Jaroslav Velinský (Charlie P. Stonebridge)

Šerif Buck Lee 03. Drak z Chickasha

1

Stojím takhle před úřadovnou šerifa a pozoruju cvrkot, když si to ulicí přištráduje otevřená fordka navrch nikl vespod nikl a s náramným kvikotem pneumatik zabrzdí zrovna přede mnou, div mi nepřejede špičky bot. Za volantem sedí napomádovaný klučina v kovbojské košili se stříbrem okovaným límcem a vedle něj růžovoučká blondýnka, hezká jako obrázek.

„Vy jste Buck Lee?“ povídá.

„Ne,“ já na to. „Charlie Blount, náměstek.“

„Aha,“ kejvla. „A kde je šerif?“

„Šel se kouknout na rodeo. Co si račte?“

Zamračila se. Jak jí přitom naskočila mezi obočím svislá vráska, byla ještě hezčí, než předtím. Když si k tomu připočítáte šedý klóbrc značky John B. Stetson, náramně šik blůzičku našponovanou na patřičných místech, rajtky s pukama, kterýma byste se dokázali oholit bez mejdla, a nějakých nanejvýš osmnáct jar, bylo toho dohromady tak akorát, aby se z toho kdejaký mládenec dočista zfamfrněl.

„Rodeo za chvíli končí,“ řekl jsem. „Ale jestli to má kvalt, můžu to zrovna tak vyřídit já, slečno.“

Jak si mě změřila, vypadala, že o tom dost pochybuje.

„Hm,“ udělal ten hošík u volantu, jako by chtěl přispět k diskusi nějakou zaručeně trefnou poznámkou. „Helejte —“

„Ty se do toho nepleť, Morny,“ utřela ho.

Načež se obrátila ke mně a řekla: „Můžete tomu svému statečnému šerifovi vyřídit, že náš Paul dostal dva roky jenom díky jeho vykonstruovanému obvinění; a taky mu můžete říct, že jestli náš táta dávno zapomněl, jak to chodilo v Oklahomě za starých časů, neznamená to, že o tom něco neví někdo jiný.“

„Jo tak,“ řekl jsem, „vy jste Pink Grouwerová.“

„Charlotte Grouwerová, pane Blounte.“

Věděl jsem starou belu, že se jmenuje Charlotte. Pokud jsem o ní někdy něco slyšel, říkali jí Pink — právě pro tu růžovou tvářičku. Nikdy jsem ji neviděl, protože študovala někde v Kansas City nebo ještě dál, domů jezdila jenom na prázdniny a její táta si v Complimentu postavil haciendu docela nedávno.

„To mě teda těší,“ řekl jsem. „Ale s tím svým bráchou se zatraceně mejlíte. Chtěl se svejma kámošema lynčovat mladýho Teddyho Schwarze… Taky pro takový vykonstruovaný obvinění, jak říkáte. Tu holku tenkrát oddělal někdo jinej.“

„Nikdy by nic takového neudělal.“

„Teddy Schwarz? To se ví že ne.“

„Žádného Schwarze neznám,“ odsekla. „Paul by nic takového neudělal. To si vymyslel váš šerif.“

„Fakticky si to myslíte, slečno? Že by náš šerif dokázal oblafnout soud v El Renu? A i kdyby jo, proč by to dělal?“

„Protože nemá rád lidi, co si dokážou vydělat peníze.“

„Ale…?! Jak jste na to přišla?“

„Paul přece nebyl první.“

„Jo… Vy myslíte mladýho Fitzgeralda?“

„Samozřejmě.“

„Asi byste mluvila jinak, kdybyste tenkrát viděla bejvalýho šerifa Haggertyho,“ řekl jsem. „Ten parchant Fitzgeraldů mu ustřelil půl obličeje.“ Ukázal jsem přes rameno palcem. „Tuhle v kanceláři ležel na stole a lezly po něm mouchy.“

Pink Grouwerová zrudla. „Jak můžete být tak nechutný?“

„Já nikde neštudoval,“ řekl jsem. „Pravda je, že mladej Fitzgerald šerifa střelil zezadu, když se sehnul k holce, kterou si chtěl Fitzgerald ještě s jedním páskem půjčit na hraní. Možná, že byla mladší než vy.“

„Nebav se s tím buranem,“ řekl Morny.

Neřekl jsem nic, jenom jsem si hocha prohlíd, abych ho zaručeně nezapomněl. Po silnici okolo přefrčel kamión od El Rena směrem na Chickasha a Pink si dala k nosu kapesník, jak se za ním zvedl prach.

„Co jste myslela těma starejma časama?“ zeptal jsem se.

„Tenkrát byli muži ještě muži,“ odsekla.

„To jste někde četla,“ řekl jsem. „V každý trafice v tom vašem Kansas City nebo kde to přes rok bejváte, toho maj metráky. Nic proti vám nemám, slečno Grouwerová, a zrovna tak proti vám nic nemá Buck Lee. Radši to nechte, jak to je.“

Udělala ‚pf‘ a řekla: „Jeď, Morny.“

„Tak, tak,“ kejvnul jsem. „Mějte se, slečno.“

Neodpověděla a otočila hlavu na druhou stranu. Klučík nastartoval a fordka po mně plivla namodralý chuchvalec čoudu.

Obrátil jsem se a šel do kanceláře.

2

Sotva jsem hodil klobouk na věšák, vrzly dveře a vešel šerif Buck Lee. „Plno lidí,“ řekl svým úsporným způsobem. „Nebylo by kafe, Nicku?“

„Udělám,“ řekl Nick a honem si připínal dřevěnou nohu. Tu svou nechal někde v Belgii, takže dostal protézu zadarmo a ještě mu k ní přidali metál. Ten si připínal jenom v neděli. Dělal u nás holku pro všechno a říkal, že ho to baví.

„Co jinak?“ řekl Buck a začal si na stole rozbalovat jídlo, které si nejspíš koupil naproti v Lone Staru.

„Přijela Pink Grouwerová,“ řekl jsem.

„Hm,“ na to Buck. „A co?“

„Nejspíš tě chce odprásknout.“

„Charlie Blount, humorista,“ kejvnul Buck a zakousnul se do obložené housky.

Nick se zastavil s konvicí v ruce. „To byla ona v tom auťáku?“ zeptal se.

Buck mlčel a žvejkal.

„Hele, Bucku,“ povídám, „přijela s nějakým mladíkem ve fordce, zastavili před barákem a sháněla se po tobě. Řek jsem jí, že ti to vyřídím.“

„Povídala, že Bucka odpráskne?“ řekl Nick.

„No, to zrovna nepovídala,“ já na to. „Jenom něco o tom, že tuhle Buck dostal jejího bráchu do basy na základě vymyšlenejch důkazů, a ona že to tak nenechá.“

„Jo,“ řekl Buck a znova si ukous.

„A co chce dělat?“ zeptal se Nick. „Poslat bráchovi pilník v rohlíku?“

„Vím já? Říkala, že prej dobře ví, jak to chodívalo v Oklahomě za starejch časů, když byli chlapi ještě chlapi. A jestli prej to její taťulda nepamatuje, tak ona jo.“

„Ta určitě,“ řekl Nick.

Buck spolknul sousto. „Hm,“ udělal. „Jak vypadá?“

„Takovej osmnáctiletej blonďatej kousek,“ řekl jsem.

„Měla bouchačku?“

„Nejspíš ne, pokud ji neměla někde schovanou.“

„A co ten kluk?“

„Takovej ulízanej frája. Asi přijel na rodeo.“

„Taky něco říkal?“

„Nepustila ho ke slovu.“

„Ten bouchačku měl?“

„Možná jo. Za dvířkama to nebylo vidět.“

„Hm,“ na to Buck.

„To by bylo hezký,“ ozval se Niok, „kdyby tě odpráskla, Bucku. Táhni svý železa, padouchu. Pic, pic.“

Nick si na šerifa někdy dost dovoloval, protože sloužil už za Haggertyho, kdy byl Buck jenom prvním náměstkem. A taky byl o dost starší — Buckovi nebylo o moc víc než mně, i když byl o moc práskanější.

„Já myslím, že jenom tak plácá,“ řekl jsem.

„Dám si to kafe až přijdu,“ na to Buck a odložil nakousnutou housku. „Vem si klobouk, Charlie.“

„Kam chceš jít? Ke Grouwerovi?“

„Kam jinam?“ řekl Buck.

„Hele, Bucku,“ povídá Nick, „není to volovina? Kvůli nějakejm řečem sotva osmnáctiletý holky a jejího kámoše?“

„Kvůli tomu ne,“ řekl Buck. „Město je plný všelijakejch lidí z celejch Států. Rodeo, tancovačka, večeře u starosty a podobný vylomeniny. Nemám zájem, aby se nám tady někdo oháněl bouchačkou, i kdyby byla kašírovaná?“

Narazil jsem si klobouk.

„Ten pošahanej sjezd rodáků a přátel Complimentu nám byl čert dlužnej,“ řekl Niok.

„Jo,“ na to Buck, který už svůj příděl delších vět vyčerpal a další si šetřil na Grouwera. „Auťák je na dvoře?“

„Jo, šerife,“ kejvnul Niok.

Buck vstal, popotáh si gatě a zastrčil košili.

„Co jinak, kdyby něco?“ zeptal se Nick.

„Nic,“ na to Buck Lee. „Jdem, Charlie.“

3

Možná že jsem začal trochu moc kách a vy neznáte Compliment; ale to se dá snadno napravit. Pokud jste někdy jeli Oklahomou po silnici z Chickasha na El Reno nebo obráceně, projeli jste městečkem, která sice má starostu, pastora, šerifa, doktora, učitelku, funebráka a baráky, které k nim patří, taky motorest a hotel Lone Star, benzínové čerpadlo a další vymoženosti, ale jinak natolik nestojí za pozornost, že jste si ho zaručeně ani nevšimli, pokud jste zrovna kousek od Lone Staru nemuseli tankovat u pumpy Harryho Tildena. Tohle městečko se jmenuje Compliment od těch dávných časů, kdy byli muži ještě muži (aspoň jak to povídala Pink Grouwerová), a kdy tudy vedl místo silnice Chisholmský dobytčí trail. Tehdy tu stál jenom saloon, tři baráky a na kopečku hřbitov, který měl nad bránou nápis: POKLOŇTE SE TĚM, KTEŘÍ U NÁS ZASTAVILI PŘED VÁMI. Chlápci, kteří Chisholmskou stezkou honili krávy za těch zlatých časů, kdy se pětidolarový kus prodával nahoře v Abilene za padesát, považovali ten nápis za ohromnou švandu a některým se zalíbil natolik, že na hřbitově rovnou zůstali, sotva se na chvíli zastavili v saloonu. Tahle doba už je dávno pryč a já ji znám jenom z vyprávění, takže je docela dobře možné, že u hřbitova žádný nápis nebyl a jméno Compliment vzniklo docela jinak. Což je konečně jedno — tak nebo onak to dodává městu ten správný historický říz, aby si mohlo dovolit uspořádat sjezd rodáků a přátel, který, jak řekl Nick, nám byl čert dlužen. I když zase na druhou stranu vnes trošku ruchu do jediné ulice, sice dlouhé přes půl míle, ale vesměs oživené jenom náklaďákam a kamiónama, případně nějakou tou strkanicí v Lone Staru, čímž nechci říct, že by se tu šerifova kancelář nudila; nejen že předešlého odpráskli, ale i za Bucka Lee jsme už měli za sebou nějakou tu mrtvolku a k tomu taky pár maníků, které jsme poslali za katr. Nejdřív mladého Fitzgeralda; jeho táta měl v Complimentu něco jako ranč, kam jezdili paďouři za romantikou; když jsme synáčka nachytali na švestkách a poslali ho do basy za zabití šerifa Haggertyho, starý Fitzgerald ranč prodal Classovi Bayerovi, který tam obnovil chov dobytka se vším všudy. A hned nato jeden z jeho montanských kravařů odprásknul dva maníky, kteří si to sice zasloužili, ale nám dalo pěknou makačku, než jsme na to přišli.

Trošku jiný případ byl brácha Pink Grouwerové; byl to sice stejně vykutálený klučík zkažený penězma jako Johny Fitzgerald, ale nikoho nezabil.

Jenom se o to pokusil, když našli v Davidoffově slunečnicích, které pěstoval jako ptačí zob, zavražděnou Phyllis Sheldonovou. Byla posedlá Kalifornií a nachytala se na sňatkového podvodníka přes nějaký inzerát; chlápek ji bacil přes hlavu kousek za městem, hodil do pole a vzal roha, jenomže Paul Grouwer si vzal do hlavy, že Phyllis odkrágloval chudinka Teddy Schwarz, u jehož mámy byla holka nakvartýrovaná. Když jsme do toho s Buckem vlítli, poštval na nás ten grázlík všechny vejrostky a ožraly z Lone Staru a měli jsme s tím hromadu problémů, než nás z toho definitivně vysvobodili poldíci z El Rena, jmenovitě náš příznivec seržant Frank Calhoun se svým přepadovým komandem.

Paul Grouwer dostal dva roky za útok na veřejného činitele, pobuřování a pokus o žhářství; jeho tatínek měl zřejmě lepší žaludek než starý Fitzgerald a na své haciendě zůstal, i když měl taky namále a tak tak nešel do basy, protože si při tom pokusu o lynčování Teddyho Schwarze přihřejval svou polívčičku a štval lidi proti šerifovi. Grouwer byl pracháč — patřil mu kdejaký motorest a hotel podle bývalého Chisholm Trailu a do banky v El Renu mu z těch podniků bez ustání tekl zlatý potůček. Mimo jiné byl jeho i motorest a hotel Lone Star, který měl v najmu Gus Triget, pro změnu venkoncem poctivý chlápek.

