Jaroslav Velinský (Charlie P. Stonebridge)

Šerif Buck Lee 04. Krutá zima v Complimentu

I. MOMENT PŘEKVAPENÍ

1

„Ta prohibice se neměla rušit,“ řekl Flack Sidley, kterému většinou říkáme dědek, protože je pomalu třikrát tak starý jako my. „Kořalky bylo dost i tenkrát, pašovala se z Kanady a kdovíodkud. Bossové těch podloudnickejch gangů se nestarali o nic jinýho, než aby lidi měli co pít. Teďka si můžete koupit chlast veřejně všude, kde zrovna jste, třeba u holiče, v galanterii nebo na poště, A gangsteři si holt hledaj jiný fušky.“

„Například kradou děti,“ řekl Nick Ralston od svého věčného Compliment Heraldu, kterému se říká drbna a ve kterém se kromě zpráv z politiky a ze světa (opsaných ze včerejšího federálního tisku) opravdu nedovíte víc, než o čem se už od rána klábosí u Tildenovy pumpy a naproti v Lone Staru. „Ten hajzl si Lindymu řek o padesát táců,“ pokračoval Nick, „a to už bylo mimino mrtvý. Takovýho mizeru gangsterskýho bych dal před popravou ještě mučit.“

„To nebyl žádnej gangster,“ řekl Buck Lee a připlácl dlaní nějaký papír, který mu už poněkolikáté nadskočil na stole. „Co takhle přiložit, Nicku? Pěkně sem táhne.“

„Tyhle baráky jsou stavěný na věčný léto,“ zabručel Flack. „V celý Oklahomě jsou většinou jednoduchý okna, který netěsnej, a mizerně vymyšlený topení, který netopí. Přitom tady někdy není o nic menší zima, než jaký jsem zažil v Montaně – a to je o pěknej kousek vejš na sever. Jo, my holt už jsme takovej drsnej národ.“

„Však taky jsme na zeměpisný šířce Los Angeles,“ řekl Buck Lee. „A když se mrknem za velkou louž… No, tam byste Oklahomu našli v Alžíru nebo na Kypru.“

„Tak proč je tu teda taková zima?“ zeptal jsem se, abych taky něco řekl. „Copak Alžír není v Africe?“

„To jsou klimatický anomálie,“ řekl Buck. „Taky je to tím, že zatímco východní Atlantik má teplej Golfskej proud, náš západní má studenej Labradorskej. Koukej, Charlie – když tak obrovskej parník, jako byl Titanic, moh v americkejch vodách narazit na ledovec na zeměpisný šířce Riviéry, proč by u nás v Oklahomě, která leží na zeměpisný šířce severní Afriky, nemoh občas napadnout sníh. Však on padá i v Africe, i když jenom na vysokejch horách.“

Buck hodně četl, a tak věděl všelicos.

„Nebyly to tak docela americký vody,“ řekl Nick. „Od pobřeží je to přes tři sta mil.“

„Podle zákona to americký teritoriální vody nejsou,“ na to Buck. „Jenže co je tři sta mil proti šířce celýho Atlantiku? Něco, co je tři sta mil od břehu Ameriky, mužem klidně mít za americký – stejně jako to, co je na druhý straně tři sta mil od Evropy, zase za evropský. Vždyť je mezi tím celej Atlantik. A ten je nejmíň dva tisíce mil širokej.“

„Dva tisíce?“ řekl Flack. „Rovnejch?“

„To jsem jen tak plácnul,“ přiznal se Buck. „Musel bych se podívat doma. Ale míň to jistě nebude.“

„Je to děsný vody,“ souhlasil Nick. „Na tu cestu do Evropy tenkrát v osmnáctým roce nezapomenu. Věčný houpání a k tomu německý ponorky. V podpalubí mořská nemoc a strach, že stačí jedno torpédo a utopíš se jako krysa, nahoře všecko kluzký, lepkavý a obalený solí… Trvalo to tejden a byla to hotová věčnost.“ Odložil noviny a šel ke kamnům. Jeho protéza přitom tiše povrzávala.

„Namaž si tu hnátu,“ řekl Flack. „Nebo ji rovnou přilož a pořiď si novou.“

„Hele, dědku, tohle neříkejte, jo?“ na to Nick. „Je to dobrá noha a je na ni spoleh. A jak na ni tak koukám, je mnohem rovnější než vaše obě dohromady.“

„Však jsi ji taky nikdy nezkoušel omotat kolem koně.“

„To ne, dědku,“ zasmál se Nick a začal cpát do kamen čtvrtky olšových polínek. V komíně to hvízdalo a dvířky se vracel kouř, venku srážený prudkým větrem.

„Tam je ňáká čina,“ řekl Flack.

Dokončil jsem čištění zbraně, nastrkal jsem do bubínku pět nábojů, natočil prázdnou komoru k hlavni a zasunul revolver do holstru. „Hele, Bucku,“ řekl jsem, „a co to teda bylo, když ne gangster? Ten, co unes to Linberghovic dítě?“

„Možná osamělej amatér,“ odpověděl Buck. „Ale taky to moh bejt psychopat, nějakej blázen… Třeba někdo, kdo se chtěl Lindberghovým pomstít. Ty peníze, o který si řek, mohly bejt jenom kamufláž, třeba mu o zisk vůbec nešlo… Organizovanej gang by se taky nespokojil s padesáti tisícema – a to dítě by nezabili. Určitě by ho vrátili. Možná podělaný až za ušima, ale živý.“

„Za co by se jim kdo mstil?“ řekl jsem.

„Třeba za to, že Lindy je slavnej a on ne,“ řekl Flack. „Je to divný, ale takovejch magorů jsem poznal hromadu.“

„Kdybysme ho tak čapli my,“ řekl jsem.

I když to nebylo zrovna nejveselejší téma, zachechtal se tomu i Buck, který jinak ví naprosto přesně kdy se zasmát.

„Co si hodit desetníkovýho pokra?“ řekl Flack.

Aby si náhodou někdo nemyslel, že jde o zábavu čtyř chlápků, kteří si vyjeli do srubu v horách – tyhle řeči jsme vedli na policejní stanici města Compliment, a venku za okny kromě silného větru s mokrou plískanicí sem tam zahučel i nějaký ten náklaďák z El Rena do Chickasha nebo obráceně. Službu měl šerif Buck Lee a já, jenže Flack Sidley tenkrát bydlel přímo v baráku a Nickovi Ralstonovi se jako obvykle nechtělo domů, kde ho nikdo nečekal. Proto jsme většinou do pozdního večera posedávali v úřadovně všichni, a když jsme zrovna nevedli moudré řeči, lípali jsme na stůl čertovy obrázky. Jelikož jsme přitom popíjeli kafe nebo čaj, pokuřovali a nosili si od naproti z motelu Lone Star hamburgery a pytlíky smažených brambůrek, dalo by se říct, že služba u městské policie v Complimentu je melouch, který se dává vzorným chlapcům za odměnu.

Přesto jsem se občas zachoval jako zrádce – třeba když mě máma čekala k večeři a byly borůvkové vdolečky se šlehačkou. Čas od času chyběl i šerif. Toho ale doma nečekaly vdolečky (pokud ho na ně nepozvala bytná), spíš nějaká nová knížka nebo gramofonová deska, pro které si jezdil až do Oklahoma City. Rád si pouštěl muziku z gramofonu, pokud nečetl nebo neposlouchal rádio.

Nick řekl, že proti troše karbanu nic nemá, a hned tahal ze šuplíku ve stole pod telefonem paklík karet a talířek na drobné. Já už seděl, dědek si přitáhl židli a Buck si taky přisedl. „Jenom na dvě tři kola,“ řekl. „Rád bych si konečně přečet ten oběžník z Rena.“

„Tak já dávám,“ řekl Nick a dal mu sejmout.

Dostal jsem tři osmičky. Nechal jsem si k nim eso, protože člověk nikdy neví, a vyměnil jednu. To se ví, dostal jsem krále. Vsadil jsem na tu osmičkovou tercku dvacet centů a hned ve druhém kole jsem vyměnil krále za druhé eso. Zvedl jsem o třicet a dědek s Buckem hlásili pas. To člověka fakt otráví. Nick Ralston samozřejmě hned nato zavřel, takže jsem na ten full hand bral tak na čtvrt paklíku tabáku a papírky.

„Jděte do háje, pánové,“ řekl jsem.

Nick mi přišoupl karty. Shrnul jsem je dohromady a míchal.

„Moc to neřež, Charlie,“ povídá Nick.

A dědek na to jako obvykle: „Jo, už to není, co to bejvalo. Když si vzpomenu, jak jsem v osmadevadesátým roce v jednom salonu tam dole v Tularose měl v ruce čtyři dámy a v banku bylo sedm set…“

„Leda tak sedm set centů,“ řekl Nick. „Že vás, dědku, huba nebolí. V osmadevadesátým se ještě dala koupit kráva za dvacet dolarů a sud whisky za tři. Sedm set dolarů… To tam s váma nejspíš seděl Ford, Astor a Rockfeller, že jo.“

„Rád bych tě viděl, jak v osmadevadesátým kupuješ krávu za dvacet dolarů,“ na to Flack. „S tržníma cenama dobytka na mě nechoď, celej život jsem nic jinýho nedělal.“

„Ale skončil jste hrozně, dědku,“ popichoval ho Nick.

Dal jsem Buckovi sejmout. Zrovna jsem začal rozdávat, když někdo zabouchal na dveře. Flack k nim měl nejblíž, tak se zvedl, otevřel dvířka přepážky a šel odemknout.

Byl to výrostek Hugh Pearson, kterému se říká Fifty. Dělá u Harryho Tildena, který má v nájmu benzinovou pumpu firmy Shell. Neměl nic na hlavě a slámové vlasy mu ztmavly, jak mu na nich roztály mokré vločky sněhu.

„Nos něco na makovici, troubo,“ uvítal ho Flack. „Až ti bude jako mně, budeš si ji omotávat hadrama.“

„Copak je, Fifty?“ zeptal se Buck.

„Pane Lee,“ vyhrkl Hugh Pearson, „kousek od pumpy se převrh do škarpy autobus. Je tam plno raněnejch… Pan Tilden mě poslal, abych vám to řek.“

„Co doktor…?“

„Ten tam není… Stalo se to před chvilkou.“

„Nicku – zavolej ho,“ řekl Buck a odhodil karty. „Charlie, Flacku… Jdeme.“ Vstal, narazil si klobouk a hmátl na věšák po kabátu.

„Mám zavolat taky Goranskiho?“ zeptal se Nick.

„Vypadá to, že tam jsou mrtví?“ obrátil se Buck na Fiftyho.

„Já nevím, pane Lee…“

„Tak zatím ne,“ řekl Buck. „Raněný by černej furgon zbytečně vyděsil a mrtví maj čas.“

Vypadli jsme do plískanice.

2

„A kruci,“ povídá dědek, sotva jsme udělali první dva kroky. „Padá mlha a přimrzá. Vidíte tu klouzačku?“

„Tak si dávejte bacha, Flacku,“ na to Buck Lee. „Starý kosti prej špatně srůstaj.“

Já k tomu nic moudrého nepodotkl, jen jsem drobátko zaklel, protože mi vítr sebral klobouk. Naštěstí ho hnal směrem, kterým jsme šli i my, a tak jsem ho brzy dohonil, když mi ho Hugh Pearson nadběhl. Jestli se na nás někdo koukal z okna, muselo mu to připadat jako komické číslo z lední revue.

Minuli jsme pumpu. Stála tam tmavá limuzína se zhasnutými světly a na čerpadle se plácal ve větru nápis ZAVŘENO.

„Pan Tilden tam taky běžel,“ řekl Fifty. „S tím šoférem tady od toho bouráku.“

„Ty s náma nechoď,“ řekl mu Buck. „Zaběhni do zahradnictví a řekni Davidoffovi, ať tam zajede s vozem. Má to blízko. Na tomhle náledí si teď auta neškrtnou.“

Taky už chvilku žádné nejelo, možná se jich po škarpách mezi El Reném a Chickasha v tu dobu válelo víc.

Hugh Pearson se rozběhl vpravo, kde ústila do hlavní silnice úzká ulička od Davidoffova zahradnictví.

„Jestli bude hodně raněnejch,“ řekl jsem Buckovi, „kam to dáme? Špitál je až v Renu nebo v Chickasha a v tomhle počasí se sem žádná ambulance nedostane.“

„Doktor má na ošetřovně čtyři postele,“ řekl Buck. „Jinak do Lone Staru, nebo v nejhorším po privátech. Kolik máme sester Červenýho kříže?“

„Čtyři. Schwarzovou, Smithsonovou…“

„Uvidíme, jak to bude vypadat. Všecko taky není jenom naše starost, Charlie.“

„Hele, už jsme tam,“ řekl Flack. „No kruci… Tak se mi zdá, že je to pěknej blázinec.“

Zaslechli jsme hlasy, které vykřikovaly, brečely, sténaly a nadávaly jeden přes druhý. V mlze blikaly baterky a přes jejich bludná světélka se míhaly stíny.

„Hej,“ zavolal Buck, „jak to vypadá?“

„Jestli nejdete pomáhat,“ houkl někdo, „tak se tu nepleťte.“

„No no, když jste pro nás sám poslal,“ odpověděl Flack.

„Jo tak, to jste vy…“ Byl to Harry Tilden od pumpy. „To je zatracená věc… Vypadá to, že dostal smyk na náledí, a tady je zrovna dost hlubokej příkop. Vidíte to? Lehnul si dočista na bok. Zatím se neví, jestli někdo nevypad a nezůstal pod tím; k tomu všemu zima, tma a ještě ta lezavá mlha… Aby to čert vzal.“

„Volali jsme pro doktora,“ řekl Buck. „Poslal jsem Fiftyho k Davidoffovi, aby sem zajel s vozem…“

„Jestli se na tomhle kůň udrží.“

„Spíš než auto. Že to sakra přišlo tak najednou…“

„Co jako?“

„To ochlazení. Odpoledne ještě nemrzlo. Kdo tady vlastně je, Harry? Teda kromě nás?“

„Zatím jenom nějakej cizí šofér, kterej zrovna tankoval u pumpy, a Sid Whiteman,“ odpověděl Tilden. „Sid to viděl od svýho stánku. Ale volal jsem Burdockovi do servisu, on je přece náčelník městskejch hasičů.“

„Proč jste nezavolal i k nám?“

„Proč, proč… Když jsem slyšel tu hroznou ránu, poslal jsem kluka, aby se podíval, co se stalo. Když se vrátil, dočista jsem zapomněl, že mám nějakej telefon. Povídám – Fifty, utíkej honem pro šerifa… Když jsem se vzpamatoval, byl už Fifty pryč. Ten šofér, co u mě tankoval, se sem rozběh. Já jenom zavolal Burdocka a utíkal jsem za ním. Při podobnejch malérech člověk někdy jedná jako magor… Jéžiš, na takový kecy není čas.“

„Hej, pane pumpař,“ potvrdil to vzápětí něčí hlas z mlhy, „já ty lidi sám neudržím. Kde jsou poldové, hasiči a doktor? Tady je nebezpečí dalších úrazů.“

„To je ten cizí šofér,“ řekl Tilden a rozběhl se zpátky, kde v šedivém šeru, cikcak tečkovaném poletujícím sněhem, ležel padlý autobus jako velryba na mělčině.

Klouzali jsme za Tildenem a už po pár krocích jsme shledali, že s cestujícími je to nalevačku. Už jich pár vylezlo ven, nejspíš okny, ze kterých se částečně vysypalo sklo, venku si uvědomili, že něco nebo někoho nechali vevnitř (třeba balík akcií General Motors, ale možná taky příbuzné), a tak se zase vehementně drali zpátky. Jenže dostat se zpátky, to bylo něco jako výstup severní stěnou Matterhornu. K boku autobusu bylo vysoko, podvozek i celý spodek, po kterém by museli nahoru, byl svislý jako zeď a obalený tlustou vrstvou kaše z bláta a sněhu. Na silnici se přitom sotva dalo stát a tenká vrstvička ledu už se asi vytvořila i na karoserii. Kromě tří nebo čtyř baterek tady nebylo žádné světlo a shora na to všechno padaly velké a mokré sněhové vločky.

„Občani,“ křikl Buck, „jsem šerif zdejšího města. Doktor je na cestě, jedou sem hasiči. Uvolněte tady ten prostor. Když se všichni tlačíte kolem autobusu, nedostane se k raněnejm nikdo. Klid, prosím. Hlavně klid.“

„Vlez nám na záda,“ řekl někdo ze tmy.

Nějaký vtipálek se přidal: „Hasiči? To nás ještě k tomu všemu postříkaj?!“

Jiný hlas zavřískal: „Jakej klid? Mám tam manžela!“ A v tu ránu to spustilo sborem: „Bille, Bille… Jakej sakra šerif z jakýho zatracenýho města? Moje ruka, prokristovydrahýrány, to je bolest, maminko, maminko…“ A tak dále.

„Vidíte to,“ křikl na Bucka Harry Tilden, aby ho vůbec bylo slyšet. „Tady se nedá zorganizovat ani základní první pomoc. Takhle tady vyváděj celou tu dobu.“ A od autobusu se ozval výkřik: „Dej sem tu baterku, mizero!“

Vypadalo to, že se nakonec porvou.

Najednou práskly dvě rány. To Flack Sidley vystřelil do vzduchu ze svého hraničářského koltu. V tu chvíli bylo ticho, jenom někde uvnitř převrženého autobusu zněly tiché vzdechy a pláč. „Helejte, vy blázni,“ zařval Flack, „copak vám nikdo neřek, že tenhle autobus je nepotopitelnej?“

Někdo se hystericky zasmál a ztichl.

„Tak ještě jednou, občani,“ využil ticha Buck. „Jmenuju se Lee a jsem šerif města Complimentu. Za pár minut je tady doktor a čtyři dobrovolné sestry Červeného kříže. Všechny raněné ošetříme, případně převezeme na ambulanci. Hasiči uvolní východ z autobusu. Uděláme pro vás všechno, co bude třeba. K tomu ale potřebujeme i vaši pomoc. Uvědomte si, že panika je to poslední, co by nám v tuhle chvíli prospělo.“

Někdo se chtěl dát znova do vřískotu, jiný hlas, kupodivu ženský, ho překřikl: „Dámy a pánové, šerif má pravdu. Přestaňme se chovat jako děti.“

Někdo další se ozval vysokým hlasem: „To je všechno hezký, jenže já mám vevnitř manželku. Vůbec se mi nelíbí, že se neozejvá. Vám by se to líbilo?“

„Mně by se hlavně nelíbilo, kdybych byla vaše manželka a vy byste mě nechal vevnitř,“ odsekla ta ženská.

„Co by se líbilo vám, je mi sakra jedno!“ vřískl chlápek.

„Co je to za blbý nápady?“ řekl Flack. „Líbilo nelíbilo… Tak jako tak musíme ty lidi dostat ven všechny, ne? Hej, kde je Whiteman?“

„Tady,“ ozval se majitel bistra otevřeného ve dne v noci poblíž parkoviště náklaďáků. „Co je, Flacku?“

„Co kdybyste šel brnknout Burdockovi, ať sebou hoděj?“

„Taky můžete postavit na kotel čaje a dopravit ho sem,“ řekl Buck. „To má z vaší strany větší cenu než se tady motat, Side.“

„Jo, už letím,“ řekl Whiteman.

„Radši žádný velký lítání,“ na to Flack. „Ať si nepolámete hnáty.“

Z mlhy se vynořila nějaká hubená ženská v tvídovém kostýmu, nejspíš ta, co se před chvílí hádala s tím písklounem. „Kdo z vás že je šerif?“ zeptala se. „Vy? Já jsem Lesterová, šerife. Vedoucí téhle výpravy.“

„Okej,“ nato Buck. „Já jsem Lee.“

Ozářily nás reflektory. Od města se k nám pomalu šourala doktorova fordka, už z dálky rozeznatelná podle zvuku vyběhaného motoru. Něco před jejími světly kmitalo jako můra; když se to ocitlo blíž, poznal jsem Fiftyho. Měl kbelík s pískem a sypal z něj pod kola fordky, jakmile na nějakém obzvlášť kluzkém místě přestala zabírat. Za doktorem táhli koně plochý valník. Další písek byl zřejmě na valníku a docela jistě to vymyslel zelinář Davidoff.

„Doktor jede,“ řekl jsem.

„Je tu někdo raněnej?“ houkl Buck. „Ale když říkám raněnej, tak myslím raněnej. Vyraženej zub a nějaký ty boule se nepočítaj.“

„Paní Steelwaterová,“ řekla vedoucí výpravy Lesterová. „Pan Hopkins… Kdo ještě? Někdo si naříkal na nohu…“

„To já,“ ozval se hlas. „Ale třeba je to jenom vyvrtnutý, paní Lesterová. Co bude s těma vevnitř?“

„Hasiči už jsou na cestě,“ řekla Lesterová.

Právě u nás zastavila fordka a doktor se hrabal ven, když kdovíodkud přikulhal nějaký chlápek. Měl na sobě něco jako uniformu a blábolil: „Ten zatracenej led, ten zatracenej led…“

Lesterová ho popadla v podpaží. „Klid, pane Holbecku,“ řekla, „jen klid…“ Otočila se k nám: „To je řidič, díky bohu… Myslela jsem, že snad –“

„Vypad jsem z dvířek,“ na to šofér. „Kotr-tr-melce… Já vám letěl… asi míli. Celej… od sněhu. Ten zatracenej led.“

„Nějaký pořádek bych prosil,“ řekl doktor Sheridan. „Kdo se o to postará? Ty nejtěžší případy napřed. Co se to sem motá, k čertu?!“

Byl to Burdock a další tři chlapi se sekyrkami v háky a s dlouhým žebříkem. Ve světle doktorových reflektorů se zaleskla mosazná hasičská přilba na Burdockově hlavě.

„Musíme dovnitř shora,“ vysvětlil to doktorovi Buck. „Proto ten žebřík.“

„No dobrá,“ na to doktor Sheridan, „žebřík chápu. Zato tu piklhaubnu ne. Shora, říkáte…? Nebylo by to lepší zadním oknem? Nebo předem?“

„To nevím,“ řekl Buck. „Nejsem záchranář.“

„Předem to nejde,“ řekl Tilden. „Už jsem se díval. Vzpříčily se tam sedačky. Zadní okno je dost ouzký… a ještě je tam hromada zavazadel. Hoďte sem ten žebřík, Burdocku…“

„Proto jsme ho přinesli, ne?“ řekl Burdock. „Nevykládejte mi, co mám dělat, Tildene.“

„No, doteďka jste se zrovna nepřetrhli,“ odsekl pumpař.

„Už by sme tu dávno byli, nebejt to náledí,“ ohrazoval se Burdock. „Napřed jsme vyjeli se stříkačkou a taky jsme málem skončili ve škarpě –“

„Nehoří,“ řekl Buck. „Postavíte tam ten žebřík? Ale dovnitř musí nejdřív doktor a my.“

„Jak račte, jak račte…“

„Neurážejte se hned. Charlie… Pomoz doktorovi a pohlídej to tam, jo? Totožnosti a cenný věci… a tak. Máš něco na psaní? Jo? Okej. A co světlo? Hej, vy… Půjčte mu tu svou baterku.“

Ten někdo mi ji podal a řekl přitom: „Webster z Rena.“ Snad by se bývalo patřilo, kdybych odpověděl: „Velice mě těší, že vás poznávám, Charlie Blount.“ Bohužel neměl jsem vůbec chuť vést podobné řeči, takže jsem sotva poděkoval.

Šel jsem za Burdockovými chlápky, kteří nesli dlouhý žebřík; podpíral jsem přitom doktora a slyšel Bucka, jak se vyptává Lesterové: „Kolik že vás bylo?“ Lesterová odpověděla: „Osmnáct… Zájezd z Wauriky do Tulsy…“

Řekl jsem doktorovi, ať počká dole, dokud nevyzkouším, jak se vůbec nahoru poleze a kudy se dostane dovnitř. Zatím že se může aspoň zběžně mrknout, jak jsou na tom lidi venku. Ještě jsem zaslechl Bucka, jak se ptá Lesterové: „A proč jedete tudy?“

Ale to už jsem stál na první příčli žebříku, který hasiči opřeli o autobus.

3

Nikomu bych to nepřál. Takový autobus, když leží na boku, je docela něco jiného než autobus na kolech. Okna, ze kterých se částečně vysypalo sklo, přede mnou temně zírala jako otevřené jícny na palubě lodního vraku. Tam dole bylo slyšet lidi, na které těmi dírami padal sníh.

Vylezl jsem na tu kluzkou palubu, naklonil se nad nejbližším z vytlučených oken a posvítil dolů. Jak jsem světlem přejel dlouhým prostorem, do kterého shora i zdola trčely sedačky, viděl jsem asi šest nebo sedm lidí. Pár jich začalo tiše brebentit.

Později jsme o tom s Buckem mluvili. Když se to tak vezme, je zvláštní, jak se z lidí v převrženém autobusu stanou dočista nemohoucí tvorové, přestože to chviličku předtím byli venkoncem vážení občani, učitel, advokát, taky jedna francouzská madam a podobně. Všichni zírali na světlo mojí baterky jak na hvězdu betlémskou a šerifův náměstek se v tu ránu změnil v anděla spásy. „Jenom klid, lidičky,“ řekl jsem. „Hned vás odtud dostaneme. Doktor už je tady. Ohlaste se jeden po druhým, jak na vás budu svítit. Nemusíte říkat jména, jenom se odpočítejte. Aby sme viděli, jestli někdo neschází.“

„Nelžete aspoň, prokrista,“ odpověděl někdo šeplavě. „Chcete vědět, kdo z nás je naživu.“

Měl pravdu. „Volovina,“ řekl jsem. „Naživu jste všichni. Co má bejt, že se s váma zvrh autobus? To je toho. Copak nejste Američani? Američan vydrží všecko.“

„Nemoh byste k tomu ještě zazpívat hymnu?“ řekl zdola jiný hlas. A třetí se přidal: „Nechte si ty kecy, sakra. Už delší dobu se tady snažím, abych neřval. Mám zmáčknutou nohu pod ohnutým sedadlem, krucifix. To si myslíte, vy chytráku, že Američana to nebolí?“

Jako na zavolanou za mnou zaskřípal žebřík. „Tak jak to tam vypadá, náměstku?“ řekl doktor Sheridan. „Venku to zatím může počkat, jestli je to vevnitř horší.“

Podal jsem mu ruku a pomohl mu nahoru. „Pozor, klouže to tu stejně jako dole, jestli ne hůř.“

„Klouže to všude,“ řekl nevrle. „Jak se dostanu k těm lidem dolů? Copak tímhle prolezu?“

Zavolal jsem Burdocka. Vylezl k nám a hasičskou sekerkou vytloukl střepy z jednoho okna, pod kterým nikdo neležel. Potom se spustil dolů. „Nic na tom není, doktore,“ volal vzápětí. „Můžete šlápnout na opěradlo tuhlety sedačky… Ať vám náměstek posvítí.“

„Podržte mi tu brašnu,“ řekl doktor.

Svítil jsem mu, když slézal. Potom jsem mu podal brašnu a slezl dolů za ním. Slyšel jsem přitom zvenku Tildena, jak říká: „Hej, Mathew… Co kdybyste se pokusili uvolnit to zadní okno? Budem ty lidi muset dostat ven… Počítám, že to těma vymlácenejma oknama nahoře nebude možný.“ Nato jeden z Burdockových mužů odpověděl: „Jo, jo, jdeme na to.“

„Pozor,“ řekl doktor, „nešlapte, kam nevidíte.“

„Jdu dozadu,“ řekl Burdock. „K tomu oknu.“

Nešlo jen o ty lidi; kromě nich se nám pod nohama válely kabáty, klobouky, sem tam nějaká bagáž a kabelky, ze kterých se vysypaly portmonky, pudřenky, labutěnky, rtěnky, fotky dětiček, krajkové kapesníčky, klíče a zrcátka. Nechtělo se mi v tom šlapat, ale taky jsem se tomu nemohl donekonečna vyhýbat. Měl jsem zjišťovat, kdo je kdo, jak to na mně chtěl Buck, ale doktor mě požádal, abych svítil, tak jsem svítil.

Bylo tam celkem osm lidí. Nejdřív jsme zjistili, jak jsou na tom. Všichni byli živí, jenom jedna paní vypadala skoro jako mrtvá, ale doktor žádné zranění nenašel. Nakonec jí dal k něčemu čichnout, načež paní kýchla, vzbudila se a hned se začala vyptávat: Qu’est-ce qui ne va pas? A doktor na to: Rien, madame. Jak se to vyslovuje, na to se mě neptejte, stačí, že vidíte, jak se to píše. Nechal jsem si to potom od doktora nadiktovat. Je to francouzsky a prý to znamená: Co mi je? A odpověď: Nic, paní. Jak je vidět, doktor se s tím taky moc nepáral.

Tomu nešťastníkovi s přimáčknutou nohou jsme pomohli společně s Burdockem. Naštěstí stačilo popadnout vzpříčenou sedačku za opěradlo a pořádně zatáhnout. Za pomoci doktora šla noha ven jak po másle a doktor vzápětí konstatoval, že není zlomená, ale jen pořádně zhmožděná.

Potom se hasičům a nějakým dalším pomocníkům podařilo zezadu vytahat hromadu kufrů. Začali jsme organizovat transport raněných zvnitřku autobusu a náramně nám pomohlo, že se mezitím dostavily i čtyři paničky, dobrovolné sestry Červeného kříže. Právě tak se uplatnil zelinář Davidoff s valníkem. Někdo jiný sehnal houně, Sid Whiteman se svou číšnicí přitáhl bandu horkého čaje a tak dále. K tomu všemu se dostavil i pastor Milton s modlitbami a samozřejmě taky starosta Ben Ritter se spoustou zbytečných rad.

Nakonec jsme mohli blahořečit i náledí, protože provoz na silnici dočista ustal, a tím pádem nehrozilo nebezpečí, že se do nás v mlze někdo nabourá.

