaj traviči studní a vrážej lidem do zad tááákhle dlouhý kuchyňáky.“

To Buckovi nestálo za odpověď. Popadl kliku a otevřel dveře do červánkového večera jako stvořeného pro páchání hříchů s Lindou z fary. Z Lone Staru bylo slyšet kytaru, bendžo a vysoké hlasy Bayerových kovbojů, kteří se zřejmě přišli trošku odvázat po výplatě. Ve vzduchu bylo cítit směs vůní: prachu, rozehřátého asfaltu, spáleného benzinu a trávy z okolních luk. Nad štítem Lone Staru měla obloha růžovou barvu, místy přecházející do zelena.

„Servus, šerife,“ řekl Tilden, když jsme dokráčeli k pumpě. „Zdravíčko, Charlie. Obávám se, že vám v tomhle budu houby platnej.“

„V čem jako?“ řekl Buck.

„Nemyslíte si snad, že ten mordýř přijel autem a tady u mě tankoval, že ne?“

„Jakej mordýř?“ na to Buck.

Tildena se to dotklo. „No jo, naše slavná městská stráž se přece nebude svěřovat obyčejnýmu pumpaři… Jenom byste, hoši, neměli zapomínat, že vždycky když jste si s něčím nevěděli rady, byla vám naše firma dobrá.“ Teprv teď si všiml, jak se oba šklebíme. „Tak dobře, nachytali jste mě,“ zasmál se. „Čím vám teda můžu posloužit?“

„Hodně důvěrně, Harry,“ řekl Buck.

„Jasně, hodně důvěrně,“ šklebil se Tilden.

„Nejdůvěrnějc, co to jde,“ řekl Buck. „Ale smrtelně vážně, Harry. Kdybyste na to moh rovnou zapomenout, bylo by to nejlepší.“

„Nemyslete si,“ řekl Tilden, „však taky dokážu mít náramnou sklerózu. Tak co, šerife?“

„Co se povídá o Bayerovejch?“

„Uh…,“ udělal Tilden. „Myslíte takový ty — do jistý míry pravdy, nebo dočista sprostý drby?“

„Všecko,“ řekl Buck. „Ale hlavně ty sprostý drby.“

„Inu, šerife,“ na to Tilden, „Class Bayer je férovej chlap, i když je v tý svý kšiltovce lidem pro srandu. Fakt je, že bych se nerad šířil… Dyť to znáte. Není na světě člověk ten, co by se zavděčil —“

„Vyklopte to, Harry.“

Tilden se podrbal za uchem. „Ale jsou to zaručeně jenom zatracený sprostý pomluvy… Class Bayer v poslední době přej hodně jezdí se svým klukem — teda s Willim. Zaučuje ho na pastvinách… a tak. Někdy bejvaj s dobytkem venku i přes noc, konečně proč ne. Jo… Lidi jsou neřádi a neušetřej nikoho. Ty řeči — ono se to povídá spíš mezi všelijakejma starejma bábama…“

„Co tady u vás dělaj starý báby?“ zeptal jsem se.

„Co by tu dělaly? Choděj si s konvičkama pro petrolej do lampiček.“

„A co se mezi nima povídá?“ řekl Buck.

Tilden si odplivl. „No, co… Že prej je Matty Bayerová dost často sama doma, ale že tam vždycky nějakýho chlapa má. Buď O‘Donnela, Boba Granta nebo Mickeyho. Povídám, lidi jsou zatracený prevíti. A starý báby jsou nejhorší, protože chtěj každýho soudit, odsoudit a nejlíp namazat dehtem a obalit peřím, jak se to dělávalo za našich dědků.“

„Která z těch bab toho ví nejvíc, Harry?“

„Takhle kdybyste se zeptal, která z nich si myslí, že toho ví nejvíc,“ zasmál se Tilden. „Povídám vám, že všecko, co ty čarodějnice vědí, jsou samý zatracený vejmysly, jeden horší a pitomější než druhej, šerife.“

„A která si teda myslí, že toho ví nejvíc?“

„Hm… Když to teda chcete opravdu vědět… Řek bych, že nejhorší drbna v Complimentu je Latimerová. Celej den jenom šmejdí s tou svou nůší. Dělá, že sbírá papír a starý hadry, a zatím sbírá drby. A žádnej si nenechá pro sebe.“

„Tak dík, Harry,“ řekl Buck Lee. „A nezapomeňte, že to máte zapomenout.“

Protože zrovna přijel tankovat nějaký vašnosta ve stříbrném duesenbergu, ani jsme se s pumpařem nerozloučili.