A k tomuhle Grouwerovi jsme teď ujížděli naší služební limusinou značky Nash. Nebylo to daleko, sotva čtvrt míle za posledním barákem směrem na El Reno; tak akorát na jednu camelku, kterou si Buck zapálil, sotva jsem sednul za volant.

4

Grouwer si ten barák nechal postavit a podle toho taky vypadal, samý balkón, veranda a terasa, bazén s prknem na skákání a plno dalších volovin, jaké normální člověk v životě na nic nepotřebuje. A kromě toho baráku stál vzadu ještě přízemní bungalow, který patřil Paulovi, co zrovna bručel v kriminále, a teď v něm nejspíš byla nakvartýrovaná Pink. Když jsme zastavili před bránou z tepaného a krouceného železa, viděli jsme otevřenou fordku a Grouwerovic šoféra Woodmana v montérkách, který se šmrdolil okolo s kýblem a obrovskou mycí houbou.

„Hej,“ zavolal jsem na něj a bouchnul dvířkaxna. „Pan Grouwer je doma?“

„Ale jo,“ odpověděl. „Má bejt?“

„Že bysme s ním rádi prohodili pár slov.“

„Neříkejte,“ ušklíb se. „A co on? Ňák se mi zdá, že nemá chuť klábosit s nikým, natož pak zrovna s váma, hoši.“

Buck vylez na druhé straně, taky bouchnul dvířkama, zahodil špágra, šláp na něj a povídá: „Otevřete, Woodmane.“

„Nenechám si dát padáka,“ zavrčel šofér a mrsknul houbou do kbelíku. „Co mu chcete?“

„Jděte mu říct, že jsme tady,“ řekl Buck.

„Hele,“ udělal, že se diví. „Co kdybyste k tomu přidal nějaký to a pronto?“

„A pronto,“ řekl Buck.

Drsňák Woodman postavil kbelík, až mydlinky vyšplouchly. „No jo, dyť už jdu,“ povídá. „Vy byste z člověka vystrašili duši.“

Otočil se a šel.

„Ne že by se zrovna přetrh,“ řekl jsem Buckovi.

„To ne,“ kejvnul Buck.

„Co mu chceš říct?“

„Komu, Grouwerovi?“

„No jasně, Bucku.“

„Co bych mu říkal? To se uvidí.“

„Na to jsem náramně zvědavej.“

„Jo?“ na to Buck. .

Někdy mi s tou stručností jde na nervy. Už jsem se na nic neptal a koukal, kdy se za rohem Grouwerovy haciendy vynoří ten úslužný poskok Woodman. Trvalo to asi tři minuty, než došel zpátky k autu, sebral kbelík, vytáh z něj houbu, vyždímal a povídá: „Je odemčíno. Pan Grouwer sedí vzadu na terase.“

„Říkal něco?“ zeptal jsem se.

„Jo. Který čerti vás sem nesou,“ ušklíb se a pokračoval ve smejvání complimentského červeného prachu z černé karosérie.

Vzal jsem za kliku menší branky po straně vrat a pustili jsme se po chodníčku z nepravidelných kvádrů kamene. Když jsme minuli roh baráku, kde z hrubé bílé omítky trčelo něco jako hřbitovní lucerna, objevila se před náma dlouhá terasa, zastřešená jenom pár fošnama na stojato, po kterých se vinulo nějaké popínavé bejlí. Před terasou byl vydlážděný flek, kde kolem zděného ohniště postávaly dřevěné sedačky. Pod tím popínavým rostlinstvem bylo par lehátek, rozházených jenom tak halabala, a na jednom z nich seděl pěkně v chládku Grouwer. Vedle sebe měl stoleček na kolečkách a na něm mísu salátu, ze které dvěma prstama uždiboval kousíčky. Taky tam měl vysokou sklenici, momentálně prázdnou; vypadala, že v ní nedávno bejvalo mlíko nebo smetana. A hned vedle sklenice ležela bronzová mísa plná válečků popele z doutníků.

Naproti Grouwerovi seděl dvoumetrový lamželezo a srkal něco jako whisky. Byl to Lem Fowey, Grouwerův správce haciendy. Nejspíš v rámci sjezdu rodáků a přátel Complimentu měl kovbojské boty se stříbrnýma ostruhama, nohavice jak píšťaly a na palici nejnovější vydání Stetsonova klobouku, který byl tak bílý, že vypadal jako ze sádry. Kromě toho byl Fowey opásaný parádním holstrem, ze kterého čouhala ořechová pažbička smith-wessonu.

„Co chcete, hoši?“ zeptal se Grouwer svým majestátním státnickým basem. „Nemam pro vás víc jak pět minut.“

„Mně stačí jedna,“ řekl Buck. „Jak se zdá, vaše dcera mi nechala v úřadovně vzkaz. Předpokládám, že jste jí řádně nevysvětlil příčinu nuceného pobytu jejího bratra Paula v nápravném zařízení.“

Buck Lee občas mluví jako kniha.

„Jaký vzkaz?“ zeptal se Grouwer.

„Charlie,“ řekl Buck.

„Bylo to takhle, pane Grouwere,“ řekl jsem. „Přijela ve fordce s nějakým mladíkem, kterému říkala Morny. Sháněla se po šerifovi, a protože zrovna nebyl k maní, řekla mi, abych mu vyřídil, že dostal jejího bráchu do basy na základě vymyšlenýho obvinění. A že prej jestli jste vy zapomněl, jak se podobný věci vyřizovaly v Oklahomě za časů Chisholmský stezky, tak ona to ví moc dobře.“

„A co má být?“ zabručel Grouwer a uškub si kus salátu.

„Zatím nic,“ řekl Buck. „Ale vypadá to jako vyhrožování úřední osobě. Nebo snad myslíte že ne?“

„Ho ho ho,“ zasmál se Grouwer. „Bojíte se jí?“

„O to vůbec nejde,“ řekl Buck.

„A o co tedy jde?“

„Vaše dětičky,“ řekl Buck, „si vykládají zákony po svým. Chci vám jenom říct, Grouwere, že máme v Complimentu sjezd rodáků a přátel města. Rodeo, soutěže ve střelbě, tancovačka, žranice u starosty a tak dále. Je tady plno chlapíků od novin a taky pochopitelně dost důležitých lidí ze všech končin Států. Nechci, aby se tady něco semlelo.“

„Jenom proto, že to dítě podlehlo emocím…“ řekl zasněně Grouwer a nacpal si do huby ten kus salátu, co už chvíli žmoulal. „To nemyslíte vážně, šerife.“

„Doufám, že to ani ona nemyslela vážně, Grouwere. Kolik kamarádů si s sebou přivezla?“

„Nevím, jestli máte právo vymáhat na mně informace…“

„Samozřejmě, že nemá,“ zabručel správce Fowey.

„Inu, zákon je zákon,“ pokrčil Grouwer ramenama. „Přivezla si svého přítele Jacka Morningstara… Potom jeho bratrance — a jeho dívku. Je to snad nevhodné v rámci sjezdu rodáků a přátel Complimentu?“

„Ne, Grouwere,“ řekl Buck. „Dokud nevyprovokujou nějaký malér, jsou vítáni. Ale jestli s něčím začnou, poženu k odpovědnosti i vás. Mějte se.“

Nechali jsme ho u jeho salátu a pochodovali zpátky.

Když jsme šli kolem Woodmana u fordky, mrsknul po nás krhavým okem a zeptal se: „Zprdli jste ho?“

Nato se Buck zastavil. „Kde máte ten cadillac, co v něm váš zaměstnavatel obvykle jezdí?“

„V garáži na druhý straně,“ odpověděl Woodman. „Co je, chcete si ho vypůjčit?“

Buck neřekl nic a šel dál; u dvířek si hodil do koutku úst camelku. Vlezli jsme do auťáku a jeli pryč.

5

Když si Buck zapálil tu camelku, povídá: „Potřebovali bysme ještě jednoho chlápka.“

Udělal jsem jenom „hm“ a koukal na cestu. Po obou stranách ulice, kde bylo jindy touhle dobou vidět sotva pár ženských s nákupem a toulavých koček, se teď motalo, postávalo i posedávalo plno všelijakých prapodivných zjevů kolem stánků s praženou kukuřicí, pivem a párkama, prodavačů losů a dalších atrakcí. U jednoho improvizovaného bufetu, kde stály dva stolečky se židlema pod pruhovanýma slunečníkama, jsem zahlídl Pink Grouwerovou s Mornym a další slečinkou s doprovodem. Něco popíjeli a hihňali se.

„Hele,“ řekl jsem a ukázal hlavou.

„Jo,“ na to Buck.

Připadalo mi, že je z toho kapánek otrávený.

Zatroubil jsem na dva podroušené sváteční kovboje, kteří se pokoušeli vprostřed ulice zpívat Když v Laredu tenkrát jsem ulicí brouzdal, a zahnul jsem do vrat, která jsme nechali otevřená.

Když jsme se znovu ocitli v kanceláři, mrsknul Buck kloboukem na věšák, sed si rozkročmo na obrácenou židli, ruce složil na opěradle, na ruce hodit bradu a povídá znova: „Aspoň jeden chlápek navíc by nám zatraceně bodnul.“

„To bych sakra řek, že jo,“ na to Nick Ralston. „Jenomže náš milej pan starosta si myslí, že bysme mu za těch pár šupů měli chodit každej večír zpívat pod okno za doprovodu kytary s pentlema, na kterejch by byl vyšitej nápis: Panu starostovi, jeho vděčná městská policie.“

„Při každým sebemenším průšvihu,“ pokračoval Buck Lee, „sloužíme od rána do večera a od večera do rána. Někdy toho mám plný zuby.“

Ne že by mě tím nepřekvapil. Vždycky jsem si myslel, že tuhle nevděčnou práci bere jako osudový úděl od té doby, co natáh brka Tom Haggerty. „Hele, Bucku,“ povídám, „můj táta tuhle povídal, že bys s tou svojí hlavou moh sedět někde v Renu v kanceláři a brát třikrát tolik co tady.“

„To jo,“ kejvnul Buck.

„Tak proč s tím nepraštíš?“

„A proč s tím nepraštíš ty, Charlie?“ na to Buck. „Moh bys dělat u táty sedlařinu a vyřezávat cancourky do parádních holstrů pro sváteční kovboje.“

„Mě to tady baví,“ řekl jsem.

Nick břinknul na vařič konvicí. „Kafe bude hned.“

Buck si vrazil do zubů další camelku, škrtnul zapalovačem a párkrát zatáhnul. „No, hoši,“ řekl, „nějak mi to leze na nervy.“

„Co Grouwer?“ zeptal se Nick.

„Pořád měří pětatřicet stop a dva palce,“ řekl jsem. „Pije mlíko a chroustá k tomu salát. Máme tě od něj pozdravovat.“

„Ta holka jenom tak kecá,“ řekl Nick. „Z toho bych nervózní nebyl, Bucku. Byl tady starej Flack Sidley… Jestli si taky přijdeš zastřílet na holuby.“

„Hm,“ udělal Buck.

„Co bys nešel?“ řekl jsem.

„Ve službě?“ na to Buck.

„Ale, kruci… Pořád jsme ve službě. Před chvílí jsi říkal, Že toho máš plný zuby. Tak se vystřídáme, ne? Já to tady ohlídám odpoledne a ty zase večer,“

„A co budeš dělat večer?“

„Co bych dělal?“

„Jo, náš Charlie,“ ozval se Nick z kouta, kde zrovna bral do utěrky ucho rozžhavené konvice, „bude prohánět holkám faldy naproti v Lone Staru. A co by taky ne, má na to léta.“

„Žádný střídačky,“ řekl Buck. „Na tu střelnici si odskočím, stejně bych rád prohodil pár slov s Flackem. Možná že si přitom vyřídím pár věcí… Nemám nic proti tomu, abys šel na ten bál, Charlie. Někdo z nás tam konečně jít musí.“

„Ach jo,“ já na to.

„Skoč si vzít čistou košili a kravatu,“ řekl Nick. „A řekni mámě, ať ti vyžehlí holstr.“

Chvíli jsme pili kafe a Buck dožvejkal tu svoji přerušenou svačinu. Nick koukal z okna a najednou povídá: „Páni… To by člověk nevěřil, s kým se ti Grouwerovi sčuchnou.“

„S kým?“ zeptal se Buck.

„Támhle před Lone Starem,“ řekl Nick. „Ta žába… Je tam ještě jedna a dva pásci, nejspíš těch holek kámoši. Vypadá to, že se dali do řeči s pár hošama z bejvalý party Paula Grouwera… A taky je tam ten parchant Millerů s tím druhým flákačem, co pořád cpou drobný do forbesu.“

„Hm,“ na to Buck.

„Koukaj sem,“ dodal Nick.

Taky jsem juknul ven škvírou v žaluzii. Grouwerovic Pink se do té party vůbec nehodila se svým panenčím obličejíčkem a andělíčkovskýma vláskama; taky se s nikým nebavila, jenom poslouchala, co těm ostatním místním číslům vykládá Morny. Bohužel to nebylo slyšet, ale nejspíš to byla nějaká lumpárna.