Nejhorší byl jeden pořádný otřes mozku. To ostatní si doktor troufal napravit dlahami a sádrou. Byly to dvě zlomené nohy, třikrát ruka, pár prstů a nějaká ta naražená žebra. Ostatním nebylo nic – pokud si odmyslíte pořádné leknutí a opožděnou reakci na ně.

Rozvezli jsme sedmnáct cestujících s bagáží a šoférem po městě a všem jsme přitom slíbili, že všechno, co najdem, dostanou zítra. Domluvili jsme se s paní Lesterovou, že za námi přijde hned ráno, aby nám pomohla v identifikaci těch věcí a taky kvůli protokolu, který jsme museli sepsat.

Pak jsme ještě dohodli s Burdockem, že s nějakými traktory postaví autobus na kola, aby se s ním dalo zajet rovnou do jeho servisu. Když jsme skončili, bylo dávno po půlnoci.

Všichni jsme toho měli dost.

4

Zrovna jsem se po té vypráskané noční službě chystal domů, abych se drobátko prospal, když starosta Ben Ritter přivezl svým osmiválcovým studebakerem paní Lesterovou, která u nich přespala. Starostová totiž taky byla dobrovolná sestra a nedala si to vymluvit, ačkoliv Lesterová byla toho názoru, že povinností průvodkyně je v prvé řadě postarat se o výpravu a spokojit se s tím, co zbylo. Na to jí starostová řekla (aspoň tak nám to povídal starosta), že o všechny už postaráno je, jak se mohla sama přesvědčit, a že nemůže být ani řeči o tom, že by teď začala shánět nějaký tvrdý kavalec vhodný pro svoje podřízené postavení. Ve výpravě přece nejsou žádní milionáři. (Kdyby byli, bydleli by zaručeně do jednoho u Ritterů. Jejich Ariadne byla už pár let na vdávání.)

Během téhle řeči se Ben Ritter po svém zvyku vhrnul do úřadovny jak velká voda.

Třeba říct, že svého času nás moc nemiloval, ale když jsme několika vyřešenými případy dali občanům na vědomí, že nejsme banda darmožroutů (což si původně svatosvatě myslel i starosta), a ještě jsme přitom dali světu vědět o městě Complimentu (spíš to ale udělal Larry Seamer, reportér jednoho vlivného a čteného oklahomského deníku, se kterým jsme se skamarádili), začal se k nám starosta Ben Ritter chovat blahosklonně. Bohužel taky od té doby začal vyžadovat, abychom vymýtili zločin z celých Spojených států. Nejspíš si myslel, že se potom Compliment stane hlavním městem Unie, a my mu to museli složitě vymlouvat.

„A tady je máte, paní Lesterová,“ hlaholil. „Tady máte ty naše statečné chlapce, jen se na ně podívejte. Už se párkrát stalo, že na ně byla krátká i policie z Oklahoma City, a náš šerif, paní Lesterová, ten strčí do kapsy i FBI. Lee se jmenuje, Lee… Říkají mu Buck, che che, vlastně se jmenuje William, vidíte… A tady jsou náměstkové: Blount a Sidley.“

„Však jsme se už s pány v noci seznámili,“ řekla Lesterová.

„Jistě,“ na to Ritter. „Se šerifem a náměstkama, samozřejmě. A kdopak se jim stará o služební automobil, o koně a vůbec je všude, kde je ho momentálně zapotřebí? Nick Ralston, madam. Muž, který ve službě vlasti nechal za války v Evropě vlastní úd!“ Nato Lesterová vytřeštila oči a Ritter se rychle opravil: „Nohu, že ano.“

Při téhle přednášce jsme všichni stáli všelijak nakřivo, jak nás překvapili, takže to trochu připomínalo proslov majitele panoptika.

Když se starosta konečně ztrapnil a zmlkl, dostal se ke slovu Buck Lee: „Holt děláme svou práci, paní Lesterová,“ řekl. „Pan starosta to trošku přehání, ale to víte – nejvíc mu leží na srdci tohle město. Kdo by se mu taky divil.“

„Samozřejmě,“ na to Lesterová, ačkoliv nemohla ani vzdáleně tušit, proč se nemá divit. Z Complimentu zatím neviděla skoro nic, pokud si při snídani u Ritterů neprohlížela kolekci pohlednic Jacka Meyera, městského fotografa a majitele biografu. Ta kolekce pocházela z loňského sjezdu rodáků a přátel města Complimentu, a kdo ji dostal do ruky, musel si myslet, že jde přinejmenším o národopisné slavnosti v Nashville.

„Tak se u nás posaďte,“ řekl Nick. „Vy se taky ráčíte zdržet, pane starosto? Hned vám opráším židli.“

„Ale ne, ne,“ na to Ben Ritter. „Nebudu vám překážet… Co tomu maléru říkáte, šerife? Od začátku, co tady ta silnice je, si myslím, že ji neudělali nejlíp. Stačí trochu mokra, trochu námrazy… Teď už to naštěstí roztálo, jinak musela paní Lesterová šlapat pěšky.“

„Silnice jako každá jiná,“ řekl Buck. „Při sněhu a náledí jsou nesjízdný všecky.“

„Když si uvědomíme, že Compliment leží na zeměpisný šířce Alžíru,“ řekl jsem, „tak se člověk diví, že –“

Nick mi skočil do řeči: „Mohli s tím počítat. O kolik asi severnějc je to místo, kde se tenkrát potopil Titanic? Jenom o pár stupňů. A proč se potopil? Protože narazil na ledovec, kterej byl stokrát těžší než největší parník na světě.“

Honem jsem hodil do placu, že za to může rozdíl mezi Golfským a Labradorským proudem, a Flack zamumlal: „Je to tahleta klimatická anomálie, jojo. S tím holt nikdo nehne.“

Starosta vypadal, že si není jistý, jestli si z něj neděláme šoufky, ačkoliv mohl být rád, že jsme ještě větší koumesové, než jaké z nás před Lesterovou udělal. „Kdybyste snad něco potřebovala…,“ obrátil se k ní a nás už radši vynechal, „rádi se postaráme, aby…“ Zamotal se do věty a dvakrát přešlápl.

„Jsem vám moc vděčná,“ řekla Lesterová. „I za to, že jste mi umožnil zatelefonovat majiteli cestovní kanceláře. Naštěstí byl zájezd pojištěný…“

Zatímco Ben Ritter plácal něco o maličkostech a křesťanských povinnostech, zeptal se Buck, o jakou cestovní kancelář jde.

„Jmenuje se Good Luck,“ řekla Lesterová. „Majitelem je pan Stevens, Randolph Stevens… Waurika, pane Lee.“

„Říkala jste, že jste jeli do Tulsy?“

„Ano. Návštěva divadla… Další den indiánská rezervace, nějaké ty tance, nákup suvenýrů… Však to asi znáte. Aby to bylo atraktivní pro zákazníky, kteří celý rok nevytáhnou paty ze svých kanceláří a obchodů – a taky aby se toho stihlo co nejvíc.“

„Proto jste jeli takhle na noc?“

„Nebylo to na noc. Posvačili jsme cestou v jednom motelu a měli jsme být po deváté v Oklahoma City. Tam byl zajištěný nocleh v hotelu… Po snídani jsme měli pokračovat do Tulsy. Ve výpravě jsou i starší lidé, ti nevydrží nepřetržitě sedět v autobusu déle než kolem dvou hodin.“

„Dáte mi seznam cestujících?“

„Přinesla jsem vám ho.“

„Díky, paní Lesterová.“ Buck si od ní vzal list papíru. „Hm… Ta paní, cizinka –“

„Paní Andrée La Béque…“

„Jo,“ kývl Buck. „Kde ta se tady vzala?“

„Je na návštěvě u příbuzných ve Waurice.“

Buck seznam odložil. „Vy jste seděla vpředu, paní Lesterová? Jako průvodkyně –“

„Ovšem,“ odpověděla. „Měla jsem místo vedle řidiče. Jenže právě ve chvíli, kdy se to stalo, jsem byla někde v půli autobusu. Právě kvůli paní La Béque. Chtěla pléd, který měla v příručním kufříku… Šla jsem jí pro něj dozadu a právě jsem se vracela, když jsme havarovali.“

„Takže nevíte, jak se to vlastně stalo?“

„Ne. Ale zřejmě to zavinilo jen to náledí… Nejeli jsme příliš rychle, v té mlze a metelici – a samozřejmě i při té námraze – to ani nebylo možné. Prostě jsme se najednou začali naklánět doleva, hodilo to s námi dopředu a pak se autobus převrátil a zastavil. Zároveň v něm zhasla všechna světla… Radši bych na to nevzpomínala.“

„Tedy nezaviněná havárie, která nedává nejlepší vysvědčení silnici číslo osmdesát jedna,“ ozval se starosta, na kterého jsme jaksi pozapomněli. „Je mi líto, že Compliment leží na tak mizerné komunikaci, paní Lesterová.“

Buck Lee se po něm podíval, jako by chtěl říct: Vy jste tady ještě? Neřekl nic, předešel ho telefon. Protože jsem byl nejblíž, zvedl jsem sluchátko a ohlásil se co nejkomisněji, abych udělal radost starostovi: „Kancelář městského šerifa, u telefonu Blount.“

„Charlie,“ řekla v centrále paní Smithsonová, „jakou jsme to měli radost, že ta bouračka nakonec tak dobře dopadla, že… No nic, volají vám z autoservisu, oni vám to řeknou sami.“

Ve sluchátku luplo a ozval se udýchaný Burdock: „Je tam šerif? Jo? Tak mu řekněte, že jsme to postavili na kola… A jak jsme to zvedli, jo – ve škarpě pod tím ležela pěkně rozmašírovaná mrtvola.“

5

A tak se to všecko rozjelo nanovo; Nick brnkl doktorovi a funebrákům a Buck mi řekl, abych si vzal klobouk. Jenom pěšky jsme nešli – starosta nás naložil do svého studebakera včetně paní Lesterové, která sice zbledla, ale prohlásila, že pánbůh nedá, aby omdlela. Jel s námi taky Flack Sidley.

„Jste si jistá, že máte všechny lidi pohromadě?“ zeptal se cestou Buck.

„No dovolte, šerife…?!“ na to Lesterová.

Víc si toho neřekli, protože cesta k místu havárky trvala autem sotva minutu. Ben Ritter se prostě rozjel a zase zabrzdil.

Autobus stál na kolech a částečně blokoval dopravu. Kus před ním stál Burdock z autoservisu (tentokrát bez mosazné přílby) a upozorňoval projíždějící vozy kusem červeného hadru. Starosta vjel na krajnici a zastavil.

„Támhle,“ křikl Burdock a ukázal svým hadrem na přivrácený svah příkopu. Něco se tam červenalo v šedivé břečce, která zbyla z nočního sněhu. Lesterová se mírně zakuckala a vytáhla kapesník.

„Nechoďte tam,“ řekl jí Buck. „Pane Rittere, zůstaňte tady s paní Lesterovou…“

Starosta kývl. Taky nevypadal právě vesele.

„Charlie, Flacku… Vemte to pěkně podle autobusu. Dědku, vy jděte napřed.“

Flack Sidley byl mnohem lepší stopař než my. Navzdory svému věku málokdy přehlédl to, čeho jsme si my vůbec nevšimli. Buck dobře věděl, že pokud tam něco je, Sidley to najde.

Zastavili jsme se u kapoty autobusu a dědek šel opatrně dál. Naproti tomu červenému fleku se zastavil, chvíli se díval, pak se otočil k boku autobusu, do něčeho píchl špičkou prstu, podíval se na to, utřel si prst o kalhoty a vydal se zpátky. „No jo, šerife,“ povídá, „na tom nebude nic tajemnýho. Toho chlápka rozmačkala karoserie… Buď předtím vypad z okna, nebo šel po krajnici a vůbec do toho autobusu nepatří. Třeba se to všecko stalo kvůli němu; jestli ho šofér zahlíd na poslední chvíli, holt šláp na brzdu a dostal smyk.“

„Jak vypadá?“ zeptal jsem se.

„Jak by vypadal, Charlie,“ na to dědek. „Jako kus flákoty. Ta váha ho rozmázla… Kdyby příkladně neležel v tý uschlý trávě, která to trošku zmírnila – teda když říkám trošku, tak myslím hodně málo –, byla by z něj úplná placka. Takhle přece jenom trošku drží pohromadě. No, aspoň tak, aby se poznalo, že to byl chlap, a ne ženská, eventuálně dítě.“

„Počkáme na doktora,“ řekl Buck.

Vrátili jsme se ke starostovu studebakeru. „Paní Esterová,“ řekl Buck, „je docela možné, že ten člověk šel podle silnice a váš šofér zabrzdil, protože ho nechtěl srazit. A přitom dostal smyk. Co vy na to?“

„Nikoho jsem neviděla.“

„Musíme se zeptat šoféra,“ řekl Flack. „Ten nám určitě řekne nejlíp, proč vlastně boural.“

„Jestli to nezapře,“ řekl jsem. „Zatím si třeba není jistej, jak to s tím chodcem dopadlo. Sám vypad oknem… Byl by blázen, kdyby se přiznal, že ho srazil. Viditelnost zase nebyla tak špatná, aby se mu nestačil vyhnout… Radši to bude hrát na smyk po náledí a bude tvrdit, že tam žádnýho chodce neviděl.“

„To se mýlíte,“ řekla Lesterová. „Pan Holbeck je velice slušný člověk, určitě řekne pravdu.“

„Jo?“ na to Buck. „Tím líp.“

Přijel doktor Sheridan a hned za ním furgon complimentského pohřebního ústavu.

„Tak co to zase máme…?“ staral se doktor.

Buck mu ukázal rukou.

„A jéje…,“ na to doktor. „A jéje.“

Vytáhl z auta doktorský kufřík, práskl dvířky a ve svých špičatých diplomatkách na patentní knoflíčky cupital k mrtvole.

Z furgonu vystoupil Con Goranski, jako vždycky ve vyžehleném černém obleku s tvrdým límečkem a decentní kravatou. „Dobré ráno, dámo a pánové,“ řekl. „Už včera jsem si říkal, taková nevídaná havárie a všichni přežili… Nuže, jak vidím, naše bohulibé zařízení přece jen nepřišlo o práci.“

„Vy jste tady jedinej, kdo má z tý mrtvoly radost,“ řekl Flack.

„Ne tak docela,“ na to Goranski. „V poslední době, no, jak bych to řekl… Nebožtíčci jaksi… nejsou právě na úrovni a já se obávám, aby se to nestalo pravidlem.“

„Vy byste byl nejradši, kdyby v Complimentu umírali jen jinoši a panny,“ řekl Buck Lee.

„Jak můžete říct něco tak cynického, šerife?! I mrtvoly stařenek působí mile a dojemně, když je připraví do rakve náš ústav. Ale to, co nám dodáváte vy… Ani sám pánbůh by z toho nedal dohromady slušného zesnulého.“

„Proč by to taky dělal,“ řekl Flack. „Pánaboha by ani nenapadlo vyrábět zesnulý… A kdyby, tak by si vybral zachovalejší materiál. Trošku mi to připomíná, jak jednou v Montaně splašený stádo –“

„Pánové,“ řekl starosta, „paní Lesterové se dělá zle.“

„Velice se omlouvám, madam,“ řekl Goranski. „To jenom číše umělcovy trpělivosti poněkud přetekla.“

„Já už taky mlčím,“ dodal Flack.

Mlčeli jsme všichni. Kolem tu a tam projel automobil. Šoféři zpomalovali, aby si prohlédli odřený autobus s vytlučenými okenními skly. Burdock zuřivě točil hadrem, aby jeli dál. Klepali si na čelo, kývali nebo se pochechtávali – podle nátury. Ze silnice nebylo vidět, jak se za autobusem malý tlustý doktor v diplomatkách vrtá v něčem, z čeho by ani sám Hospodin neudělal obstojnou mrtvolu.

„Kdyby to byl chodec,“ řekl najednou Flack a začal si přitom balit cigaretu, „musel by to bejt někdo z Complimentu.“

Starosta se zeptal, proč by takový chodec nemohl jít třeba z Pocassetu. „Možná od vlaku, ne?“ dodal. „Třeba někdo, komu ujel poslední autobus z Chickasha nebo z Rena.“

Do Complimentu totiž železnice nevede, přestože má stanice v sousedních městečkách. Silnice z Chickasha do El Rena se táhne poměrně rovně, zatímco stará železniční trať se kroutí a Complimentu se vyhýbá.

„Kdepak,“ řekl Flack a škrtl sirkou o kalhoty.

„Proč ne, člověče?“

„Pane starosto,“ na to Flack, „kdo jinej než někdo zdejší by v tom počasí coural jen tak v sáčku? To je přece jasný. A taky neměl tašku ani ruksak.“

„Žádný chodec tam nebyl,“ řekla Lesterová.

„Vždyť jste se nedívala,“ řekl Buck. „Nesla jste zrovna ten pléd paní De –“

„La Béque, ano… Poslyšte, domluvme se na tom, že budete říkat madam Andrée, bude to jednodušší. Ten váš chodec, kdyby tam byl… Určitě bych si ho byla všimla, ať už jsem se tam dívala nebo ne. Periferní vidění. Rozumíte?“

„Víte, paní Lesterová,“ řekl Buck, „já byl vždycky toho názoru, že dámy periferní vidění nemaj. Nejlepší bude, když si to dobře rozmyslíte, než to podepíšete.“

Vrátil se doktor a hlasitě vzdychal.

„Tak co?“ řekl Buck, když se neměl k řeči.

„Jaképak tak co?“ zabručel doktor Sheridan. „Toho člověka rozmačkal autobus. Na tom nic nevykoukáte. Leda že se vám zvedne žaludek. Pokud najdeme nějaké doklady, případně nějaké osobní předměty, které by mohly posloužit k identifikaci, dostanete to všechno obratem. Podívám se na to ještě v márnici, když bude pan Goranski tak laskav…“

„Co mi zbývá?“ řekl Goranski tragickým hlasem. „Leslie, vyndejte nosítka a vemte si rukavice.“

Šofér vystoupil z furgonu, odplivl si a šel otevřít zadní dvířka, aby odtamtud vytáhl nosítka.

„Rád bych si promluvil s tím vaším velice slušným řidičem,“ řekl Buck Lesterové. „Jak že se – Holbeck?“

„Ano, David Holbeck.“

„Kdepak ho máme?“

„Myslím, že v hotelu,“ řekla a vytáhla z kabelky papírek. „Ano… Lone Star.“

„Hned jsme tam,“ řekl Ben Ritter. „Račte nastoupit.“

6

„Jo, pan Holbeck… Ten je v jedenáctce,“ řekl Gus Trigett, nájemce a výčepní v Lone Staru, motelu postaveném na místě někdejšího saloonu z dob Chisholmské dobytčí stezky, přímo naproti úřadovně šerifa. „Zrovna jsem mu tam posílal gáblík. Kdo to zaplatí? Povídal, že on ne. A ta francouzská madam chtěla kohouta na víně, představte si.“

„Buďte bez starosti,“ řekla Lesterová. „Všechno jde na účet cestovní kanceláře Good Luck z Wauriky.“

„Jen aby,“ řekl Gus Trigett. „No, víte – toho kohouta stejně nedostala. Na drůbež nejsem zařízenej a víno taky nečepuju. Račte dál.“

Prošli jsme výčepem a kolem toalet na schodiště vedoucí do přístavby, kde byly hostinské pokoje. Zaklepali jsme u čísla jedenáct a někdo za dveřmi zahuhňal: „Vstupte.“

Vstoupilo nás všech pět, když si chvíli starosta Ben Ritter s Lesterovou dávali ve dveřích přednost. Šofér Holbeck seděl v posteli, na břiše měl tác a na něm šunku s vejci.

„Jak se vám vede, pane Holbecku?“ zeptala se Lesterová. „Šerif by se vás rád na něco zeptal… Ale klidně jezte, ať vám to nevystydne.“

„Jak by se mi vedlo?“ na to Holbeck. „Všecko mě bolí od těch kotrmelců. Ale chutná mi jíst… Takže je to venkoncem okej. Mám jenom dvě otázky: Jak to vypadá s autobusem – a jestli o nás vědí ve Waurice, paní Lesterová.“

„Do Wauriky jsem volala. Mluvila jsem s panem Stevensem – říkal, že pošle náhradní autobus a že si máme na všechno nechat vystavit účet. Společnost to zaplatí.“

Holbeck se zasmál. „Dobrý. Nikdy jsem si nemyslel, že mi někde budou nosit snídani do postele. Co autobus?“

„Už ho postavili na kola, pane Holbecku.“

„Neříkejte… A je pojízdnej?“

„To vám nepovím. S těmi okny…“

„Promiňte,“ řekl Buck. „Pane Rittere… Šel byste laskavě s paní Lesterovou dolů do restaurace? Obávám se, že by její přítomnost pana Holbecka zbytečně rušila.“

„Jak to myslíte…?!“ na to Lesterová.

„Ale jo, madam,“ řekl starosta. „Šerif ví, co mluví.“

„Kdybyste něco potřeboval, pane Holbecku…“

Ben Ritter ji popadl za křídlo a vyvedl ze dveří. „Počkáme dole,“ řekl. „Nějaký ten drink jistě neuškodí.“

„Ne, to prosím v žádném případě,“ protestovala Lesterová. „Jen žádný alkohol…“

Dveře se zavřely.

„Takže, pane Holbecku,“ řekl Buck Lee a sedl si obkročmo na židli, „rád bych od vás slyšel, jak vlastně k té bouračce došlo.“

„Jakápak bouračka,“ řekl Holbeck. „Jel jsem dost pomalu, nanejvejš nějakejch pětatřicet mil… Najednou mě to začalo táhnout k pankejtu. Ubral jsem plyn, začal mírně přerušovaně brzdit… S autobusem jezdím od války, vím, co to chce. Jenomže tentokrát to bylo houby platný. Bejt tam mělčí příkop, snad bych ho přejel a zastavil na trávě. Rád bych viděl toho blbce, co tam nechal vykopat ten kaňon. No… Však jste viděli, jak to dopadlo.“

„Jak jste se dostal ven?“

„Než se autobus položil, vypad jsem ze dvířek a odkutálel se hezky daleko… A ještě jsem z toho tak zpitoměl, že jsem utíkal nějakejch dalších deset patnáct kroků… To je zvyk z války, byl jsem u šestý stíhací letky na jednom mrňavým letišti u Saint Málo v Normandii, víte? Žádný letecký eso, jenom pozorovatel. Ale jedno jsem se tam naučil a do dneška nezapomněl: při nouzovým přistání, když se neudržíte kolama dolů, co nejrychlejc od éra pryč. Co chlapců doplatilo na svou víru, že to nebouchne.“

„Bál jste se požáru?“

„To nemůžu říct… Samozřejmě, bouchnout to mohlo, jak mě to vyhodilo ven, nestačil jsem zavřít benzin… Ale utek jsem spíš podvědomě. Pad jsem na hubu do sněhu a chvíli jsem tam ležel… A vrátil jsem se hned, jak mi došlo, co se stalo.“

„Jak vám došlo – co?“

Holbeck se na šerifa podíval a zavrtěl hlavou. „O co vám jde? Chcete mi dokázat, že to nebylo tím náledím? K čemu by vám to bylo, i kdybyste mě nachytali? Ale čestný slovo, šerife – není na co. Byl to smyk.“

„Nevyhýbal jste se něčemu?“ zeptal se Buck.

„Čemu…? Nic nejelo.“

„Třeba nějakýmu chodci.“

„Prosím vás… To by mi tam musel skočit po hlavě. Sníh sice padal, to jo, lepil se na přední sklo… Ale tyhle autobusy maj dost silný světla. Viděl jsem dostatečně daleko, abych nemusel zničehonic dupnout na brzdu. Kdyby tam bejval někdo šel, viděl bych ho zdálky a měl bych určitě dost času se vyhnout.“

„Hm,“ na to Buck.

„Proč se ptáte?“ řekl šofér. „Tohle, co vám povídám, vám potvrdí každej, kdo se mnou jel. Nejmíň čtyři lidi by toho vašeho chodce museli vidět. A docela určitě by ho viděla Lesterová, která seděla vedle mě.“

„Neseděla,“ řekl Buck.

„Jak to, neseděla? Přece musím vědět –“

„Vzpomínejte.“

Šofér zavrtěl hlavou. „Marná snaha,“ řekl. „Dám se poddat.“

„Byla vzadu, té Francouzce pro deku.“

„To říkala?“

Buck přikývl.

„No vidíte… Ani jsem si toho nevšim. Je to tím, že jsem holt zvyklej koukat na silnici, a ne po lidech okolo. Ty vnímám jenom periferně, jo? A když je venku takový mizerný počasí jako včera, v předním skle zmenšenej průhled a ještě se v něm mrská stěrač… No, to už se vůbec nedívám jinam než tam, kam jedu. A proto vám taky říkám, že bych toho vašeho chodce musel vidět.“

„Ten chodec tam byl,“ řekl Buck Lee.

Holbeck položil vidličku s napíchnutým soustem. „Tak to mi nepovídejte,“ řekl dotčeně. „To vám někdo nakecal, třeba zrovna ta La… Tohleto.“

„Říkejte madam Andrée,“ řekl Buck. „Bude to jednodušší.“

„Jo, tahleta madam Andrée,“ kývl Holbeck. „Tý se furt něco nelíbilo… Kdepak, to byste mi toho chlápka museli napřed ukázat. Moc rád bych ho slyšel, jak mi řekne do očí, že jsem se mu vyhýbal a zvrh přitom autobus.“

„Copak o to,“ řekl Buck Lee, „ukázat bysme vám ho mohli. Ale těžko by vám něco řek.“

„No bodejť,“ na to šofér. „Moh by to zkusit.“

„Nemoh,“ řekl Buck. „A pokud by to přece jenom zkusil, asi byste řval hrůzou.“

Holbeck se zarazil: „Počkat. Co tím chcete říct, šerife?“

„Zůstal pod autobusem, pane Holbecku. Našli jsme ho, až když jsme vozidlo postavili na kola.“

„A kdo to je?“

„To zatím nevíme. Identifikace nebude snadná. Leda podle dokladů, jestli se u něj najdou.“

„Ať je to, jak je to,“ řekl Holbeck, „já nikoho neviděl. Jestli tam někdo byl, musel se schovávat ve škarpě… Sakra – neležel tam třeba opilej, nebo dokonce mrtvej, šerife?!“

„Neříkám, že je to špatnej nápad,“ na to Buck Lee. „Uvidíme, co řeknou ostatní, přinejmenším ti čtyři, co toho chodce měli vidět – aspoň podle vás.“

„Ale kruci, nemohli ho vidět, když jsem ho neviděl já. Dejte si říct, šerife.“

„Lidskej zrak je často nespolehlivej,“ řekl Buck. „No, už vás nebudem trápit, jen si v klidu dojezte snídani, pane Holbecku. Ještě se uvidíme.“

„Vy tady z toho ale děláte vědu,“ na to šofér. „Holt malý město. Rád bych viděl u nás ve Waurice –“

„Nejste ve Waurice,“ přerušil ho Buck Lee. „Mějte se.“

Vrátili jsme se dolů. Starosta seděl s Lesterovou v prázdném lokále. Vypadalo to, že pijí čaj.

„Co to bude, pánové?“ staral se Gus Trigett.

„Nic,“ odehnal ho Buck Lee. „Paní Lesterová – kdo seděl na prvních čtyřech sedadlech za vámi? Holbeck tvrdí, že by mu tihle čtyři pasažéři měli dosvědčit, že ve chvíli havárie na silnici před autobusem nikdo nebyl. Rád bych se jich na to zeptal.“

Lesterová vytáhla svůj seznam. „Manželé Steelwaterovi a pan Woodstock se slečnou Clareovou.“

„Kde je najdu?“

„Steelwaterovi jsou taky tady… Jsou to vlastně hostitelé madam Andrée – společně se švagrem paní Steelwaterové, panem Hopkinsem. Ten seděl vedle ní… Tedy vedle madam Andrée. Steelwaterovi nemluví francouzsky, pan Hopkins ano. Potom ten pan Woodstock…,“ jela prstem po seznamu. „Aha, to je zlomenina nohy – zůstal u doktora Sheridana. A slečna Clareová je u paní Schwarzové.“

„Dobrá. Jak hodlá vaše firma –“

„Pane Lee,“ řekla zvýšeným hlasem Lesterová, „cestovní kancelář Good Luck je naprosto solidní firma. Pan Stevens jistě udělá všechno, aby –“

Teď zase zvýšil hlas Buck. „Nepochybuju, že to udělá,“ řekl. „Rád bych věděl, jestli s tím už začal – a jak.“

„Posílá jiný autobus.“

„To jsem slyšel. Poslal ho už?“

„Předpokládám, že ano.“

„Jistě to nevíte?“

„Mám snad znova zavolat do Wauriky?!“

„To je výborný nápad, paní Lesterová.“ Starosta se na Lesterovou omluvně usmál a řekl Buckovi, že to snad nebude nutné, protože autobus musí přijet tak jako tak, a že bude samozřejmě o odjezdu informován. „Chci, aby se šofér po příjezdu nejdřív hlásil u mě,“ řekl Buck starostovi a obrátil se k Lesterové: „Nezapomeňte, že nikdo z vás neopustí město bez mého svolení, dokud nebudu mít pohromadě všecky informace, které potřebuju.“

„Proboha, šerife,“ řekla Lesterová, „nikdo z nás přece nemá s tím mrtvým nic společného!“

„Zabil ho váš autobus,“ řekl Buck.

„Jistě,“ řekla chladně Lesterová. „Pokud to chcete vidět takhle…“

„A jak jinak bych to měl vidět, madam?!“

Ben Ritter se po ní podíval a ochranitelsky sebral z ubrusu její hubené zápěstí. Křenil se přitom, jako by říkal: Víte, madam, náš šerif je pohříchu trochu drsný a přímočarý, leč to s sebou nese jeho profese, a zlobit se na něj tudíž nesmíte. Má srdce na pravém místě, a to ani nemluvím o jeho hoších, gentlemanech to každým coulem, pro něž je hračkou rozeznat Golfský proud od Labradorského.

Nechali jsme je u jejich teplé vody a šli jsme obejít ty čtyři. Což jsme si klidně mohli ušetřit.

Nikdo z nich chodce neviděl.