Myslel jsem, že se vrátíme do kanceláře, ale Buck zamířil na opačnou stranu. „Jestli chceš sehnat Latimerovou,“ řekl jsem mu, „tak bydlí kus od nás směrem na Reno.“

„Chci se na něco zeptat Anthonyho.“

Tak řečený Černý Anthony, jinak zelinář Davidoff, má svoje zahradnictví napravo od silnice směrem na Chickasha a měli jsme u něj oko od té doby, co jsme zlikvidovali ku-kluxácké puberťáky, kteří mu strašili černošské sezónní dělníky.

„Co s Anthonym?“ zeptal jsem se Bucka.

„V Complimentu toho ví o hnojivech nejvíc,“ na to Buck.

Neměl pravdu? Měl. Mohlo mě to napadnout? Samozřejmě mohlo. Jenže mě to zase nenapadlo. Krucipísek.

Nemuseli jsme se ani zdržovat, Davidoffa jsme zastihli přímo za vraty, kde s Billem Thorpem, stálým zaměstnancem, stáčel nějaké hadice. „Hej,“ zavolal na něj Buck.

„Pěkně vítáme,“ blýskl svými bezvadnými zuby pod knírem jako z černého bakelitu. „Už jsem to slyšel… To je smutná věc, co? George byl slušnej a poctívej chlápek, jenže holt byl Indián.“ Davidoff trošku trpěl komplexem barevných, ačkoliv byl Bulhar. „Čím vám můžu pomoct, šerife?“

„Nechci vás zdržovat od práce,“ řekl Buck. „Potřebuju jenom nějakou informaci o hnojivech.“

„Neříkejte, že jste se pustil do zahradničení.“

„A proč ne? Bytná má za barákem kousek parcely a leží to ladem.“

„To byste si ale nejdřív měl něco přečíst,“ řekl Davidoff. „Nebo někdy přijďte, třeba takhle k večeři… Můžem si o tom popovídat. Abyste zbytečně nekupoval nějaký přípravky, který si můžete namíchat sám. Oni to nasypou do strakatejch papírovejch pytlíků s krásnejma obrázkama, pojmenujou to cerelit nebo humusit, napíšou tam, že vaše jahody budou mít každá čtvrt libry… Přitom jsou to docela obyčejný směsi, pro vás nic zvláštního, když víte aspoň to, co se může míchat do zásoby, co jenom těsně před použitím a co se nesmí míchat vůbec. Například superfosfát s chilským ledkem. Nebo draselná sůl s Thomasovou moučkou.“

„No vidíte,“ řekl Buck, „a já si vždycky myslel, že čím víc hnojiv, tím líp.“

„Ale kdež… Samozřejmě to má svou míru jako všecko. Já ale stejně nejradši hnojím močůvkou, kravincema a kompostem. Z těch umělejch používám superfosfát a draselnou sůl.“

„A to si mícháte sám.“

„Jak kdy. Když toho potřebuju najednou větší množství, taky to koupím hotový, cenově to vychází skoro nastejno a nemusím se s tím babrat. Víte, něco jinýho je taková malá zahrádka a něco jinýho takovýhle lány.“ Mávl rukou k rozsáhlé zahradě za sebou. „Vždycky koupím dvacet pytlů tý směsi najednou… Někdy i víc. Jmenuje se to Revital.“

„Kam to dáváte?“

„Myslíte jako — kam to uskladňuju?“

„Jo.“

„Nikdy to tu dlouho nemám, protože to kupuju, když se hnojí. Akorát ženě nechávám dva tři pytle na její tomaty, okurky, papriky a všelijakou zeleninu tam od nás. Třeba baklažány, tykve… a tak. Má to vzadu ve skleníku.“

„Zdrželo by vás moc, kdybyste mi to ukázal?“

„Tu ourodu?“

„Třeba taky. Ale hlavně to hnojivo.“

„Už na to nebude vidět. A co byste na tom chtěl vykoukat, je to prostě takovej prášek.“

„Přesto bych se tam rád podíval.“

„Do skleníku?“

„Jo, do skleníku.“

„Nebude vám vadit, když tam s váma zajde manželka? Musíme tady ještě s Billem… Za chvíli bude tma.“

„Okej, pane Davidoff,“ řekl Buck.