„Vypadá to, že si umlouvaj nějakou lumpárnu,“ řekl jsem.

„Nech je bejt,“ řekl Niok.

Z lítaček Lone Stáru vyšel hubený maník ve slamáku; měl oblek ze světlého tropika a na nohou střevíce z dvoubarevného boxu. Rozhlíd se ulicí nahoru a dolů, obešel partu dole pod schodama a pustil se někam směrem na Chickasha.

„No jo,“ řekl Buck, hodil zmačkaným papírem do koše přes celou kancelář, nalil si z konvice kafe a usrknul. „Vem si klobouk, Charlie.“

Vždycky mi řek, abych si vzal klobouk, když se šlo na věc.

„Kam jdem?“ zeptal jsem se.

„Tak,“ na to Buck. „Tady jsme houby platní.“

„Jo, tady stačím já,“ řekl Nick.

„Jasně,“ řekl jsem. „Ale neodepínej si nohu.“

Vyšli jsme s Buckem ven. Parta na protější straně ulice dělala, že jsme jí ukradení.

6

Šli jsme kolem Tildenovy pumpy, kde se vejrostek Fifty Pearson čiperně točil kolem tří auťáků najednou. Jeden z nich byla fordka, která stojí nová čtyři sta osmdesát dolarů, a nejspíš kvůli tomu byla vyvedená v kombinaci čokolády a pomeranče. Seděl v ní obtloustlý bubřina v kostkovaném kvádru.

Hezky veselo bylo před stánkem Sida Whitemana vedle parkingu, kde jako vždycky stálo pár kamiónů. Whiteman v rámci sjezdu postavil vedle svého kvelbu stoly z fošen, přibitých na kůly, kdoví odkud k nim natahal spoustu židlí každý pes jiná ves a nahoru natáh křížem krážem opentlené špagáty s lampiónama. Seděla tady parta dělníků z Davidoffova zelinářství, něco městské omladiny, šoféři z kamiónů žvejkali svoje hamburgry a číšnice mezi tím pobíhala s pivem a limonádama, zatímco Sid Whiteman ve stánku smažil karbanátky. Jak jsme šli okolo, pár ohlápků nám kejvlo na pozdrav a jeden z těch zelinářů, nějaký Bili Thorpe, zavolal: „Tak co, šerife, jak to jde?“

„Ale jo,“ odpověděl Buck.

Hned nato za náma kvíkla legrační houkačka a ta hnědooranžová fordka zaparkovala kousek vedle stánku.

„Nedáme si něco k pití?“ řekl jsem Buckovi. „Na stojáka.“

„Třeba jo,“ řekl Buck.

Šli jsme k pultu před širokým oknem. „Dejte nám dvě piva, Side,“ řekl Buck.

Whiteman výtah z ledničky pod pultem dvě plechovky. „Chcete k tomu sklo?“ zeptal se.

„To je dobrý,“ řekl Buck.

Zaplatili jsme a otevřeli pleohovky. „Fofr, co,“ řekl jsem Whitemanovi. Jenom kejvnul a dal se do obracení karbanátků placatým podběrákem.

Z dálky bylo slyšet bouchání brokovnic.

„Že si taky nejdete zastřílet,“ řekl Sid Whiteman.

„My to máme v náplni práce,“ řekl jsem.

Sid se zasmál. Přiklusala číšnice s tácem. „Čtyři limonády,“ řekla. „Dvě kafata… a dvakrát hamburgr.“

Koukal jsem, jak Sid rozkrajuje žemle, maže je hořčicí a sype nadrobno rozkrájenou cibulí. Vtom se mezi nás vmáčknul ten kostkovaný bubřina ze strakaté fordky. Utíral si kapesníkem zpocené čelo a bodře zahlaholil: „Máte tady ale vedro, lidičky… Dejte mi taky jedno pivo, jestli moc nezdržuju.“

„Vy jste takovej zdvořilej, pane Smithi,“ zahihňala se číšnice. „Jak byste moh zdržovat, vždyť jsme tady kvůli vám.“

„Jenom jestli sem nechodím na pivo já kvůli vám, slečno Cunninghamová,“ zakřenil se chlápek a mrknul na mě, jako že mě bere do party srandistů, kterou zrovna zakládá. „Moc se mi to vaše městečko líbí, šerife.“

„Šerif je tuhle,“ řekl jsem a ukázal palcem na Bucka.

„Moc mě těší,“ na to chlápek. „Já jsem nějakej Smith, Habblethwaite Smith, pánové. Soukromník…

Míval jsem prachatýho strejce a strejc zase neměl žádný potomky. Odkázal mi slušný penízky, ze kterejch se dá obstojně žit. A tak si jezdím sem tam po Státech… Když jsem si přečet v novinách, že tady bude ten sjezd, hned si povídám — Habblethwaite, to je něco pro tebe. Město na bejvalým Chisholm Trailu, to bude vzrůšo.“

„A je?“ zeptal se Buck.

„Ale jo,“ kejvnul. „Já jsem nenáročnej.“

Dostal svoje pivo, utrh uzávěr a nalejval si do sklenice. Koukal jsem, že má na tlustým prostředníku příšerný ocelový prsten s nějakým pokrouoceným monogramem. Určitě to nebylo H. S., spíš H. B. nebo snad H. R.

„No, my půjdem,“ řekl Buck. „Mějte se, pane Smithi.“

„Jo, vy taky,“ na to Smith. „Hodně koňskejch zlodějů přeju.“

Byli jsme už hezký kousek odtamtud a ještě jsme slyšeli, jak se poohechtává.

Střelnice, kde se soutěžilo, byla kousek dál, mezi Davidoffovým zahradnictvím a starou ohradou, která možná pamatovala nejslavnější doby Chisholm Trailu. Celý ten podnik měli na starosti chlapi z complimentského střeleckého klubu, ve kterém byl i starosta Ben Ritter, zato ani jeden z opravdických střelců, jako byl například starý Flack Sidley z Bayerova ranče B v kroužku nebo Buck Lee. Pro tuhle městskou slavnostní parádu postavili na střelnici dokonce lavice pro očumující veřejnost a práskalo se tam pánubohu do oken od rána do večera; za nějaký ten centík si tam moh vystřelit každý, kdo přišel, a diváci na lavicích se náramně bavili, protože vedle střelby do terčů se bouchalo i po všelijakých běhajících potvorách na drátě včetně plížících se Komančů a zlatým hřebem byla střelba brokovnicí na kašírované holuby, vymršťované do vejšky strašlivě složitým katapultem, který každou chvíli přestal fungovat.

Když jsme tam přišli, bylo hlediště natřískané a diváci postávali i po stranách, takže je chlápci s páskama pořadatelů museli každou chvíli odhánět, aby taky nějakou neslízli. To se ví, taky tady bylo pár stánků s všeličíms a mezi nima se tu rozložil i můj táta s koženým zbožím.

„Zdravíčko, pane Blount,“ řekl mu Buck. „Jak vám jdou obchody?“

„Ale… docela slušně,“ kejvnul táta. „Nechceš si taky pořídit parádní holstr, Bucku?“

„Na mě jste drahej, pane Blount,“ zasmál se Buck.

„To víš, chlapče,“ na to táta, „Časy jsou těžký, materiál drahej a všecko dělám těmahle rukama. A když kluk vydělá sotva na vlastní sidól, aby si měl čím blejskat hvězdu…“

„To řekněte starostovi,“ řekl Buck.

„Taky že jo.“

Koukal jsem na cisternu za plotem zahradnictví; stála na vysoké konstrukci a bylo na ní napsáno: PŘESNÁ MUŠKA DĚLÁ MUŽE! Písmena měly nejmíň stopu na vejšku a dole se trochu roztejkaly.

„Víš, co je to přímá reprodukce?“ říkal táta Buckovi.

„Já se v dobytku nevyznám,“ na to Buck.

Táta se zasmál. „Jo, chlapče,“ povídá, „to se dá aplikovat i na vlastní potomky. Když si kluk vydělá přesně na to, co projí a utratí za košile… To je taky přímá reprodukce.“

Táta hrozně rád každému vysvětluje a Buck dovedl být hrozně pozorný posluchač, protože jste na něm v životě nepoznali, jestli poslouchá nebo ne. „To je dobrý, pane Blount,“ řekl. „Charlie je na tom stejně jako já, akorát holt má rodiče, co mu perou a vařej.“

„Já ne,“ řekl táta. „Mám svý práce dost.“

„Hm,“ na to Buck.

Dole pod náma vyletěl další holub, brokovnice bouchla a lidi se zařehnili. Jeden z členů střeleckého klubu se rozběh po louce, aby holuba sebral. Nejspíš neporušeného.

„Hele, támhle je Flack,“ řekl Buck. „Tak se mějte, pane Blount.“

„Ahoj, táto“ řekl jsem.

„Přijdeš dneska vůbec domů?“

„Snad jo,“ řekl jsem. „Budu na tý tancovačce, tak si určitě přijdu vzít čistou košili… a něco do sebe hodím.“

Táta kejvnul, a protože se zrovna nějaký turista začal zajímat o jeho zboží, dal se s ním do řeči. Šel jsem za Buckem ke skupince complimentských střelců, kteří se už zase vrtali v tom svém zázračném katapultu.

„Ahoj, hoši,“ kejvnul na nás Flack Sidley a cvrnknul si do klobouku. „Jdete si vystřelit?“

„Pojďte kousek dál, Flacku,“ řekl Buck Lee.

„Co je… Něco se děje, šerife?“

„Ale ne… Jenom na pár slov.“

Popošli jsme k ohradě a opřeli se o mechem zezelanalou kládu. Flack Sidley vytáh tabák a papírky. „Dneska už to není, co to bejvalo,“ zabručel. „Kdyby všechny ty broky, co šly vedle, zůstaly nahoře, tak zejtra prší olovo.“

„Mám pro vás návrh, Flacku,“ řekl Buck.

„Jo?“ na to Sidley a olíz papírek.

„Pořád vás zloběj klouby?“ zeptal se Buck.

Flack se zašklebil a škrtnul sirkou o podrážku. „No,“ řekl a vypustil obláček kouře, „ne, že by nezlobily. Někdy už mi to leze na mozek. Na ranči jsem prd platnej, protože ven s krávama nemůžu… A takový to podělkování na ranči, to mi stejně šéf vymejšlí, abych si tam nepřipadal jako darmožrout.“

„Ale střílí vám to pořád dobře,“ řekl Buck.

Flack Sidley popleskal ohmatanou pažbu svého muzeálního koltu. „Jo, to jo… Jenže tím se neuživím. Leda že bych šel někam k cirkusu jako čarostřelec. Nedostižnej Montana Flack.“

„Nebo k nám,“ řekl Buck.

Sidley se podrbal za uchem a narovnal si klobouk. „To myslíte vážně, šerife?“

„Já jo,“ na to Buck. „Akorát nevím, co na to starosta.“

„Hm,“ zabručel Flack. „Jenom jestli na to nejsem starej.“

„Takovej Nick Ralston má jednu nohu,“ řekl Buck.

„Sakra… To je teda náramný pokušení.“

„Rozmyslete si to do pondělka.“

„Proč do pondělka?“

„Musím si promluvit se starostou,“ řekl Buck.

„To jo… No jo, se starostou,“ kejvnul Flack Sidley. „Já si vlastně nemám oo rozmejšlet,“ dodal mezi pár bafama. „Vy jste správný hoši… a Nick Ralston taky. Jinač… No, asi bych skončil někde u slepic. To je děsnej konec pro chlapa, kterej honil krávy v Montaně.“

„Tak fajn,“ řekl Buck.

Flack Sidley ještě párkrát bafnul a zašláp cigáro do prachu. „Musím jim jít píchnout s tím prevítem,“ řekl. „Furt se tam zasekává pružinka… Helejte, šerife — co kdybyste si šel bajchnout po holubovi? Ať tady ty lidi taky vidě] nějakou trefu… Co?!“

„Že jste to vy,“ řekl Buck.

Když jsme šli k plácku, odkud se střílelo, všimnul jsem si Pink Grouwerové, její kámošky a hloučku vejrostků kolem nich. Zrovna přišli a postavili se nenucené k plotu zahradnictví pod nápis PŘESNÁ MUŠKA DĚLÁ MUŽE.

7

Přemejšlel jsem o tom návrhu, co udělal Buck starému Sidleymu a nechal jsem je zajít na střeliště. Sám jsem se tam nijak nehrnul, ne že bych neuměl zmáčknout štuc, ale na tyhle lítající nesmysly jsem to v životě nezkoušel; zdálo se mi, že bych si nejspíš uříz pěknou kšandu, a to se mi akorát nechtělo zrovna před Pink Grouwerovou, na kterou jsem tak zamachroval, když přišla vyhrožovat šerifovi.

Postavil jsem se trošku stranou a ubalil jsem si cigaretu. Kousek ode mě seděl na kraji lavice ten hubený maník ve slamáku, co jsme ho viděli oknem kanceláře, jak vychází z Lone Staru. Protože neměl žádnou bagáž, byl tam asi ubytovaný a byl to někdo z těch rodáků a přátel Complimentu, co se sjeli na oslavy.

Pak jsem juknul dolů ke střelišti; zařízení na holuby už bylo nejspíš v šusu, protože jsem viděl, jak jeden ze střeleckého spolku podává Buckovi brokovnici. Kolem bylo najednou ticho, protože si většina čumilů všimla šerifské hvězdy, jenom někde u stánků se ozval hlas: „Buráky… Dámy a pánové, čerstvě pražený buráky!“

„To je Buck Lee?“ zeptal se někdo.