7

„Co ten Webster?“ řekl jsem Buckovi, když jsme se vraceli od Schwarzů, kde jsme si pohovořili se slečnou Edith Clareovou, hubenou a kostnatou učitelkou francouzštiny a němčiny se zlomeným ukazováčkem.

„Kterej Webster?“ na to Buck.

„Ten chlápek, co zrovna tankoval u pumpy.“

„On se ti představil?“

„Jo. Když mi půjčoval baterku. Bucku, jestli tam zastavil, aby natankoval, musel tam přijet chvíli předtím a moh toho chlapa na silnici vidět.“

„Zlatý slova, akorát pozdě,“ na to dědek Sidley. „Kdepak je mu asi konec, Charlie.“

„Říkal, že je z Rena,“ vzpomněl jsem si.

Buck řekl: „Kruci – jak to, že jsme ho nechali odjet?“

„Bylo toho na nás moc.“

„Jdeme k Tildenovi,“ na to Buck. „Jestli je Webster z Rena, tak dokonce jel správným směrem, chvilku před autobusem.“

„Nemusel jet zrovna tímhle směrem,“ řekl Flack. „Moh jet na Chickasha. Proč by musel jet zrovna do Rena?“

„Takovej hnusnej večer jako včera,“ řekl Buck Lee, „to lidi uháněj domů. Přinejmenším je to pravděpodobnější… Taky by asi netankoval po třiceti mílích, kdyby jel z Rena někam na jih… A hlavně – stál u pumpy předkem k severu.“

„Stejně je pryč,“ řekl Flack.

„Já bych spal,“ řekl jsem. „Ne že by mi toho nebožtíka nebylo líto… Ale čert aby ho vzal.“

U Tildenovy pumpy jsme našli Fiftyho Pearsona, jak zametá koštětem zbytky rozbředlého sněhu kolem čerpadel. „Tak co, pane Lee,“ zacenil se nám v ústrety. „Jak to jde?“

„A co, Fifty?“ na to Buck.

„No – pátrání, ne?“

„Po čem pátráme?“

„Po totožnosti tajemný mrtvoly, ne? To je přece záhada jak v biografu. Ten chlap tím autobusem nejel, aspoň to všichni tvrděj.“

„Jak to víš, že to všichni tvrděj?“

„A netvrděj to snad?“

„Okej, Fifty,“ kývl Buck. „Až budeš plnoletej, přihlas se k nám. Máme k tobě dotaz.“

„Tažte se,“ řekl Fifty a popadl koště jako thompsona.

„Dáš to dolů, kašpare,“ houkl na něj Flack. „Na to seš moc mladej, aby sis dělal šoufky ze šerifa.“

„To bych si nedovolil, pane.“

„Ty jsi bystrej chlapec,“ řekl Buck, „a už párkrát jsi nám píchnul. Když jsme včera večer uháněli k tý bouračce, stál tady u pumpy auťák. Měl by patřit jistýmu Websterovi z El Rena. Znáš ho?“

„Ne, pane. Nikdy předtím jsem ho tady neviděl.“

„Auťák taky ne?“

„Ne. Neříkám, že tudy nejel už někdy dřív… Taky nemůžu vědět, jestli tu nezastavil, když jsem měl volno. To by vám zase řek pan Tilden.“

„Kde je?“

„Šel se vyspat, pane Lee.“

„Hm. A co auťák toho Webstera… Můžeš ho popsat?“

„Šestiválec De Soto. Tmavomodrej.“

„Výborně. Odkud přijel?“

„Od Chickasha, pane. Pokračoval na El Reno.“

„Krucinál,“ řekl Flack Sidley, „že jsme toho chlapa nechali jenom tak… To je škody nadělaný.“

„Vy ho potřebujete?“ zeptal se Fifty Pearson.

„Jo,“ na to Buck.

„Jako svědka?“

„Samozřejmě.“

„Pane Lee,“ zakřenil se Fifty, „stál tady pěkně dlouho. Hned mě napadlo, že ho třeba budete chtít vyslechnout a že na to budete mít čas až kdovíkdy, zatímco ten dotyčnej bude dávno pryč.“

„Tak sem to číslo dej,“ řekl Buck Lee.

Fifty Pearson hmátl do náprsní kapsy zaolejované vatované bundy a podal mu ušmudlaný papírek. „Je to oklahomský číslo,“ řekl přitom. „Sedm šest pět čtyři. To se dobře pamatuje, že jo?“

„Díky, Hughu,“ řekl Buck. „Napíšu ti to na futro v kanceláři a řeknu o tom starostovi.“

„Pane Lee,“ na to Fifty, „kolikrát jste už šli po nějakým voze? A kolikrát mohlo bejt všechno v suchu, kdybych si bejval zapamatoval číslo? Od jistý doby si všechno píšu. Můžete se na mě spolehnout.“

„Okej,“ řekl Buck Lee. „Amerika ti to nezapomene.“

Vraceli jsme se do úřadovny. Na ulici bylo liduprázdno. Honily se nízké mraky a vypadalo to na další sníh. Z komínů se kouřilo a poryvy větru srážely kouř do ulice. Uhnuli jsme na kraj, když se proti nám od El Rena valil dlouhý truck.

„Co když to bylo takhle,“ napadlo mě. „Webster toho chlápka srazil sám… Protože měl benzinu sotva na dně, musel zastavit u pumpy…“

„To by se tam přece nevracel,“ řekl Flack.

„Jestli neměl natankováno, nic jinýho mu nezbejvalo. Leda že by zůstal sedět v autě a čekal, až se obsluha pumpy vrátí.“

„Mě by víc zajímalo, kdo ten mrtvej vlastně byl, že se po něm nikdo neshání.“

Došli jsme k naší policejní stanici. Starostův studebaker ještě trčel před Lone Starém. „Myslíte, že pořád pijou čaj?“ řekl Flack.

Vešli jsme do úřadovny, očistili si boty a prošli přepážkou mezi důvěrně známý nábytek a stěny s vyhláškami a mapami Oklahomy a Spojených států.

„Vypadáte na konev čaje,“ přivítal nás Nick. „Naštěstí je zrovínka hotovej.“

8

„Tak to seš další chlápek, kterej má věšteckej talent,“ řekl dědek. „Fajn, Nicku… Nalej mi hrnek. Nebejt ve službě, hned bych si do něj přidal lžíci brandy… Nebo radši dvě.“

„Jakej další chlápek, co má věšteckej talent?“ zeptal se Nick. „Kdo mě předešel, sakra?“

„Ale – kluk Pearsonů. Napsal si číslo jednoho automobilu, protože předem věděl, že se po něm budeme shánět.“

„Fifty?“ na to Nick. „No jo, to je hlavička.“

„Nicku… Brnkni na poštu,“ řekl Buck a vytáhl z vnitřní kapsy kabátu camelky zároveň s tím Fiftyho papírkem. „Ať ti spojej poldy v Renu. Chtěj Franka Calhouna.“

„Už se na tom pracuje… Nalejte ten čaj sám, dědku.“

Buck si zapálil cigaretu; Flack nám všem nalil po plecháčku čaje. Opravdu přišel v pravou chvíli, i když jsme si do něj nemohli přidat žádný životabudič. Stáhl jsem si levou botu a mnul si prsty, od kterých mě záblo.

„Tady je to varieto,“ řekl Nick a podal sluchátko Buckovi.

„Calhoun?“ řekl Buck. „Lee… Jak bysme se měli? Taky vám tam nápad ten sajrajt? Jo, něco potřebuju jako vždycky, však to znáte…“ Chvíli mlčel, poslouchal a přikyvoval. „To je teda pozoruhodný,“ řekl. „Samozřejmě… Já ten oběžník neměl čas přečíst, měli jsme tu havárii autobusu, turisti, zájezd z Wauriky… Ne, v autobuse žádní mrtví. Zato nějakej chodec, co se tam připlet.“

„Chodec, chodec,“ zašeptal Flack. „Já bych skoro věřil, že tam spad z Měsíce. Stávaj se všelijaký věci.“

„Vypadal jako Měsíčňan?“ zeptal se Nick.

„Co já vím,“ na to Flack. „V životě jsem žádnýho Měsíčňana neviděl, leda tenkrát v tom hotelovým pokoji v Las Vegas. Venku za oknem v osmadvacátým patře. Měl vám úplně žlutej ksicht, v pracičce něco jako mokrou houbu a křenil se… Já tam zrovna měl návštěvu, chudák holka, ta ječela, a kdo by se jí divil… Ale taky to moh bejt obyčejnej Číňan.“

„Potřebuju zjistit,“ telefonoval Buck, „kdo je majitelem čísla sedm šest pět čtyři… Jo, oklahomskýho. Chlápek se jmenuje Webster, auto je tmavomodrej šestiválec De Soto… To se ví, že to pospíchá, potřebuju jeho svědeckou výpověď. Jo? Tak vřelej dík, seržante.“

Buck Lee vrátil Nickovi sluchátko. Nick zavěsil.

„Co je, Bucku?“ zeptal jsem se. „Vypadáš, že ti Calhoun šláp na kuří oko.“

„Prej to je v tom oběžníku,“ zabručel Buck a začal se přehrabávat v papírech na svém stole. „Kam jsem to sakra dal? Jo – tuhle je to.“

„A co jako?“

Buck jezdil očima po papíře. „No jo… Luciano Calza zdrhnul z věznice,“ řekl. „Byli mu na stopě a ztratil se jim. Míří na jih… To by moh klidně bejt někde u nás. Nebezpečnej…“

„Kdo to má bejt?“ zeptal se Flack.

„Vy jste nikdy neslyšel o bandě Luciana Calzy?“

„Taliáni, šerife?“

„Jo… Bandu pochytali skoro celou, protože Calza v base mluvil, aby si zachránil kejhák před usmažením. Jestli je venku, bude se schovávat nejen před náma, ale i před těma zbylejma, který sice taky shodil, ale stačili se zdekovat. Budou mu to chtít spočítat i za ty, který poldové dostali. Jestli ho načapaj, dostane to i s úrokama… Jenže on se jen tak lacino nedá.“

„No těbůh,“ řekl Nick. „Aby se nám tak začali střílet tady, to by byl zase Compliment slavnej, co?“

„Není o co stát,“ řekl jsem.

„Naše vězeňství stojí za bačkoru,“ řekl Buck. „Jak tam ty chlapy hlídaj, k čertu? Dillinger jim taky v Crown Pointu dlouho nevydržel.“

„Hele, doktor přijel,“ řekl Flack Sidley.

Šel jsem otevřít v jedné botě. Doktor Sheridan se na mě podíval, jak poskakuju, a řekl: „Sapristi, náměstku… Snad mě někdo nepředešel, že tady takhle demonstrujete –“

Buck řekl, že pokud něco demonstruju, tak nepřipravenost průměrného obyvatele Central Plains na teploty nižší padesáti stupňů Fahrenheita.

„Vážení,“ řekl doktor, když se posadil a utřel si kapesníkem opocené brýle, „jestli máte rádi takzvané záhady, jednu vám nesu. A taky to jaksi souvisí s teplotou.“

„Sem s ní,“ řekl Buck a natáhl dlaň.

„Obrazně, šerife, obrazně,“ řekl doktor. „Nuže… Ten člověk u sebe neměl vůbec nic. Prázdné kapsy. Neměl klobouk a byl jenom tak v obyčejném konfekčním obleku. Byl bez kabátu… A taky měl jenom jednu botu.“

„Neříkejte,“ na to Buck. „Snad by neškodilo podívat se po tý druhý, co?“

„Samozřejmě že jsem se ptal Goranskiho,“ pokračoval doktor, „jestli tu botu někde nevytrousili… Dotklo se ho to. Nic vytrousit nemohli. Přesto jsem ho donutil, aby prohlédl furgon. Leslie u toho byl jako svědek. Bota tam nebyla.“

„O jaké boty jde?“ zeptal se Buck.

„Správná otázka,“ kývl doktor. „Byly to takové – řekl bych domácí střevíce, jaké si člověk obuje, když čeká návštěvu, před kterou by si zadal v pantoflích. Docela jistě se v nich neprochází venku, zvlášť když padá déšť se sněhem a dělá se náledí. Sám mám doma podobné… Jsou to prostě střevíce z tenkého telecího boxu, měkké, pohodlné, bez šněrování… Tedy – střevíc, abych byl přesný. Podrážka spíš oblýskaná než odřená.“

„Chcete říct, že v nich venku nechodil?“

„Přesně to chci říct. I když tyhle hypotézy náležejí spíš vám, že ano, já jenom zastupuju koronera. Můžete si pro tu botu přijít… Nebral jsem ji s sebou, protože by se nejdřív musela očistit od všelijakých… No, však víte.“

Zazvonil telefon. Byl jsem zrovna nejblíž, tak jsem popadl sluchátko a ohlásil šerifovu úřadovnu. Byl to seržant Frank Calhoun z El Rena. „To je Lee?“ zeptal se.

„Ne, Blount,“ řekl jsem. „Hned vám ho –“

„Nemusíte,“ skočil mi do řeči Calhoun. „Zrovna mě někam volají… Tak jenom krátce: to vaše číslo má Ronald Webster, obchodník, El Reno, Čtyřiadvacet Jih, číslo osm set dvanáct. Jestli se ho jenom chcete na něco zeptat, napište si telefon – sedm sedm osm jedna. Máte to?“

„Moment…,“ šmátral jsem po tužce, „jo… sedm sedm osm jedna. Ještě to číslo domu na tý Jižní čtyřiadvacátý… Okej, osm set dvanáct.“

„Takže zdravím, náměstku.“

Vrátil jsem sluchátko do vidlice a opakoval Buckovi, co mi Calhoun nadiktoval.

„To je k ničemu, tomu chlápkovi volat,“ na to Buck. „Co by nám asi řek? Že nikoho neviděl – buď proto, že ho opravdu neviděl, nebo protože v tom sám lítá. Chtělo by to co nejrychlejc prohlídnout ten jeho tmavomodrej šestiválec… Proč jsi mi Calhouna nedal, Charlie?“

„Nechtěl, někam spěchal.“

„Kruci… Měli by vrazit k Websterovi do garáže a podívat se, jestli nemá promáčknuté] nárazník, odprejsknutej lak… Nebo třeba něco čerstvě zakytovanýho na předku. Nelíbí se mi, že odtud zmizel tak nahonem.“

„Co vy všechno neděláte najednou…,“ řekl doktor. „Snad abych vám tu další věc radši neříkal.“

„Cože? Jakou další věc?“

„Ale,“ řekl doktor a začal si znova čistit brýle. „Ten náš nešťastník s jednou botou v žádném případě nezemřel pod autobusem, šerife. Jisté známky… Není třeba, abych to rozváděl. Stačilo podívat se na hltan a žaludek.“

„Ale kruci,“ řekl Buck. „Nějaká otrava?“

„Tak, tak: Otrava kyanovodíkem podaným v nějakém alkoholu.“

„Chcete říct, že si nalil do whisky kyanid a vypil to?“

„Vypadá to tak.“

„Jenže tam nic takovýho nebylo. Flaška, sklenice… Viděl jste tam snad něco, co by mohly bejt střepy, Flacku? Třeba z nějaký kapesní placatky?“

„Neviděl,“ řekl Flack. „Ale mohlo to bejt pod ním.“

„To by to našel Goranski.“

„A ten nic nenašel,“ řekl doktor Sheridan. „To víte, že jsem se hned ptal.“

Buck sebral ze svého stolu oběžník z El Rena, přelétl očima pár řádků a obrátil se k doktorovi: „Moh byste mi aspoň zhruba říct, jak vypadal?“

„Takový pomenší,“ odpověděl doktor. „Dejme tomu něco málo přes pět stop… Ruce i nohy poměrně malé, zuby až na dva opravené kazy bezvadné. Světlovlasý. Vzhledem ke stavu, v jakém tělo je, se toho víc říct nedá. Inu, já bych šel… S identifikací vám neporadím… Musím ještě obejít ty lidi, co jsem jim dal sádru. A ten otřes mozku mi trochu dělá starosti.“

„Okej,“ řekl Buck Lee. „Díky, doktore. Flacku… Co kdybyste se šel podívat po tý druhý botě?“

„Jak myslíte, šerife,“ pokrčil rameny dědek. „Třeba nenajdu nic. Ale zkusit to můžu, to jo.“

Když doktor s Flackem odešli, zeptal jsem se Bucka, jestli si myslí, že by ten mrtvý mohl být uprchlý gangster Luciano Calza. „No sakra,“ řekl Nick. „Svět je sice malej, ale tak malej zase ne.“

„Podle popisu se to nedá vyloučit,“ řekl Buck.

„Světlovlasej Talián?!“ na to Nick.

„Nezapomeň, že je na útěku. Vlasy si moh odbarvit… Dá se to předpokládat.“

„Kdyby to byl on,“ řekl Nick, „moh ho tam vyhodit Webster z toho svýho tmavomodrýho šestiválce. Co když zrovna tenhle Webster, ať už se tak jmenuje nebo spíš nejmenuje, je jedním z těch bejvalejch Calzovejch parťáků, který zůstali na svobodě?“

„Proč by dělal takovouhle pitomost?“ namítl jsem. „Kdyby už ho měl v auťáku mrtvýho – ať už mu to dal vypít kde chtěl – nevyhazoval by ho přece pár kroků od pumpy, kde se chystal tankovat.“

„Kdyby mu najednou došel benzin a viděl, že musí načepovat novej,“ řekl Nick, „co by si počal s mrtvolou? Musel by se jí honem zbavit, aby si jí někdo nevšim.“

„Benzin nikdy nedochází zničehonic,“ řekl Buck. „V auťáku nám ukazuje sedmatřicet budíků, jak jsme na tom se vším, co to potřebuje, aby to jelo. To přece víš zrovna tak jako my.“

„Ten mrtvej může bejt Luciano Calza,“ řekl jsem, abych taky něco řekl. „Ale Webster bude těžko jeden z těch, co po něm šli. To by přece nejel ve vlastním autě, nepředstavoval by se skutečným jménem – a taky by se tady nezdržoval.“

„A co když,“ řekl zamyšleně Nick, „ten náš mrtvej je Webster a v jeho auťáku ujel Luciano Calza? Nemyslíš, že by to tak klidně mohlo bejt, Bucku?!“

„Jo,“ na to Buck. „Vytoč mi ještě jednou El Reno.“

„Poldy?“

„Jo. Zkus, jestli se Calhoun vrátil.“

Poručík Calhoun nebyl k zastižení, a tak Buck jenom požádal o nenápadnou prohlídku Websterova tmavomodrého vozu značky De Soto s oklahomským číslem 7654. Potom jsme chvíli vedli řeči o Lucianu Calzovi, italských mafiánech a gangsterech vůbec a snědli přitom pár karbanátků, které nám Nick přinesl odnaproti z Lone Stáru.

Zrovna jsme si utírali mastné huby, když se vrátil dědek Sidley a přinesl tu druhou botu.

9

Stáli jsme kolem stolu a zírali na domácí střevíc z tenké jemné kůže. Špičku měl trochu promáčknutou a švy na opatku natržené.

„Dědku,“ řekl Nick Ralston, „vy jste v některým ze svejch minulejch životů musel bejt pes.“

„Proč zrovna pes?“ na to Flack. „Mně by se víc líbilo bejt vorel. Ten rozhled, panečku. Helejte… On prej vidí myš, když je sám dvě míle vysoko. No jo… Udělal jsem, co jsem moh. Nikde není psáno, že to není bota někoho docela jinýho. Ale oblejskanou podrážku má a z telecí kůže je taky.“

„Nicku,“ řekl Buck Lee, „zavolej ke Goranskimu, ať sem pošle ty věci. Už bych je skoro rád viděl.“

„Já ani ne,“ řekl Nick a zvedl telefon.

„Kde byla?“ zeptal se Buck.

„No, nejdřív jsem šel k tý havárce,“ vykládal Flack a balil si přitom tlustou cigaretu z hrubě řezaného lulkového tabáku. „Autobus už tam není, odtáhli ho k Burdockovi do servisu. Trošku jsem se tam rozhlíd… Je tam hlavně plno skla a sem tam nějakej odprejsknutej lak. Jinak nic. Obešel jsem to nějakejch padesát stop dokola, taková lehká bota nemůže odletět daleko, i kdyby ji někdo odhodil. Když jsem nic podezřelýho neviděl –“

„Tady úřadovna šerifa,“ hulákal Nick do telefonu. „Mistr Goranski…? Byl byste od tý dobroty a poslal nám sem věci toho rozmáznutýho? Cože…? Že žádný věci neměl, co to povídáte? V něčem snad byl oblečenej a obutej, ne? Jo… Všecko. Co nejdřív. Že necháme děkovat, Mistře. Šerif se taky nechá poroučet, to se ví.“

„Proč mu říkáš zrovna Mistře?“ zeptal jsem se.

„Má to rád,“ řekl Nick. „Katovi se tak říká taky.“

„Kde byla sakra ta bota?“ řekl Buck.

„Mám to říct rovnou?“ na to Flack.

„Jen to pěkně vypravujte po svým. Kdo může vědět, co na tom může bejt důležitý.“

„Kde jsem to přestal… Jo – když jsem teda nic podezřelýho neviděl, šel jsem si k Burdockovi prohlídnout ten autobus. I když podle Lesterový a ostatních nikdo takovej v autobusu nejel, mohli přece lhát všichni, ne?“

„Jakpak by ne,“ řekl Nick Ralston. „Žádnej zájezd z Wauriky. Je to maskovanej zbytek gangu Luciana Calzy.“

Buck se po něm podíval a vydoloval z kapsy camelku. „Ne že bych byl zrovna teď zvědavej na srandičky,“ zabručel.

„No jo,“ kývl Flack. „Jakýpak srandičky. Bota v autobusu byla. Jenže ne vevnitř… Za šoférským sedadlem je dole pod podlahou takovej velkej truhlík; je to na kufry a otevírá se to zvenku. Bota byla v tom truhlíku, docela vzadu. Jak ten autobus padnul na bok a trošku se svez, praskly tam plechy a tuhle botu zmáčkly za špičku.“

„Bylo to odemčený?“

„Zamčený. Jenže otevřený. Zkřivilo se to a zámek vyskočil… Když autobus zvedli a objevili mrtvolu, visely dvířka ven. Burdock je zabouch, protože překážely… a taky prej z nich padaly kufry. Teprv potom, když Goranski odvez mrtvolu, to otevřeli znova a vyndali kufry, aby je předali majitelům. Ta bota byla skřípnutá v horním rohu, takže si jí nevšimli.“

„Jak je ten prostor velkej?“

„Dost velkej. Vlastně je pod celou šířkou autobusu, ale otevřít se dá jenom z jedny strany… Z levý. Začíná kousek za předníma dveřma a je asi sedm osm stop dlouhej. Na vejšku nic moc, tak dvě stopy, možná míň.“

„Co zámek?“

„Patentní Hood’s Safety Locks.“

„A jé,“ na to Nick, „HSL… To je ten speciál, co se dá otevřít háčkem na ryby, kancelářskou sponkou, klíčkem od olejovek nebo při nejhorším tvrdým rohlíkem.“

„Myslíš, že ten mrtvěj byl vevnitř?“ zeptal jsem se Bucka, který si ještě pořád nezapálil tu camelku.

„Vypadá to tak.“

„Někdo jim ho tam strčil ve Waurice?“

„Možná jo.“

„Lesterová říkala, že se někde stavili na sváče.“

„Jo,“ kývl Buck a mrkl oknem ven. „Nezeptal jsem se kde. Teď bude nejspíš na obědě u starostů, Ritterův auťák je pryč.“

„Třeba by stačilo zajít za šoférem autobusu.“

„Tak jdem, Charlie,“ řekl Buck Lee. „Flacku, jestli máte v úmyslu jít naproti na gáblík, počkejte tu, než se vrátíme. Nanejvejš půhodinku.“

„Mám nahoře uzený žebro,“ řekl Flack. „V Lone Staru už Trigett neví, co by za ty karbanátky chtěl, a kdoví co do toho dává.“

„Maso zavražděnejch hostů,“ řekl Nick.

Kabáty jsme si nebrali. Bylo něco po poledni, mraky se roztrhaly a vysvitlo slunce.

Přešli jsme ulici a vykráčeli po schodech k lítačkám Lone Stáru. Ve výčepu sedělo pár šoférů od kamionové přepravy, jednoho jsme dokonce znali. Kývl na nás a zeptal se, jak to válíme. Řekl jsem mu, že pořád stejně. Jak jsme zahýbali ke schodišti u toalet, viděl jsem v zrcadle, že chlápci sestrčili hlavy dohromady. Nejspíš se ptali, co s náma kdy měl.

Holbeck vypadal, že už ho to v posteli nebaví, byl napůl oblečený, kouřil, popel klepal na podlahu a zapíjel pivem včerejší noviny. „Vlastně je to první zájezd, kdy ho můžu vypít, co hrdlo ráčí,“ řekl. „Za prvý to platí cestovka a za druhý v dohledný době nemám co šoférovat.“ Načež na nás položil tázavé oko.

„Nechceme s tím obtěžovat paní Lesterovou,“ řekl Buck. „A taky máme jeden speciální dotaz na vás.“

„Však jste říkal, že se ještě uvidíme. O co kráčí?“

„O vaši trasu.“

„Co s ní má bejt?“

„Vyjeli jste z Wauriky a jeli do Tulsy?“

„Jo, to by souhlasilo.“

„Hm… A neměli jste při tomhle plánu v Chickasha zahnout vpravo na dálnici, místo abyste pokračovali po silnici číslo osmdesát jedna přes Pocasset, Compliment, Minco a Union City na El Reno, což je zajížďka o dobrých šedesát mil…?“

„Ten večer jsme měli skončit v Oklahoma City,“ řekl Holbeck. „Byl tam zajištěnej hotel.“

„Protiřečíte si. Dálnice z Chickasha přece vede přímo do Oklahoma City.“

„Na tom není nic záhadnýho, šerife. Kolem dálnice není nic zajímavýho. Uvědomte si, že tohle je vlastivědnej zájezd. V prospektu cestovní kanceláře Good Luck máte, že trasa částečně sleduje bejvalej Chisholm Trail, a svačina byla naplánovaná a objednaná v Cripple Oaks, tam zase byla nějaká potyčka mezi Severem a Jihem před bitvou u Rush Springs v roce osmapadesátým.“

„No ne,“ řekl Buck, „vy jste hotová encyklopedie.“

„Průvodkyně vždycky sedej vedle mě,“ ušklíbl se Holbeck. „Někdy mě z toho na mou duši brněj uši.“

„Takže jste stavěli v Cripple Oaks?“

„Taky že jo. V tom motelu.“

„V Šoférově potěšení?“

„Jo. Znáte to tam?“

„Kdo by to tam neznal. Jak dlouho jste se tam zdrželi?“

„Vlastně to měla bejt jenom svačina, počítalo se s takovejma čtyřiceti minutama… Ale ta francouzská madam je zřejmě zvyklá debužírovat dvě hodiny, takže se to trochu protáhlo. Konečně, nesedělo se tam nejhůř.“

„Protáhlo se to na dvě hodiny?“

„Na tolik snad ne. Ale určitě na hodinu a půl.“

„Mezitím se setmělo?“

„Šeřilo se, už když jsme tam přijeli. Jenže kdo moh vědět, že začne chumelit, sotva vyjedem? Bez tý zastávky jsme už pomalu mohli bejt v Oklahoma City.“

„Jakej smysl mělo stavět zrovna v Cripple Oaks, když tam za tmy stejně není nic k vidění?“ zeptal se Buck.