Vrata nebyla zamčená. Prošli jsme dovnitř a Černý Anthony přivolal manželku strašným hulákáním: „Sophy, hej, Sophy!“ Čekali jsme za vraty, kvapem se stmívalo a na fialovém nebi vyskakovaly hvězdy jedna za druhou.

„No jo, tak pojďte za mnou,“ řekla Davidoffová, když jí Anthony vysvětlil, že se šerif chce podívat na dva pytle Revitalu v jejím skleníku. „Já teda nevím, k čemu vám to bude…“

„Já taky ne,“ řekl Buck. „Jen bych to rád viděl.“

V tu chvíli už musel vědět, jak návštěva skleníku dopadne. Nikdy mi neprozradil, jak na to přišel. Ale nejspíš v tom bylo to, čemu se říká policajtský čich. Buck ho má nadmíru, zatímco já ho často postrádám.

Davidoffová nás zavedla dovnitř dlouhého skleníku. Po obou stranách se pnuly a plazily všelijaké nevídané bobule, lusky, tobolky a melouny. Hned u dveří byla jen tak na zemi šišatá žlutá dýně, která musela vážit padesát liber, jestli ne víc, a okolo ní polehávalo stádo fialových okurek.

„Venku by to nerostlo?“ zeptal se Buck.

„Ale jo,“ kývla Davidoffová, „rostlo. Jenže by to tam v noci ohlodávali králíci.“

Na protějším konci skleníku měla Davidoffová za přepážkou stůl plný květináčů a polici s nářadím, různými plechovkami, provázky a konvemi na zalévání. „Už na to neuvidíte,“ řekla. „Tak tadyhle to je… Vlastně bylo. No ne… Zatracenej Anthony, nejspíš mi ty dva pytle hnojiva sebral a zapomněl na to.“

„Jste si jistá, že to tu někde není?“ zeptal se Buck. „Už je dost šero…“

„Našla bych to i potmě.“

„Včera tady ty pytle byly?“

„To já nevím. Někdy sem dozadu vůbec nejdu. Řekla bych, že jsem je viděla snad před tejdnem. Od tý doby… nevím.“

„Tyhle dvířka vzadu,“ ukázal Buck, „se zamykají?“

„Ale kdepak. Maj péro, aby držely zavřený. Ale nezamykaj se. Proč by se taky měly zamykat?“

„Třeba proto, aby vám někdo nechodil na rajský.“

Zasmála se. „Však to by moh… Zrovna tady za skleníkem se dá prolézt plotem. A vidíte — u nás v Complimentu zloději nejsou.“

„Třeba o tý díře nevědí.“

Vyšli jsme dvířky ven; Buck si nechal ukázat díru v plotě a nedalo mu to, aby neprolezl ven a zase zpátky.

Pak jsme se rozloučili, ale Buck se po pár krocích vrátil, že se na něco zapomněl zeptat Anthonyho. Čekal jsem na něj, ubalil jsem si přitom cigaretu, zapálil si a koukal, jak modravý kouř stoupá k nebi přímou, skoro nehybnou linkou a po nějakých třech stopách se najednou rozechvěje a rozplyne.

10

Když jsme se vrátili do kanceláře, byl tam jen dědek Sidley. „Nick vyměňuje v garáži svíčky,“ řekl. „Povídal, že ho to cestou z Rena nějak zlobilo. Zrovna jsem tadyhle v kýblu přines ty flašky, už jsou pěkně chladný.“

Buck sáhl do kbelíku a vytáhl si láhev. Vzal jsem si taky jednu, bouchli jsme porculánovými uzávěry a napili se. Mělo to docela jiný říz než pivo v plechovkách z Lone Staru.