Otočil jsem hlavu. Byl to ten hubeňour ve slamáku.

„Jo, pane. To je Buck Lee,“ řekl jsem.

„Ten se nejspíš strefí, co?“

„Třeba taky ne,“ řekl jsem. „Lítá jim to všelijak.“

„A vy jste Charlie Blount?“ dotíral chlápek.

„To jsem,“ kejvnul jsem. „Odkud nás znáte?“

Zacenil se od ucha k uchu. „Ale,“ mávnul rukou, „kdopak by vás neznal? O těch diamantech psaly noviny.“

Šlo o kameny, které šlohli v jednom klenotnictví v Kansas City. Ale my je našli jenom díky Flackovi Sidleymu, který taky dva z těch lumpů poslal na onen svět, když si mysleli, že dědka odprásknou levou nohou. „Žádný velký zásluhy jsme na tom neměli,“ řekl jsem. „Nebejt dědka Sidleyho…“

„Ten tu taky někde je?“

„Jo. Támhleten u střeliště. Malej, paťatej.“

„A potom ten mladej Grouwer,“ připomněl hubeňour.

„No jo,“ řekl jsem, „děláme, co můžeme.“

„Na takový město je vás dost málo, co?“ povídá.

„Chcete se k nám dát?“

Rozesmál se. „Ne, pane Blounte… Něco takovýho bych asi nezvlád. Mám docela jinou profesi… v Oklahoma City.“

Vzpomněl jsem si, jak by asi odpověděl Buck. „Aha.“

Protože se hubeňour na chvíli odmlčel, zapálil jsem si konečně to cigáro. Jak jsem bafnul, vlít mi čoud do očí. Vytíral jsem si je kloubem ukazováčku, když jsem najednou zaslech vřískavý hlas: „Hele, ty tam… S tou hvězdou na košili! Jsi mizernej, prolhanej buran.“

V první chvíli jsem si pomyslel, že si ze mě někdo dělá srandu, protože jsem hvězdu na košili měl; honem jsem se rozhlíd a koukám, že to pokřikoval jeden z těch vejrostků kolem Pink Grouwerové pod nápisem na cisterně. Nikoliv na mě, ale na Bucka.

„Vida,“ řekl hubeňour. „Co udělá šerif Buck Lee?“

Neřek jsem nic, protože bych v té chvíli bejval sám rád věděl, co Buck udělá. Asi taky zaslech to o hvězdě na košili a pomalu se otočil. Od skupinky pod cisternou nebyl dál než nějakých pětatřicet stop. Ten vejrostek, co vřískal, nebyl tak docela vejrostek, určitě už mu bylo přes dvacet a pod nosem se mu táhnul knírek jako namalovaný inkoustem. Nejspíš to byl taky někdo cizí, nepamatoval jsem si ho odnikud z Complimentu. Ohozený byl přesně jako městský střihounek, co si přijel mezi burany zahrát na filmového kovboje, vypadal trochu jako Gene Autry v některým z těch filmů, kde by musel skápnout hned po poslední reklamě, kdyby se tam střílelo doopravdy. Taky měl kolem pasu řemen samý stříbro a na něm holstr s bouchačkou.

„To jste říkal mně, mladíku?“ zeptal se Buck.

Kolem bylo najednou takové ticho, že to ticho předtím mi teď připadalo jako strašný kravál.

„Jo, to jsem řek tobě,“ pokračoval mládenec s fouskem. „Máš proti tomu něco?“

„Proti čemu?“ na to Buck.

„Že jsi mizernej prolhanej buran,“ opakoval ten grázlík.

Zahodil jsem cigáro a šel dolů; viděl jsem, jak se jeden pořadatel rozběh k partě pod cisternou a slyšel jsem, jak brebentí: „Tak to ne, mladý muži, tady žádný výtržnosti. Račte se laskavě sebrat a jít někam jinam.“

Nato mladý muž hmátnul po své pistolce, a to by jeden nevěřil, najednou PIC a pod nohama pořadatele se zaprášilo. Honem jsem taky rozepínal holstr a do toho kámoška Pink Grouwerové, co k tomu blbečkovi nejspíš patřila, vypískla: „Dej mu to, Rexi“

V té chvíli jsem zahlíd Bucka, Jak zvednul hlaveň brokovnice. Ozvala se obvyklá bouchavá rána a zvuk, jako když hodíte hrst písku na plechovou roletu. Hrozně jsem se vyděsil, že Buckovi ruplo v bedně a našil celý brokový náboj do party kolem Pink; a vtom se ozval mnohohlasý vzdech a vteřinku nato se lidi začali chechtat.

Buck mi pozdějc nikdy nechtěl říct, jestli to udělal naschvál, nebo jestli prostě jenom tak pro výstrahu bouchnul pánubohu do oken tím, co měl zrovna v ruce. Stalo se totiž to, že se strefil přesně do dolního okraje cisterny, pod kterou celá ta banda stála, čímž z cisterny udělal obrovskou kropicí konev. A nebyla v ní voda zrovna nejčerstvější. V tu ránu vypadali všichni dole jako kdyby proběhli průtrží mračen.

To už jsem měl bouchačku venku z holstru a klusal dolů k Buckovi, který odložil flintu na prkenný stůl a s palcema zaklesnutýma za opasek šel k těm hastrmanům. Nadávali a Pink s tou druhou holkou pištěly. Přitom se všichni rozběhli Buckovi naproti, protože voda z cisterny tekla dál a vypadalo to, že poteče ještě nejmíň tři dni. Dole už byla louž, kde scházelo jenom hejno kachen.

„Dej sem ten revolver,“ řekl Buck tomu pistolníkovi.

„Helejte, nemáte právo —,“ začal hošík protestovat.

„Povídám, dej sem ten revolver,“ opakoval Buck. „A vem ho za hlaveň, jo?“

Klukovi se moc neohtělo, ale když jsem došel k Buckovi i já a navíc se přihrnulo pár pořadatelů s Flackem Sidleym, vzal revolver a pažbou napřed ho podal Buckovi. „Mám ho legálně,“ pípnul.

Buck vyšťouchal náboje a strčil je do kapsy. „Ještě někdo?“ zeptal se.

„My žádný bouchačky nemáme,“ ozval se ten klučík, co mu Pink říkala Morny.

„Dobrá,“ na to Buck. „Kdo z vás není z Complimentu, odjede autobusem, případně vlastním dopravním prostředkem. Do večera. Tady máš tu svou hračku, chlapče. Příště počítej do desíti, než z ní vystřelíš. A vypadněte. Všichni.“

Čekal jsem, že teď udělá Grouwerovic Pink nějaký hrdinský kousek, ale nejspíš proto, že věděla zatraceně dobře, jak po té sprše vypadá, neřekla ani slovo. Otočila se na podpatku a šla pryč. Její kámoška se za ní rozběhla legračním poklusem a ostatní je mlčky následovali.

„To bysme měli,“ řekl Flack Sidley. „Teď byste moh jít sundat toho holuba, šerife.“

Buck kejvnul a šel.

8

Když jsem k večeru v čisté košili a s kravatou přišel do úřadovny, zastih jsem tam Davidoffa, kterému se říkalo Černý Anthony, jak se s Buckem dohaduje o náhradě škody za tu prostřelenou cisternu. „Koukejte, pane Davidoff,“ říkal právě Buck, „došlo k tomu nešťastnou náhodou. Na mou duši mě ani nenapadlo mířit na vaši cisternu. Prostě jsem bouchnul jenom tak, aby se ten kluk s bouchačkou leknul. Vystřelil jednou a moh vystřelit podruhý. A pánbuví kam.“

„Jenomže pánbu mi novou cisternu nepřičaruje,“ skuhral Davidoff. „Zaletovat se to nedá, šerife, a když dlouho neprší, nemám čím zalejvat. Já nepovídám, že byste mi měl koupit novou zrovna vy, šerife, přece mě znáte, nic proti vám nemám. Ale moh byste mi aspoň poradit, kdo mi to zaplatí.“

„Vy nejste pojištěnej?“ zeptal se Nick.

„To bych byl blázen, abych cpal peníze pojišťovákům.“

„Já myslím,“ řekl jsem a hodil klobouk na věšák, „Že by to měl zaplatit starej Grouwer. Ať mi nikdo neříká, že o tom nevěděl.“

„No bodejť,“ na to Nick. „Starej Grouwer nebo malá Pink ze svý apanáže. Na kolik si ten tank ceníte, Anthony?“

„Na sto dolarů,“ řekl Davidoff, ani nemrknul.

„Hm,“ na to Buck. „Tak pošlete účet Grouwerovi. Já mu to vysvětlím. Nakonec může bejt rád, že z toho nebyl větší malér. Kdyby se ten kluk náhodou trefil do něčí nohy…“

„Jestli neřekne, že s tím klukem nemá nic společnýho,“ staral se Anthony. „A nejspíš taky nemá.“

„Já bych řek, že to byl kámoš jeho dcerušky,“ řekl jsem. „Grouwerovi přece nemaj fordku. Jezděj cadillakem. Tou fordkou asi přijel z Kansasu Morny… Přivez Pink, její kámošku a svýho bratrance. A to byl on, na to dám krk.“

„Měli bysme to napřed vědět,“ řekl Buck. „Upřímně řečeno — nemám chuťt se o tom dohadovat s Grouwerem.“

„Stejně bys měl překontrolovat, jestli tě poslechli,“ řekl Nick. „Co když neodjedou?“

„Kruci,“ řekl Buck, „mě to nebaví.“

Načež vytáh camelku, vrazil si ji pod nos a šmátral po zapalovači. Davidoff škrtnul kolečkem na mosazném křesadle z nábojnice a připálil mu. „No jo, šerife,“ povídal přitom, „nechtěl jsem otravovat. Jestli to teda nejde… Ta cisterna byla stejně rezatá a co nejdřív by začala týct tak jako tak.“

„Něco s tím uděláme,“ řekl Buck.

„Tak díky, hoši,“ kejvnul Anthony. „Já vím, nemáte to lehký. Ale já taky nejsem žádnej Vanderbilt, to víte.“

Protože jsem v té chvíli ještě stál před pultem, který dělil kancelář ve dvě nestejně velké části, otevřel jsem mu dveře; jak vycházel na ulici, málem se srazil s tím chlápkem v tropiku a slaměné hučce, co se se mnou dal do řeči na střelnici chvilku předtím, než Buck proděravěl Anthonyho cisternu. „Brejvečír,“ povídá a ťuknul si zespoda prstem do slamáku. „Můžu na moment?“

„Jestli jdete ohlásit, že vám někdo čajznul z kapsy prkenici,“ řekl jsem, „tak v tom vám asi moc nepomůžem.“

Hubeňour se zazubil. „Na to jsem moc opatrnej,“ řekl. „To byl teda kousek, šerife… Radost se koukat.“

„Jo?“ na to Buck. „Co jako?“

„To s tou nádrží na vodu,“ povídá chlápek. „Jo, vám to asi připadá jako bezvýznamná prkotina, a už jste na to zapomněl. Jenže já bych o tom rád napsal do Oklahomskýho zpravodaje… A když už to budu dělat, rád bych s váma udělal menší rozhovor.“

„Vy jste od novin?“ na to Buck asi tak srdečně, jako kdyby ho oslovila půl roku stará mrtvola.

„To se ví,“ kejvnul hubeňour. „Larry Seamer jméno mé, pánové. Můžete mě samozřejmě vyhodit, ale nejdřív uvažte, jestli by vám nebodlo trochu reklamy.“

„V čem?“ zeptal se Buck.

„No, jak jsem tak zaslech, jste tady jenom tři,“ povídá Seamer. „A starosta údajně nechce ani slyšet o dalším maníkovi, kterého byste, jak na to tak koukám, potřebovali. Nebo ne?“

„No a co?“ zase Buck.

„Kdyby například starosta čet v pořádných novinách, že tady má šerifa, populárního až v hlavním městě, tak by třeba víc přemýšlel o jeho eventuálních návrzích na zlepšení policejního aparátu věhlasného města Compliment,“ hodil zubama Larry Seamer. „Víte, takoví jako on jsou náramně citliví na všechno, oo si o svým městě přečtou.“

„Přelezte ten pult,“ řekl Buck. „Nebo ne… Otevři mu, Charlie. Ať si sedne a ukáže mi novinářskej průkaz.“

„Zcela správně,“ kejvnul hubeňour a prošel dvířkama. „Nedáte se jen tak opít rohlíkem.“ Vytáhnul náprsní tašku. „Tady máte moje papíry včetně řidičského oprávnění. Můžu si u vás zapálit?“

„Jo,“ řekl Buck a zahloubal se do papírů.

„Pivo si dáte?“ ozval se Nick od svého stolku s telefonem.

„Když myslíte,“ na to Seamer a vytáh cigártašku.

„Já vám ho necpu,“ řekl Nick.

„Tak jo,“ kejvnul novinář.

Nick hrábnul do ledničky a vytáh plechovku. „Nechcete taky, hoši?“ zeptal se. A Buck mlčky natáh ruku.

„Já ne,“ řekl jsem.