„Myslíte z tý pranice v padesátým osmým?“

„Kvůli tomu jste tam přece stavěli.“

„Ále, prdlajs,“ na to Holbeck. „Všecky zájezdy, co tudy jedou, tam stavěj. Každej průvodce vytrubuje, že se tam porvali unionisti s konfederovanejma. Ale vidět to není ani v pravý poledne.“

„Zachovalo se toho tak málo?“

„Ani bojiště u Rush Springs byste nenašel, kdyby tam nestál pomník. A bylo to přece jenom o dost větší než to, co se semlelo v Cripple Oaks… Tam si můžete prohlídnout pár zarostlejch okopů, když vám je někdo ukáže, a jestli to byly nebo nebyly okopy, můžete věřit a nemusíte. A v Šoférově potěšení maj v jídelně ve vitríně rezatou jezdeckou pistoli. A to je všecko, co z tý slavný strkanice u Cripple Oaks zbylo.“

„Vraťme se k tý francouzský madam. Říkal jste, že tu svačinu v Šoférově potěšení natáhla na půl druhý hodiny.“

„Neříkám, že se tam celou tu dobu krmila. Ale musela se po jídle znova nalíčit… Šla na dámskou toaletu a vrátila se, že chce svůj ručník a nějaký ty další serepetičky. Všechno to samozřejmě měla v kufru v autobusu, tak jsem pro to musel jít. Ostatní si mezitím zase něco dali, aby tam neseděli nasucho, pánové nějakou tu whisky nebo pivo a dámy holt zase čaj nebo snad taky slabší martini.“

„Jak jste poznal její kufr?“

„Podle visačky… Tu dostane na kufr každej, protože často bejvaj dva nebo tři stejný. Někdy i víc.“

„Kufr byl v zavazadlovým prostoru?“

„Náhodou jo. I když tam normálně bejvaj jenom ty, co nejsou po cestě zapotřebí. Jiný se tam nedávaj.“

„Ukládal jste je tam ve Waurice?“

„Kde jinde?“

„Proč jste dal kufr tý Francouzky právě tam, když říkáte, že se tam dávaj jenom ty, co nejsou cestou zapotřebí?“

„Já nevím,“ řekl Holbeck. „Možná proto, že ta madam pořádně nerozuměla anglicky. Řek jsem, aby mi podávali kufry, který nebudou po cestě potřebovat… Ten její se ocit mezi nima a mě ani nepadlo, že ta dáma neví, co jsem říkal.“

„Prohlíd jste si ten šuplík pořádně, než jste do něj začal skládat zavazadla?“

„Kruci… Jestli chcete říct, že ten mrtvěj vypad pod autobus odtamtaď –“

„Nepovažujete to za možný?“

„To teda sakra ne. Ve Waurice to bylo prázdný, na to dám krk.“

„A dvířka jste zamknul? Nebo jenom zabouchnul?“

„Zamykal jsem, jako vždycky.“

„Kolik zavazadel jste vez pod autobusem?“

„To nevím, nepočítal jsem je. Pět nebo šest… Nebylo jich moc, víc jich bylo naskládanejch vzadu a nad sedačkama. Lidi chtěj většinou mít svý věci po ruce.“

„Jak jste věděl, že ten kufr máte hledat tam dole?“

„Přece jsem se tý dámy zeptal, ne?“

„Vy umíte francouzsky?“

„To teda ne. Lesterová to přetlumočila.“

„Nevšimnul jste si něčeho na parkovišti?“

„Ne. Moc jsem se nerozhlížel, když jsem tam šel.“

„Můžete popsat, co jste tam dělal?“

„Vždyť to víte, šerife. Vyndával jsem ten kufr.“

„Přesto mi to zkuste popsat podrobně.“

„Hm… No, přišel jsem k autobusu…“

„Rovnou?“

„To ne. Musel jsem projít mezi nějakejma nákladakama, který tam mezitím zaparkovaly. Byl jsem naštvanej, protože jsem na to neviděl, klika od dvířek byla samý bláto, ještě že klíčová dírka má klapku, takže nebyla ucpaná. Když jsem to odemknul, zase jsem neviděl na ty visačky a neměl jsem ani sirky… Naštěstí se tam zrovna výskyt nějakej chlápek, já viděl, jak si zapaluje cigaretu, tak jsem na něj zavolal… Byl celkem ochotnej a posvítil mi zapalovačem. Kufr jsem naštěstí našel hned na kraji. Tak jsem ho popad, dvířka jsem zabouch…“

„Zamknul jste je?“

„Ne,“ řekl Holbeck. „Nezamknul. Měl jsem zmrzlý ruce a klíče mi upadly do bláta. Nechtěl jsem si zasvinit zámek zevnitř, řek jsem si, že za tu chvilku, než se vrátím, se nic nestane. Široko daleko taky nebyl nikdo, kdo by tam moh něco ukrást.“

„Co ten člověk se zapalovačem?“

„Ten už u toho nebyl, odešel, hned jak jsem našel ten kufr.“

„Nezapomněl jste potom zamknout?“

„Jistě že ne. Zamknul jsem před odjezdem, umytejma klíčema.“

„Kufr jste tam potom vrátil?“

„Ne. Dal jsem ho tý madam do autobusu.“

„Takže jste už ten šuplík neotvíral?“

„Ne. Jenom jsem zamknul.“

„Okej,“ řekl Buck. „I tak jste nám pomoh, pane Holbecku.“

„Takže ten chlap byl vevnitř jako černej pasažér? Myslíte, že mi tam vlez v Cripple Oaks?“

„To se zatím nedá s jistotou tvrdit,“ řekl Buck. „Mějte se, pane Holbecku.“

Když jsme se vrátili do kanceláře, čekal nás tam balík z pohřebního ústavu. Doktor měl pravdu, prádlo ani oblek se pro identifikaci nehodily, byly to vlastně jen potrhané hadry, uválené a nechutně zamazané. Bota byla dvojče té, kterou našel dědek Sidley.

„Charlie,“ řekl Buck, „přehoď si bouchačku do podpažního pouzdra. Nicku… Vyvez nám auťák. Jedeme do Cripple Oaks. Kdyby něco, volejte tam do recepce.“

10

Motel v Cripple Oaks stojí kousek od silnice, vedle hájku věkovitých dubů. Stejně jako v Complimentu tam zastaví spíš řidič dálkové nákladní dopravy než sběratel suvenýrů nebo zájemce o historii Spojených států. Proto taky motel pojmenovali ŠOFÉROVO POTĚŠENÍ, a ne U BATERIE MRTVÝCH nebo U DRAGOUNA. O zákazníky tam nouzi nemají. Velká cedule u odbočky hlásá: LEVNÉ POKOJE, VZORNÁ ČISTOTA A TEPLÁ JÍDLA VE DNE I V NOCI.

Je to přízemní, bíle omítnutá budova, postavená ve španělském stylu do čtverce, kterému chybí jedna strana. Tamtudy se vjíždí na betonovou plochu parkoviště. V levém křídle stavby je vchod do restaurace, před kterou je recepce. Prostřední a pravé křídlo mají směrem do dvora dlouhou verandu a pod její střechou řadu dveří očíslovaných od jedničky do pětadvacítky s vynecháním čísla třináct, jak už to bývá.

Když jsme vjeli na parkoviště, stál tam jeden kamion od známé firmy Dewburry z Oklahoma City a další, pekelně špinavý, až z El Pasa. Taky tu byly tři osobáky – černý chevrolet, menší krémový sporťák a dlouhý lincoln. Strčili jsme svůj omlácený nash mezi ně a vystoupili do nepříjemného ledového větru, který hučel ve větvích dubů jako vzdálený vodopád a po betonu se zbytky mokrého sněhu proháněl suché listí a žaludy.

„Už to zase vypadá na sníh,“ řekl jsem.

„Jo,“ kývl Buck a přidržel si klobouk.

Za dvojitými dveřmi recepce to červeně žhnulo ve slídových okýnkách vysokých kamen a za pultem vpravo se příjemně usmívala baculatá hnědovláska. Už jednou jsme s ní měli nějaké jednání. Jmenovala se Madge O’Mulliganova a byla spolumajitelkou Šoférova potěšení.

„Posledně jste slibovali, že se jednou stavíte na pivo,“ uvítala nás. „Ale to bylo v létě.“

„To je milý, že si to pamatujete,“ řekl Buck.

„Jak by ne,“ řekla. „Pan Lee, náměstek šerifa z Complimentu, pokud si vzpomínám. A pan –“

„Blount,“ řekl jsem. „Pan Lee je teď šerif.“

„Ano, Blount…“ Obrátila se k Buckovi. „Tak vy jste tedy povýšil, pane Lee… No pravda, vždyť vašeho šerifa tehdy zastřelili, četla jsem to v novinách. Hned jsem si na vás vzpomněla, byli jste tu přece kvůli tomu…“ Provinile si přitiskla tři prsty na rty. „Odpusťte, hloupě žvaním. Co pro vás můžu udělat, pánové?“

„Bohužel, dneska tu zase nejsme pro zábavu,“ řekl Buck. „Včera jste tu měli zájezd z Wauriky…?“

„Ano. Reservé pro dvacet osob.“ Zalistovala v papírech na pultě. „Tuhle je to. Objednávka od cestovní kanceláře Good Luck, majitel pan Randolph Stevens, Waurika.“

„Míváte tu takový zájezdy často?“

„Jak kdy. V sezóně… Ale taky se to nedá jednoznačně říct. Někdo musí sestavovat programy, že? Obávám se, že ne každý je tak informovaný, aby do programu vlastivědného zájezdu zařadil právě Cripple Oaks. Ono těch památníků se zkříženými šavličkami je všude plno.“

„Můžete nám o tom zájezdu něco říct?“

„A co byste rád slyšel, šerife?“

„Těžko říct, paní O’Mulliganova… Nejspíš všechno.“

Zasmála se. „Všechno… a nic. Co se dá říct o zájezdu, který se tady zastavil jenom na jednu odpolední svačinu?“

„Nebyla tak docela odpolední.“

„Pravda, trochu se protáhla…“ Její pohled byl tázavý.

„Asi byste ráda věděla, proč se ptám?“ řekl Buck.

„To víte, ženská zvědavá.“

„Jejich autobus měl v Complimentu menší nehodu,“ řekl Buck. „Nic hrozného to nebylo, jen pár lehčích zranění. Ale protože se to stalo u nás, musíme znát všechny okolnosti.“

„Ach… Bylo to tím náledím?“

„Zřejmě ano. Ale to pořád odpovídám já vám.“

„Omlouvám se.“ Madge O’Mulliganová se zamyšleně zadívala někam nad naše hlavy. „Takže… Přijeli kolem šesté. Bylo to dvacet porcí studeného nářezu, to jest rostbíf, šunka, vařená vejce a zeleninový salát. Pečivo… a čaj. Potom nějaké nápoje na individuální objednávky. Pivo, likér, snad i dva nebo tři koktejly… Zdrželi se trochu déle, než jsme předpokládali, skoro do půl osmé.“

„Proč?“

„To vám neřeknu… Počkejte… Něco zapomněli v autobusu? Možná. Ale co to bylo?“

„Kde jste v té době byla?“

„Uvítala jsem je, uvedla do restaurace, dala příkaz do kuchyně… Potom jsem se vrátila sem. Kdyby ode mě něco potřebovali, průvodkyně by mě tu samozřejmě našla.“

„Přišla za vámi?“

„Ne… Průvodkyně ne.“

„A kdo, paní O’Mulliganova?“

„Šofér. Ale ten vlastně nešel za mnou. Šel ven. Ano, někdo něco zapomněl v autobusu, šofér šel pro nějaký kufřík, to mohlo být kolem sedmé, možná ještě o něco dřív – ale jistě ne o víc než o deset minut. Bohužel nevím, o co šlo; snad by vám to řekl číšník.“

„Budete, prosím, tak laskavá a zavoláte ho?“

Jak bylo jeho zvykem, plynule přešel na knižní oklahomštinu. Možná by byl lepší herec než polda.

„Ano, pane Lee,“ řekla Madge O’Mulliganová. „Budu tak laskavá, když mě žádáte s tak neodolatelnou zdvořilostí.“

Protože se tomu zasmála, zasmál se i Buck. Chtěl jsem se zasmát taky, ale než mi to došlo, oba se smát přestali. Tak jsem se jenom zašklebil.

Číšník se jmenoval Honey Johnson a byl to starší černoch s bílými vlasy. Choval se distingovaně a neříkal za každým slovem pane, jak to dělají černoši jen o něco jižněji. Když se ho Buck zeptal na šoférovo činění, jednoznačně potvrdil, co nám řekl Holbeck: Nějaká paní, která mluvila francouzsky, se po jídle chtěla znova nalíčit.

„Jak víte, že chtěla právě tohle?“ zeptal se Buck.

„Říkala to, šerife,“ na to číšník.

„Anglicky?“

Johnson se usmál. „Řekla to francouzsky, šerife,“ řekl. „Já pocházím z Charlestonu, víte?“

„Okej,“ na to Buck. „Pokračujte.“

Číšník tedy pokračoval. Tak jsme se dověděli, že madam se odebrala na dámskou toaletu a vrátila se s tím, že chce svůj ručník a necesér. Šofér pro to šel do autobusu. Ostatní hosté si mezitím dodatečně objednali. Whisky, pivo, martini a čaj. Madge O’Mulliganove se nějak nezdálo, že se Buck vyptává právě na tohle, a zeptala se, jak souvisí necesér té francouzské madam s havárií autobusu o deset mil dál.

„Přímo s havárií ne,“ řekl Buck. „Se zámkem u zavazadlového prostoru.“

„Něco se ztratilo?“

„Tak nějak,“ kývl Buck a obrátil se k číšníkovi: „Díky, pane Johnsone. To je všechno, co jsem potřeboval.“

„Rádo se stalo, šerife,“ řekl Johnson a důstojným krokem se vzdálil.

Buck se drobátko pousmál a Madge O’Mulliganova řekla poněkud zvýšeným hlasem: „Zdá se vám divné, že zaměstnávám černochy, pane Lee?“

Buck pokrčil rameny. „Možná ano,“ řekl. „Nemám proti nim to nejmenší, paní O’Mulliganová, ale lidé se stejným názorem jsou v menšině. Tudíž váš přístup nejen obdivuju, ale taky ho do jisté míry nechápu. Jistě existuje řada potenciálních zákazníků, kteří díky vašim sympatiím k negrům – aspoň oni jim tak říkají – v Šoférově potěšení nezastaví.“

„Pane Lee,“ odpověděla podmračeně, „na takové potenciální zákazníky kašlu. Třeba jsem jenom hloupá ženská, ale jsem toho názoru, že před bohem jsme si všichni rovni. Kdo si myslí něco jiného, chodit ke mně nemusí.“

„Pokud vím, jste spolumajitelka –?“ řekl Buck.

„Ten druhý je pouze tichý společník a je mu lhostejné, koho tady zaměstnávám – pokud se to neprojevuje na zisku.“

„A – neprojevuje?“

„Ani v nejmenším.“

„Nemyslete si, že s vámi nesouhlasím,“ řekl Buck. „Jenom jsem taky zvědavý.“

„Je to vaše povolání.“

„Dejme tomu. Ale vraťme se k tomu zájezdu.“

„Už ani nevím, kde jsme přestali.“

„Říkala jste, že tady byli od šesti do půl osmé.“

„Ano. Nějak mezi sedmi třiceti a dejme tomu sedmi čtyřiceti odcházeli do svého autobusu.“

„Viděla jste ten autobus?“

„Jen zběžně… Slyšela jsem ho, když přijel. Odhrnula jsem záclonu v tamhletom okně, abych se přesvědčila, jestli je to ten objednaný zájezd. Pak jsem domácím telefonem upozornila kuchyň, aby připravili čaj. Ostatní už bylo připraveno na rezervovaných stolech.“

„Při tom zběžném pohledu z okna jste si byla jistá, že je to ten zájezd, na který čekáte?“

„Narážíte na to, že byla tma?“

Buck se pousmál. „A nebyla?“

„Šeřilo se.“ Madge se mírně zamračila. „O co vám jde?“

„Jenom o přesnost, nechci vás nachytat.“

„Ještě to tak!“

„Okej. Jak jste teda poznala, že je to autobus společnosti Good Luck z Wauriky?“

„Nebyli tu poprvé a používají autobusy, které jsou dost typické. V oknech jsem viděla větší množství cestujících… a tak dále. A potom – jiný zájezd než ten z Wauriky tady rezervé neměl.“

„Ten poslední argument je nejsilnější,“ řekl Buck. „Potom už jste se na autobus nedívala?“

„Neměla jsem proč.“

„Ani jenom tak – čirou náhodou?“

Madge O’Mulliganová nadzvedla část desky pultu. „Račte vejít,“ řekla. „Zkuste se tím oknem podívat, jestli jenom tak čirou náhodou něco uvidíte.“

„Charlie,“ řekl Buck.

Vešel jsem za pult a přesvědčil se, že za šera z okna není vidět, dokud se neodhrne záclona a člověk se nepostaví těsně ke sklu. I při odhrnuté zácloně byla skla z většího odstupu neprůhledná a zrcadlila vnitřek místnosti.

„Okej,“ řekl Buck, když jsem mu potvrdil, že je to tak, jak říká paní O’Mulliganová. „Ale i tak jste se mohla podívat… Třeba z dlouhé chvíle. Jestli třeba nezačalo sněžit, co je nového na parkovišti… Člověk se dokonce často dívá z okna, i když nemá proč.“

„Máte pravdu, někdy to dokonce udělám. Ale zrovna včera jsem to neudělala.“

„Měla jste práci?“

„Vlastně ano. Sice ne celou dobu, co tady zájezd byl, ale přece jenom… Prostě jsem se o ty lidi z Wauriky přestala zajímat – vždyť se o ně staral personál.“

„Jakou práci jste měla? Byla zajímavější než si všímat zájezdu z Wauriky?“

Madge O’Mulliganová mlčela a nejspíš už byla z Buckových otázek trochu nervózní. Pak si vzala z desky psacího stolu za svými zády krabičku cigaret, jednu vytáhla, zapálila si papírovou zápalkou a s prvním šlukem ji sfoukla. „Tak vidíte,“ řekla. „Málem bych zapomněla…“

„Na ty dva pány…?“ řekl Buck.

Překvapil tím i mě. O žádných dvou chlapech jsme cestou nemluvili. Taky nebylo proč – stačil nám ten jeden, který přicestoval autobusem z Wauriky do Complimentu ve stavu pohříchu mrtvém.

„Takže vám jde o ně, ne o zájezd?“ řekla Madge. „Nechápu, proč jste to nemohl říct rovnou, pane Lee.“

„Ne, jde mi o obojí,“ na to Buck. „Pravděpodobně tady je nějaká souvislost… Pokud mi povíte, co byli ti dva muži zač –“

„Jak to mám vědět? Jeden z nich přicestoval dřív, seděl v restauraci… Ten druhý přišel snad hodinu po něm, jen tak letmo pozdravil, zašel do restaurace a hned nato se vrátili oba, ten první už taky v kabátě a klobouku…“

„Kde je tady šatna?“

„My nejsme restaurace pro delší posezení – pokud nejde o zájezdy, jako byl ten včerejší. Lidé, co tu zastaví, většinou spěchají. V jídelně jsou obyčejné věšáky. Je to praktičtější a ušetří se jedna pracovní síla.“

„Můžete ty muže popsat?“

„Jeden byl menší, nijak nápadný, modré oči, úzký obličej. Ten druhý vypadal, hm… Možná trochu vulgárně. Taková boxerská tvář s knírkem. Oči tmavé, s váčky.“

„Dalo by se říct, že tady měli schůzku a pak spolu odešli? Ten menší nenápadný čekal na toho boxera…“

„Naopak, pane Lee. A – než odešli, chtěli navštívit pana Outrama… Aspoň se ptali na číslo jeho pokoje.“

„Kdo je pan Outram?“

Pokrčila rameny. „Bohužel, pane Lee,“ řekla, „nevím o něm víc než to, co o sobě sám napsal.“ Otevřela tlustou knihu v místě kožené záložky a jela prstem po stránce. „Tuhle to máte: Farley Outram z Los Angeles.“

„Kdy se ubytoval?“

„Předevčírem.“

„Na jak dlouho?“

„Zaplaceno má na tři dny.“

„Čím přijel?“

„Je mi líto. Nevím. Za vozy na parkovišti neručíme, takže si jich nevšímáme. Ostatně se tam stále střídají…“

„Jak ten pan Outram vypadá?“

„Menší, světlovlasý. Příjemný úsměv, bezvadné zuby, tmavé brýle… Ale proč se ptáte?“

Buck na otázku neodpověděl. „Vzhledem k tomu, že zaplatil na tři dny dopředu, měl by dnes uvolnit pokoj?“

„Ano, do šesti.“ Podívala se na hodinky. „To je za chvíli… Pokud ovšem nezaplatí na další den.“

„Jeho číslo pokoje?“

Znova se podívala do knihy. „Sedm.“

„Těm dvěma jste číslo taky řekla?“

„Ovšem. Neměla jsem snad?“

„Pak šli za ním?“

„Nevím, jestli šli za ním. Prostě odešli… Víc jsem je už neviděla. Snad odjeli, nějaké vozy jsem slyšela, ale venku se ozývají motory každou chvíli.“

„Okej, díky,“ řekl Buck. „Podíváme se tam.“

„Jak chcete… Jenom ne žádné střílení, prosím vás.“

Pravděpodobně to mínila jako vtip. Buck to tak taky pochopil a řekl, že uděláme, co se dá, aby ke střelbě nedošlo. „Tuším, že je ten váš Farley Outram dávno pryč,“ dodal.

Řekla, že naprosto nechápe, proč by pan Outram měl být pryč, když se neodhlásil, ale my už neposlouchali a tuhým policejním krokem pochodovali přes beton parkoviště.

Byla tma, zima a začalo znova sněžit.

11

Buckovo tušení bylo správné. Ať už se ten chlap jmenoval Farley Outram nebo třeba taky Luciano Calza, na naše klepání nereagoval, a dalo se předpokládat, že v pokoji číslo sedm není. Vrátili jsme se do recepce.

Zatímco jsme se marně snažili dobouchat na člověka, o kterém se dalo předpokládat, že už je skoro čtyřiadvacet hodin po smrti, přišel do recepce noční vrátný; taky jsme ho znali a Buck se k němu hned hlásil. „Hele, pan Szikorski,“ řekl, jako kdyby se mu po něm celou tu dobu, co ho neviděl, neskonale stýskalo. Jenže vrátný se nejmenoval Szikorski, nýbrž Szikora, a taky to Buckovi vzápětí vysvětlil.

Fakt je, že Szikora byl persona, i když nemůžu říct jestli právě grata. Měl holou lebku, ohromné kníry, břicho jako sud a křiklavě vyšívané šle, za které se v jednom kuse popotahoval.

„Pravda, pravda,“ řekl mu Buck. „Szikora… Člověk někdy zapomíná i jména, která by si měl pamatovat ve vlastním zájmu. Omluvte mě, pane Szikoro.“

„No jo,“ na to vrátný, „dyť se nic nestalo, já si vás taky nepamatuju. Mám vás odněkud znát?“

„To je šerif Lee z Complimentu,“ řekla Madge O’Mulliganova. „Tenkrát tu přece hledali to děvče…“

„Aha, vida,“ kývl Szikora. „Koho hledáte teď?“

Buck jako by jeho otázku přeslechl a obrátil se k majitelce. „Paní O’Mulliganova,“ řekl, „vypadá to, že ten váš sympaťák je opravdu pryč. Ale on by se měl nejen odhlásit, ale taky vrátit klíč od pokoje, ne?“

„Nemusel,“ řekla. „Pokud host potřebuje rychle odjet, nechá prostě klíč ve dveřích. Platí se tu předem…“

„Žádný klíč jsme tam neviděli. Není to trošku neopatrné, paní O’Mulliganova? Nebojíte se, že se vám do takového opuštěného pokoje někde nabourá? Rozumíte – dejme tomu, že někdo takhle kvapně odjede, nechá ve dveřích klíč… Načež toho využije třeba nějaký tulák, aby se pro změnu místo ve stohu vyspal v posteli… Jak často pokoje kontrolujete?“

„Není to pravidelné. Chodí tam uklízečka, samozřejmě. Pokud nejsem v recepci, zajdu tam občas sama… V noci zase tady pan Szikora. A podle knihy víme, který pokoj a odkdy dokdy je obsazený a který ne. Že by se do některého pokoje někdo jenom tak bez zaplacení nastěhoval… Ne, to není prakticky možné. Určitě by se na to velice rychle přišlo, pane Lee.“

„O kterej pokoj frčí?“ zeptal se Szikora.

„O sedmičku,“ řekla Madge O’Mulliganova.

„O sedmičku…?!“

„Jo, o Farleyho Outrama,“ řekl Buck. „Nějaký problém?“

„Pardon, paní O’Mulliganova,“ řekl Szikora a otočil k sobě otevřenou knihu hostů. „Tenhle pan Outram totiž vůbec…,“ přejížděl tlustým prstem po stránce. „Víte, on za mnou přišel chvíli po tom, co jste…“

„Ale, k čertu,“ řekl Buck, „málem se pýříte jako panna při biřmování, Szikoro. Co je s tím Outramem?“

„Inu, víte…,“ na to Szikora, „tuhle paní O’Mulliganova ho zapsala na sedmičku a dala mu od ní klíč. Bylo to kolem šestý… To mi začíná služba. Přišel jsem chvíli po tom, co se Outram přihlásil… Paní O’Mulliganova šla na večeři a pak chtěla udělat nějaký účty v kanceláři. Zůstal jsem tu sám a ten Outram se tady chvíli nato objevil. Vy jste vrátnej? povídá. Já na to, že jo. A on: Koukejte, kamaráde, v tom pokoji číslo sedm je drobátko rozhašená žaluzie, a já nesnáším pomyšlení, že by na mě tou škvírou moh zvenku někdo čumět… A protože se mu nejspíš zdálo, že si o tom myslím kdovíco, zasmál se a povídá, že je to holt taková nervová choroba, že už se s tím kurýroval někde v lázních, ale že ho to stejně bere znova, když má spát někde v přízemí a okno se nedá pořádně přikrejt. Pomyslel jsem si, že je to podivín, ale ne zas tak moc velkej podivín.

V cizím prostředí člověk může bejt nervózní z ledasčeho, proč by teda nemoh bejt nervózní z takový škvíry v žaluzii, za kterou je notabene tma, že jo.“

„Jo,“ kývl Buck. „K věci.“

„No… Prostě jsem mu vyhověl,“ řekl vrátný. „Vyměnil jsem mu klíč od sedmičky za klíč od devítky.“

„Proč jste to neopravil v knize?“ řekla Madge. „To se teda nezlobte, pane Szikora, ale –“

„Protože hned nato přijel ten agent,“ řekl Szikora. „Já měl ten klíč od sedmičky ještě na stole; zrovna jsem chtěl číslo v knize opravit… Povídám tomu agentovi: Nevadí vám škvíra v žaluzii? A on na to: Cože? Proč by mi měla vadit nějaká škvíra v žaluzii, člověče? Víte, kde já už všude musel spát? Hlavně jestli tam jde topení a teče teplá voda. Povídám mu, že jo… No – a dal jsem mu tu sedmičku… a napsal jsem ho na devítku. Chtěl jsem tam prostě potom udělat šipky, jako že ta devítka patří Outramovi a sedmička tomu agentovi… Jenže mě vyrušil jeden šofér, pak začal rozhlasovej seriál, ten Cooper, já to vždycky poslouchám… Tak jsem na ty dva prohozený pokoje holt zapomněl. Ale snad se zase tolik nestalo, paní O’Mulliganova?“

„Byl ten agent podobnej Outramovi?“ zeptal se Buck.

„Podobnej…? Snad byl stejně velkej. A taky blonďák. Jestli se tomu teda dá říkat podobnost… V ksichtě si moc podobný nebyli.“

„Máte od těch pokojů náhradní klíče?“

„Máme univerzální,“ řekla Madge O’Mulliganova. „Kromě náhradních, samozřejmě.“

„Půjčte mi ten univerzální.“

„Když myslíte… Tady je.“

„Jdu s váma,“ řekl Szikora. „Nemůžete jen tak mýrnyxdýrnyx vlízt – Musí u toho bejt někdo –“

„Zůstaňte tady,“ řekl Buck. „Vaše břicho je moc nápadnej terč.“

12

V čísle sedm stačilo rozsvítit a trochu se rozhlédnout, aby bylo jasné, že odtud někdo vypadl hodně rychle. Tak rychle, že nechal na věšáku klobouk se šálou i raglánem, pod věšákem hnědé polobotky, ve skříni trochu prádla a v koupelně holení a kartáček na zuby.

Vedle skříně stál na podstavci kufr. Nebyl zamčený, a když jsme ho otevřeli, vyjukla na nás hromada pánských podvazků a parádních šlí v celofánu.

„Hele, Bucku,“ povídám, „nesedí ten agent třeba v jídelně? To by byl trapas, kdyby se vrátil a nachytal nás tu, jak se mu hrabeme ve věcech.“

„Necejtíš nic?“ na to Buck.

Zavětřil jsem. Pokoj smrděl jako všecky podobné pokoje, pokud jsem při svých nepříliš rozsáhlých zkušenostech mohl soudit: potem tisíců nocležníků, lyzolem, zatuchlým prachem a vzdáleně taky petrolejem, který si uklízečky přidávají do kbelíků s vodou. Možná taky štěnicemi, i když bych na to vzhledem k sympatické Madge O’Mulliganové nepřísahal. Ale ještě něco se tím pachem prodíralo jako vzdálená vzpomínka na smrt.

„No jo,“ řekl jsem, „hořký mandle, co?“

„Správně,“ kývl Buck. „Jak já to vidím, někdo z bejvalejch kompliců Luciana Calzy vymáknul, že se tady schovává pod jménem Farley Outram. Poslali na něj dva najatý zabijáky, jenže jim kromě toho alias a adresy dali jenom povšechnej popis včetně toho, že může bejt odbarvenej a třeba i jinak zamaskovanej… Chlápci přijeli každej odjinud auťákama, sešli se v restauraci a podle informace v recepci šli sem do sedmičky. Ten agent jim klidně otevřel, protože žádný nebezpečí nečekal – a měl smůlu, že popis celkem odpovídal. Dali mu loknout otrávenýho pitiva… Pak je napad ten fór s autobusem, nejspíš taky proto, že viděli, jak Holbeck nechal odemčeno, když mu ty klíče upadly do bláta, pokud ten chlápek, co mu svítil zapalovačem, dokonce nebyl jeden z nich. Možná že to byl trochu risk, ale ti dva měli pro strach uděláno. Vyndali kufry, strčili tam mrtvolu a kufry tam zas vrátili… Kdyby se ten nebožtík našel až v Tulse, poldíkům by to řádně zamotalo hlavu. Pak si potřásli rukama a po dobře vykonaný práci se rozjeli každej svou cestou.“

„Jak jsi přišel na to, že byli dva?“

„Jeden by na ty čáry s mrtvolou nestačil.“

„Ty, Bucku,“ řekl jsem, „jestlipak to není k smíchu? Ti dva najatý chlápkové to zmákli profesionálně, a ještě k tomu přidali kus drobátko ujetýho černýho humoru… Až na to, že místo Calzy oddělali agenta s kšandama. Moc rád bych viděl jejich ksichty, kdyby jim to někdo řek.“

„Já bych rád viděl opravdickýho Calzu,“ řekl Buck. „Nedošlo ti, že je pořád v devítce, Charlie?“

„Jestli to teda je Calza.“

„Kdo jinej by to byl?“

„Co chceš dělat? Lízt do čísla sedm za mrtvým Calzou je docela něco jinýho než lízt do čísla devět za živým. Moh by začít rovnou střílet.“

„Zhasnem a vypadnem. Nejdřív se mrkneme kolem. Možná že nám píchne Szikora, moh by předstírat, že do devítky něco nese.“

„Co by tam nes? Outram je alias. Žádná pošta nebo tak něco na to jméno nemůže přijít.“

„Může,“ řekl Buck. „Kdyby si ji sem na jméno Outram nechal posílat. Nevíme, jestli někde nemá ženu, bráchu nebo třeba milenku.“

„Jelikož to nevíme,“ řekl jsem, „nemůžeme o tom mít žádnou jistotu. Taky není jistý, jestli Calza ví nebo neví, co se stalo v sedmičce… Pošleš tam Szikoru s telegramem a Talián ho rovnou složí krz dveře.“

„Něco vymyslíme,“ řekl Buck a zhasl.

Tiše jsme vyšli ven. Buck zamykal dveře a já pokukoval o dva vchody vedle, kde byly dveře s devítkou. Jak jsem se přitom podíval na kousek betonu, kam padalo světlo slabých žárovek pod verandou, zahlédl jsem v tenkém sněhovém poprašku něco jako stopy. Vzal jsem Bucka za loket a na ty stopy ukázal.