„Flacku,“ řekl Buck Lee, „taky si myslíte, že největší drbna v Complimentu je Latimerová?“

„Jasně,“ kývl Flack. „Hned po Tildenovi.“

„Víte co, dědku?“ řekl Buck a postavil láhev piva na stůl, „sežeňte mi ji.“

„Vážně chcete, abych sem tu bláznivou šusparádu —“

„Jo. Moc rád bych si ji poslech.“

„A co jí mám říct?“

„Vím já?“ na to Buck. „Něco si vymyslete.“

Flack se podrbal za uchem. Potom si povytáhl řemen s tím svým starožitným arzenálem, narazil si klobouk a šel. Vypadal, že se na to moc netěší.

Sotva odešel, vrátil se z garáže Nick Ralston. „Vítám vás doma,“ řekl a láskyplně po nás vztáhl ruce, černé od smíru. „Kam šel dědek?“

Buck mlčel a žvýkal sirku.

„Šel shánět Latimerovou,“ řekl jsem.

„Cože? A proč, doprčic?“

„Buck ji bude mučit.“

„No nazdar,“ na to Nick. „To jsme to dopracovali.“

„Starou belu ji budu mučit,“ řekl Buck. „Postav na kafe, Nicku. Taková stařenka nepohrdne douškem tvý vyhlášený culifindy.“

„Když to musí bejt… Škoda že tu nemám trošku superfosfátu. Ale moh bych to uvařit z těch vzorků.“

„Kuš. Pořádný kafe.“

Dřív než Flack s Latimerovou se objevil doktor Sheridan, který se byl podívat na pastora a pak se rozjel za námi, protože byl zvědavý na rozbor vody. „Tak vidíte,“ pokyvoval spokojeně, když mu Nick reprodukoval všechno, co o obsahu lahviček vykládal chemik v soudní laboratoři. „Tak ten superfosfát jsem trefil, podívejme se. A draselná sůl… Vida. Na tu jsem nepřišel.“

„Co pastor?“ zeptal se ho Buck.

„Lepší se to. Jak to vypadá, opravdu je to mírná otrava z kontaminované studniční vody. Naštěstí šlo jen o velmi slabý roztok. Myslím, že ještě tak tři dny… a bude z toho venku.“

„Dáte si s náma kafe, doktore?“ zeptal se Nick.

Doktor Sheridan vytáhl z kapsičky u vesty hodinky. „Hm… Ještě není tak pozdě. Ostatně paní Sheridanová si už dávno zvykla a návštěvy mám odbyté. Dobrá. Nalejte mi taky, pane Ralstone.“

„Jestli vám nevadí, že je to v plechu,“ řekl Nick.

„Prosím vás,“ na to doktor, „taky jsem byl na vojně. Za války… Stačila náhoda a mohl jsem to být já, kdo dělal tu vaši nohu.“

„Kdybyste to byl vy,“ řekl Nick, „měl jsem jí dneska možná o něco větší kus.“

Pokusil se vybrat z našich plecháčků ten nejzachovalejší, ale vybírat nebylo z čeho. Byl z toho trochu v rozpacích, dokud mu doktor neřekl, že u něj v ordinaci by dostal kafe v něčem podobném — aspoň na evropském bojišti určitě.

„A kde jste válčil, doktore?“

„Normandie, kus Belgie…“

„Belgie — a kde přesně?“

„Tournai, potom Mouscron…“

Už to vypadalo, že si začnou vyměňovat válečné zkušenosti, když se Buck zeptal: „Nemáme tu nějakýho tichýho blázna, doktore?“

„Tady v Complimentu…?“ na to doktor. „Proč ne? Jenom na mně nechtějte, abych někoho jmenoval.“

„Doktorský tajemství?“

Doktor Sheridan se pousmál. „V tomhle případě ne. Jak mám vědět, kdo z občanů je — jak tomu říkáte vy — tichý blázen? Podle laických představ je tichý blázen někdo, na kom to nepoznáte. Jenže takové blázny psychiatrie nezná. Pokud vám jde o nějakého autistu…“

„Na nás musíte pomalu,“ řekl Nick.