„No,“ povídá Buck a vrátil Larrymu Seamerovi tašku, „asi jste opravdu to, co říkáte. Ne, že bych byl zrovna zamilovanej do lidí jako vy… Ale na tom, co jste říkal, možná něco je.“

„Jsem rád, že si to taky myslíte,“ řekl Seamer, otevřel plechovku a zved ji směrem k Buckovi: „Tak na zdraví.“

Opřel jsem se o stěnu u okna, balil si cigáro a přitom koukal škvírou v žaluzii na ulici. Odevšad se pomalu scházeli svátečně oháknutí občánkové a dávali si přednost v lítačkách Lone Staru. Vždycky když otevřeli, ozvalo se vrzání houslí a pidlikání banja. Město na Chisholm Trailu si objednalo pravou kovbojskou kapelu. Dost jsem se divil, že nikoho nenapadlo upíct na rožni celého vola. Kromě místních se do motorestu hrnuli taky turisti, kteří se halasně plácali po zádech.

„Nejdřív bych chtěl napsat o těch vašich případech,“ vykládal Seamer. „Povídali mi tady o tom Fitzgeraldovi, co vám odprásknul bývalého šerifa… A taky o diamantech, ukradených z klenotnictví v Kansas City. Něco jsem taky zaslech o té bitvě loni na podzim…“

Najednou jsem zahlíd Pink Grouwerovou; přiševelila si to v cadillaku, který řídil šofér Woodman v čepici s pozlaceným kšiltem. Mornyho s sebou neměla, zato s ní přijel Grouwerův správce Lem Fowey. Pořád měl ten svůj sádrový klobouk, ale bouchačku nejspíš nechal doma, pokud ji neměl pod dlouhým sakem.

„Charlie,“ vyrušil mě Buck, Jdi na ten bál.“

„Zrovna přijela Pink,“ řekl jsem.

„Sama?“

„S Foweym.“

„Jo… Tak jdi.“

„Dobrý, Bucku. Mějte se, pane Seamer.“

Jenom kejvnul a zase se obrátil k Buckovi: „Potřeboval bych to vidět z vašeho úhlu, šerife…“

„Hm,“ na to Buck.

Narazil jsem si klobouk a šel do Lone Staru.

9

„Ahoj, Charlie,“ zařval na mě od výčepu Gus Triget, „myslíte, že tu dneska bude nějaká práce pro rameno spravedlnosti? Slyšel jsem, jak jste vyběhli s těma páskama…“

No jasně, už si o tom povídal celý Compliment, a nemoh jsem říct, že by mě netěšilo to množné číslo. Konečně bylo docela na místě — kdyby neuval Buck nebouchnul do té nádrže, asi bych se do toho taky vložil.

Drobátko jsem se rozhlíd.

V přední místnosti s výčepem byly jen čtyři stoly, ale dneska kolem každého nejmíň dvanáct židlí. Mačkali se tu obvyklí štamgasti jako Burdock z autoservisu a Bombardak Banks, taky Černý Anthony, Tilden od pumpy a funebrák Goranski, všichni rozmnožení o rodinné příslušníky, což zvlášť u Anthonyho Davidoffa představovalo nepřehledné množství, když se k tomu připočítali všichni jeho bratranci z dalekého okolí. Pořvávali, cenili na sebe zuby, paničky vřískaly a ječely a kdakaly a chlápkové se plácali po zádech a zvedali sklenice, jak si donekonečna připíjeli na zdraví. Do toho cinkaly a rachotily čtyři hrací automaty na stěně, kolem kterých se tlačili puberťáci, vejrostci a pár starších vykuků, co si mysleli, že si na forbesu svatosvatě nadělaj jmění; byl mezi nima i O‘Donell z Bayerova ranče a cpal do automatu nikláky plnýma hrstma. Lítačky do sálu pořád vrzaly sem a tam, jak uřícení tanečníci courali k pultu na jedno, a do toho všeho vřískala kapela ve velkém sále kovbojské tanečky.

Obrátil jsem se k výčepnímu a povídám: „No, jak tak koukám na ten šrumec…“ Ani jsem to nedořek, někdo do mě strčil s halasným pardon, hned nato do mě vrazil někdo jiný z opačné strany a další násoska se přes moje rameno dožadoval pitiva tak hlasitě, že mi zalehlo ucho. Gus se na mě jenom zašklebil a já vycouval, abych se mrknul do sálu.

Tam to vypadalo trochu vznešenějc, protože u stolů pod pódiem s muzikantama seděla městská honorace v čele se starostou Benem Ritterem a jeho obšírnou manželkou, která měla hrozně ráda, když o ní v Compliment Heraldu psali jako o první dámě města; měli s sebou osmnáctiletou dcerušku jménem Ariadne, možná docela ucházející, až na drobátko telecí obličej Taky jsem zahlíd toho kostkovaného Smithe, majitele čokoládovopomerančové fordky, jak roztáčí na parketu číšnici od Whitemana, Annii Cunninghamovou. Po zkušenostech z loňského podzimu, kdy podobný chlápek kdoví odkud zmagořil Phyllis Seldonovou Kalifornií a pak jí rozmlátil hlavu šutrem pro čtyři sta osmdesát dolarů, jsem si řek, že je Annie drobátko lehkomyslná, a že si dám na maníka pozor.

To se ví, o fleku na sezení ani zdání, ale protože kolem stěn postávala spousta čumilů, zařadil jsem se mezi ně a hmátnul do kapsy pro tabák a papírky. Jak taneční páry kroužily po sále, měl jsem všechno jako na dlani; teprv teď jsem se moh podivit, kolik rodáků a přátel má po Státech moje rodné městečko, protože nejmíň polovičku těch chlápků v kole jsem v životě neviděl. Většinou byli městsky ohození, ale aby bylo vidět, že vědí, co se sluší a patří ve městě na Chisholm Trailu, měl každý z nich aspoň něco, co starou kravařskou slávu připomínalo. S potěšením jsem konstatoval, že plno těch kovbojských kravat a fungl novýoh pásků u kalhot pochází z dílny mýho tatíka, a jak jsem si pomalu balil cigáro, v duchu jsem odhadoval, kolik dneska utržil.

Taky jsem zahlíd Pink Grouwerovou; řek jsem si, že je to svým způsobem statečná holka, když po té ostudě na střelnici vůbec přišla. Tancovala s hladce vyholeným třicátníkem, který vypadal na nějakého petrolejáře z Tulsy, a zdálo se, že ji to všechno příšerně nudí. Zapálil jsem si to svoje cigáro, a jak jsem zamával sirkou, aby zhasla, Pink po mně otočila obličej; překvapilo mě, že se mírně uculila, takže jsem na to nestačil odpovědět přiměřeným zašklebením.

Tak jsem se tam poflakoval asi dvě hodiny; během nich taky jednou přisel Buck, aby se zeptal, co je nového. Řek jsem, že nic, a Buck zase odešel. Vypil jsem u pultu na stojáka dvě speciální Trigetovy limonády, zhltnul stejně nepohodlným způsobem hamburgr a už asi počtvrté jsem se vrátil do tanečního sálu. Jednu novinku jsem zaregistroval — u starostova stolu seděl náš oblíbený novinář Larry Seamer a zdálo se, že vaří do první dámy Complimentu a její dcerunky Ariadne zároveň. Musel tam proklouznout za mejma zádama, když jsem pojídal ten karbanátek. Číhnul jsem, co na to starosta; měl hubu od ucha k uchu a vypadal, že se baví.

Zrovna jsem si chtěl ubalit další cigáro. Muzikanti už měli chvíli pauzu a Trigetův pingl otevřel okna, aby trochu zamíchal čoudem u stropu. Koukal jsem, jak dovnitř lítaj můry a najednou jsem zaslech houslistu, jak huláká z okraje pódia: „Dámy a pánové — dámská volenka!“ A kapela udělala něco jako tuš, při čemž pianista skončil úplně na konci klapek, kde to znělo spíš jako kolo štěstí. Do holek jako když střelí, najednou se na všechny strany rozprskla růžovobíločernokrajková záplava, lovím z kapsy pikslu s tabákem a kde se vzala, tu se vzala, stojí přede mnou Pink Grouwerová a povídá: „Smím prosit, pane Blounte?!“

10

Co bych o tom vykládal — prostě jsem jenom něco zablekotal, strčil pikslu zpátky do kapsy a šel na věc. Pidlalové spustili Tennessee waltz, což mě potěšilo, protože nejsem žádný velký tanečník a nějaké ty square dance a čtverylky jsem nikdy rád neměl. Ale i tak nebyla žádná velká paráda, co jsem začal předvádět, protože mě Pink drobátko vyvedla z míry.

„Trošku jsem vás překvapila, ne?“ řekla po chvilce.

„Jo,“ řekl jsem.

„Víte, pane Blounte,“ pokračovala, „povídala jsem si se všelijakými lidmi… No, prostě — teď už vím, že to všecko bylo trošku jinak, než jak mi to vylíčil papá.“

„Jestlipak ti hoši vypadli?“ zeptal jsem se.

Zasmála se. „Vypadli.“

„Šerif neměl jinou možnost,“ řekl jsem. „Ten blázen moh vystřelit znova… A určitě s tím moc zacházet neumí.“

„To má být omluva?“

„Ale ne… Prostě to jenom tak povídám.“

„Aha… Aby řeč nestála?!“

„Když myslíte…“

Zasmála se ještě jednou.

„No, víte,“ řekl jsem, „když jsem vás tu viděl, napadlo mě, že je to od vás dost odvážný, jít sem po tom trapasu.“

„Myslela jsem, že vás tu najdu.“

„Neříkejte… Proč mě?“

Chvíli mlčela. Potom na mě zespoda koukla a řekla: „Vlastně bych se měla omluvit šerifovi, viďte? Jenže já ty nesmysly přece vzkázala po vás. Řekl jste mu to vůbec?“

„Samozřejmě. Proto jsme šli za vaším otcem.“

„Vážně? Nic mi neřekl.“

„Třeba vás nechtěl zbytečně lekat.“

„Ale… To ho neznáte,“ řekla a zamračila se. Zase jí přitom naskočila mezi obočím ta svislá vráska. „Samozřejmě ho napadlo, proč jsem si s sebou přivezla Mornyho a Rexe.“

„Proč?“

„Aby… No, já vlastně nevím. Měla jsem prostě vztek, že je bratr ve vězení. Poslyšte, já ho znám docela jinak než vy. Vždycky jsme se měli rádi.“

„Ale žádný vykonstruovaný obvinění v tom nebylo,“ řekl jsem. „Myslím, že tomu nevěří ani pan Grouwer. Jenomže je to tvrdohlavej chlapík a šerifa prostě nemá rád.“

„A proč ho nemá rád, pane Blounte?“

„Copak já vím,“ zabručel jsem.

Zdálo se, že usilovně přemejšlí. „Táta chtěl být vždycky jednička,“ řekla. „Jestli to není v tom?“

„Možná, že jo,“ kejvnul jsem. „Starostu si omotal kolem prstu, sotva se sem nastěhoval. Třeba mu vadilo, že k němu Buck taky nechodil na kuželky.“

„A proč k němu aspoň občas nezašel?“

„Proč by to dělal? My tady nejsme proto, abysme chodili na návštěvy. Jsme jenom tři a musíme uhlídat celý město. Někdy třeba nemáme do čeho píchnout… A jindy zase nevíme, kam dřív. A to má Nick Ralston jenom jednu nohu.“

Vyprskla a pak řekla: „Promiňte… Přišlo mi to trošičku k smíchu. Já vím, že na tom nic k smíchu není.“

Zrovna v tu chvíli kapela dohrála.

„Doveďte mě k Lemovi,“ přála si. „Myslím, že to stačí, i tak budu muset vysvětlovat, proč jsem nešla pro Lancyho Phillipse.“

„To je ten —“

„Ten jak jsem s ním tancovala. Milionář. Jeho dědeček se tady narodil… Nebo tatínek? Poslyšte, jezdíte na koni?“

„Jde mi to líp než tancování.“

„Tak zítra, dejme tomu v deset… Kdybyste chtěl, vyjedu si ke Studené rokli… Víte, kde to je?“

„Vím. Ale…“

„Díky,“ přerušila mě. „Těšilo mě, pane Blounte.“

Vytrhla se mi a šla klábosit s tím milionářem.

Nechtěl jsem stát na parketu jak trouba, tak jsem klidně pokračoval do výčepu. „Ještě jednu?“ zeptal se Gus Triget.

„Jo,“ kejvnul jsem. „A dej mi do ní whisky.“

Potom už se nic zvláštního nestalo.

11

Bylo půl desáté dopoledne, když jsem vyjel zadem ze dvora baráku, kde jsme měli úřadovnu, garáž, příruční kriminál, pokoje pro hosty a maštal. Když jsem řek Buckovi, že mě Pink Grouwerová pozvala na projížďku, na kterou samozřejmě nepojedu, podíval se na mě nechápavě a řekl: „Proč, Charlie?“

„A proč bych jezdil, kruci,“ já na to. „Stejně si ze mě střílela. Budu bloumat na kobyle kolem Studený rokle, kam je tak akorát vidět z horního patra tý jejich haciendy, a Pink se popuká smíchy. A třeba si na to ještě veme kukátko.“

„Božíčku, nejsi blbej, Charlie?“ komentoval to Nick.

„Nebo to taky může bejt jinak,“ řekl jsem. „Třeba páskové neodjeli a počkaj si tam na mě.“

„Hm,“ na to Buck.

Sebral jsem z Nickova stolu noviny a začal si číst.

„Já bych tam jel,“ řekl Buck.

„Tak tam jeď,“ já na to.