„Jo,“ řekl tiše Buck a opřel se dlaněmi o kolena pokrčených a rozkročených nohou. „Dost malý stopy na chlapa, ale možná tak akorát na Taliána. Pokojská tyhle stopy neudělala, jsou to jasně pánský střevíce. Sníh nepadá dlouho… Kruci. Musíme se podívat, kam šel.“

„Tam dál stopy neuvidíš.“

„Třeba jo.“

Následoval jsem ho mezi tiché a temné automobily. Na vysokých bočnicích dvou kamionů hrály matoucí odlesky světel z verandy a od recepce. Kdyby nás někdo chtěl odprásknout, měl možnost.

Zrovna jsem chtěl Buckovi pošeptat do ucha, aby nelez za ten zatracenej náklaďák, protože tam bude tma jako v pytli, když někdo zezadu pošeptal do ucha mně: „Žádný vylomeniny, mio caro… Chyť se pěkně za okraj klobouku. Tacere, silenzio. Pěkně klidně řekni kámošovi, jak jsi na tom.“

Vzápětí mi šikovná malá ručička vjela pod kabát a vytáhla mi z podpažního pouzdra bouchačku.

Protože jsem přitom cítil nepříjemný tlak v zádech, nemohl jsem udělat nic jiného než poslechnout. Zvedl jsem tedy ruce ke klobouku a povídám tacere a silenzio: „Hele, Bucku… Nerad bych, abys udělal něco nepředloženýho. Je tady jeden chlápek a rejpe se mi pistolkou mezi lopatkama.“

Buck Lee není žádný nervák. Neviděl jsem, jestli se otočil. Od chvilky, kdy jsem se zastavil, ušel pár kroků a ztratil se mi z očí. Odněkud ze tmy se prostě ozval jeho hlas: „No dobrá, Charlie. Jsem rád, že mi to říkáš. Má ten chlap nějaký přání, nebo to má bejt nová společenská hra?“

Ten mizera za mnou se tiše zasmál, ale nebyl to smích zrovna k popukání. „Jenom jedno přání,“ řekl. „Mio caro Charlie se mnou nastoupí do vozu. Sednu si dozadu. Pojedeme, kam řeknu. Nestřílejte po nás. Nezapomeňte, že sedím za ním a mířím mu palec pod střední ucho. Každá levota z vaší strany má za následek jeho smrt. Je vám to jasný?“

„Mohla by to bejt i vaše smrt,“ řekl Buck. „Nebyl byste snad blázen, kdybyste si za jízdy odbouch řidiče? Ale já vám navrhnu něco jinýho, pane Calzo: vzdejte se! Nemyslíte, že na tom budete ve věznici líp? Tady vás nakonec vaši bejvalí parťáci stejně dostanou.“

„Dost keců,“ řekl Calza a přimáčkl mi pistoli k páteři. „Dost keců a udělejte, co jsem řek.“

„No tak jo,“ nato Buck. „Nešlo by to bez Charlieho?“

„S vaším čestným slovem?“ zeptal se Calza.

„No… Třeba.“

Chlap se znova zasmál. „Já nevěřím na čestný slova. Vůbec na nic nevěřím. Proto chci toho muže s sebou. Když bude dělat dobrotu, někde ho vysadím. Nemám zájem ho zabít, jasný? Teď mi jděte z cesty. Rozumíte? Vraťte se do hotelu, velocemente, immediatamente.“

„Cože?“ řekl Buck.

„Padejte,“ přeložil mu to lotras. „Zmizte do hotelu. Už ať vás tady nevidím.“

„Si,“ na to Buck. „Už jdu, padrone.“

Taliánovo už ať vás tady nevidím bylo kapánek k smíchu, protože Bucka tak jako tak neviděl. Samozřejmě jsem se tomu nezasmál. Slyšel jsem, jak Buckovy boty čvachtají mokrým sněhem někam pryč, a bylo mi z toho úzko.

13

Vždycky jsem myslel, že nejsme, teda Buck Lee a já, nejhorší poldové. Teprv Luciano Calza nám ukázal, co je to moment překvapení. To byl zkrátka formát školený v Chicagu za prohibice a dva strážníci z Complimentu na něj neměli, i když znali rozdíl mezi Golfským a Labradorským proudem a věděli, co je to klimatická anomálie.

Dostrkal mě k tomu dlouhému lincolnu, otevřel dvířka, strčil mě k volantu a povídá: „Sednu si dozadu. Mířím ti přesně pod okraj klobouku. Nastartuj a jeď. Zahneš na El Reno. Jasný, frate mio?“

Řekl jsem, že jo. Nastartoval jsem, vycouval z mezery mezi chevroletem a naším nashem, otočil a dojel k silnici, kde jsem zahnul doleva. Protože si ten vzadu přál, abych na to šlápl, šlapal jsem na to. Byl to požitek, řídit tu drahou káru, ale nemohl jsem to moc vychutnávat. Se studenou pistolkou za krkem se těžko soustředíte na něco jiného než na tu pistolku.

V dálce bylo vidět světélka Complimentu, když mi ten mizera povídá: „Před tou vesnicí zpomal a skrz pojedeš čtyřicítkou. Až budem venku, zase přidáš.“

„Jak chcete,“ řekl jsem. „Buďte bez starosti.“

Hádat se s takovým nemá žádnou cenu.

Minuli jsme místo, kde havaroval autobus. Napravo u silnice už jsem viděl světlo Whitemanova bufetu a ubral jsem na tu žádanou čtyřicítku. Najednou se mi zazdálo, že je něco na silnici, a tak jsem ještě pár mil ubral.

„Povídal jsem čtyřicet,“ skuhral za mnou Calza.

„Něco tam je,“ řekl jsem.

„A co, sakra?“

Začal jsem brzdit.

Potom jsem poznal, co to je. Byl to ten zatracený autobus a stál napříč silnice, jak s ním nejspíš zrovna vyjeli z Burdockova servisu. „Musíme počkat, až s tím uhnou,“ řekl jsem. „Hned to bude.“

„Dobrá,“ povídá Calza. „Jenom žádný hlouposti, mio caro. Jak bude silnice volná, pokračuj.“

Zastavil jsem nějakých deset kroků před autobusem. Bylo mi divné, že se s ním nic neděje. Vevnitř byla tma, za volantem nikdo neseděl… Jako kdyby ho tam postavili schválně.

V tu chvíli někdo vylezl ze vrat servisu a vypadal, že na nás mává.

„Helejďte,“ řekl jsem Calzovi, „ten člověk něco chce. Nejspíš nám ukazuje, že to máme vzít nějakou objížďkou.“

„Tady je nějaká jiná silnice?“

„To nevím, šéfe,“ řekl jsem, protože docela jistě nevěděl, že tady bydlím. „Třeba tu nějaká je. Co uděláme? Poslechneme ho?“

„Ať nám nejdřív vysvětlí, co chce,“ na to gangster za mými zády. „Ne abys mu něco zkoušel říct, sejmu vás oba dva, ani se nenadějete.“

„Nejsem sebevrah,“ řekl jsem.

Ten strejc venku naštěstí vypadal náramně neškodně. Pomalu k nám pajdal na křivých nožičkách a pokřikoval: „Jenom malá havárka, pánové… Z druhý strany vrazil do autobusu nějakej blázen… Bude to chvilku trvat, nemáme tu jeřáb, abysme ten druhej nabouranej vůz mohli vytáhnout, ale už pro něj šli.“

Udělal jsem vpravo hleď, aby si mě mohl pořádně prohlédnout, protože to byl Flack Sidley.

Ten drsňák vzadu stáhl okénko a houkl na dědka: „Co to tady máte za bordel, porco madonna? To tady máme trčet, dokud si sem nepřivezete machini?!“

„Podle řeči bych řek, že račte bejt pan Luciano Calza,“ na to dědek. „Kdybych bejval věděl, že pojedete okolo, vzal jsem si s sebou vaši fotku, abyste mi ji podepsal.“

Pěkně mi zatrnulo v zádech. Moje jediné štěstí zřejmě bylo v Calzově italské nátuře. Místo aby kliďánko pokračoval v ohrožování vlastního rukojmího, rozhodl se odprásknout toho vševěda venku. Jenže mu chvíli trvalo, než stačil otočit zápěstím a vystrčit bouchačku okénkem – dejme tomu půl vteřiny. Za tu dobu uběhl Jesse Owens skoro pět metrů. Já se ani nestačil přikrčit, sotva jsem ve tmě viděl, jak sebou švihla dědkova pravice.

Najednou šlehl plamen a ozvěna od průčelí baráků vrátila prásknutí Flackova hraničářského koltu.

Pak už jsem slyšel jenom klokotavé sípáni, jak se Luciano Calza probublával vlastní krví do pekla.

14

Pět minut nato byla silnice uvolněná a od jihu přijel Buck Lee s naším služebním bourákem. „Byl bych bejval radši, kdybyste ho dostali živýho,“ řekl dědkovi Sidleymu. „Ale za tohle nám taky poděkujou. Posledně je moc mrzelo, že na něj neušili křeslo, jestli se nemejlím.“

To už jsem věděl, že Buck telefonoval ze Šoférova potěšení v Cripple Oaks, aby v Complimentu zadrželi tmavý lincoln, ve kterém s největší pravděpodobností jede hledaný nebezpečný gangster Luciano Calza s rukojmím Charliem Blountem u volantu, pozor, je ozbrojený a tak dále.

Flack Sidley s Nickem Ralstonem na to měli necelou čtvrthodinku. Proto použili havarovaný autobus cestovní společnosti Good Luck z Wauriky, naštěstí pojízdný, a vymysleli tu boudu s bouračkou. To se ví, Calza nemohl tušit, co ten křivonohý strejc dokáže se svou šestirannou starožitností.

„Co kdyby to bejvalo nevyšlo?“ zeptal jsem se Bucka.

„Neříkej, že bys cestou něco nevymyslel,“ odpověděl.

„Ale jo,“ kývl jsem, „určitě existuje nějakej fígl, jak od volantu uzemnit chlapa s pistolí na zadním sedadle.“

Buck Lee se na mě vážně zahleděl. „Víš co, Charlie?“ povídá. „Až na ten fígl přijdeš, nezapomeň mi ho říct.“

Doufám, že na to zapomněl.

II. BLIZARD

1

„To je letos ale zima,“ řekl táta a odšoural se do svého houpacího křesla. „A všude… Tuhle v novinách píšou, že v Evropě jezděj z Dánska až do Švédska na bruslích. Ale to možná přeháněj.“

„A tolika sněhu,“ řekla máma, „jsem viděla leda v biografu, když dávali ten krátkej film z Malý Ameriky. Tolika sněhu a taková fujavice, že se lidi sotva udržej na nohou… Charlie, dojdeš tam vůbec?“

Zrovna jsem si uyazoval kravatu, abych dělal příslušnou parádu policejnímu sboru města Compliment. „Jestli tam dojdu?“ povídám. „Proč? Kvůli tomu, že trošku fouká?“

„Kdybys nefrajeřil,“ zabručel táta.

„Před pár rokama bych šel klidně stavět sněhuláka. Koho maj jednou odprásknout, ten nezmrzne.“

Mámu to pohoršilo. „To jsou řeči, Charlie… Taková vánice, a ty zrovna musíš mít službu.“

„A co? Budem s Flackem na střídačku až do rána klidně spát. Kdopak by nás potřeboval?“

„Jen aby se vám tu zase nezvrh nějakej autobus kdovíodkud,“ na to máma. „A ty abys zase nemusel dělat rukojmího nějakýmu gangsterovi. Ty si klidně řekneš – koho maj odprásknout… Že se můžeš takhle rouhat. Charlie… Dávej na sebe pozor.“

„V tomhle počasí nikdo nevyjede. Jestli už vyjel, tak teď někde stojí a nehne se z místa. A jestli se hne, zaručeně to nebude gangster. Mámo… Takový věci se nestávaj dvakrát.“

Myslel jsem to vážně a ani ve snu by mě bývalo nenapadlo, že se mýlím, protože k takovým náhodám dochází, i když zřídka. A člověk si nesmí myslet, že můžou potkat kdekoho, jenom jeho samotného ne.

Ta chumelenice začala před chvílí, ale už od oběda se obloha zatahovala černými mračny, plnými sněhu. A protože teploměr za oknem ukazoval jen pětadvacet Fahrenheita, dalo se očekávat, že městečko do rána zmizí v závějích. Nestávalo se to v Oklahomě tak často, aby z toho člověk neměl zvláštní sváteční pocit, i když Vánoce i Nový rok už byly nějaký čas za námi.

V komíně to zahučelo a z kamen vyletěly jiskry.

„Jen aby si někdo moc nezatopil,“ staral se táta. „Baráky se tu stavěly, jako kdyby byly jenom na léto, a přitom tady zimy bejvaj zlý… Lidi pak musej do těch kamen jenom ládovat a ládovat – a to stačí chvilka nepozornosti a malér je hotovej. Ať si někdo nemyslí, že by Burdock s těma svejma dobrovolnejma hasičema něco uhasil, kdyby to chytlo v tyhle fujavici. Ani nápad. Zamrzly by jim hadice a celý město by za chvíli hořelo jak fagule.“

„Ty musíš vždycky sejčkovat,“ řekla máma.

Koukal jsem do zrcadla, jak se mi hvězda pěkně leskne, a zeptal jsem se přitom táty, jestli má v krámě nějaké desetníky. „Flack si možná bude chtít zahrát.“

„Deseticentů si vem v kase kolik chceš,“ řekl táta. „Ale koukej to hned srovnat v dolarech, nebo to tam aspoň napiš.“

„Nebuď na něj jak na cizího,“ na to máma.

„Jednou si vydělává, tak ať se taky učí hospodařit. Je to jeho věc, jestli chce s dědkem prohrát hrst drobnejch. Ale já mu na to vydělávat nebudu.“

Sešel jsem dolů do krámu, kde to vonělo kravskou kůží, ze které táta vyrábí svoje parádní zboží – opasky, holstry a tu a tam i nějaké to parádní sedlo. Cinkl jsem kasou a vyměnil si dva dolary za drobné.

Když jsem se vracel nahoru, slyšel jsem za oknem schodiště, jak venku zesiluje vítr. Okno bylo tak zalepené sněhem, že ven nebylo vidět, a v chodbě bylo pošmourno a zima.

Podíval jsem se na hodiny v parádním pokoji. Ukazovaly pět a venku se setmělo. „Já už radši vyrazím,“ zavolal jsem na mámu. „Venku to vypadá čím dál hůř.“

„Pořádně se oblíkni.“

Natáhl jsem si přes blůzu uniformy tlustý svetr, který mi máma upletla k Vánocům podle nějakého vzoru z Women’s Magazínu. Vpředu měl aeroplán, pod ním velkými písmeny JOSEPHINE FORD a na zádech měl ledního medvěda a nápis THE SOUTH POLAR EXPEDITION. Richard Evelyn Byrd byl už kolikátou sezónu náš zlatý hoch a všichni jsme mu fandili, ale já ten svetr moc rád nenosil. Když jsem v něm totiž přišel hned po Vánocích do služby, povídá mi Nick Ralston: „Hele, Charlie, nezmejlila se paní Blountová?“ A když jsem se zeptal, v čem se jako měla zmýlit, řekl, že ten svetr upletla nejspíš omylem podle hádanky: Co do obrázku nepatří? Teprv potom mi vysvětlil, že lední medvěd žije v Arktidě, zatímco dole na jihu ani náhodou. Mámě jsem to samozřejmě neřekl.

Trošku jsem se zamyslel nad obuví, Oklahoma je přece jenom stará dobytkářská země a my v zimě v létě chodili jen v mírně upravené verzi kovbojských holínek. Nakonec jsem si pro všechny případy strčil do kapsy vlněné ponožky a začal jsem se obouvat jako obvykle.

„Měl by sis vzít ty teplý kanadky,“ řekla máma.

„Copak jsme v Kanadě? Dělali by si ze mě srandu.“

„Umrznou ti nohy.“

„Vždyť nemrzne.“

„Ach jo… Charlie, Charlie…“

Omotal jsem si krk šálou, oblékl si kabát a narazil klobouk. Hrdě jsem odmítl rukavice a klapky na uši. „Mami,“ povídám, „Nick Ralston určitě od rána topí jako na mississippským parníku, do služebny je to pár kroků a do rána se odtamtud nehnu.“

„Tak už ho nech,“ zabručel táta. „Jsou to jeho uši, a přece není malej.“

Máma šla sklízet nádobí od večeře a já seběhl dolů. Pořád jsem slyšel hučení větru, a když jsem otevřel domovní dveře, vyškubly se mi z ruky jako živé. Než jsem je za sebou stačil zavřít, nasněžilo mezi ně a práh. Chvíli jsem to vyšťourával špičkou boty, až se mi konečně podařilo dveře přibouchnout a zamknout.

Na ulici leželo dobře na stopu sněhu a pouliční svítilny vypadaly ve víncích vločkách jako bledé měsíce. Podržel jsem si rukou klobouk a vyrazil.

Normálně mi cesta netrvá ani dvě minuty. V tomhle počasí jsem se probíjel proti větru třikrát tak dlouho a myslel si přitom, že ruka, kterou jsem si přidržoval klobouk, mi určitě upadne.

Před Lone Starém jsem se srazil s Burdockem z autoservisu, náčelníkem dobrovolných hasičů. Měl svoje obvyklé montérky, na hlavě kšiltovku a nadával.

„Zdravíčko,“ řekl jsem mu. „Třeba z toho zase koukaj nějaký kšefty, pane Burdock. V tomhle počasí bude plno nabouranejch auťáků.“

„Copak v tom sajrajtu vůbec někdo vyjede?“ na to Burdock. „Aby to čert vzal, když jsem šel do hospody, bylo docela hezky.“

Potácel se v chumelenici dál. Já přešel na protější stranu ulice, protože stanice městské policie stojí přímo naproti motelu Lone Star. Tak to šikovně vymysleli naši předkové za časů, kdy tudy místo silnice číslo osmdesát jedna vedl Chisholm Trail a Lone Star byl na štrece vyhlášený saloon.

Zabouchal jsem na dveře služebny. Měl jsem sice klíče, ale zámek byl zvenku celý zalepený sněhem.

Otevřel mi Nick Ralston.

2

„Jednou v Montaně,“ vykládal Flack Sidley a strkal si přitom do bubínku svého hraničářského koltu nové náboje, „přišel takovej blizard, že jsme pár tejdnů –“

„Trošku dlouho,“ řekl Nick Ralston od kamínek.

„No, pár hodin jistě,“ na to Flack. „Ono se to člověku zdá dlouhý, když celou tu dobu nevidí ani krávy, ani parťáky. Dokonce ani ruku před očima si člověk neviděl… Když se to teda za těch pár hodin přehnalo a my se začali rozhlížet, kam se nám v tý čině poděly krávy, pohřešili jsme taky jednoho nováčka. Jak on se jmenoval? Se mně zdá, že to byl Irčan, nějakej O Tuhleten nebo OTámhleten nebo tak něco. To je konečně fuk. Zmizel i s koněm. Prohledali jsme to křížem krážem kolem dokola, dobrejch padesát mil…“

„Trošku moc, dědku.“

„Tak deset,“ slevil Flack. „Vůbec nás nenapadlo, že… Co bych povídal. Tam co nás to přepadlo, bylo pár takovejch skal, jako zuby to vypadalo. Ten Irčan se i s koněm postavil do škvíry, aby byl za větrem – a zachumelilo ho to. Jak se sníh do tý škvíry natlačil, hned vám ztvrdnul jak beton… A když roztál, stál tam ten Irčan zmrzlej jako kámen.“

„Kůň taky?“ zeptal se Nick.

„Jo. Oba dva. Dočista zledovatělí. Jako ten jezdeckej pomník generála Washingtona.“

„Co jste s nima udělali?“ zeptal jsem se.

„Co bysme s nima asi udělali?“ ušklíbl se Flack. „Byli tak zmrzlí, že se s nima nic dělat nedalo. Pověsili jsme koni na krk tabulku, že na něm sedí nějakej OTámhleten z Irska, a jestli ho někdo najde, až roztaje, tak ať ho laskavě pohřbí v tý širý prérii.“

„To jste si vymyslel, Flacku,“ řekl šerif Buck Lee od svého stolu se stahovací žaluzií. „Že ten betonovej sníh roztál a Irčan s koněm ne, odporuje fyzikálním zákonům. Ale i tak je to pěkná povídka. Možná byste se uživil jako spisovatel.“

„Koho by to bavilo,“ na to Flack.

„Mě vaše historky bavěj vždycky,“ řekl jsem.

„Tak jsem to nemyslel, Charlie. Já jako – koho by bavilo živit se psaním. To musí bejt strašná otrava, smolit se s písmenkama.“

„Moh byste to klepat na stroji,“ řekl Nick Ralston. „Takhle při noční… Třeba byste si slušně přivydělal a ještě byste byl slavnej jako třeba Jack London.“

„Na stroji!“ řekl zhnuseně Flack. „Vždyť tam jsou zpřeházený písmena. Najdu A, koukám, kde je B… Dočista jinde. Pročpak myslíte, že je v novinách tolika chyb? Protože je redaktoři píšou na špatnejch psacích strojích. Samej Underwood, samej Remington… Ale abecedu, tu neuměj.“

Proti tomu se těžko dalo něco namítat.

„Dneska by ten Irčan možná taky zmrz,“ řekl Nick Ralston. „Vypadá to na zrovna takovej blizard, jako byl ten váš v Montaně.“

„Sakra práce,“ řekl Buck Lee. „V tomhle počasí abych snad ani nechodil domů. Přišel jsem dost nalehko.“

„No co, lehnete si nahoře, šerife,“ řekl Flack.

„Bude tam pěkná zima.“

„U vás doma ne?“

„Bytná mi zatápí.“

„Máme tady někde ten starej teplomet,“ řekl jsem.

„Jo, nahoře v kumbále,“ na to Nick.

Venku to zběsile zahučelo.

„Jen aby nám nezapadala díra do komína,“ řekl Flack a začal si balit cigaretu. „Takový věci se stávaj polárníkům, že jim v tom jejich iglú zamrzne komín… Leckterej už na to málem skápnul. A taková věc se může stát i v Oklahomě, když pánbu dopustí.“

„No jasně,“ řekl Nick. „Proč by nemohli bejt v Oklahomě polárníci, když můžou bejt medvědi na jižním pólu?“

Flack se po něm podíval. „Hele, Nicku,“ řekl, „víš, co ten svetr musel dát práce? Jak dlouho ho asi paní Blountová štrikovala? Dělala ho pro svýho jedináčka z lásky, tak si z toho furt nedělej srandu. Jo, a když jsme u toho – kdo ti vůbec řek, že na jižním pólu nejsou lední medvědi?“

„No sakra, dědku, přece čtu.“

„Noviny toho nakecaj.“

„Buďte chvilku zticha,“ řekl Buck Lee a zvedl přitom ruku dlaní napřed. „Zdá se mi, že zvenku slyším nějaký lidi.“

„To budou hosti z Lone Stáru,“ řekl jsem. „Potkal jsem Burdocka, měl jenom montérky a tu svou kšiltovku… Koho by bejvalo napadlo, když si odpoledne vyrazil na dva loky, že se bude vracet v blizardu?“

Buck jen znova zvedl ruku, abych mlčel. Do hukotu a hvízdání větru zazněly nezřetelné hlasy. Zdálo se, že se blíží. Potom někdo zuřivě zamlátil na dveře.

„Charlie,“ řekl Buck.

„Jo, už tam letím,“ já na to.

Když jsme v úřadovně všichni, většinou chodím otvírat já. Buck Lee je šerif, Nick Ralston má místo jedné nohy protézu a Flack Sidley je nejstarší… Vlastně víc než dvakrát tak starý jako kterýkoliv z nás tří.

Zvedl jsem desku v přepážce, která odděluje kancelář od užšího prostoru pro občany, došel jsem ke dveřím, odemkl a otevřel. Zahučelo to jak v komíně a dovnitř se vřítil rozvířený chuchvalec sněhových vloček.

„Co je?“ zařval jsem do větru, protože jsem v tu ránu vůbec nic neviděl.

Někdo se na mě zvenku tlačil. Zahlédl jsem zčervenalou tvář, zmodralý nos a na konci toho nosu kapku. Teprv potom jsem poznal Harryho Tildena od complimentské benzinové pumpy. „Poldové,“ zahulákal na mě. „Uvázli s autem v závějích… Došli k pumpě… sem… postarejte…“ Vítr mu rval slova od úst. „Já… naproti… dva tři panáky…“ Přes jeho rameno jsem ve vířícím sněhu sotva viděl světla Lone Staru.

„Dojdete tam?“ zařval jsem.

„Ale jo,“ na to Tilden. „Už jsem… v horším…“

Pak se rozplynul ve vánici a místo něj se vhrnul do dveří nějaký neznámý chlápek a za ním dva další. A ještě jeden. To už vedle mě stál Buck, postrkoval ty lidi dovnitř a přitom pokřikoval dozadu na Flacka, aby nám sakra šel píchnout se zavíráním dveří, kde se za tu chvilku nahromadila stopu vysoká závěj. Chvíli nám trvalo, než jsme to všecko zvládli.

„Tak teda d-d-díky, hoši,“ řekl jeden z těch čtyř a zuby mu přitom cvakaly jak telegraf. „Já jsem p-p-poručík Stevens… Roy Stevens od t-t-texaský s-s-státní p-p-policie z-z-ze San Antonia.“

„Pěkně vítáme,“ řekl Buck Lee.

3

Jak se naši náhlí návštěvníci svlékali z kabátů, všiml jsem si, že jeden ho má jenom přehozený přes ramena a pod ním má na rukou pouta.

„Eskorta?“ zeptal se Buck.

„Jo,“ na to poručík Stevens. „To je nějakej Cabrora. Bejval v Morrisonově bandě… Vezem ho k přelíčení do Tulsy. Je to korunní svědek obžaloby, náramně důležitej pán. Chraň nás pánbu, abysme ho ztratili.“

Cabrora vypadal na Mexičana. Měl visací knír, na kterém mu pomalu tály rampouchy, ale jinak působil mírumilovně, spíš jako obchodník s banány než člen nějaké lupičské bandy.

„Máte ho tady kam strčit?“ zeptal se Stevens.

„Jsme na to zařízený,“ kývl Buck. „Až na to, že v tyhle zimě se tam s největší pravděpodobností nedožije rána.“

„Cože?!“ na to Stevens.

„Bude po něm,“ přeložil mu to Buck. „Tam se totiž netopí.“

„Můžeme mu tam strčit ten teplomet,“ řekl Nick. „A k tomu třeba horkej čaj.“

„Taky deku,“ řekl Flack Sidley. „Nebo rovnou radši dvě. Ať nás v Tulse nepomlouvá, že se tu nestaráme o delikventy.“

„Desaria una habitación individual, por favor,“ řekl Cabrora zničehonic.

„On jenom dělá, že neumí anglicky,“ řekl Stevens a obrátil se k vězni: „Jen se nebojte, že vám nedáme jednolůžkovej pokoj, seňore. S tím můžete počítat na dvacet let dopředu. Dneska samozřejmě taky, pánové se o vás postaraj, abyste, si nestěžoval, že tady – kde to vůbec jsme, sakra?“

„V Complimentu,“ řekl jsem.

„Cože?! A kde to je, ten Compliment?“

„Mezi Chickasha a El Renem. Silnice číslo osmdesát jedna,“ řekl Buck. „Jak to, že to nevíte?“

„Winny,“ obrátil se poručík na jednoho ze svých mužů, „jak jste se dostal na silnici číslo osmdesát jedna mezi El Reno a Chickasha, do nějakýho Complimentu, k čertu?!“

„Nejspíš jsem si splet silnici v Chickasha, pane,“ odpověděl Winny, zřejmě řidič s hodně malou šarží. „Silniční ukazatele tam byly úplně zalepený sněhem. To by se mohlo stát každýmu, pane.“

„Sedněte si, pánové,“ staral se Nick a roznášel židle. „Hned postavím na čaj…“

„Nejdřív bych rád uklidil Cabroru,“ řekl Stevens.

„Jak si přejete. Uklidíme. Jdem na to, poručíku.“

„Tak pojďte, Cabroro,“ řekl Stevens a vzal zajatce za loket. „Jestli to bude jen trochu možný, tak vám ty náramky sundám, aby vám nepřimrzly k zápěstí.“

„Charlie,“ řekl Buck, „skoč nahoru pro ten teplomet.“

V horním poschodí byly dva pokoje s kavalci, schodiště na půdu, Flackovo doupě a komora, kde jsme přechovávali košťata, kbelíky a spoustu dalších krámů potřebných jenom čas od času. Patřil mezi ně i teplomet s reflektorem ve velikosti i ve tvaru umývadla se silně opáleným nápisem, který Nick četl EDISON PATENT, přestože mně i ostatním se zdál naprosto nečitelný.

Vymotal jsem přívodní šňůru z hromady haraburdí a sešel s tím prapodivným přístrojem dolů, kde jsem ho předal Nickovi. Ten zrovna pokulhával ke schodišti do suterénu, odkud bylo slyšet řinčení mříží a hlasy Bucka a policajtů ze San Antonia. „Takovýho vězně jsme tady ještě neměli,“ řekl mi potěšeně. „Měli bysme to zavolat starostovi.“

Vešel jsem do kanceláře, kde Flack přikládal do kamínek. Pokašlával, protože vítr srážel kouř do komína.

„Tak jsem si myslel, že budeme mít klidnou službu,“ řekl jsem. „Dokonce jsem si u táty v kase vyměnil drobný.“

„Člověk míní a pánbu mění,“ na to Flack. „Jen aby se tady na nás do rána nevytahovali. Státní poldové ze San Antonia v Texasu… To je honorace, co?“

„No vidíte,“ povídám. „Ještě že jste mi to připomněl. Nemůžou se na nás vytahovat, protože ty jejich placky tady nemaj větší cenu, než by měly naše v Texasu.“

„Třeba si s náma ještě rádi hoděj partičku, co?“

„Jo, mohli by nám tu nechat pár dolarů.“

Chvíli nato se zdola všichni vrátili, samozřejmě bez seňora Cabrory. „Abych nezapomněl,“ řekl poručík Stevens, „tohle je seržant Nowak… a tohle Winters. Šofér.“

Zatímco seržant Nowak připomínal přerostlé nemluvně a šofér Winters smutného gnóma, vypadal Stevens jako distingovaný profesor angličtiny. Ne že bych jich znal tak moc.