„Autista, autismus. Takový člověk je zahleděný do sebe, s okolím nekomunikuje, žije v jakémsi vlastním, někdy méně, někdy více halucinózním světě… To by mohl být ten váš tichý blázen.“

„Může bejt nebezpečnej?“ zeptal se Buck.

„Neměl by být.“

„Tak to není ten můj tichej blázen,“ řekl Buck. „Já mám představu někoho, kdo to má v sobě, ale navenek to není znát, dokud nepřijde nějakej popud, zkrat… Nejsem žádnej psychiatr, doktore, ale snad chápete, co myslím.“

„Ano, chápu.“

„Připouštíte, že tady takovej utajenej cvok žije?“

„Připouštím, protože může žít všude. I v nás.“

„Filozofii ne,“ řekl Buck. „Jenom možnosti.“

„Možnosti… Vzpomeňte si na Homera Gilberta. Nebyl to snad blázen, když oběsil vlastního syna? Ten váš popud nebo zkrat nastal ve chvíli, kdy otec zjistil, že syn je vrah. Jenomže nic takového nemůžete předvídat, dokud ten popud a následný zkrat nepřijde. A to už bývá pozdě.“

Chvíli jsme jenom tak popíjeli kafe. Buck k tomu přikusoval rozžvýkanou sirku. Zrovna jsem si balil cigáro a doktor se pomalu zvedal k odchodu, když se zvenku ozvaly kroky, klika cvakla a Flack Sidley strčil do dveří bábu Latimerovou.

„Pěkně vítáme,“ řekl Buck Lee a hodil sirku do popelníku. „Račte dál, paní Latimerová… Rád bych se s váma poradil. Slyšel jsem, že málokdo ví o zdejších občanech tolik co vy.“

„Slečna Latimerová,“ zakrákala. „Žádná paní.“

Šel jsem jí otevřít dvířka v přepážce a Flack zezadu popadl její nůši. „Ukažte,“ řekl, „pomůžu vám s tím.“

„Jen to nechte bejt, mladej,“ na to bába. „Sundávám si to odjakživa sama a pořád na to ještě stačím.“

Buck jí přistrčil židli. Shodila nůši, sedla si, srovnala si faldy na své dlouhé zelené ucourané sukni a upřela na Bucka pichlavý pohled. Asi jsem si ji nikdy neprohlédl zblízka, protože jsem si teprv teď všiml, že šilhá.

„Tak copak to bude?“ zeptala se. „O místních občanech vám můžu napovídat celý kroniky.“

„Co trochu kafe, slečno Latimerová?“

„Ale jo, to jo…“

Nick před ní postavil hrnek. „Tak ať vám chutná, slečno Latimerová,“ řekl. „To víte, je to jenom takový policajtský kafe… Jestli si ho chcete přisladit —“

Usrkla a řekla: „Nákej cukr by to sneslo.“

Nick přidal plechovku s cukrem; hrábla do ní spárovitými prsty a přihodila si do hrnku hrst kostek. „Já moc ráda sladký,“ řekla, „kafe má bejt sladký.“

„Ve svém věku už byste měla být s cukrem opatrná,“ řekl doktor Sheridan.

„A co vy tady?!“ vybafla.

„Doktor šel okolo a zašel na kus řeči,“ vysvětloval Buck Lee trpělivě. „To víte, stal se ten malér s Georgem Malou vránou — a doktor zastupuje okresního koronera.“

Zachichotala se. „To teda je malér, co? Píchnou Indiána ve farský zahradě… Už víte kdo a proč? Asi ne, co.“

„Vy jo?“ zeptal se Buck.