„Šerifa nepozvala,“ řekl Nick Ralston. „Měl bys tam vyrazit. S těma klukama si snad poradíš, kdyby tam byli, ne?“

Neřek jsem nic.

„Hele, Charlie,“ povídá Buck, „třeba by z ní vylezlo ještě něco zajímavýho. Možná, že by nebylo k zahození, kdyby se ty vášně konečně uklidnily.“

„To se ví, Buckovi to leží v žaludku,“ přidal se Nick.

„Tak moc zas ne,“ zabručel Buck.

Zahodil jsem noviny. „Ten Larry Seamer včera seděl celej večer se starostou,“ řekl jsem. „Dámy z něj byly na větvi a starosta se tlemil, jako když ho to těší.“

„No právě,“ kejvnul Buck.

„Co no právě?“

„Starostovi to taky leží v žaludku,“ řekl Nick. „Rád by chodil ke Grouwerovi na kuželky, akorát je mu to žinantní, když mu městskej šerif zabásnul synátora. Ví, že má šerif pravdu a nemůže si zadat. Jenže kdyby starej Grouwer uznal, že ten jeho klacek si to zasloužil, a přestal jedit na Bucka, moh by starosta chodit na kuželky a sem tam nějakýho frťana dál.“

„Ty bys moh kandidovat na senátora,“ řekl Buck.

„Dobrý,“ povídám. „A já to mám jako s Pink zařídit, jo?“

„Jo,“ na to Buck.

„Tak mi dej koně, Nicku,“ řekl jsem.

„To víš, že jo,“ kejvnul Nick Ralston. „Ale Pošuka si na to radši neber.“

To byly Niokovy obvyklé řeči. Osedlal mi hnědku a jak už jsem říkal na začátku, moje stříbrné cibule od táty ukazovaly akorát půl desáté, když za mnou Nick zavřel zadní vrata.

Vzal jsem to přes louky kolem starých ohrad a Grouwerovu stavení jsem se vyhnul velkým obloukem. Říkal jsem si, že ke Studené rokli pojedu odzadu, kdyby snad přece jenom Pink koukala z vikýře kukrem a chtěla se pobavit na můj účet.

Studená rokle byl hluboký kamenitý zářez napříč silnice hned za první větší zatáčkou směrem na El Reno; původně se táhla až na pozemky ranče B v kroužku, které teď byly za silnicí, co rokli přeťala. Zatímco východně od silnice do ní klesal prudký svah porostlý křovím, západně její zbytek při stavbě zasypali. Vedla na východ asi čtvrt míle, kde byla mělčí, až se nakonec úplně ztratila v prérii. Když přišly deště, bylo v místě, kde rokli přehradila silnice, blátivé jezírko, schované pod větvemi převislých keřů a stromků.

Přijel jsem k rokli směrem od prérie a už z dálky jsem viděl strakáče s Pink Grouwerovou v sedle. Nezdálo se, že by tam byl ještě někdo, ale tam, kde Studená rokle začínala, by se jich moh schovat tucet. Moc jsem nespěchal, ale Pink mě zahlídla už z dálky a rozjela se mi naproti.

„Myslela jsem, že nepřijedete, pane Blounte,“ řekla.

„Dobrý den, slečno Grouwerová,“ řekl jsem a smeknul klobouk, „přiznávám se, že jsem to neměl v úmyslu, ale dostal jsem rozkaz.“

„Neříkejte…,“ zasmála se. „Snad ne od šerifa?“

„Přesně tak. Považuje to za ruku, podanou ke smíru mezi policejníma jednotkama města Complimentu a Grouwerovic klanem.“

„Takže jste přijel jako vyjednavač?“

„Tak něco.“

„To je pěkné… Co kdybych vás rovnou pozvala na svačinu k nám? Papá by měl jistě radost.“

Řekl jsem, že o tom drobátko pochybuju. Pink na to, že to samozřejmě nemyslela vážně. A že by si ráda prohlídla Studenou rokli, když už s sebou má průvodoe. „Víte, já to tady vlastně neznám,“ řekla. „Byla jsem tu krátce o minulých prázdninách… Od té doby ne. Mamá bydlí ve Stillwateru a já většinou na soboty a neděle jezdím za ní. Abyste si nemyslel — oni nejsou rozvedení; jenom si prostě žijí každý po svém.“

„Nic mi do toho není, slečno Grouwerová,“ řekl jsem.

To už jsme vjeli mezi svahy rokle a pomalu sjížděli dolů. Slunce ozařovalo jen vrchol severního svahu a dole byl stín.

„Proč se to jmenuje Studená rokle?“ zeptala se.

„Nemám ponětí,“ odpověděl jsem. „Jmenuje se tak odjakživa… Třeba proto, že se tu v zimě drží sníh, i když jinde už není. Tady všechno pojmenovávali pionýři a potom kravaři, co tudy pravidelně jezdili po Chisholmské dobytčí stezce. Podle čeho myslíte, že se jmenuje Compliment?“

Řekla, že neví. Vyprávěl jsem jí tu povedenou zkazku o nápisu nad hřbitovní branou a přitom jsme se čím dál víc nořili do strže, kde tu a tam vyletěl z křoví pták a tiše zapadnul o kousek dál. Nijak veselo tam nebylo a povídání o hřbitovní bráně tomu moc nepomohlo. „Nechcete se vrátit?“ zeptal jsem se.

„Dojedme na konec, když už jsme tak daleko,“ řekla.

„Jak myslíte.“

Dojeli jsme k místu, kde se travnatá stezka zúžila, až skoro zmizela mezi spoustou ostrohrannýoh balvanů. Pro koně to nebylo právě bezpečné. „Slečno,“ povídám, „jestli chcete až na konec, bude lepší sesednout. Dojdeme tam pěšky, už to není dál než nějakých sto padesát yardů.“

„Dobrá,“ kývla a seskočila. „Asi tomu rozumíte líp.“

Nechali jsme koně, aby se volně pásli; nedalo se předpokládat, že by se zatoulali někam dál. Ostatně jsme se měli do desíti minut vrátit, protože na konci rokle, pokud jsem si pamatoval, nebylo dohromady nic ke koukání.

Proplejtali jsme sa mezd balvanama; terén tady najednou klesal mnohem prudčeji a bylo tu ponuré šero. Silnice, vysoko nahoře podezděná slepým obloukem, sem vrhala stín a svahy po obou stranách byly řádně krkolomné. Pink byla v té chvíli přede mnou a prodírala se křovím se zarputilým odhodláním. Zrovna jsem si říkal, že je to prostě Grouwerová, když se prudce zastavila, že jsem do ní skoro narazil.

„Tohle byl automobil,“ řekla.

„S dovolením,“ já na to.

Chvilku jsme se v křoví vyhýbali jeden druhému, až jsem se konečně mohl podívat taky.

V první chvíli jsem si myslel, že sem prostě někdo hodil vrak, se kterým se nechtěl tahat na šrotiště. Pak jsem si uvědomil, že to není kostra vozu, který zchátral věkem, ale že tady hořelo. Všude na kamenech, mezi které se vůz zaklínil, byl povlak mastných sazí a listí blízkých keřů bylo žluté. Pak jsem mrknul nahoru a zahlíd v trávě náspu pár stop, kudy se automobil pravděpodobně kutálel dolů.

„Počkejte tady,“ řekl jsem.

Zeptala se, proč.

„Povídám — počkejte tady,“ opakoval jsem.

„Nařizujete mi to jako —“

„Jo, jako náměstek šerifa města Compliment,” řekl jsem.

„No, když je to takhle…“

Už jsem tu debatu dál nerozváděl; proplet jsem se mezi balvanama k havarovanému vozidlu, které od nás nebylo dál než třicet kroků. Když jsem k němu došel, musel jsem se chvíli koukat nahoru do svahu a párkrát při tom zhluboka polknout. I tak se mi dělalo zle.

Na místě řidiče totiž seděl ohořelý kostlivec a cenil na mě zuby, jako kdyby měl radost, že konečně někdo přisel na kus řeči.

12

Pink byla vlastně ještě mnohem lepší holka, než jsem si myslel, protože se bez řečí vrátila ke koním a docválala do města pro Bucka, kterému se sice z fleku neomluvila, ale zato mu nejen docela věcně ohlásila, že jeho náměstek sedí pod silnicí ve Studené rokli a hlídá mrtvolu, ale taky přidala pár dalších upřesňujících informací; v důsledku toho za necelou hodinku přijel Buck ve služebním auťáku a hned s sebou přivez doktora Sheridana a fotografa Jacka Meyera, který měl ve městě biograf, nejradši fotografoval svatby a mrňata na kožešině a občasné melouchy, které jsme mu servírovali, ho příliš netěšily. Ostatně nás taky ne.

Dalo se předpokládat, že se ta věc stala někdy v noci, ale nahoře na silnici jsme nic zvláštního nenašli. Zdálo se, že auťák prostě jel, a těsně před místem, kde začínalo zábradlí nad roklí, sjel ze silnice mezi patníkama doprava a po dvou třech kotrmelcích skončil dole na kamenitém dně, kde bouchnul benzín a všecko shořelo. Na asfaltu nezůstala žádná stopa po smyku a na úzké krajnici nebylo vidět, že by šofér brzdil.

Stáli jsme s Buckem nahoře u zábradlí, zatímco dole u vraku pracoval doktor a Jack Meyer balil svoje nádóbíčko.

„Co víme?“ řekl Buck.

„Byla to fordka,“ já na to.

„Jo,“ kejvnul Buck. „Jaká?“

„Ta nejlacinější.“

„Takovou jsme včera viděli,“ řekl Buck.

„Jasně,“ kejvnul jsem pro změnu zase já. „Nejspíš je to ona. Když jsem tady čekal, omrknul jsem si ji… Dole není tak ohořelá, aby nebylo vidět zbytky nátěru. Tmavě hnědá a trošku oranžový…“

„No, ten chlápek, co si říkal Smith, nevypadal na to, že by se chystal na sebevraždu, co?“

„Ne. Tancoval s Annií Cunninghamovou.“

„Třeba to není on,“ řekl Buck. „Někdo ten vůz moh ukrást. Třeba některej z těch cápků, co vypijou dvě ředěný a hned mají chutě vyvádět vylomeniny. Takovej kluk by moh takhle nešťastně sjet ze silnice jako nic.“

„To snadno zjistíme.“

„Jo,“ na to Buck.

„Zavoláme sem funebráky?“

Buck zavrtěl hlavou. „Brnknem do El Rena. Bude lepší, když si to rovnou odvezou. Můžeme pro ně zatím udělat pár výslechů.“

„Kde je Pink?“ zeptal jsem se.

„Kde by byla… Poslal jsem ji domů. Stejně se tam musíme zastavit. Její táta byl v noci doma.“

„Myslíš, že o tom něco ví?“

„Moh vidět plameny.“

„Řek bych že ne. Je to dost hluboko.“

„Hm,“ na to Buck. „Pojďme dolů.“

Chvíli nám to trvalo, než jsme obešli stopy padajícího vozu a o kousek dál sešplhali do rokle. Doktor už taky balil, a když jsme k němu došli, povídá: „Mate ponětí, kdo to byl?“

„Spíš tušení,“ řekl Buck. „To auto jsme včera viděli a majitele taky… Jenomže to nemusí být on.“

„Jestli vám to pomůže,“ na to doktor Sheridan, „mrtvý má na prostředníku pravé ruky prsten s monogramem.“

„Ocelovej?“ zeptal jsem se.

„No… Nevím zrovna, jestli právě takový,“ řekl doktor. „Ale nějaký bílý kov to je. Písmena vypadají na H a snad B. Nebo taky třeba R. Je to dost začouzené.“

Buck se po mně podíval; vysvětlil jsem mu, že jsem přesně takový prsten zahlíd na ruce Habblethwaita Smithe, když si u Whitemanova stánku nalejval pivo.

„Jenže on se nejmenoval od B nebo od R,“ řekl Buck.

„Spíš se jmenoval od B nebo od R, než Smith,“ řekl jsem. „Smith, to přece většinou bejvá alias.“

„Svatá pravda, Charlie, teď jsi na to kápnul,“ na to Buck.

„Moh jsi na to kápnout sám,“ řekl jsem a Buck vzdychnul.

Doktor se zeptal, jestli ho sveze zpátky.

„Ještě otázku,“ řekl Buck. „Ten chlap sedí za volantem, přestože auťák udělal dva kotrmelce. Co vy na to, doktore?“

Sheridan pokrčil ramenama. „Co já na to můžu říct… Taková náhoda je možná… I když by měl z otevřeného auta při těch přemetech vypadnout. To jste myslel?“

„Jo,“ řekl Buck.

„Vy soudíte —“

„Oni si s tím hoši z Rena poradí,“ na to Buck. „Charlie, budeš to tu muset ohlídat. Zavolám Reno a buď se sem vrátím, nebo pošlu Nicka, aby tu hlídal, než přijedou. Budeme muset obejít pár lidí, například tu Cunninghamovou…“

„Dobrá, šerife.“

„Nemusíš sedět zrovna tady,“ dodal Buck.

„Taky nebudu,“ řekl jsem. „Podívám se po hnědce…“

„Ale neprojížděj se tu.“

„Jo.“

Buck Lee s doktorem Sheridanem a Jackem Meyerem začali šplhat do stráně, když nahoře za zábradlím zastavil automobil; poznal jsem starostův osmiválcový studebaker a honem jsem se pustil do kopce za šerifem, aby mi nic neušlo. Jenom jednou jsem se ohlíd; kostroun se za mnou vesele šklebil. Asi ho pobavilo, jak jsem prokouk to jeho alias.