Buck nás představil.

„Málokdo už dneska nosí dva revolvery jako vy,“ řekl Stevens Flackovi. „Pokud je dneska vůbec někdo nosí. Poslyšte… Je vám to k něčemu, nebo to máte kvůli vyvážení?“

Dědek mlčel a mě to naštvalo. „Poručíku,“ řekl jsem, „když už jsme u těch srandiček, neslyšel jste o tom, jak venkovský poldové dostali Luciana Calzu?“

„To jsem slyšel,“ kývl Stevens. „Nepovídejte, že to bylo někde tady v okolí.“

„Můžu vám dát přečíst kopii hlášení,“ řekl Buck. „Odprásk ho zrovna tuhle Sidley – stalo se to někde tam, kde jste nechali svůj auťák.“

„To mě podržte,“ řekl Stevens.

„No kruci,“ řekl seržant Nowak, malý obtloustlý blonďák se světlými řasami, „vy jste dostal Calzu? Ale ten byl přece vyhlášenej tím, že hned střílí… Jak jste to udělal?“

„Jak bych to asi udělal,“ na to Flack. „Šerif s náměstkem ho vymákli v jednom motelu pár mil před Chickasha, jenže než ho stačili sebrat, dostal se jim do zad. Náměstka si vzal jako rukojmího a posadil ho k volantu svýho bouráku… Naštěstí si to namířil na Reno, takže musel jet okolo nás. Šerif nám sem hned zatelefonoval, my strčili přes silnici nabouranej autobus, a když kvůli tomu ten bandita musel zastavit, šel jsem k němu a zeptal se ho, jestli náhodou není ten jistej hledanej Luciano Calza, když nadává italsky. Ani nemrk a šel po bouchačce… Já holt byl o chloupek rychlejší.“

„Jenže Calza měl pistoli celou tu dobu v ruce, protože mi ji držel za uchem,“ řekl jsem. „A Flack musel tahat revolver z holstru.“

„Sakra,“ na to Stevens, „to bych teda rád viděl.“

„Tady je furt veselo,“ řekl Nick. „Pánové, čaj. Jenom nám musíte prominout, že to nepodáváme v porculánu. To víte, když je veselo, taky se často střílí.“

„Měli by tam postavit kámen s nápisem,“ řekl dědkovi Nowak. „Tolikátýho a tolikátýho na tomhle místě zastřelil Flack Sidley z compliment-skýho městskýho policejního sboru gangstera Luciana Calzu. Aby se na to nikdy nezpomnělo.“

„Kolikpak takovejch kamenů bych musel mít v Montaně?“ na to Flack. „Ani se neptejte. Když jsem tam dělal honáka, ještě existovaly organizovaný bandy zlodějů dobytka. Tam když jste neuměl střílet, byl jste chodící mrtvola. Taky to byla pro střelce ta nejlepší škola, protože nebyl čas se vyptávat. Pic, pic. A bylo to.“

„Kde jsou ty časy, co?“ zasmál se Nowak.

„Je to dávno,“ připustil Flack.

„Dnešek vám musí připadat fádní,“ řekl Stevens. „Ale taký má svý výhody. Když už jste přežil všecky ty střílečky zamlada, máte dneska reálnou naději na klidný stáří. Zůstat to, jak to bejvalo, stejně byste nakonec ležel v kdovíjakým hrobě s botama na nohou. Kdyby to nešlo zepředu, odpráskli by vás zezadu.“

„Pánové,“ ozval se Nick, „když už tak pěkně vzpomínáte na minulost, kdy jste naposled jedli?“

„Někdy před polednem,“ řekl Stevens. „Nepovídejte, že tu máte kuchyň. To už by bylo příliš mnoho dobrýho v tom dnešním marastu. Vypadá to tady takhle v zimě často, chlapci? Jestli jo, tak zlatej Texas.“

„V Oklahomě je takovýhle počasí taky výjimečný,“ řekl Nick. „A co má bejt? Nějaká pitomá chumelenice nás přece nezlomí natolik, abysme nemohli skáknout naproti do Lone Staru a přinýst čerstvejch sendvičů a karbanátků co hrdlo ráčí. Gus Trigett má všecko, i žvejkačky a joja. No tak, kdo se hlásí? V Malý Americe choděj třikrát denně na zdravotní procházky a maj tam padesát pod nulou.“

„Já tam dojdu,“ řekl jsem. „Určitě je nejmíň dvacet nad.“

„Natáhněte si přes ulici provázek, náměstku,“ řekl Flack. „Abyste trefil zpátky.“

„Však on trefí,“ řekl Nick. „Hned ti najdu nějakej špagát a sněžnice, Charlie.“

Nepřihlásil jsem se proto, že by se mi chtělo. Za normálních podmínek podobné věci zařizoval Nick. Vítr venku zběsile vyl, znělo to jako sbor mlžných rohů a cirkulárek dohromady, nemohl jsem to nechat na jednonohém Nickovi nebo na dědkovi. Zrovna tak se nedalo počítat s tím, že na nákup dojde šerif, ne že by byl tak nafoukaný, ale prostě proto, že to byl náš šéf… Oblékal jsem si kabát a poslouchal přitom, o čem je řeč. „Pochybuju, že se s tím svým autem ještě shledáte, Winny,“ říkal zrovna poručík Stevens. A Nick na to: „Nebojte se, i kdyby ho vítr odfouk, Flack vám ho najde. Ten čte stopy jako vy oběžníky.“

„Přijímám vaše ctěné objednávky,“ řekl jsem a narazil si klobouk. „Nicku, kde máš tu svou kabelu?“

„Nemá se to,“ řekl Stevens, „ale vzhledem k tomu výjimečně mizernému počasí… No, vemte tam na mě půlku whisky. Když si dáme po lžíci do čaje, bude to nanejvýš nadvakrát.“

A hned vytáhl šrajtofli.

4

Než jsem přešel ulici, asi stokrát jsem se proklel, že jsem neposlech mámu a nevzal si na nohy kanadky. Jak jsem si přidržoval klobouk, vzpomínal jsem na teplé palčáky, které jsem už rok nebo dva ani neviděl, natož abych je měl na rukou, a klapky na uši už mi zdaleka nepřipadaly k smíchu. Ke dveřím Lone Staru to bylo nějakých třicet čtyřicet kroků, ale když jsem je konečně našel a vrazil do nich, měl jsem toho tak akorát. Byl to opravdový blizard, na Oklahomu něco nevídaného, přestože každá učebnice zeměpisu o ní praví: Podnebí suché, v létě teplé, v zimě citelně chladné. Nikde se tam nepraví (pokud si to ze školy pamatuju), že na podzim prší a v zimě chumelí.

Chvíli jsem se pral s dveřmi a kopal do nahrnutého sněhu, zatímco se ve výčepu rozhoupaly žárovky. Někdo mi přišel na pomoc, nikdy jsem toho chlápka neviděl; nejspíš taky nějaký trosečník. „Dík,“ řekl jsem mu, když jsme konečně zavřeli. „Jako v Dawsonu, co?“

Řekl jenom „jo“ a vrátil se někam ke stolu.

„Hele, náměstek,“ uvítal mě Gus Trigett, nájemce Lone Staru, motelu, který patří známé firmě Grouwer’s. „Nepřeháníte to s těma obchůzkama? Že radši nesedíte nad partičkou?“

Všiml jsem si, že seržant Nowak drží balíček karet. „Zrovna jsem chtěl rozdat,“ řekl. „Mám s tím počkat?“

„Jen klidně hrajte,“ řekl jsem. „Já tam s tím skočím.“

Připadalo mi, že se poručík Stevens trochu rozmýšlí, ale nakonec souhlasil. „Když myslíte…,“ řekl. „Nerad bych vám zasahoval do ustálenýho pořádku… Konečně je to vaše vězení a vaše klíče od mříží.“

„Ale váš vězeň,“ řekl Buck.

„Ve vašem vězení je to váš vězeň,“ na to Stevens. „Ostatně Cabrora není žádnej Luciano Calza… Je to celkem slušnej chlápek.“

„Až moc slušnej,“ řekl Nowak.

„Nikoho nezabil.“

„Aspoň mu to nedokázali. Ale já bych dal krk na to, že má na svědomí Dolores Riverovou.“

„O kom je řeč?“ zeptal se Flack.

„Ale,“ mávl rukou Stevens, „taková ta gangsterská milenka, znáte to, něco jako Bonnie Parkerová v mexickým vydání, snad fajnovější o to, že nikdy na nikoho nevystřelila. Cabrora prej s ní měl vážný úmysly, než mu ji přebral Morrison. Krátce nato ji našli s kudlou v srdci… Cabrora se k tomu samozřejmě nepřiznal, ale od tý doby pokládá všecko, co na Morrisona ví.“

„Opravdu slušnej chlápek,“ řekl jsem.

„Proč by ne? Jestli ji zabil, tak pro nevěru. To víte, mezi Mexikánama… Tam je to hned. Soud zrovna o tenhle mord velkej zájem nemá – leda kdyby se dal přišít Morrisonovi. Až Cabrora dosvědčí těch pět vražd, vzhledem k polehčujícím okolnostem dostane pár let a brzy ho pustěj na podmínku pro dobrý chování. A tu Dolores třeba Morrisonovi přimáznou na účet taky, to už je jedno, pět mrtvejch nebo šest.“

„Jestlipak Cabrorovi dají ve věznici taky una habitación individual,“ řekl Flack. „Aby nemusel sedět s nějakejma zločincema.“

Nick nalil do plecháče čaj a na talířek položil jednu z těch obložených žemlí z Lone Stáru. „Tak to tam tomu slušnýmu kriminálníkovi vem, Charlie,“ řekl. „Že se necháme poroučet a přejeme bueno apetito.“

„Mříže neodmykejte,“ řekl Stevens.

Už jsem sice strčil klíče do kapsy, ale ujistil jsem ho, že odmykat nebudu. Nemusel mi to říkat, stejně jsem to neměl v úmyslu. Co jsme nakonec my venkovští policajti mohli vědět o nějakém fajnovém Mexičanovi, který propíchl svou milenku? Vlastně nic. Mohl by po mně třeba skočit. Latinská rasa je nevyzpytatelná.

„Já bych s ním šel,“ ozval se šofér.

„Dejte si pivo, Winny,“ řekl poručík. „Jen klid.“

Vzal jsem plecháč a talířek s obloženou žemlí. Dveře na chodbu jsem si otevřel loktem a zabouchl je za sebou nohou. Pak jsem se pustil chodbou dozadu a dolů po schodech osvětlených slabou žárovkou. Napadlo mě, že vlastně nevím, jestli poručík vězni sundal pouta. Ale to bylo konečně jedno, nají se s poutama nebo bez nich. Jenom cigaretu si těžko ubalí.

Když jsem došel k zamřížovaným dveřím cel, našel jsem vězně hned v té první. Seděl na pryčně zabalený do deky a opaloval se u teplometu. Šňůra byla zastrčená do zásuvky na chodbě. Stevens zřejmě svého vězně znal moc dobře, když se nebál, že se na šňůře oběsí. Pouta mu taky nenechal.

„Frío terrible,“ povídá Cabrora a náznakově si odplivl.

„Večeře,“ odpověděl jsem. „Forraje, seňor.“ Kdo z nás neumí aspoň trochu španělsky, že ano. „Cigarrillo?“ pokračoval jsem v květnaté konverzaci. „Jestli umíte balit.“

Vypadal, že mi dokonce rozumí. „Cigarrillo?!“ zaradoval se. „Si… Gracias, seňor polícia.“

Nejdřív jsem mu skrz mříže podal hrnek s čajem a žemli. Když si to odložil na pryčnu, půjčil jsem mu tabák a papírky. Ubalil si tlustou cigaretu. Připálil jsem mu a pozoroval, jak spokojeně pokuřuje. „Ať vám to nevystydne,“ řekl jsem mu. „Ten čaj, myslím. Mate. Frío.“

Chápavě zakýval a popadl hrnek. Šlukoval a zapíjel to čajem. Teprve když dokouřil, vzal si žemli. Prostě měl takové španělské móresy.

Protože jsem chtěl hrnek a talířek zase odnést, opřel jsem se o stěnu a pomalu si balil cigaretu. Z betonové podlahy táhlo a zábly mě nohy. Taky pěkně foukalo od zadních dveří vedoucích rovnou na dvůr, do úzké šachty s deseti schody nahoru. Šachta byla nejspíš plná sněhu až k úrovni dvora, takže dveře fungovaly jako stěna ledničky. Říkal jsem si, že by snad v zájmu svědectví proti Morrisonovi bylo lepší, kdyby seňor Cabrora seděl s námi nahoře v kanceláři. Třeba bych mu i půjčil do karet.

Zrovna jsem si zastrčil cigaretu na patřičné místo a vytáhl z kapsy sirky, když nahoře prásklo pár výstřelů.

5

V té chvíli jsem dočista zkoprněl. Pro takovou kanonádu jsem neměl žádné vysvětlení. Že by si tam pánové jenom tak čistě z bujnosti stříleli do prázdných plechovek od piva, nepadalo v úvahu. Muselo se tam stát něco jiného, a to zřejmě proto, že věci byly docela jinak, než se mi doteď jevily.

Strčil jsem sirky zpátky do kapsy. Nevěděl jsem, kolik mám času na to, abych něco vymyslel, ale dověděl jsem se to vzápětí. Neměl jsem žádný. Cabrora stál za mříží s půlkou karbanátku, ze které se právě chystal udělat čtvrtku, když se ty výstřely ozvaly. Ruka ztuhla a karbanátek zůstal trčet dva tři palce od Cabrorova kníru. Já ještě pořád žmoulal tu svou nezapálenou cigaretu, když zadusaly podpatky a shora z chodby přiskákal po schodech Flack Sidley. V obou rukou držel svoje hraničářské kolty, ohlížel se dozadu a střílel kamsi nahoru. Kulky pištěly, jak se odrážely od stěn.

„Co se děje?“ houkl jsem na něj.

„Přišli si pro Cabroru, Charlie,“ na to dědek. „Teď se budou chvíli rozmejšlet co dál… Nenechaj si jenom tak ustřelit palici. Jestlipak ten náš Mexouš jezdí na koni?“

„To se ví, že jezdím,“ řekl Cabrora. „A nechte si laskavě toho Mexouše, vy zatracenej stoletej gringo.“

„A hele… Ono to mluví po našem,“ řekl Flack a bez míření vystřelil nahoru, kde se hnul nějaký stín.

„Já rozmlouvám anglicky, jako když bičem mrská,“ řekl hrdě Cabrora. „Zaručeně líp než vy španělsky. Víte, co jste mi předtím řek, seňore Carlosi? Že mi nesete píci.“

„A nenes jsem vám ji?“ já na to.

„Nic ve zlým, pane Cabroro,“ řekl dědek, „nejsem stoletej, zatímco vy Mexičan jste. Dobře že mluvíte anglicky. Já sice španělštinu lámu taky, ale občas třeba řeknu la puta a jsem svatosvatě přesvědčenej, že mluvím o fajfce. Po vašem bysme se určitě domlouvali hůř a bude zatraceně zapotřebí, abysme si rozuměli, pokud nám na to vůbec zbyde čas.“

Zatímco jsme takhle plácali, rozepnul jsem holstr a vytáhl bouchačku. „Kolik jich je?“ zeptal jsem se Flacka.

„Myslím, že čtyři,“ odpověděl.

„Co je s našima?“

„Nejspíš maj ruce nahoře. Bylo to moc náhlý, Charlie. Já byl naštěstí trošku bokem… A potom – já si nikdy nezvyk chytat se nebe, jak se to říká v biografu… Začal jsem střílet a přitom jsem koukal, kde jsou dveře.“

„Ještě pořád jsou čtyři?“

„Jeden to koupil docela jistě, za druhýho neručím. Ale tak jako tak to na vrub do pažby nebude.“

„Co náboje?“

Flack mrkl na svoje bubínky. „Dva a tři je pět… Ale něco mám po kapsách jako vždycky. Co vy, náměstku?“

„Těch šest. V kapsách nic.“

„To nebude sranda,“ prohlásil Flack.

Chvíli bylo ticho. Mrkl jsem po Cabrorovi – pořád držel ten nedojedený karbanátek a jezdil očima od Flacka ke mně a zase zpátky. Byl na tom z nás nejhůř, neměl se čím bránit, byl v cele bez pořádných dveří a ti čtyři ho zřejmě skrz mříž nemilosrdně oddělají. Ti čtyři…

„Kruci,“ řekl jsem, „to byli ti čtyři, co seděli v Lone Staru.“

„Žes nám o nich neřek, chlapče?“ na to Flack.

Normálně mi vykal a říkal mi náměstku. Jestliže mi najednou začal tykat a říkat mi chlapče… Samozřejmě, zachoval jsem se jak idiot. Bavil jsem se tam před nimi s Gusem Trigettem o našich hostech, ten jim zase řekl, že policejní stanice je naproti… Pravděpodobně šli po stopě eskorty, aby Cabroru buď unesli, nebo zabili. Ve vánici se jim stopa ztratila, zrovna se u whisky radili, jak ji znova najít, když jsem jim nezištně přišel píchnout.

„Poručík neříkal, že by po nich někdo šel,“ řekl jsem. „Vypadalo to, že je celá Morrisonova banda v base.“

„S tím už stejně nic nenaděláme, synku,“ na to Flack.

Nahoře něco zapraskalo.

Pak bylo pár vteřin ticho.

Načež se ozval hlas, který jsem poznal. Byl to hlas toho chlapa, který mi vykládal, že jedou z Chickasha do El Rena a žě měli cestou nějaké řízení. „Koukejte, dědo,“ řekl, „měl jste kliku, a dokonce jste se i drobátko strefil. Teď byste udělal nejlíp, kdybyste zahodil ten svůj arzenál, dal ruce pěkně nahoru a vylez z toho sklepa. Přišli jsme si pro Cabroru, tak nám ho vydejte. Vypadnem a víckrát o nás neuslyšíte. Je vám to jasný? Chcete se snad dožít penze?“

„Co bych vám na to řek?“ odpověděl Flack. „Možná že s panem Cabrorou máte nějaký nevyřízený oučty, to je vaše věc. Nám nic neudělal a je to koneckonců host. To je teda zase naše věc, že jo.“

„Co tím chcete říct?“

„To se ptáte stejně jako před chvílí já. Sám nevím, co tím chci říct. Třeba to, abyste táhli, odkud jste přišli. Co to melete o mý penzi? Jestli se jí dožiju nebo ne, do toho vám nic není. Stejně dostanu starou prdlačku. Vy jste taky ze San Antonia jako naši hosti? Tam je moc krásně… Znal jsem tam nějakýho Josého Alamedu. Jestlipak to není nějakej váš známej? To vám byl darebák, to se jen tak nevidí. Představte si, že jednou…“

Jak mluvil, ukázal mi, abych Cabrorovi odemkl mříž. Honem jsem vytáhl klíče a udělal to.

„Nechte si ty kecy,“ houkl hlas shora. „Už jsme z toho trošku nervózní. Zatracenej dědku, to si myslíte, že se tam dole proti nám udržíte do rána?“

Flack mi ukázal na zadní dveře.

Nahoře šuškaly hlasy. Pánové se nejspíš radili, jak na nás. Ne že by mi z toho bylo právě nejlíp.

Sel jsem k zadním dveřím, vytáhl z kapsy klíče a snažil se, aby moc necinkaly. Když jsem odemkl, zmáčkl jsem studenou železnou kliku a pokusil se pootevřít. Dveře se naštěstí otevíraly dovnitř, ven bych s nimi ani nehnul. Ze škvíry se vysypalo trochu sněhu.

Dědek se ohlédl a udělal rukama, jako když plave čubičku.

Kývl jsem, že chápu, pořádně jsem klikou trhl a otevřel úplně; stála tam bílá zeď, jen nahoře pod zárubní trochu sesypaná dovnitř.

Flack ukázal na žárovku. Samozřejmě, bylo by pro nás lepší být ve tmě, kdyby ti shora naráz zaútočili. Protože se v budově nevyznali, nahoře v chodbě přitom zhasnout nemohli (pokud nechtěli spadnout ze schodů), a my bychom je tím pádem viděli, zatímco oni nás ne.

Vypínač byl sice u nich nahoře a naše žárovka dost vysoko, jenže to už Cabrora nesl z cely židli, takové to obyčejné čtyřhranné štokrle bez opěradla. Postavil se na ni, natáhl ruku a žárovka zhasla. Byl to velice chápavý chlápek a začal se mi líbit.

„Co to tam kujete, sakra?“ zeptal se hlas shora.

A ten první hlas zahulákal: „Nehrajte si s náma! Jestli nám nevydáte toho zatracenýho všivýho Mexikána do pěti minut, rozstřílíme vás na maděru. Krev z vás bude cákat jak z kropícího vozu. Vytaháme vám z břicha dvanáct yardů střev a omotáme vám je kolem krku.“

„Helejte, pánové,“ na to Flack, „to s těma střevama, to jste někde četli, ne? Kde by se ve mně vzalo dvanáct yardů střev? A vůbec, počkejte si těch pět minut, když už jste je hodili do placu. Nechte mě přemejšlet, co je pro mě výhodnější: Dát vám pana Cabroru, nebo se tady dole zabarikádovat a počkat na jaro.“

„Už jenom čtyři minuty.“

„To mi stačí. Nenechali jste mě domluvit, jak jsem vám povídal o tom Alamedovi.“

„Jen si žvaňte podle libosti, dědku. Za čtyři minuty se toho dá napovídat hromada, ale bejt váma, radši bych přemejšlel o spokojeným stáří.“

„To za mě dělá První americká živnostenská pojišťovna. Tak abych pokračoval. Ten José Alameda…“

Zatímco si vyměňovali zdvořilosti a dědek do toho vytrvale zaplétal svého vymyšleného Alamedu, toho darebáka ze San Antonia, zuřivě jsme s Cabrorou hrabali. Naštěstí sníh nebyl moc udusaný a zdálo se, že se závějí dostaneme ven. Moc jsme na to neviděli, jenom od světla nahoře v chodbě (které bylo navíc za rohem), a ještě k tomu nás strašně zábly ruce. Střídali jsme se v hrabání čím dál rychleji a pokoušeli se v těch pár vteřinách ohřát u teplometu, dokud mě nenapadlo teplomet vypnout a použít jeho plechovou mísu jako lžíci bagru.

„Už jenom dvě minuty,“ houkl ten chlap nahoře.

„No jo, taky mám hodinky,“ řekl dědek a zašeptal: „Lezte… Jdu hned za váma.“

Popostrčil jsem Cabroru. Začal se hrabat nahoru. Teď bylo slyšet hlavně vítr, který venku proháněl přívaly sněhu sem a tam. „Charlie,“ řekl mi do ucha Flack, „ty dveře už asi nepůjdou zavřít, co?“

„Určitě ne,“ řekl jsem. „Jsou do půlky zaházený sněhem.“

„Kruci… Mohlo by jim to dojít skrz průvan.“

„Cabrora už je skoro venku.“

„Okej,“ šeptal Flack, „až budeme venku všichni tři, zkuste dolů nahrnout co nejvíc sněhu. Kdyby šli za náma, střílejte, ale zbytečně ne. Náboje se můžou hodit pozdějc, čerta starýho víme, co… Vyvedu koně.“

„Jo,“ řekl jsem.

„Poslední minuta!“ ozvalo se shora.

„No a co má bejt?“ odpověděl Flack. „Minuta je celejch devadesát vteřin.“

„Jakejch devadesát vteřin?“ povykoval gangster. „Šedesát, vy idiote!“

Rychle jsem se vysoukal nahoru. Ten zatracený Cabrora mi podal ruku a vytáhl mě. Otočil jsem se a pomohl Flackovi. „Fuj, to je fukejř,“ skuhral. „Honem, zasypte tu díru. Vyvedu koně a vypadneme zadem. Jenom sebou hoďte, ať za náma aspoň chvíli nemůžou.“

Zmizel ve vánici. Tlačili jsme závěje sněhu rukama nohama, až jsme úplně ucpali dveře, a pokračovali jsme zdárně dál, dokud se celé schodiště neztratilo pod pěkně uplácanou mohylou.

„Jak to myslí s tím koně?“ zeptal se Cabrora. „Koně na tohle počasí? Nieve… Nieve por todas partes.“

„Cože?“ houkl jsem do větru.

„Ta sníh,“ přeložil mi to. „Je ve všech částech.“

„Jako všude?“

„Si. Všude.“

„Taky říkáte pěkný blbosti,“ utrhl jsem se na něj. A protože mi ho hned nato přišlo líto, zeptal jsem se ho, jestli mu není zima. „Si,“ odpověděl. „Zebou mě nohy. Ruce mě taky zebou, companěro.“

„Radši mi říkejte seňor polícia. Já neumím španělsky, sabe? Támhletudy… Jestli se nemejlím, tak tam někde jsou vrata do maštale. Můžete seňorovi Flackovi píchnout s koňma. Já to tu radši pohlídám, kdyby se třeba vykutali ven.“

„Nebojíte se, že prchnu?“

„V tomhle počasí? Kam byste prchal, tohle svinstvo je všude. Ve všech částech, jasný? Padejte, pronto.“

Zmizel v metelici. Stál jsem u hromady sněhu a čekal. Představoval jsem si přitom, jak se proti mně vynoří ruka s bouchačkou a jak tu ruku pořádně nakopnu.

Měl jsem sněhu plné boty, měl jsem ho za krkem, klobouk už mi vážil nejmíň deset liber a ve svetru mi nebylo právě teplíčko. Spíš pořádná zima, protože jsem se při kutání zpotil. Cabrora zůstal v kabátě, zato Flack měl přes košili jenom svoji koženou honáckou vestu. Pak jsem si vzpomněl, že v maštali jsou vatované kabáty a houně.

Na dvoře byla tma, jen nepatrně sem z ulice svítila reklama Lone Staru, ale ta vypadala ve vánici sotva jako světlejší skvrna, přes kterou se honily tmavé vločky. Vítr hvízdal v telefonních drátech. Hotová Aljaška.

Najednou jako bych odněkud z podzemí slyšel hlasy. To už asi útočníci dobyli nebráněný suterén a našli tu hromadu sněhu v otevřených dveřích. Přemýšlel jsem, jak dlouho jim může trvat, než se tím prohrabou, když mě zezadu někdo popadl za rameno. „Jedem,“ zařval mi do ucha Flack. „Tuhle máte vaťák, náměstku… Musíme otevřít vrata a vypadnout.“

Pustil jsem se za Flackem a v chůzi si navlékal kabát. Málem jsem vrazil do jednoho z koní. Dědek na ně hodil houně, ale jim se ta vyjížďka stejně nezamlouvala. Frkali, přešlapovali a střásali ze sebe sníh.

Za chvilku jsem se ocitl u vrat. Byla dole dobré tři stopy ve sněhu a dalo nám pěknou fušku, než jsme jedno křídlo aspoň trochu pootevřeli.

Ta škvíra neměla víc než sedm palců, když se někde za námi ozvalo přidušené zaklení. To znamenalo, že ve sněhové mohyle na schodech je přinejmenším díra.

Flack sáhl někam do sněhové studené tmy a vytáhl odtamtud tři koně, na jednom z nich už seděl Cabrora. „Nech už vrata vratama… Koně maj větší páru…“ Viděl jsem, jak skáče do sedla; honem jsem se taky vyhrabal na kobylu. Sedlo bylo plné sněhu a studilo.

Vrata zaskřípala, jak se do nich opřel Flackův kůň.

Protlačili jsme se za ním. Ozvěna osamělého výstřelu za námi se ztratila ve vytí blizardu.

6

Za zadními vraty complimentské policejní stanice se táhne pustá pastvina. Křižuje ji klikatina cest a cestiček vedoucích mezi starými dobytčími ohradami většinou odnikud a nikam, jak si je ti před námi vyšlapali, aby měli blíž k něčemu, co už dávno odnesl čas společně s nimi. Jako kluci jsme to bludiště měli v malíčku, ale i kdybych si ty staré stezky k polorozpadlým kůlnám a zasypaným studnám pamatoval, dnes by mi to stejně k ničemu nebylo. Všechny přikryl sníh, tak udusaný větrem, že se jeho povrch pod kopyty koní bořil a lámal jako cukrová poleva.

Na sever, souběžně s hlavní silnicí, se tamtudy dostanete k haciendě pracháče Grouwera, majitele Lone Staru a stovky dalších motelů a bufetů Grouwer’s. Když se pustíte na jih, dorazíte k velkému parkovišti u Tildenovy benzinové pumpy.

Sotva jsme vyjeli, přepadl mě nepříjemný pocit, že z nás dvou jsem služebně starší a měl bych rozhodnout kudy dál. Proto jsem pobídl koně a dědka dojel.

„Kam pojedem?“ houkl jsem mu do ucha.

„Musíme jim zmizet,“ odpověděl. „To snad ani nebude velkej problém… Akorát že přitom musíme najít pomoc pro šerifa.“

„Nějaký šoféry? Možná že parkujou u Tildena.“

„Spíš chlapy od Bayera.“

Bayerův ranč B s křížkem leží na protější straně, asi míli od silnice, skoro naproti Grouwerovi.

„Možná že by píchnul Grouwerův správce,“ řekl jsem. „Tam to máme blíž a nemusíme přes silnici.“

„Jenže koho tam Grouwer kromě správce má? Jenom toho poskoka Woodmana a čínskýho sluhu. Co bys chtěl s takovým manšaftem dělat proti čtyřem zabijákům, Charlie?“

„Uvidíme, kam dojedem.“

Zaslechl jsem Cabroru, jak taky něco povídá. „Cože?“ zařval jsem na něj. „Carramba,“ opakoval, „máte se mnou starosti, el seňor polícia.“

Pokračovali jsme směrem, který se nám zdál být severní, ale brzo jsme úplně ztratili orientaci. Sníh nás oslepoval a vichřice vyla. Koně frkali a střásali ze sebe sníh.