Napila se a olízla. „To může mít všelijaký důvody, šerife. Ale nejspíš to bude tenhleten trojúhelník. Nebo dokonce dva, propletený jako Davidova hvězda. Pastor si na faře drží tu nestydatou Lindu a pastorová zase Indiána, aby jí to nebylo líto. Někdo někoho nachytal, šerife, na to vemte jed. Buď pastor svou počestnou manželku, jak se mu na zahradě mucká s tím pohanem, nebo Miltonová svýho mužíčka s tou zrzavou potvorou.“

„To máte pravdu, mohlo to tak bejt,“ řekl Buck. „Vlastně je to obdivuhodnej postřeh, slečno.“ Latimerová se vítězoslavně rozhlížela a Buck dodal: „Jenže z toho nevyplývá, kdo zabil George.“

„Jakpak ne?“ na to bába. „Jestli nachytal pastor pastorovou, píchnul Indiána on. A jestli pastorová nachytala jeho, mohla si zavolat Indiána, abý jí to dosvědčil, ne? A zase ho má na svědomí pastor. Ty dvě ženský nemusel, ty umluvil. Víte, jak umí mluvit? Když to do lidí hustí z kazatelny, ženský brečej a hříšníci se na fleku obracej — pokud nějakej do místního kostela vleze. Já bych tam teda nešla, kostel, ve kterým káže takovej opelichanej kocour, kterýmu nestačí manželka a z mladýho hloupýho děvčete udělá couru, jestli ne něco horšího…“ Naklonila se k Buckovi a zaskřehotala: „Kdopak ví, jestli Indiána nepíchla ona.“

„Teda, slečno Latimerová,“ řekl Buck, „vy máte informace, to by člověk nevěřil.“

„Jakpak bych je neměla,“ řekla potěšené. „Sám pánbíček mi je dává krz svý anděly. Protože jsem nikdá nežila ve hříchu, odměnil mě jasnozřivostí.“

„To je zajímavé,“ řekl doktor Sheridan.

„Možná pro vás,“ na to bába. „Pro mě je to obyčejnej života běh. Lidi si myslej, že můžou hřešit, když to nikdo nevidí, jenže já vidím všecko.“

„Třeba Matty Bayerovou, co?“

Střelila po něm jedním okem, druhé se podívalo po mně. „Copak víte o Bayerový vy, šerife?“ zeptala se.

Buck se zasmál. „Co bysme si povídali, slečno Latimerová, taky se nám sem občas něco donese. Class Bayer věčně není doma…“

„Nevidí si ani na špičku nosu jako většina mužskejch,“ řekla. „Lajdá věčně někde po prérii s tím svým nevychovaným spratkem, místo aby dával pozor na svou tlustou Matty. Třeba si myslí, že už se na ni žádnej nenachytá, jenže se mejlí… Má na ranči takový holomky hned tři. A možný je, že se ani nestřídaj. Jak znám Bayerovou…“ Utřela si slinu. Napadlo mě, že ty tři chlápky Matty Bayerové závidí.

„To vám taky vzkázal pánbu po andělech?“ zeptal se Nick.

„No japak by ne?“ řekla Latimerová. „Po těch třech hlavních: Michaelovi, Asmodeiovi a Archimédovi.“

„Archimédes nebyl anděl,“ řekl doktor Sheridan. „Asmodel nejspíš taky ne, slečno Latimerová.“

„Co by nebyl?“ řekla popuzeně. „Znám se s nima já, nebo vy?!“

„No, asi jste se splet, doktore,“ řekl Buck. „Archimédes je přece jeden z nejhlavnějších andělů. S Aristotelem, Platónem a Cadillakem.“

„O tom posledním nevím,“ vrtěla hlavou Latimerová.

„Jestlipak vám taky řekli, jak tyhle hříšníky potrestat, slečno Latimerová?“ zeptal se Buck. „Já si myslím, že kdyby se měli dostat do očistce už tady na zemi, byla byste určitě ten nejvhodnější boží nástroj. Protože jste nikdy nežila ve hříchu.“

Bába trošku znejistěla, vrtěla se na židli a střílela očima na všechny strany. „Jakpak bych je mohla potrestat?“ řekla. „Vždyť jsem jenom slabá ženská…“