13

Čekal jsem, že bude starosta Ben Ritter nadávat, kde že se to pořád flákáme; kupodivu vylez od volantu a šklebil se ještě víc než ten dole. Z druhých dvířek se vynořil náš oblíbený novinář Larry Seamer.

„Zdravíčko,“ řekl bodře starosta. „Povídal Ralston, že jste vyjeli k nějakému případu… Copak, copak, šerife?!“

„Támhle,“ na to Buck a ukázal palcem přes rameno.

„Ale fuj,“ řekl Ben Ritter, když se podíval přes klandr. „Tamto ve voze… To je mrtvola?“

„Jo,“ kejvnul Buck. „Trošku zuhelnatělá.“

„Sakra… Někdo od nás?“

Buck pokrčil ramenama.

„Chcete říct, že nevíte —“

„Ale jo,“ na to Buck. „Něco víme.“

Ben Ritter se podíval po Seamerovi. „Vidíte to… Náš šerif nikdy informacemi nehýří. Jak mám potom vědět, co mají za potíže?“

Buck na to neřek nic.

„Pan starosta,“ povídá Larry Seamer, „došel k názoru, že bude třeba posílit policejní sbor Complimentu. Zrovna vám to chtěl oznámit…“ Obrátil se ke starostovi: „Není to dostatečně výmluvné, pane Rittere? Šerif nemá čas na stížnosti. Jak vidíte, má práce až nad hlavu.“

„Mám v úmyslu,“ na to starosta, „rozšířit sbor o jednoho muže podle vašeho vlastního uvážení, šerife. Ale to projednáme později… Co jste zatím zjistili o té — nehodě?“

„Mohl by to být jistý Habblethwaite Smith,“ řekl Buck. „Neznal jste ho, pane Seamere?“

„To jméno mi nic neříká.“

„Hm,“ na to Buck.

„Musel jste si ho všimnout,“ řekl jsem. „Jezdil v příšerně nalakovaný fordce, kombinace tmavohnědý a pomerančový. Chodil v kostkovaným kvádru, takovej obtloustlej. Včera nasával pivo u Whitemana, to je ten stánek kousek od pumpy. Večer tancoval v Lone Staru s číšnicí od Whitemana.“

„Jo ten…?“ na to Seamer. „Jenže to nebyl žádný Smith, natožpak Habblethwaite, pánové.“

Buck mlčel a čekal; potěšilo mě, že jsem měl s tím alias pravdu. „Takže jste ho znal?“ řekl jsem.

„Moc ne,“ odpověděl novinář. „Byl z Oklahoma City jako já. Trochu mě zaráželo, že se tady poflakuje jenom tak pro nic za nic. Možná, že tu měl nějakou práci. Jmenoval se Hank Richards.“

„Povídal, že je soukromník.“

Larry Seamer se zasmál. „Jo, soukromník… To byl. Soukromý očko z jedné detektivní kanceláře.“

„A sakra,“ řekl starosta. „Podívejme se.“

„Třeba to není on,“ řekl Seamer.

„Třeba ne,“ kejvnul Buck. „Ale určitě je to jeho fordka. A taky má prsten s monogramem, který u něho viděl tuhle náměstek. H a R… To je Hank Richards, ne?“

„Dobrá, dobrá,“ na to Ben Ritter, „dejme tomu, že je to on. A kdo by to taky byl jiný, co? Jak hodláte pokračovat, šerife?“

„Zavolám policii z El Rena,“ řekl Buck.

„A předáte jim to?“

„Jo,“ na to Buck.

„Počkat, počkat… Ta věc se přece stala v Complimentu, nemyslíte? Přece nechcete říct, že na tohle nestačíte?“

„Kdyby to byla obyčejná dopravní nehoda,“ ozval se doktor „potom by snad místní šetření bylo na místě. Jenže —“

„Jenže co?“ nadskočil starosta. „Že by to nebyla jenom havárka? Tak to, k čertu, vyklopte!“

Buck si odkašlal. „Nejsou tu stopy po brzdění,“ řekl. „Zato na svahu je dobře vidět, že se vůz několikrát převrátil, než dopadl dolů. Možná třikrát, ale docela jistě nejmíň dvakrát. Při tom by musel řidič vypadnout.“

„Aha…,“ pokyvoval starosta. „A dál?“

„Dal nic. Je zapotřebí udělat odbornou expertizu a poslat mrtvolu na soudní do Rena.“

„Co by měla odhalit ta — expertiza?“

„No… Například to, jestli vúz začal hořet sám, když dopad dolů, nebo jestli ho někdo až dodatečně zapálil. Neříkám, že se na to přijde… Ale třeba jo.“

„A pokud se těla týče,“ dodal doktor, „dá se snadno zjistit, jestli ten muž uhořel, nebo jestli ho tam neposadili už jako mrtvolu.“

„Jak?“ zeptal se Ritter.

„Pokud žil ve chvíli, kdy vůz začal hořet, bude mít v plicích saze,“ vysvětlil mu to doktor Sheridan.

„Ale co když už byl mrtvý, když vůz skončil tam dole?!“

„Potom bude třeba zjistit, co jeho smrt způsobilo. Při tom, jak se auto převracelo, si případně mohl zlomit vaz… Ale já souhlasím se šerifem, že by byl zcela jistě z vozu vypadl, když se kutálel dolů.“

„Hm,“ na to starosta. „Co navrhujete, šerife?“

„Už jsem to říkal. Zavolám El Reno.“

„Ale kruci… Po všech těch slavných případech, šerife? To se mi vůbec nelíbí.“ Zavrtěl hlavou. „Skutečně, ani trochu se mi to nelíbí.“

„Nemám ponětí, jaké případy myslíte,“ zabručel Buck.

„Já vím, já vím,“ pokyvoval starosta, „chápu, že jste vůči mně trochu nedůtklivý. Nejspíš si myslíte, že jsem o vaši práci nikdy neprojevil dostatečný zájem… Ale to je omyl, šerife, vždycky jsem sledoval jaksi z povzdálí ty… věci. Vaše metody byly ovšem často poněkud, eh — svérázné, to je pravda. Taky jsem měl pocit, že se zaměřujete jaksi… hlavně na vyšší společenské vrstvy…“

„Když se vyšší společenské vrstvy dostávají do rozporu s platnými zákony,“ řekl Buck, „nemůže se šerif chovat jinak, pane Rittere.“

Podíval jsem se po Seamerovi; cvaknul cigártaškou, zapálil si a dělal, že se ho celá debata netýká.

„Samozřejmě máte pravdu,“ řekl starosta Buckovi.

„Já vím,“ na to Buck.

Ticho, které následovalo, bylo drobátko trapné. Buck si taky zapálil. Opřel jsem se o zábradlí a vytáhnul tabák a papírky. Doktor popošel k našemu služebnímu vozu a hodil dovnitř svou bachratou tašku. Jack Meyer ho následoval.

„Tak jak to uděláme,“ řekl starosta. „Zdá se, že se té okresní policii nelze vyhnout… Tak jim zavolejte, šerife. Ale to neznamená, že se v té věci nebudete angažovat, pokud se po všech těch — expertizách — ukáže, že to nebyla obyčejná dopravní nehoda.“

„Třeba nám to neřeknou,“ namítnul Buck.

„O to se postarám,“ prohlásil starosta. „Podívejte, šerife, pokud ten mrtvý je skutečně soukromý detektiv z Oklahoma City, a měl u nás ve městě nějakou práci, bude za tím kdovíco. Takže dělejte, co uznáte za vhodné. Budu rád, když mě budete průběžně informovat… aspoň v mezích možností.“ Obrátil se k novináři. „Máte skvělou příležitost sledovat našeho šerifa při práci, pane Seamere… A dát tomu příslušnou publicitu.“

Buck chtěl něco namítat, ale Seamer ho zarazil: „Já vím, že o to nestojíte, šerife. Slibuju vám, že se do toho budu míchat co nejmíň, a že budu respektovat váš způsob práce včetně pochopitelného utajení.“

Už scházelo akorát nějaké to „k tomu mi dopomáhej bůh“.

„Nezapomeňte si vybrat toho druhého náměstka,“ připomněl starosta Buckovi.

„Toho už mám,“ na to Buck. „Flacka Sidleyho.“

Starosta Ben Ritter hlasitě polknul.

„Nejlepšího střelce v Oklahomě,“ dodal Buck.

„No, jak chcete,“ řekl starosta. „Myslel jsem jenom, že někdo mladší by —“

„Sidley se už párkrát osvědčil,“ řekl Buck. „A to pomáhal zákonu docela nezištně. Jeho pověst je bezúhonná. Pane starosto, říkal jste, že sbor rozšíříte podle mého uvážení. Uvážil jsem to už dávno.“

„Já se s vámi přece nehádám,“ řekl Ritter.

„Ne,“ kejvnul Buck. „Jenom mě trochu zdržujete.“

Starosta se zasmál drobátko nucené. „Uvědomujete si,“ řekl, „že si svou jistou … eh, přímostí… děláte mezi lidmi nepřátele?“

„Jo,“ řekl Buck.

„Můžu pro vás ještě něco udělat?“ na to Ritter.

„Svezte do města doktora a fotografa,“ řekl Buck. „A pana Seamera, pokud nechce jít se mnou. Rád bych se zeptal pana Grouwera, jestli v noci něco neviděl nebo neslyšel.“

14

Ke Grouwerům bych býval nejradši šel sám. Místo toho jsem strávil dvě hodiny ve společnosti umrlce. Vykouřil jsem za tu dobu všechen tabák a poplival silnici od jednoho konce zábradlí ke druhému. Vysvobodil mě až dědek Sidley, který přiharcoval na služebním komoni jménem Pošuk, což bylo zvíře svéhlavé a nebezpečné asi jako populární Zebra Dun, ďábel od Cimarronu, ale Sidley věděl, jak na něj.

„Zapomněl jsem si říct o hvězdu,“ skuhral, sotva slezl. „Kdo mě takhle bude respektovat? Kde to je, támhle? Fuj. To je teda nadělení, Charlie.“ Nedalo mu to, aby neplivnul přes zábradlí.

Pogratuioval jsem mu k přijetí mezi complimentské strážce zákona. „Díky, první náměstku,“ na to dědek. „Jenom o platu zatím nebyla řeč.“

Uháněl jsem zpátky do města, předal jsem hnědku Nickovi a šel do kanceláře, kde jsem zastih Bucka, jak si něco čmárá na arch papíru okousanou tužkou.

„Co Grouwer?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ na to Buck. „V noci spal a nic neviděl.“

„A — Pink?!“

Buck se na mě udiveně podíval. „Myslíš, že si s tebou dala naschvál rande zrovna tam?“

„Ne… Ptal jsem se jenom tak.“

„Nikdy se na nic neptej jenom tak, Charlie,“ řekl Buck. „Někdo by ti na to moh jenom tak odpovědět.“ Složil papír a strčil ho do šuplete. „Mluvil jsem s Calhounem… Prej tu budou hned. Zatím se mrkneme na tu Cunninghamovou. Moc si od toho neslibuju, ale člověk nikdy neví.“

Svěřili jsme Nickovi úřad a vyrazili; na ulici už to zase vypadalo jako ve všední den, většina rodáků a přátel nejspíš odjela a zbytek si ještě po včerejším bále dával dvacet. Stejně působil Whitemanův stánek, seděl tam jenom jeden maník u zvětralého piva a drobil sýkorkám zbytek housky. Annie Cunninghamová byla vykloněná z okýnka, lokty na pultě a hlavu v dlaních, a chytala lelky. Whiteman šplhal po stolech a sundával lampióny.

„Tak máme po svátkách,“ řekl Buck.

„Jo, jo,“ na to Whiteman.

„Dáte si pivo?“ zeptala se Annie.

„Dyť mi plašíte ptáčky,“ zaskuhral ten chlápek se zvětralým pivem.

Řekli jsme, že si pivo dáme. Annie nám podala dvě vychlazené plechovky a zeptala se, jestli chceme sklo. My na to, že nechceme. Neřekla nic, popošla na druhý konec pultu a znova se nepřítomně zahleděla do dáli.

„Slečno Cunninghamová,“ řekl Buck.

Škublo to s ní. „Cože?!“ vyjekla.

„Proč se lekáte?“ zeptal jsem se. „Nejste zamilovaná?“

„Nevím do koho,“ odsekla.

„Třeba do pane Smithe.“

„To jo… To bych to popadla.“

„Tak do někoho jinýho,“ řekl jsem.

„Jo,“ ozval se Whiteman, „co ten, jak ti furt telefonuje, Annie? Nebo ten druhej v tom novým servisu?“

„No a co?“ řekla. „Nemáme v Oklahomě svobodu?“

Whiteman se zachechtal. Taky jsme se zasmáli. Maník vstal od stolu, dopil ty svoje slivky, šťouchnul se do hučky, kterou nejspíš sebral někde u hadráře, a šoural se pryč. „Nashledanou, pane Dingle,“ křičela za ním Annie Cunninghamová.

„Poslyšte, slečno Cunninghamová,“ řekl Buck, „odkud jste věděla, že se ten chlápek v kostkovaným kvádru jmenoval zrovna Smith? Vy ho odněkud znáte?“

„Přece se mi v Lone Staru představil, když pro mě přišel tancovat, ne?“ odsekla.