Pak jsme narazili na kůly a břevna zaváté ohrady.

„Kruci… Kdybych tak věděl, co je to za corral,“ zahulákal dědek. „Moh by to bejt ten velkej prostřední za kostelem? Ale to bysme byli spíš na jih než na sever, co? Kruci… O tolik jsme se přece otočit nemohli.“

„Třeba je to ten, co je od něj nalevo,“ řekl jsem.

„Ten za školou?“

„Jo. Ten je z takovejch tlustejch klád.“

„Tak doleva.“

Nechali jsme ohradu ohradou a klády nám okamžitě zmizely ve vánici. Jeli jsme dál, čtvrt hodiny, dvacet minut… Nikde nic. Koně už to viditelně nebavilo a pohazovali nervózně hlavami. Sundal jsem klobouk a shodil z něj asi tunu sněhu.

Najednou se před námi vynořilo něco tmavého, jako vysoká zubatá zeď, a koně se k tomu stočili bokem.

„To je přece ten jedlovej lesík pod hřbitovem,“ řekl jsem.

„To jsme si teda sakra zajeli,“ na to Flack. „Vjedem tam? Budem aspoň trošku za větrem. Oni nás těžko dostihnou, když nemají koně. A i kdyby je měli, podle jakejch stop by nás asi hledali?“

Řekl jsem, že postáváním v lese nic nevyřešíme, jelikož nanejvýš za půlhodinu skončíme jako ten Irčan OTenhleten v Montaně, o kterém nám sám vyprávěl, a Flack na to: „Když já si musím zapálit, náměstku.“

„Idea buena,“ prohlásil Cabrora.

„No jo,“ na to dědek. „Však vám taky dáme.“

Nemělo smysl zdržovat se hledáním cesty. Prodrali jsme se křovím mezi stromy, vichřice tady navála celé valy sněhu, a když jsme se dostali dál, byli jsme opravdu za větrem – aspoň natolik, aby se dala pod kabátem jakžtakž ubalit cigareta, ze které přitom neulítla ani polovička nasypaného tabáku. Horší to bylo s ohněm, ale Flack měl naštěstí kovbojské zápalky, kterými se dá škrtat o všechno a jen tak něco je neuhasí.

Kouřili jsme a schovávali cigarety v dlaních.

„Zaplať pánbu za tu fujavici,“ řekl Flack. „Bejt normální oklahomský počasí, už nás dávno maj.“

„Kdyby nebyl ten sníh,“ řekl Cabrora, „tak já už sedím pěkně v teple u soudu v Tulse.“

„Helejďte, Cabroro,“ řekl jsem, „píchnul jste tu Dolores Riverovou, nebo ne?“

„Seňore Carlosi…!“ zvolal dotčeně. „Jak se můžete takhle ptát…?!“

„No – jenom tak mezi námi,“ řekl jsem. „Připadáte mi jako vcelku slušnej chlápek a taky se tak chováte. Jestli navíc u soudu prásknete, co všechno víte na Morrisona, budete to mít k dobru. Ale to, že byste propích kudlou ženskou, to mi k vám nepasuje.“

„Ženská? Jak by se mohlo říkat takhle… Dolores Rivero, to byl sen. Španělská noc plná vášně. Oheň a led. Nádherná… Muchacha guapa.“

„Zahnula vám s Morrisonem,“ řekl Flack.

„No a co,“ na to Cabrora. „Zahnula, zahnula. Měla na to právo. Neměl jsem pro ni, co potřebovala. Eh… Taková růže potřebuje invernadero de oro, seňores…“

„Cože potřebuje?“

„Takové to,“ řekl Cabrora, „ze skla.“

„Akvárium?“ zeptal se Flack.

„On myslí skleník,“ já na to.

„Tak,“ souhlasil Cabrora. „Skleník de oro. Zlatý skleník.“

„To je blbost,“ řekl Flack. „Skleník nemůže bejt zlatej, jedině skleněnej. Měli bysme se pohnout, hoši.“

„Takže jste ji nepích?“ zeptal jsem se Cabrory.

„Quién sabe?“ odpověděl a tiše se zasmál.

„No jo, tak si to nechte,“ řekl jsem.

Když jsme vyjeli z lesíka, měli jsme už zase spoustu víry ve svůj orientační smysl a sebejistě jsme si to namířili ke Grouwerově haciendě. Po další čtvrthodině nám zbyla jediná jistota, že už zase nevíme, kde jsme. Dědek nadával, koně se rezignovaně ploužili se svěšenými hlavami, Cabrora zasmušile mlčel a mě zábly nohy. Taky se mi zdálo, že mi umrzá špička nosu a uši a vybavovaly se mi přitom všechny hrůzostrašné historky z četby o dobrodružstvích hrdinných amerických objevitelů v polárních končinách. Například Pearymu postupně umrzly všechny prsty u nohou, než se napotřetí dostal na severní pól, a to ještě kdoví jestli, protože – mezi námi řečeno – jak mohl poznat, jestli je nebo není na pólu, když to tam všude vypadá stejně?

Ploužili jsme se závějemi další věčnost, až se Flackův kůň jménem Pošuk najednou zastavil a vypadal, že se mu dál nechce. Flack se pokusil pobídnout ho, ale kůň začal bočit a zuřivě pohazovat hlavou.

„Co tam má, sakra?“ divil se Flack. „Takovej poslušnej kůň?“

To mohl říct jenom on. Pošuk nebyl ani trochu poslušný kůň a nikdo z nás na něm nejezdil, dokud šerif nevzal do party dědka. Ten se s tím bláznivým a nebezpečným koněm kupodivu domluvil, protože nejspíš znal nějakou koňskou řeč jako doktor Doolittle.

Popohnal jsem svou kobylu a najednou jsem jí málem sjel přes hlavu někam dolů. „Už vím, kde jsme,“ potěšil jsem Flacka. „Před náma je Studená rokle. Jiná taková díra na východ od silnice není široko daleko.“

„Taky mě to mohlo napadnout,“ řekl Flack. „Nemít pod sebou tohle moudrý zvíře, už jsem se tam kutálel. No jo, my jsme Grouwerův barák minuli, protože jsme jeli moc na východ… Když teď pojedem doleva, narazíme na silnici… Možná že se po ní pojede lip, tam se sníh přece jenom tolik nedrží.“

Vyrazili jsme doleva. Po pravici jsme měli Studenou rokli, křovím zarostlý zářez v prérii, který kdysi vedl až na pozemky B s křížkem. Potom ho v jeho dolní části přerušila nová silnice, ke které jsme teď jeli.

Ještě jsme museli zdolat příkré stoupání po náspu, než jsme konečně ve zdraví uviděli vršek jednoho patníku.

Nepříjemné bylo, že jsme vyjeli z poměrného závětří a vichr se do nás znova opřel naplno. Nemluvili jsme, protože nám rval slova od úst. Jízda po silnici byla lepší jen proto, že jsme se mohli orientovat podle vršků patníků. Namířili jsme na jih, zpátky k městu.

Nedaleko před námi stála Grouwerova hacienda. Správce Fowey si rád hrál na drsňáka a starý Grouwer ostatně taky. Kromě toho jistě měli náboje do všeho možného – a byli odpočinutí, což se o nás říct nedalo. Rozhodl jsem se, že přece jenom požádáme o pomoc je. Bayerův ranč B s křížkem je totiž míli na západ od silnice a soukromá cesta, která k němu vede, se táhne mírně stoupající pastvinou bez jediného orientačního bodu. Hledat ranč v tomhle počasí a ve tmě se mi zdálo předem odsouzené k nezdaru.

Kromě toho všeho bych se byl rád zbavil nutkavého pocitu, že tady vlastně zastupuju šerifa. Ne že bych to nedělal rád, když měl Buck volno, docela mě bavilo postávat přede dveřmi policejní stanice, blýskat vyleštěnou hvězdou a pozorovat cvrkot. Jenže vedle Flacka Sidleyho, s korunním svědkem v procesu s Morrisonovou bandou, a ještě k tomu v blizardu s gangstery v patách jsem se jako šéf necítil nejlíp – pokud jsem se necítil vyloženě mizerně.

Probíjeli jsme se metelicí dalších deset minut nebo snad čtvrt hodiny. Pak jsme konečně vlevo od silnice zahlédli rozmazanou světelnou skvrnu.

„To je taková ta hřbitovní lampa, co má Grouwer zvenku na baráku,“ křikl mi do ucha Flack.

Souhlasil jsem a odbočili jsme tam.

Po chvilce jsme se ocitli u plotu z tepaného železa, který tady trčel ze závějí ještě pořád na sáh vysoko. Jako by se starý Grouwer bál, že mu všichni obyvatelé Complimentu jako jeden muž naskáčou do zahrady.

Odtud bylo vidět další, větší světlo, a podle jeho polohy vzhledem k lampě nad vchodem jsem odhadl, že je to velké francouzské okno vedoucí na terasu. Kývl jsem na Flacka, aby počkal, a rovnou ze sedla jsem na ten plot vlezl. Když jsem na opačné straně spíš spadl, než slezl do zahrady, byl jsem ve sněhu po pás, ale už mi to ani nepřišlo. Podržel jsem si klobouk, který jsem měl naražený až k očím, sehnul jsem se a potácel se směrem, kterým vedl chodníček z plochých kamenů – teď samozřejmě nejmíň tři stopy pod podrážkami mých bot. Pak jsem konečně minul tu hřbitovní lucernu a zahnul k terase.

Zamlátil jsem na osvětlené skleněné dveře zevnitř zastřené nahnědlým závěsem.

Vzápětí se závěs odhrnul.

7

Třeba říct, že starý Elihu Grouwer má dceru. Jmenuje se Charlotte, ale říká se jí Pink, protože je celá růžová jako fondánové cukrátko. Neměl jsem tušení, že je doma, studovala totiž v Kansas City. Kapánek jsme se znali z loňských letních prázdnin.

Teď na mě zírala skrz sklo a vypadala, že nevěří svým očím, ale spíš ji vyděsil můj promodralý ciferník. Když jí konečně došlo, že nejsem žádná noční příšera, ale první náměstek městského šerifa, ten sympatický mládenec Charlie Blount, odemkla a pokusila se otevřít, což se jí povedlo asi tak na palec. „Jéžiš, pane Blounte…“

„Tatínek je doma?“ zařval jsem.

Kývla. Snad to znamenalo, že otecko doma je. Ostatně to byla stupidní otázka, kde by taky v tomhle počasí byl, ledaže by vůbec odcestoval, ale to dělal jen výjimečně, protože měl na všechno lidi. I na kontrolu svých nesčetných bufetů a motelů Grouwer’s.

Pak jsme chvíli cloumali dveřmi, až jsem konečně vpadl dovnitř. Plápolal tam oheň v krbu a odněkud zezadu přikráčel sám Elihu. V ruce držel sklenici mléka, protože si potrpí na zdravou výživu. Taky jí salát a všelijaké vitaminy, čímž nechci tvrdit, že si občas nedá panáka.

„Jaká to nečekaná návštěva,“ prohlásil poněkud ponuře.

Těžko mohl mít radost z takové návštěvy. Před nějakým časem jsme se pěkně chytli s ním a s jeho nezvedeným synáčkem Paulem. Chtěli se na nás tehdy vytahovat oba, jenže zákon byl přece jenom na naší straně. Napřed to uznal starosta Ben Ritter, a protože sem do haciendy chodil na tácky, uznal to nakonec (byť nerad) i starý Grouwer. Paul, který se v rámci našeho sporu pokusil podpálit policejní služebnu, nic uznávat nemusel. Postaral se o něj soud a nepomohly mu ani tatínkovy miliony – poslali ho na tři roky do jednoho bohulibého ústavu, který se zabýval převýchovou podobných veselých mládenců.

„Venku čeká Flack Sidley a ještě jeden chlápek,“ řekl jsem. „S třema koňma, pane Grouwere. Moh byste někoho poslat, aby jim otevřel bránu?“

„Abych se přiznal, vůbec vám nerozumím,“ na to Grouwer. „Copak to nemáte k vám na stanici deset minut, náměstku?“

„Ale jo,“ řekl jsem. „Jenže tam sedej čtyři gangsteři z Morrisonovy texaský tlupy. Myslíte, že bych vás jinak obtěžoval, pane Grouwere? Potřebuju vaši pomoc.“

„To jsou věci,“ řekl a delší dobu vrtěl hlavou. „Pink… Eh, Charlotte… Skoč pro Foweyho. A řekni Woodmanovi, ať otevře bránu. Nejspíš to bez lopaty nepůjde. Potom ať se postará o koně… Odpusť, holčičko, ale už jsi dost velká, abys měla autoritu i u správce. A když tu není Yeh Sao… Tak běž…“ Načež se obrátil ke mně: „Poslyšte, náměstku… To je pěkné týrání zvířat, prohánět koně v tomhle počasí.“

„To je,“ řekl jsem.

Vrtěl hlavou a cucal svoje mléko. „Myslíte, že nějaké bližší vysvětlení by —?“ A protože jsem na to nic neřekl, zeptal se přímo: „Co jste myslel těmi gangstery, náměstku?!“

„Gangstery,“ řekl jsem. „Mějte trpělivost.“

Trvalo to přesně tak dlouho, aby starý Elihu stačil vydumlat mléko a já vyrobit na koberci pořádnou louži. Pokoušel jsem se usušit klobouk u krbu, když se někde v domě ozvaly hlasy a Pink přivedla Flacka s Cabrorou. Průvod uzavíral správce Lem Fowey, šest stop a pět palců kostí, šlach a svalů. Do baráku zřejmě vedly nějaké další dveře, o kterých jsem neměl páru. Protože se všichni místní okamžitě podívali na mě, ukázal jsem na Mexikána a řekl, že je to seňor Cabrora, a ten to samozřejmě hned rozvedl: „Luís José Hernando Cabrora de Zapatilla y Manga. Buenas tardes, seňorita, cómo está usted, seňor haciendero?“

„Grouwer,“ zabručel haciendero. „Lem Fowey, správce… Moje dcera Charlotte.“

Ten mexikánský mizera popadl Pink za ruku a utřel si o ni knír. Vypadala, že je z toho celá vedle.

Pokud jsem si měl aspoň trochu udržet autoritu, musel jsem tomu cirkusu šéfovat dál. „Nechte toho, Cabroro,“ řekl jsem. „Na zdvořilosti nemáme čas. Nezapomínejte, že jste sice korunní svědek v procesu s Morrisonem, ale zavřenej korunní svědek.“

„Pane Cabroro…?!“ vzdychla Pink.

„Si,“ přikývl zasmušile Cabrora. „Seňor polícia má pravdu.“

Starý Elihu už toho měl dost a znova se domáhal vysvětlení, o které jsem se pokusil, zatímco Flack Sidley a Cabrora se vypařovali u krbu.

„Zatraceně,“ řekl Fowey, když jsem skončil, „chcete říct, že čtyři darebáci drží v šachu policejního poručíka ze San Antonia, jeho seržanta, šoféra – a s nima ještě šerifa s tím jednonohým invalidou? To jste to teda dopracovali, pánové.“

„Nechte toho, Leme,“ vřískla Pink. „Musíme jim přece pomoct. Co z toho máte, že se na ně vytahujete? Ráda bych viděla, co byste dělal na jejich místě. Gangsteři, tady v Complimentu! No páni…“

„To stačí, Charlotte,“ zarazil ji Grouwer. „Jak tu situaci vidíte, náměstku?“

Viděl jsem to bledě, pokud jsem to vůbec viděl. Neměl jsem potuchy, jak to vypadá v kanceláři. Chlápkové zjistili, že jsme jim s Cabrorou frnkli, a stopovat nás nemohli. Protože jeli v autě, nebyli zrovna vybaveni do blizardu – a i kdyby byli, ve sněhu po nás žádné stopy nezůstaly, protože je vítr okamžitě zavál. Možná že ani nevěděli, že jsme odjeli na koních. „To máte těžký,“ řekl jsem duchaplně. „Situaci známe jenom z jedný strany…“

„Měli bychom se vžít do mysli těch gangsterů,“ řekla Pink a oči jí přitom nadšeně plály. „Sedí tam, jsou čtyři… a proti sobě mají pět zajatých policistů. Nemůžou pryč, protože nemají auto…“

„To je zatracený,“ řekl správce Fowey a odplivl si do krbu. „Promiňte, slečno… Kdyby aspoň přestalo chumelit, mohli bysme zajet k Bayerovi, vzít jeho lidi a prostě to tam jít rozstřílet.“

Grouwer se po něm podíval.

„No jo,“ na to Fowey, „to by nešlo.“

„Víte co, pane Blounte?“ řekla Pink. „Zavolejte tam.“

„No ovšem,“ přidal se starý Elihu, „proč ne? Ať řeknou, co chtějí. Musíme se za každou cenu vyhnout krveprolití.“

„My přece víme, co chtějí,“ řekl jsem. „Cabroru.“

„Třeba se s nima nějak dohodnete, Blounte.“

Řekl jsem, že o tom dost pochybuju, ale Pink už mi nesla telefon. Šňůra se za ní táhla po mokrém koberci. „Mám vám vytočit centrálu?“ zeptala se.

„To je dobrý, slečno Grouwerová,“ řekl jsem. „Umím to sám.“

Postavila přístroj na římsu krbu. Vzal jsem sluchátko a vytočil centrálu na městské poště. Zdálo se, že telefon vyzvání, ale nikdo se nehlásil. Zkusil jsem to znova. Zase nic. „Neberou to,“ řekl jsem. „Smithsonová tam samozřejmě není a noční služba možná kvůli tý kalamitě nedorazila.“

„To může bejt tím sněhem,“ na to Fowey. „Kdopak ví, co se kde ucpalo. Zkuste to ještě jednou, Blounte. Třeba se to nějak prošťouchne.“

„Hrome,“ zabručel Grouwer, „představujete si to jako potrubní poštu, Fowey?!“

Vytočil jsem číslo centrály do třetice, ale moc jsem si od toho nesliboval. Už nějaký čas měla být v Complimentu automatická ústředna, aby na poště nemusela být služba čtyřiadvacet hodin denně, jenže se o to přetahovaly tři společnosti, každá nabízela jiné výhody a starosta Ben Ritter s městskou radou se pořád nemohli rozhodnout.

Kupodivu, do třetice jsem se dočkal. Sotva telefon jednou zazvonil, ve sluchátku to luplo a ozvalo se: „Haló… Tady pošta Compliment.“

„Jéžiš, co tam takhle pozdě děláte, paní Smithsonová?“ řekl jsem. „Tady Charlie Blount.“

„Co bych tady asi dělala?“ na to Smithsonová. „Přikládám do kamen. Copak nevidíte z okna tu činu? Střídání mi nepřišlo a bydlím na druhém konci města. To si tady radši ustelu na balíkách než zabloudit a někde zmrznout. Nezvonil jste už jednou? Byla jsem si pro uhlí… Co potřebujete, Charlie?“

„Zavolat do kanceláře.“

„Do jaký kanceláře?“

„Šerifovy.“

„A odkuď voláte?“

„Od Grouwerů.“

„To jste byl na návštěvě u slečny a teď nemůžete pryč, co?“

„Cože?!“ já na to. „Jak vás něco takovýho mohlo napadnout?“

„Slečna Charlotte přece včera přijela…“

„A co má bejt, paní Smithsonová?“

„Jen se nedělejte, Charlie, vždyť to ví každej…“

„Jo? Nejspíš mimo mě a našich,“ řekl jsem. „Kdopak vám to řek, paní Smithsonová? Moh bych ho stíhat pro pomluvu.“

„Kdo mi to řek? Věříte, že ani nevím?“ na to Smithsonová. „Ale vy jste chtěl šerifa… Hned to bude.“ Ve sluchátku to lupalo, jak zasouvala banánky. „Kdepak, Charlie… Nějak to nejde,“ řekla po chvilce. „Já to zkusím prozvonit. Zavěste, jestli se to povede, tak vás se šerifem spojím. Počkejte u telefonu.“

„Díky, paní Smithsonová.“

„Však není za co, Charlie. Proto tu sedím.“

Pověsil jsem sluchátko na hák.

„Co je?“ zeptal se Flack.

Řekl jsem mu to. Udělal „hm“ a začal si kapesníkem vysušovat kapky vody na bubínku revolveru.

„A koho jste to chtěl stíhat pro pomluvu?“ zajímala se Pink.

Nějak jsem se vymluvil. Nato prohlásila, že všichni hrozně nastydneme a že se proti tomu musí něco udělat.

„To je nápad,“ na to Grouwer. „Fowey… Chtělo by to asi nějakou whisky. Co vy na to, pánové?“

„Si,“ povyskočil Cabrora. „Idea buena, seňor haciendero.“

„Já neumím španělsky,“ řekl Grouwer.

„Ze je to dobrej nápad,“ přeložil mu to Flack. „A taky že jo, pane Grouwer. Začínám se drobátko klepat. Všecko mám skrznaskrz mokrý a jsem řádně revmatickej. Kdybych vám moh vyprávět, jak jsem v Montaně –“

Telefon zazvonil. Hmátl jsem po sluchátku.

„Tak jsem se tam přece jenom dozvonila, Charlie,“ řekla paní Smithsonová. „Už vám to dávám… Ale vzal mi to tam nějakej cizí člověk, Charlie.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Spojte mě.“

Ve sluchátku zaharšilo. „Haló,“ ozval se hlas.

To se ví, byl to zase ten prevít.

„Tady náměstek šerifa Blount,“ řekl jsem.

„Moc rád vás slyším, náměstku… Byl to od vás moc dobrej nápad, že jste zavolal. Jestlipak je tam s váma Cabrora?“

„Jo,“ řekl jsem.

„A je v pořádku?“

„Živej a zdravej. A ještě pár desítek let to vydrží.“

„Nepovídejte,“ na to ten mizera. „Koukejte, chlapče… Jistě máte rád svýho šerifa, co? A na nějakým Cabrorovi vám určitě nezáleží. No – a my zase potřebujem Cabroru a nezáleží nám na vašem šerifovi. Tak jak to sfouknem, kamaráde?“

„Nejdřív bych šerifa rád slyšel.“

„Opatrnej, co? Tak moment.“

Zase to chvíli harašilo. Potom se ozval Buck Lee: „To jsi ty, Charlie?“

„Jo, jsem to já, Bucku.“

„Okej. Tak nejdřív: Nemluv o ničem, co nemaj slyšet, protože poslouchaj na druhým sluchátku.“

„Jasně, Bucku. Je tu se mnou Flack a máme tu taky Cabroru. Jste všichni v pořádku?“

„My celkem jo,“ řekl Buck Lee. „Ne aby tě napadlo s pánama vyjednávat. Prvořadý pro nás je, že Cabrora je korunní svědek v procesu s Morrisonem, je ti to jasný? Nemůžeme si dovolit vydat ho na smrt, i kdyby nám na něm stokrát nezáleželo. Kdybysme něco takovýho udělali, mohli bysme rovnou vrátit hvězdy.“

„Je mi to jasný, Bucku,“ řekl jsem a dobře mi přitom nebylo.

Nato se znova ozval ten zatracený gangster. „Váš šerif je hotovej filmovej hrdina… Nejspíš si myslí, že se poděláme kvůli trošce sněhu. Nemá vůbec žádnou šanci, že se z toho dostane, když nám Cabroru nedáte. Co myslíte, že uděláme, kamaráde?“

„No jo, já vás chápu,“ řekl jsem.

Moc rád bych byl v tu chvíli něco vymyslel, ale ještě nikdy jsem neměl v hlavě tak dočista vygumováno.

„To jsem rád, že nás chápete,“ povídá ten na druhé straně. „Takže nám Cabroru pěkně zabalte a koukejte s ním přiklusat. Máte na to přesně půlhodinku. Teď máme osm padesát. Když tady s Cabrorou nebudete v devět dvacet, vystřelíme šerifovi mozek z tý jeho romantický palice. Tak co? Je vám to jasný, chlapče?“

Co jsem měl dělat? Řekl jsem, že jo.

Chlápek zavěsil.

Když jsem rozhovor zopakoval ostatním, řekl Flack: „Dvě věci mě na tom trošku zarážej. Co že ti to Buck povídal, když ses ptal, jestli jsou všichni v pořádku?“

„My celkem jo,“ opakoval jsem Buckova slova.

„To může znamenat, že gangsteři ne,“ řekl Flack. „A to je docela dobře možný. Nejmíň jeden to ode mě koupil, když jsem to do nich našil z obou najednou.“

„No vida,“ na to Grouwer. „Třeba jsou jenom tři.“

„To je pořád dost,“ řekl Flack. „A teď ta druhá věc: Proč se ten parchant nezeptal, odkud voláme?“

„Třeba je mu to jedno.“

„Moc se mi to nelíbí,“ zabručel Flack a začal si doplňovat bubínky náboji, které tahal porůznu z kapes. Jeden dokonce měl v pytlíku s tabákem. „Vypadá to, jako kdyby přinejmenším věděl, že nejsme moc daleko, když nám na to dává jenom půl hodiny.“

Fowey přinesl fláděru a sklenice na tácu.

„Mohl jste vzít skotskou, Leme,“ řekla Pink.

„Ňák mě to nenapadlo, slečno,“ na to Fowey. „Taky to není moje práce.“

„Kdepak máte toho svýho Číňana?“ zeptal se Flack.

„Odjel ráno nakupovat do Rena a nejspíš někde uvíznul. Snad tam nezmrzne.“

„Číňani maj tuhej kořínek,“ nato dědek.

„Za jak dlouho to stihnete?“ zeptal se starý Elihu.

Zeptal jsem se, co myslí, bohužel jsem to ale věděl moc dobře a marně jsem si lámal hlavu, jak z toho ven.

„Musíte tam přece tady toho – eh, seňora… dopravit, ne?“ pokračoval Grouwer. „Jsou to přece nějaké záležitosti mezi gangstery… a šerifovi jde o život.“

„Tati!“ vřískla Pink. „Taková zbabělost!“

Hodiny nad krbem ukazovaly za tři minuty devět a Cabrora se nervózně probíral v kníru.

„No, co vy na to, člověče?“ zahřměl na něj starý Elihu, jako by věřil, že se zločinný Mexikán v tu ránu napraví. „Pánové se k vám zachovali velice slušně… Ted je řada na vás.“

„Si,“ na to Cabrora. „Víte, co se mnou udělají?“

„Snad to nebude tak horké,“ řekl Grouwer. „V téhle zbožné a civilizované zemi –“

„Oddělají mě,“ řekl Cabrora.

Fowey mu podal sklenici. Cabrora byl sice vězeň, ale zasloužil si jistou pozornost. Jak to bývá před popravou i v takovém Alcatrazu. Večeřičku, cigárko a panáka dají bez pardonu každému.

Bylo rovných devět, když do sebe Cabrora tu sklenici naráz obrátil a řekl: „Tak jdeme, seňores.“

Bylo to velkolepé. Pink se zrovna chystala k nějakému tomu „oh“, když zvenku něco třísklo do skla dveří. Dovnitř vtrhl poryv vichřice, mrak sněhu a jeden za druhým tři chlapi.

Hned nato práskl výstřel a zhaslo světlo.

8

Hodil jsem sebou na zem a hmátl po bouchačce. Jak jsem ležel ve tmě na podlaze a neměl po čem vystřelit, docházelo mi, že teď gangsteři pro změnu doběhli nás. Tu půlhodinu nám dali, aby měli sami čas k nám dojít. Bůh suď, jak se dověděli, kde jsme. Pustit se s nimi do rvačky se rovnalo sebevraždě. Trochu světla bylo jen těsně před krbem, do kterého za posledních vzrušujících událostí nikdo nepřiložil. Možná že to tu měl na starosti Woodman, a ten měl plné ruce práce s koňmi, pokud mu Pošuk už dávno neukopl hlavu.

Slyšel jsem přešlapování, jak si nikdo z přítomných nebyl jistý, kdo vedle něj vlastně stojí. Pokoušel jsem se vzpomenout si, jak to vypadalo, než zhaslo světlo, a vycházelo mi, že dědek stál u krbu vedle Cabrory, Grouwer a Lem Fowey byli někde uprostřed místnosti. Kde byla Pink, jsem si nedokázal vybavit. Pořád poletovala sem tam jako motýlek.

Najednou jsem ji zaslechl. Vzdychla a hned nato řekla: „Pusťte mě… Vy surovče!“ A Grouwer se připojil: „Hej, poslyšte, vy… Myslíte si snad, že –“

Známý hlas ho přerušil. „Vy jste Grouwer?“

„Pro vás pan Grouwer,“ řekl starý Elihu dětinsky.

„Ten Grouwer, co –“

„Ovšem. Majitel sítě motelů Grouwer’s, člověče.“

„Tím líp. Koukejte, Grouwere – jednou rukou držím to děvče a ve druhé mám bouchačku. Tu bouchačku má slečinka zrovínka pod bradičkou. Je to vaše dcera?“

„Ano. Je to moje dcera.“

„Okej. Tak se teď seberte a přineste náhradní žárovku. A ten kretén, co tu předešlou sestřelil, ať se ani nepokouší s tou bouchačkou podniknout něco dalšího. Za zádama mám zeď a před sebou držím tu sladkou dívenku. Kdyby mě snad chtěl trefit poslepu, musel by to do mě napálit skrz ni. Jasný?“

„Nevím o náhradních žárovkách, člověče,“ urazil se Grouwer. „Snad si nemyslíte, že se starám o takové věci?!“

„A kdo teda?“

„Copak já vím? Od toho mám správce.“

Na to se ozval Lem Fowey: „Myslím, že Woodman –“

Měl jsem vztek. Chovali se jak idioti. Woodman byl jediný člověk v baráku, o kterém gangsteři nevěděli. Kdyby Grouwer šel pro žárovku, mohl ho zároveň poslat pro pomoc, třeba na Bayerův ranč. Teď to bylo v troubě, to se ví. Utěšilo mě, teprve když jsem si uvědomil, že by gangsteři museli být padlí na hlavu, aby nechali kohokoliv z nás se vzdálit bez dozoru. „Kdo je to Woodman?“ zeptal se gangsterův hlas ze tmy.