„Mohla byste jim třeba něco nasypat do studny.“

Zalapala po dechu, polkla a řekla: „Co vás to napadá?!“

Buck pokrčil rameny. „To já jenom tak nahlas přemejšlím, slečno Latimerová. Napadlo mě, že v tý svý nůši máte pytlík superfosfátu míchanýho s draselnou solí, kterej jste ukradla u Davidoffa ve skleníku. Vlezla jste tam děravým plotem, našel jsem tam na trní zelený nitě z vaší sukně. Právě tohle hnojivo jste nasypala u Bayerů do studny, a to samý jste udělala na faře. Jenže vás při tom nachytal George Malá vrána. Posvítil si na vás baterkou, a protože viděl, že je to jenom stará bláznivá squaw, klidně se otočil zády a šel upozornit pastora. Měla jste s sebou kuchyňskej nůž, abyste měla čím otevřít ten papírovej pytel — stačily vám dva tři kroky… A síly máte dost, když jste si dokázala hodit na záda nůši s pětadvaceti librama hnojiva Revital.“

„No ne,“ zaskuhrala, „no ne… To jste si pěkně vymyslel, panáčku, to jo. A jak to chcete dokázat, vy chytrej?“

„Nechala jste na střence nože otisk prstu,“ řekl Buck Lee. „Potom mám tu zelenou nit. A taky budete mít v nůši další dávku hnojiva. Flacku…“

Dědek Sidley chtěl hrábnout do hadrů v nůši. V té chvíli bába Latimerová vytáhla z jupky nůž, zaječela jak siréna a skočila po Buckovi.

II

Tak nějak kolem půlnoci, když si pro bábu konečně přijela vězeňská ambulance z El Rena, když jsme se zbavili starosty Bena Rittera a McPhersona z Compliment Heraldu a když jsme si otevřeli poslední čtyři láhve toho řádně vychlazeného milwauckého zlaťáku, povídá Nick: „Proč nám vlastně ten chudák George neřek, že to byla Latimerová, když se sem kvůli tomu táhnul napůl mrtvej?“

„A jak myslíte, že jsem na to přišel?“ na to Buck.

„Přece ten otisk prstu na noži,“ řekl jsem, „a ta vyškubnutá zelená nit na trní u Davidoffů.“

„Doteď nevím, jestli je to její otisk,“ řekl Buck. „A žádnou nit jsem nenašel. To byla bouda, Charlie.“

„Ale George nám neřek, že to byla Latimerová.“

„Myslíš, že věděl, jak se jmenuje?“

„Řek bych, že nevěděl,“ na to Flack. „Nebyl ve městě dlouho, a taky nebyl zvědavej. Indián je povznesenej nad to, aby se zajímal o nějaký starý squaws. Jednou v Montaně —“

„Ale kruci!“ zařval Nick Ralston. „Co nám to tady vlastně naznačuješ, Bucku? Že nám to řek, když nám to neřek?!“

„Popsal nám, co viděl.“

„Popsal nám — jak to? Co viděl?!“

„Bábu v zelenejch šatech, jak něco sype do cizí studny. To nám taky řek, a bejvalo by nám to mělo k identifikaci vraha stačit, kdybysme to bejvali hned nezakecali těma Věčnejma lovištěma. To bylo tím, že jsme přemejšleli jako typický bledý tváře a hledali v tom, co řek, kdovíjakou indiánskou symboliku. A on to prostě musel vyjádřit co nejstručnějc, protože věděl, že mu zbejvá posledních pár vteřin života.“

„To se na to teda vykašlu,“ řekl Nick. „Jestlipak na tohle máte nějakej příklad z Montany, Flacku?“

„Žádnej mě nenapadá,“ na to dědek Sidley. „Tenhle Indián byl teda mistr stručnýho vyjadřování, co?“

„Ale co že nám řek, Bucku?“ zeptal jsem se. „O žádný bábě v zelenejch šatech nemluvil, to bych si pamatoval.“

„To máš teda hodně mizernou paměť, Charlie,“ zasmál se Buck. „Copak nemluvil o zelený travičce?“

No řekněte, netrefil by vás šlak? Jediná útěcha pro mě byla v tom, že Nick Ralston a Flack Sidley to pochopili jen o pár vteřin dřív než já.

A já jsem tam konečně mezi nimi nejmladší.