„Šofér, domovník…“

„Kde je?“

„Teď snad ve stáji.“

Hlas řekl: „Benny…“

„Jo, šéfe.“

„Jděte s Grouwerem. Zavede vás k Woodmanovi. Přiveďte ho sem. Ať přinese novou žárovku. Kdyby snad chtěl dělat potíže, odpráskněte Grouwera.“

„Co si myslíte –“ začala Pink, ale skončilo to zasténáním.

„K čertu, vy –“ To byl Grouwer.

„Aha, tady jste,“ řekl gangster Benny. „Tohle je váš loket? Výborně. Tak kudy?“

Slyšel jsem další šoupání podrážek po mokrém koberci. Potom vrzly dveře, někde za zdí cvakl vypínač a do pokoje padlo světlo ze sousední místnosti. Viděl jsem jen kousek stěny a stropu, zřejmě to byla chodba vedoucí k těm druhým dveřím ven.

„Ty dveře nechte otevřený, Benny.“

„Jo, šéfe.“

Nějaké postavy, snad Grouwer a Benny, na okamžik zastínily bledý obdélník dveří. Jejich kroky zvolna doznívaly.

„Kdo má u sebe zbraň?“ zeptal se gangster, který držel Pink. „Jste tady čtyři, co?“

„No jo, jsme tady čtyři,“ řekl jsem. „Čert vás vem.“

„Á, to je Charlie,“ zasmál se. „Že jsme vás ale doběhli, co? Za to poděkujte tý babě na poště. Povídá: Charlie vás volá od Grouwerů… A já na to: Paní, šerif tu není, tady poručík Stevens ze San Antonia. Odkud že to volá? Baba znova, že od Grouwerů. Myslíte z Lone Staru, ptám se. Ale ne, prej od Grouwerů, kolikrát že to má opakovat, a já na to: To je hezký, paničko, copak Lone Star není Grouwerův motel? Začala mi vysvětlovat, co vlastně myslí. Povídám – jo, jenže já jsem ze San Antonia, a nemám ponětí, kde Grouwerovi bydlej…“ Znova se protivně zahihňal. „Když mi to potom podrobně popsala, jak jsem moh odolat a nevyrazit si sem na návštěvu?“

Neodpověděl jsem, protože jsem během jeho řeči přemýšlel, co by to udělalo, kdybych po něm skočil. Bohužel jsem neměl jistotu, kde je ten třetí chlap. A taky to bylo moc velké riziko vzhledem k Pink.

„Tak ty bouchačky,“ řekl ten mizera. „Vidíte ty otevřený dveře? Na podlahu za nima je pěkně vidět. Tak tam ty železa naházejte. Jeden po druhým… Pronto.“

„Co když se někdo nestrefí?“ zeptal jsem se.

„Nedělejte si srandu. Tak – bude to?“

Vytahovat jsem nic nemusel, celou dobu jsem žmoulal pažbu ve zpocené dlani. Nezbylo mi než poslechnout. Polehoučku jsem šoupl revolver po koberci. Zarazil se o práh.

„Pořádně házet,“ zavrčel gangster.

Zahlédl jsem něčí nohu, jak bouchačce pomohla na osvětlený kousek koberce na podlaze chodby za dveřmi.

„Bacha,“ řekl někde nade mnou Flack. „Abych někomu náhodou nepřerazil haksnu.“

Jedna z jeho pětačtyřicítek bouchla o koberec.

„Druhou,“ řekl gangster. „Moc dobře jsem si všimnul, že nosíte dvě, dědku.“

„Druhou nemám,“ řekl Flack. „Na mou duši.“

„Takový věci mi radši nepovídejte. Šup tam s ní.“

„Povídám, že ji nemám. Někdo mi ji vytáh z holstru.“

„Kdo, sakra?“

„Nevím. Než jsem se stačil podívat, zhaslo světlo.“

„Kecáte. Někam jste ji ulil.“

„Když myslíte,“ řekl Flack. „U sebe ji nemám.“

„Trváte na tom, že vám ji někdo vytáh?“

„Odpřísáhnul bych vám to na bibli, jestli ji máte. A proč byste ji konečně neměli? I takovej Al Capone byl pobožnej a přispíval na sirotky.“

Gangster chvíli mlčel a pak se zeptal: „Kdo z vás to byl?“

„Já ne,“ řekl jsem.

„Co ten druhej chlápek?“

„Já to taky nebyl,“ na to Fowey. „Stál jsem od něj nejmíň čtyři kroky.“

„Cabroro,“ řekl gangster.

Nikdo mu neodpověděl.

„No tak, Cabroro…“

Zase nic.

„Vy zatracenej, prťavej, mizernej Mexikáne… Je vám jasný, že se seňoritou je to zatraceně špatný?“

Nejspíš Pink zkroutil ruku, nebo jí zavrtal hlaveň pistole do krku. „Au, vy hulváte,“ řekla. „To bolí.“

„Nechte jí, sakra,“ řekl jsem.

Pořád jsem přitom ležel na mokrém koberci.

Vtom se na chodbě ozvaly kroky. Poznal jsem Woodmana, za ním šel Grouwer a průvod uzavíral gangster s pistolí, takový hubený týpek s holou hlavou, odstávajícíma ušima a jakýmsi věčným smrťáckým úsměvem. V tom příšeří nebylo vidět, že za ten svůj škleb vděčí špatně srostlé jizvě od nože nebo od čeho, po ráně, která mu musela rozpůlit tvář od koutku úst až k uchu. V Lone Staru jsem si toho nevšiml, ale to jsem ještě měl docela jiné starosti.

„Ať vymění žárovku,“ řekl šéf těch darebáků.

„Helejte, pane,“ řekl Woodman, „nejdřív musím zhasnout, jo? Jestli je žárovka v lustru rozbitá, dostal bych pecku, až na to šáhnu.“

„Kde je vypínač?“

„Všechny vypínače bejvaj u dveří. Takže tenhleten je holt taky u dveří, pane.“

„Nechte si svý rozumy. Benny…?“

„Jo, šéfe.“

„Najděte ten zatracenej vypínač a otočte.“

Slyšel jsem, jak Benny šmátrá po stěně. „Tady je,“ řekl a vypínač tiše cvakl. „Okej, šéfe.“

„Tak dělejte, Woodmane.“

Viděl jsem proti příšeří z chodby, jak se Woodman natahuje. „Nedosáhnu tam,“ prohlásil. „Vždycky to dělám ze židle.“

„Žádný stěhování. Ten dlouhej chlápek.“

„Dobrá,“ odpověděl Fowey.

Moc pěkně nás ten mizera dirigoval.

Ani ne za minutku bylo světlo. Vstal jsem. Dva chlapi stáli u dveří s pistolkami. Vedle jednoho z nich stála Pink a za ní třetí gangster. „Ten dědek,“ řekl. „Prohledat.“

Šéf kupodivu vypadal nejdůvěryhodněji. Kdyby se vydával za defraudanta, penězokaze nebo doktora andělíčkáře, klidně bych mu to uvěřil.

Druhý z jeho lidí, menší přitloustlý kníratec, opatrně přešel k Flackovi, který s úšklebkem nadzvedl paže. Trvalo to jen chvilku. „Nic,“ řekl gangster. „Je čistej.“

„Kde je Cabrora?“ zavrčel vztekle šéf a odstrčil od sebe Pink, až zavrávorala. „Viděl jsem ho tady, než to zhaslo.“

Po našem příchodu zřejmě Pink nezatáhla závěs úplně. Kdyby to byla udělala, museli by gangsteři vrazit dovnitř naslepo a po zhasnutí světla by vůbec netušili, kolik nás vlastně v salonu je. Zmizení Cabrory mi samozřejmě taky vrtalo hlavou. Napadlo mě, že to byl právě on, kdo vytrhl dědkovi z pouzdra bouchačku a pohotově sestřelil žárovku. Potom nejspíš vyklouzl dveřmi na chodbu, kde bylo v té chvíli zhasnuto.

„Všichni semhle ke zdi.“

Postavili jsme se do řady, kam nám ukázal. Grouwer, Fowey, Woodman, Pink, Flack Sidley a já.

„Otočit se. Ruce nahoru a opřít o zeď.“

„Dámy byste moh vynechat,“ řekl jsem.

„A mě taky,“ řekl Flack. „Kolikrát mě chcete šacovat? Nejsem žádnej Houdini, abych tu bouchačku jednou neměl a podruhý ji vytáh z rukávu.“

„Kuš. Benny…“

Holohlavý smrťák jménem Benny nám začal šmátrat po těle. Když to zkusil s Pink, kopla ho podpatkem přesně pod koleno. Nechal toho a jal se poskakovat.

„Kruci!“ zařval šéf. „Že si vás podám, slečinko?!“

„Co si vlastně myslíte?“ řekla Pink. „Že schovávám revolver v podprsence? Nestačí se na mě podívat, aby bylo jasné, že u sebe žádnou podobnou věc nemám? Děláte ostudu takovým lidem, jako je Johnny Dillinger. Ten by se v životě k dámě takhle nechoval. Radši by riskoval, že ho ta dáma odpráskne, než aby se prohřešil proti zásadám džentlmena.“

„Držte hubu,“ zavrčel Benny a žmoulal si koleno. „Nebo se vám taky kouknu na podvazky.“

„Sprosťáku!“ vřískla Pink.

„Přestaňte se sakra hádat,“ zavelel šéf. „Můžete se obrátit. Sedněte si na podlahu. Všichni.“

Sedli jsme si.

„A žádný blbosti.“

Tu největší blbost už jsme udělali. Měl jsem čím dál větší vztek. Neměl jsem telefonovat. Jenže jak mě mohlo napadnout, že jim Smithsonová vyslepičí, kde jsme?

„Hlídejte je,“ řekl šéf. „Jdu najít Cabroru.“

„Dávejte si bacha, šéfe,“ řekl Benny. „Jestli ten parchant má dědkovu bouchačku… Taky dovede bejt jedovatej.“

„Nestarej se.“

Šéf překročil práh, sebral odhozené revolvery a nacpal si je do kapes. Pak zmizel z dohledu. Bylo slyšet, jak otevírá nějaké dveře, něco zařinčelo a zachrastilo.

„Rád bych vás upozornil,“ zavolal za ním Grouwer, „že ten servis v jídelně je pravý Rosenthal.“

„Jo?“ odpověděl gangster. „To mě těší.“

Ozval se třesk porcelánu. Starý Elihu se zatvářil bolestně, jako kdyby si takových Rosenthalů nemohl koupit tucet hned zítra ráno. Potom bouchly dveře a šéfovy kroky se vzdálily někam dovnitř domu.

„Kdepak máte čtvrtýho?“ zeptal se Flack.

„Kdepak bysme ho měli?“ na to Benny. „Přikládá do kamínek, vyřizuje za vás telefony a popíjí pivo. Nejspíš přitom sedí na vašem šerifovi. Jestlipak v tomhle městě vycházej místní noviny?“

„Vycházej,“ řekl Flack. „Compliment Herald.“

„Fajn,“ kývl Benny. „Zejtra bude zvláštní vydání. Palcový titulky: Záhadnej masakr u Grouwerů, šest ohořelejch mrtvol v požářišti…“

„Helejte, mladej,“ řekl Flack, „já bejt váma, nebyl bych si tak jistej. Moh bych vám vyprávět spoustu příběhů, kde zákon zvítězil, ačkoliv by to bejval tenkrát taky nikdo neřek. Tak například jednou v Montaně –“

„Zavřete zobák.“

„Jak chcete. Ale bude to tady hrozná nuda, než váš šéf najde Cabroru.“

„Jestli víte, kde je –“

„Houbeles vím.“

Chvíli bylo ticho, jenom vichřice hučela za rozbitým sklem ve dveřích. Těžké závěsy se vzdouvaly a svým dolním okrajem zametaly sníh navátý na koberci.

„Pěkně to sem táhne,“ řekl Flack. „Museli jste to rozbíjet? Kdybyste bejvali slušně zaklepali –“

„Říkal jsem, abyste zavřel zobák.“

„To říkáte furt, mladej.“

„Zatracenej dědku… Jestli zase začnete s tím svým jednou v Montaně, tak vás na mou duši odprásknu.“

„Pro vás je takovejch krásnejch historek škoda,“ řekl Flack. „A taky ode mě žádnou neuslyšíte.“

Seděli jsme na podlaze a mlčeli.

Dva gangsteři na nás neochvějně mířili pistolemi, jen sem tam přešlápli. Nejspíš je bolely nohy. A taky možná zábly, protože měli jenom obyčejné městské střevíce, ve kterých museli klusat přes půl míle hlubokým sněhem. Přál jsem jim to už proto, že nás nutili sedět na mokrém koberci, což bylo jakžtakž snesitelné pro mě a Flacka (když pominu jeho revmatismus), mnohem hůř snesitelné pro Grouwera a Foweyho, kteří byli oblečeni podomácku, a zcela nesnesitelné se to vbrzku mohlo stát pro Pink, oblečenou opravdu jen nalehko. Nejlíp na tom byl Woodman, kterého přitáhli ze stáje. Měl na sobě vatované pracovní kalhoty, tlustý svetr a ještě vlněnou pletenou čepici.

„Co kdybych slečně Grouwerový půjčil vaťák?“ řekl jsem.

„Nesmysl, náměstku,“ řekl Grouwer, „proč vy? Woodmane…“

„Právě jsem to chtěl navrhnout, pane,“ řekl Woodman a začal si rozepínat svůj tlustý pracovní kabát.

„Hej,“ řekl Benny, „nic takovýho.“

„Vám to přece může bejt jedno,“ řekl jsem. „Proč by jí nemoh Woodman dát vaťák?“

„Žádný eskamotáže,“ řekl Benny. „Jasný?“

„Co takhle přiložit do krbu?“ řekl najednou kníratec. „Už je tady dost zima. Kašlu na to, jestli tý holce nastydne zadek, ale proč bych měl nastydnout já?“

„No dobrá,“ kývl Benny. „Slyšeli jste? Jeden z vás přiloží. Nejlíp rovnou Grouwer.“

„Woodman,“ na to starý Elihu. „Je to jeho práce.“

„Na to vám kašlu,“ řekl Benny. „Přiložte vy.“

Grouwer vstal, šel ke krbu, vzal ze železného kozlíku poleno a hodil je do krbu. Oharky vespod začaly čadit.

„Srovnejte to trošku pohrabáčem.“

Grouwer vzal z háku pohrabáč. V té chvíli jsem viděl, jak mu na hřbetu ruky zbělely klouby. „Pane Grouwere,“ řekl jsem, „to poleno musíte trochu nadzvednout. Čadí, protože pod něj nemůže vzduch.“

Vteřinku mlčel. Potom řekl: „Jo… Díky, Blounte.“ A udělal, co jsem mu řekl. Za co mi vlastně děkuje, věděl jen on.

A já, samozřejmě.

Uběhla dobrá půlhodina. Smolné poleno se rozhořelo praskavým plamenem. Blizard neustával. Závěsy se vzdouvaly průvanem víc a víc, hromada sněhu pod nimi rostla a po podlaze se ploužil studený vzduch, kterého byla venku nevyčerpatelná zásoba. Naši hlídači nic nenamítali, když se Pink přitiskla k otci, který ji vzal kolem ramen.

Pak se konečně ozvaly vzdálené dveře a po nich kroky na chodbě.

„Není tady,“ řekl šéf vztekle.

9

Chvíli bylo ticho. Potom sebou hnul kníratec a řekl: „Musí tady bejt. V tomhle počasí přece nevzal roha… Sám, vůbec to tu nezná…“

„To je fakt,“ přidal se smrťák Benny. „Vždyť by zmrznul za pár minut, šéfe. Bude někde zalezlej, na to vemte jed.“

Šéf se obrátil k nám: „Hej, vy… Grouwere. Nenapadá vás, kam by se moh schovat?“

„Je mi líto,“ řekl starý Elihu. „Tenhle dům není příliš komplikovaná stavba. Jestliže jste prošel všecky místnosti a nenašel ho, tak tady není.“

„Byl jste ve sklepě, šéfe?“ zeptal se smrťák Benny, jako by toužil po své opuštěné rakvi v nejvzdálenějším koutě.

„Samozřejmě,“ na to šéf.

„Na půdě?“

„Vždyť to má plochou střechu, idiote.“

„To je náramný,“ ušklíbl se Flack Sidley. „Není to šikovnej chlápek, ten Cabrora? Houdini hadr.“

„Zavřete zobák.“

„No jo, vždyť mi to říkáte furt. Já už jsem holt takovej upovídanej dědek, to víte. Jenom mě tak napadlo, jak jednou v Montaně —“

„Nechtě si to, jo?“ zařval kníratec.

„Co máte s Montanou, dědku?“ zeptal se šéf.

„Taky jsme takhle hledali jednoho chlápka,“ řekl Flack. „Na ranči Půl druhý podkovy, takhle nahoře, až skoro u kanadský hranice. Mastili jsme v čeledníku karty a kápli jsme na to, že má ten mizera pod zadkem ulitý eso. To se ví, hoši ho chtěli řádně zvalchovat, a to nebejvalo jenom tak. Pamatuju případy, že po takovým vejprasku dotyčnej švindlíř už nikdy v životě nesed na koně.“

„Proč?“ zeptal se šéf.

„Něco se mu holt kolem tý kostrče zpřeházelo,“ řekl Flack.

Kníratec se zachechtal.

„Co je ti k smíchu, Digby?“ zeptal se šéf.

„Ale… Představil jsem si toho chlápka s tou zpřeházenou kostrčí… Copak to není hezky řečeno, šéfe? Člověk hned ví, na čem je – a na čem byl ten chlápek, že si už v životě nesed na koně.“

„To je dost surový, ne?“ řekl smrťák Benny. „Kvůli jednomu ulitýmu esu…“

„Jen si vzpomeň, jak tenkrát v San Sebastianu odpráskli Goméze,“ řekl kníratý Digby. „Kvůli dvěma trojkám.“

„Držte huby,“ řekl šéf.

„No, abych vám to dopověděl,“ na to Flack. „On ten chlápek totiž, když viděl, k čemu se chystáme, vyskočil jak čertík ze škatulky, mrsknul sebou jako had a vyběh z čeledníku. To se ví, letěli jsme za ním… A nikde nic. Taky se vlastně neměl kam schovat.“

„Kde byl?“

„To byste nevěřili.“

„Tak to sakra vyklopte.“

„Nenašli jsme ho,“ zasmál se Flack.

„Vůbec nikdy?“

„Ne.“

„Tak vám ujel na koni.“

„Kdepak. Kůň zůstal v maštali.“

„Kecáte,“ řekl šéf zhnuseně.

„Jak myslíte. Jo – a to jsem vám ještě neřek,“ pokračoval klidně Flack, „že bylo krásný slunečný počasí, na všecky strany náramnej rozhled – žádnej blizard, jakej máme dneska. A protože bylo v čeledníku pěkný dusno, seděli jsme tam většinou ve spodkách a v trikách… Rozumíte? Ten chlápek zmizel jenom v prádle, všecko, co měl, zůstalo v čeledníku. Hledali jsme ho jako blázni. Kdepak, kde nic tu nic – jako kdyby se vypařil. Potom nám to vysvětlil nějakej Tim, říkali jsme mu Profesor. To vám byl zvláštní maník… Nejspíš měl školy. Proč dělá honáka, to nám nikdy neřek. Kdopak ví… Snad to bylo z nešťastný lásky.“

„Jak vám to vysvětlil, sakra?“

„Já to neřek?“

„Odpráskněte ho, šéfe,“ řekl Benny.

„Sklapni,“ utrhl se na něj šéf. „Tak co, dědku?“

„Slyšel jste někdy o tom čtvrtým rozměru?“

„O jakým čtvrtým rozměru?“

„Inu, to máte tak: My prej žijeme ve třech rozměrech, že jo. To je vejška, šířka a dýlka. Jenomže vedle těch tří rozměrů je taky čtvrtej, a ten je pro nás neviditelnej. Rozumíte? Třeba štěnice je skoro dvourozměrná. Jenom široká a dlouhá – samozřejmě když není nacucaná. Má šířku a dýlku, ale nemá vejšku. Je placatá. Když poleze po papíře, je pro ni všecko okej. Ale najednou je v papíře díra, kterou ta štěnice může prolízt… V tu ránu je ve třetím rozměru, o kterým předtím neměla šajna, a ostatní štěnice se marně rozhlížej, kam se poděla.“

„A co to má společnýho s tím ztraceným chlapem?“

„Ten prolez taky takovou dírou. Jenže ne do třetího, ale do čtvrtýho rozměru. O tom my nic nevíme, stejně jako dvourozměrná štěnice neví, že v trojrozměrným světě má papír dvě strany.“

„Jéžíšmarjá,“ zabručel kníratec, „takový blbosti… Dědek vás tahá za nohu, šéfe. Měli bysme ten barák prohledat pořádně.“

„Cabrora přece není štěnice,“ přidal se Benny. „A vůbec, kdo kdy slyšel takovej nesmysl? Šířka, vejška, dýlka… To je jasný. Ale jak se teda jmenuje to čtvrtý?“

„Čas,“ řekla najednou Pink.

„Cože?“ na to šéf. „Jak to, čas?“

„Čas je čtvrtá dimenze.“

„To znáte ze školy?“

„Samozřejmě. Dost se divím, že o tom nic nevíte.“

Starý Elihu se na ni podíval a řekl: „Nediskutuj s nima, dceruško.“

„Víte co, slečno?“ řekl šéf. „Teď se se mnou pěkně projdete po baráku. Když nenajdeme Cabroru, můžete mi ukázat, jak je to s těma rozměrama. Já se rád poučím.“

„Nikam s vámi nejdu.“

„Ale jo, jdete. Nechcete přece, abych vás nes?“

„Nechte mě na pokoji, vy…“

Šéf udělal tři kroky, sehnul se, popadl Pink za ruku a trhnutím ji postavil na nohy. „Jestli nebudete dělat dobrotu,“ zavrčel, „najdu si pár těch vašich rozměrů sám. Třeba v tý pěkný ložnici nahoře. Když je venku takovýhle počasí, je nejlepší zalízt do postele.“

Sotva to dořekl, vyskočil starý Elihu a jednu mu ubalil. Gangster zavrávoral, pustil Pink a couval před Grouwerem, který mával pěstmi jak mlátička.

Už jsem byl skoro taky na nohou, když se do toho zamíchal Benny. Obešel Grouwera, který nejspíš vzteky neviděl, a uštědřil mu krátkou, ale dobře mířenou pecku obrácenou pistolí. Grouwer se zapotácel, načež se zlomil v kolenou a sesul na podlahu.

Pink se k němu vrhla se zoufalým vzlykáním.

„To nic, slečinko,“ řekl Flack. „Z toho se vylíže za chvilku. Viděl jsem už větší rány do mnohem slabších hlav, a ani jedna nebyla smrtelná. Jen klid.“

„Zbabělci!“ vřískla. „Jak jste ho mohli nechat docela samotného… Proč jste mu nepomohli?“

„Protože se maj rádi,“ řekl šéf. „Vašeho tatíka jsem neodprásknul jenom kvůli vám. Jak tak na vás koukám, pořád mi ta myšlenka s ložnicí připadá zajímavější.“

„Potřebujem Cabroru, šéfe,“ řekl kostroun Benny.

„Jo,“ přidal se k němu kníratec. „Musíme ho odkrouhnout, vždyť to sám víte nejlíp. Nezačínejte si se sukněma.“

„Co je vám po tom, Digby?“

„Moc je nám po tom,“ řekl Benny. „Přece máme jasný příkazy. Všichni. Vy jste pověřenej vést akci a taky jste odpovědnej za to, že bude řádně provedená. Jenže pokud nebude, odskáčem to s váma. A to se nelíbí Digbymu ani mně.“

„Dejte si po hubě,“ řekl Flack.

„Tak dost, hoši,“ na to šéf. „To byly jenom řeči, zapomeňte na to. Nemyslíte, že by nám mohla ukázat, kam se moh Cabrora zapikolovat?“

„Já si jenom myslím,“ řekl Benny, „že se tady moc kecá a čas letí. Měli bysme ty lidi zavřít do sklepa a obrátit to tady vzhůru nohama.“

„Jasně, šéfe,“ řekl kníratec. „Ty lidi nás jenom zbytečně rozptylujou a zdržujou. Starej se chce prát, holka kvičí a dědek by furt kecal o Montaně.“

„Kde jsou klíče od sklepa?“ zeptal se šéf.

„Copak není odemčenej?“ na to Benny. „Povídal jste, že jste tam byl.“

„Je odemčenej, kruci. Ale musíme ho zamknout, když je tam strčíme, ne?“

Byli už zatraceně nervózní. Bohužel přitom nezapomínali mířit pistolemi na naši zdrchanou skupinku. Starý Elihu se začal probírat. Pink si k němu znova klekla a šéf ji nechal.

Brněla mě noha a studil zadek. Marně jsem se snažil přijít na to, kam se poděl Cabrora. Vzhledem k tomu, že měl dědkův revolver… Třeba se přece jenom rozhodl pro zoufalý útěk blizardem. Možná na jednom z koní. Ale taky mohl –

Už jsem to nedomýšlel.

Odněkud práskl výstřel. Viděl jsem šéfa, jak se zoufale snaží zvednout ruku s pistolí, ale jako by ho to přestalo bavit, když mu z koutku úst vytekl pramínek krve. Gangster se pomalu sunul zády po stěně a červený pramínek mu běžel po bradě a dolů po straně krku. Než se dotkl límečku košile, šéf si sedl na podlahu, skácel se na bok a znehybněl. Pistole mu vypadla z mrtvých prstů.

Benny jednou vystřelil, potom jako by rozverně poskočil dopředu a padl přímo na svůj kostrounský obličej.

Kníratec Digby se pokusil o útěk. Byl ve dveřích, když ho dostihla smrt. Vzadu na krku se mu objevila nevelká dírka, na opačné straně si kulka udělala širokou cestu ven. Jak se Digby kácel, vypadalo to, že ho proud krve z krční tepny podpírá.

„Dobrá práce, pánové,“ řekl poručík Stevens, odsunul závěs a vešel rozbitými skleněnými dveřmi z terasy.

Za ním se z vánice vynořili seržant Nowak a Buck Lee.

10

„Pane Grouwere,“ řekl Buck, „Fowey… Vemte slečnu někam vedle. Vy taky vypadněte, Woodmane. Eh, nešlápněte do toho. Je nám líto, jinak to nešlo.“

Starý Elihu neřekl nic, asi toho na něj bylo moc najednou. Ještě se nevzpamatoval z té pecky, a už aby se koukal na mrtvolu chlapa, od kterého tu pecku dostal. Pink se kolem něj ovíjela a Woodman s Foweym ho z obou stran přidržovali, aby si jednou nohou nezakopával o druhou.

„Cabrora zdrhnul,“ řekl jsem, když se vzdálili.

„Kdepak,“ řekl Stevens. „Nezdrhnul. Neříkal jsem, že je to slušnej chlápek? Přišel pro nás.“

„Sejmul toho čtvrtýho?“ zeptal se Flack.

„Ani nemusel,“ řekl Buck. „Když přišel, zrovna jsme si brali klobouky. Chlápka složil Nick Ralston.“

Řekl jsem: „Cože?!“

„Jo, Nick,“ zasmál se Buck Lee. „Lotřík si připadal náramně bezpečnej, protože nás spoutali našima vlastníma náramkama. Jenže Nick… Škoda že neumím vyprávět jako tuhle dědek… No, prostě – Nickovi chtěli připoutat ruku k jedný nožičce, co na nich stojí trezor. A Nick povídá: Pánové, jestli by vám to nevadilo, radši za nohu, abych si moh balit cigára. Jenom opatrně, jsem hrozně lechtivej. A jeden z banditů, se mi zdá, že támhleten,“ ukázal botou na Bennyho, „mu ty pouta hodil na podlahu a povídá: Tak se tam pěkně přicvakněte sám, vašnosto… No – a Nick poděkoval za pochopení a připoutal se k trezoru za tu falešnou nohu.“

„Bože,“ řekl Flack. „Lepší historku jsem v životě neslyšel. Škoda že se to nestalo v Montaně.“

„A to jste neviděl, jak se ten chlap tvářil, když Ralston nechal nohu připoutanou k trezoru a skočil po něm,“ řekl Stevens. „To bylo za všecky peníze a já se moc těším, až to budu vypravovat v San Antoniu.“

„Jak to zvlád na jedný noze?“ zeptal jsem se.

„Chlap seděl tři stopy od něj,“ řekl Buck. „A byl od Flacka postřelenej do stehna. Moc nepotřeboval, stačilo ťuknout. Než se vzpamatoval, byl v suterénu. Teď si tam nejspíš povídá s Cabrorou. Tomu jsme samozřejmě nechali jeho una habitación individual… Jenže mu tam je zima. Ten teplomet jste rozflákali, Charlie.“

„Tak svět odplácí,“ řekl Flack. „Přišel tam za váma s těma nejlepšíma úmyslama a vy jste ho za to šoupli do vymrzlýho suterénu.“

„Ty úmysly se mu započítaj k dobru u soudu,“ řekl Stevens. „Naše svědectví o jeho chování musí kladně zapůsobit na každou porotu a on sám jistě špatnej dojem nedělá.“

„To jistě ne,“ řekl Flack. „Jenom jim tam nesmí říkat, že se jmenuje Cabrora de Zapatilla y Manga.“

„Cože?“ zachechtal se Stevens.

„Tak se představil slečně Grouwerový.“

„Zapatilla y Manga?“

„Jo.“

Teď se dal do smíchu i seržant Nowak.

„Já neumím španělsky,“ řekl jsem.

„Já taky moc ne,“ řekl Buck. „O co jde?“

„Vy nevíte, co znamená Cabrora de Zapatilla y Manga?“ řekl Flack. „Cabrora z Bačkory a Rukávu.“

Museli jsme vypadat jako banda šílenců, jak jsme tam řvali smíchy mezi třemi mrtvolami.

Woodman, který přikráčel s lahví skotské a sklenicemi na podnose, se na nás chvíli znechuceně díval. Když pochopil, že v dohledné době se chechtat nepřestaneme, pomyslel si cosi o bezbřehém cynismu a policajtské otrlosti, postavil tác na římsu krbu a prkenně se vzdálil.