„Jenže to bylo večer,“ řekl Buck. „Říkala jste mu jménem už odpoledne… A on vaše jméno taky znal. Pili jsme tady pivo, vzpomínáte si?“

„Víte jakej tady byl fofr?“

„Odkud jste teda znala jeho jméno?“

„Helejte, šerife,“ zaplet se do toho Whiteman, „ten chlápek ho říkal každému na potkání. Většinu času byl tady u nás, lil do sebe pivo, prokládal ho karbanátkama a furt vyprávěl, jak zdědil prachy a teď si jen tak jezdí po světě. To maj tak lidi štěstí, co? Já se honím od slunka do slunka a pořád jsem na tom tak tak.“

„Vám to taky vyprávěl?“ zeptal se Buck číšnice.

„Samo… To se ví.“

„S kým se tady bavil nejvíc?“

„Já bych řek, že s Annií,“ řekl Whiteman.

„No vida,“ kejvnul Buck. „On vás pozval do Lone Staru, slečno Cunninghamová?“

„No… Já ani nevím, jestli by se tomu dalo říct pozvání… Ptal se, jestli tam budu. A já řekla, že se uvidí.“

„Vyptával se vás na něco?“

„Jako na co?“

„Nevím. Přece s vámi musel o něčem mluvit, ne?“

„To jo… Mluvil. Jak se mu tady líbí… a tak různě.“

„Nic víc?“

„Já si víc nepamatuju… Co bych si z takovejch řečí měla pamatovat? Povídal jenom tak, no. Proč vás to zajímá?“

„Neřek vám adresu?“ zeptal jsem se.

„Na co by mi říkal adresu? Helejte… Proč se ho nezeptáte sami?“

„Copak neodjel?“

„Říkal, že tu bude ještě tejden. Teďka nejspíš vyspává po včerejšku. Tancovali jsme až do zavření. Dyť jste tam byl taky, ne?“

„Vyprovázel vás?“

„Jo… Vlastně ne?“

„Tak jo nebo ne?“ zeptal se Buck.

„No… Jenom kousek,“ řekla Annie.

„A pak se vrátil do Lone Staru?“

„Já nevím. Asi jo.“

„Neříkal, že ještě někam pojede?“

„To určitě neříkal. Kam by jezdil? Byl pod párou.“

„Nepovídejte,“ řekl jsem. „Vždyť pil jenom limonádu.“

„Jo? Tak si do ní asi zazdíval prcky.“

„Co s ním má bejt?“ zeptal se Whiteman a slez ze stolu s náručí lampiónů. „O co vám jde, hoši?“

Buck mu neodpověděl a znovu se obrátil k číšnici: „Říkáte, že byl opilý?“

„Asi jo,“ řekla. „Šel kousek se mnou… Trošku se motal. Potom se mi omluvil, že se musí vrátit. Že prej mu je nějak šoufl, povídal. Koukala jsem za ním… Sotva trefil zpátky.“

„Viděla jste ho vejít dovnitř?“

„No… Jo, viděla.“

„Opravdu?“

„Když to říkám, tak asi jo, ne?“

„Proč by měla lhát?“ zeptal se Whiteman.

„Já neříkám, že lže,“ na to Buck. „Ale třeba si není jistá. No, my půjdem, Side.“

„To bych teda moc rád věděl,“ řekl Whiteman, „o co vlastně šlo. Takovejch chlápků tady bylo plno, všichni byli včera zkouřený a dneska vyspávaj. Proč vás zajímá zrovna tenhleten Smith?“

„Nejspíš se to brzy dovíte, Side,“ řekl Buck. „Mějte se tu. Nashledanou, slečno Cunninghamová.“

Když jsme šli zpátky, zeptal jsem se Bucka, kam se poděl Larry Seamer. „Seděl u nás,“ řekl Buck. „Potom volal starosta, jestli by k němu na chvíli nezašel.“

„Jen aby se teď starosta pro změnu o nás nestaral až moc,“ řekl jsem. „Nadšenej amatér, to je věc.“

„Kór když je někde mrtvola,“ kejvnul Buck.

15

Když jsme došli k úřadovně, stál venku policejní auťák z El Rena a vevnitř seděl seržant Frank Calhoun, se kterým jsme se už nějaký ten pátek znali. Byl to takový menší hubený týpek, který vcelku ani na policajta nevypadal, měl řídké ulízané vlasy a všechno na něm vypadalo, že to dostal od staršího a mnohem tlustšího bratra. Když jsme mu vylíčili, co o věci víme, kejvnul a řekl, že by rád mluvil s tím novinářem.

Zavolali jsme telefonem ke starostovi a dověděli se, že je Seamer zrovna na cestě k nám, ale když už tady je policie z Rena, přijde starosta taky.

„Pokud si pamatuju,“ na to Calhoun, „nikdy vás moc v lásce neměl.“

„To už je dávno,“ řekl Nick Ralston a zavrzal protézou. „Copak jste si nevšim, že má šerif dva náměstky?“

„Kde jsem si toho měl všimnout?“

„Čekal u tý havárky,“ řekl jsem. „Flack Sidley.“

„A sakra,“ řekl Calhoun. „Já tam nechal lidi a jel jsem rovnou sem k vám. To se ví, dědka jsem viděl, ale vůbec mě nenapadlo… No ne, dal se k vám?“

„Už je to tak,“ kejvnul Nick.

Calhoun se zasmál. „Flack Sidley, to je náramná posila. Hlavně v takovejch případech, jako je třeba násilnej přechod řeky Delaware nebo válka Severu proti Jihu.“

„Nám vyhovuje,“ řekl Buck.

Už jsme se o tom dál nebavili, protože přiklusal Larry Seamer a hned za nim Ben Ritter, který ho dohonil svým osmiválcem. Když si pánové vyměnili stisky rukou, zeptal se Calhoun Seamera, co mu může říct o tom chlápkovi v havarované fordce.

„Nic víc, než jsem řekl tuhle šerifovi,“ na to novinář. „Jestli je to opravdu ten člověk, kterého jsem tady párkrát viděl, tak jde o jistého Hanka Richardse, soukromého detektiva z Oklahoma City. Nic víc o něm nevím.“

„Uvidíme,“ řekl Calhoun. „Ten prsten samozřejmě k identifikaci nestačí. Vy jste mrtvého viděl, pane Seamere?“

„Chraň bůh,“ řekl novinář. „Jenom z ptačí perspektivy.“

„Nebylo na něm moc ke koukání,“ řekl Buck. „V tomhle stavu by ho nepoznal nikdo.“

„Hm… To znamená, že bude třeba uvědomit poldy v O. C. Možná, že si to budou chtít vyšetřovat sami. Ne že by mi to nějak moc vadilo.“

„Moment, seržante,“ řekl Ben Ritter, „já mám zájem na tom, aby se ta věc vyšetřovala v místě, kde se stala.“

„Stačí o tom uvědomit okresního návladního,“ řekl Calhoun. „Myslím, že proti tomu nebude nic mít. Stalo se to tady a je logické, že se tím bude šerif zabývat.“

„Nejde jenom o to, že se to stalo tady,“ řekl starosta. „Ten… Richards tu nebyl jenom tak, to dá rozum.“

„Třeba si opravdu vyrazil na výlet,“ řekl Calhoun.

„To by ho přece nezavraždili!“

„Kdo říká, že ho zavraždili?!“

„Já to říkám,“ nadmul se Ben Ritter. „Skutálel se auťák z vršku? Skutálel. Měl střechu? Neměl. Vypadnul z něj šofér? Ani nápad. Sedí za volantem ještě ted. Z čehož plyne co?“

„Třeba náhoda,“ řekl Calhoun.

„To nemyslíte vážně!“

„Já si nemyslím vůbec nic. Odvezeme to všechno do Rena a tam se v tom povrtají experti. Pak se uvidí.“

„Výsledky nám doufám sdělíte?!“

„Když to návladní povolí.“

„Vy to budete vyšetřovat?“

„Těžko, pokud máte pravdu, že je to násilná smrt, způsobená neznámým pachatelem. Poslali mě sem, protože to vypadalo na možnou havárii. Jestli v tom je něco jiného, bude to nejspíš dělat poručík Hunter.“

„No nazdar,“ řekl Nick.

„Copak je?“ zeptal se Calhoun.

„Ale…,“ na to Nick, „se mi zdá, že mi prdnul řemínek u falešný nohy. Doprdele!“

Poručík Hunter byl poděs a kromě starosty a novináře jsme to všichni věděli. „Jo, Ralstone,“ řekl Nickovi Calhoun, „s tím vám já nepomůžu.“ Načež se obrátil k Ritterovi: „Jestli se o to bude zajímat Oklahoma City, dostanou to nejspíš celé.“

„Hlavně nám nezapomeňte zavolat výsledky expertiz,“ řekl starosta. „Nerad bych se o tom dohadoval s návladním. Já sice Dicka Rosenbauma znám, ale… No, právě proto.“

„Je to zásadový člověk,“ řekl vychovaně Calhoun.

„Přesně tak,“ kejvnul Ben Ritter.

„Tak já pojedu,“ řekl Calhoun. „Už to nejspíš naložili. Uvidíme, co se dá dělat. Zítra budeme moudřejší.“

Když se rozloučil a jeho policejní bourák odfrčel, řekl Ben Ritter: „Neměli bysme tam taky ještě jednou zajet?“

„Nač?“ řekl Buck. „Tam už nic není. Pokud tam bylo ještě něco navíc, jistě to našli a Calhoun nám to snad řekne.“

„A co budete dělat vy?“

„Co se dá,“ na to Buck. „Zatím bych rád věděl, jestli vás a poplatníky nerozčílí, když tady zůstane jenom Sidley a Ralston. My budeme mít trošku napilno… Mimo Compliment.“

Starosta se zářivě zazubil na Larryho Seamera. „Co jsem vám říkal? Panečku… Šerif už přesně ví, kudy na to. Šerife,“ obrátil se k Buckovi, „neřeknete mi aspoň něco? Jenom nějaký náznak, kudy povede vaše pátrání?“

„Ne,“ řekl Buck. „Říkal jste, že se do toho nebudete míchat.“

„Samozřejmě,“ na to novinář, „to by nebylo vhodné… Co když máte Hanka Riohardse na svědomí právě vy, pane Rittere? A potom — každý geniální detektiv má rád nějaký ten efekt na závěr.“

Buck neříkal nic, protože mu to už nejspíš lezlo krkem.

„Dobrá, dobrá,“ kejvnul starosta. „Nic jsem neříkal. Dělejte svou práci podle svého, šerife. Já jsem přesvědčený, že jde o vraždu, surovou, brutální vraždu… A i kdyby ji vyšetřovali policajti z hlavního města, stejně jim vraha vyfoukne complimentský šerif.“

16

Vlastně jsme měli náramné štěstí, že jsme padli do oka Larrymu Seamerovi; nejen že nám to vyžehlil u starosty, ale v Oklahoma City nás zaved na roh 36. ulice a Lincolnova bulváru, kde stál dvanáctipodlažní dům našlapaný kancelářemi od sklepa až na půdu. Jedna z nich patřila detektivní agentuře Hobbson a Wildt, pro kterou pracoval Hank Richards.

„Až si vyřídíte svou záležitost,“ řekl nám Seamer v hale toho obrovského baráku, „přijďte na oběd do Trocadera. Je to jen o pár čísel dál na bulváru… Budu tam asi kolem jedné.“

Řekli jsme, že nejspíš přijdeme, a když se s námi Larry Seamer rozloučil, poznamenal Buck: „Vlastně je to zdvořilej chlápek. Bál jsem se, že ho budeme mít na krku pořád.“

„Třeba by to neškodilo,“ řekl jsem.

Ocit jsem se v Oklahoma City snad potřetí nebo počtvrté; doposud se mnou vždycky byl někdo, kdo se tu vyznal. Připadal jsem si tu kapánek ztracený. Naštěstí je Oklahoma prérijní země a v hlavním městě je buran s nemoderní kravatou a ve stetsonu normální zjev. Dokonce si tady nevšimnou ani Indiána v mokasínech a s tomahawkem.

Chvíli jsme okouněli v hale; teprv když jsme měli jistotu, že do výtahu stačí vlézt a říct číslo patra, udělali jsme to. Seděl tam kluk v uniformě s mosaznýma knoflíkárna a na naše klobouky se díval se směsí obdivu a poťouchlosti. „Osmý patro,“ řekl Buck. A kluk odpověděl: „Osmý, šéfe.“

Zatímco jsme vrzali nahoru, vytáh Buck z kapsy saka portmonku, z portmonky čtvrtdolar a povídá: „Znáš detektivní kancelář Hobbson a Wildt?“

Kluk se zazubil na ten čtvrtdolar. „No jo, pane. Hobbson a Wiidt, tahle firma v osmým opravdu je.“

„Kolikpak má detektivů — kromě Hobbsona a Wildta?“

„Nemá ani Hobbsona a Wildta,“ na to kluk. „Já bych řek, že tu firmu dělá jenom pan Richards a slečna Simonova. Ale přísahat na to nemůžu, pane.“

„A kdo jsou teda ti dva?“

„Hobbson s Wildtem?“ Kluk se zakřenil. „Kdopak by byli? Firma, ne? To se tak dělá, aby to vypadalo. Osmý!“

Automaticky nastavil dlaň; Buck mu do ní upustil čtvrťák a vypadli jsme z výtahu do dlouhé chodby. Vpravo měla řadu dveří a vlevo prosklenou stěnu, odkud bylo vidět půl města a ještě pořádný kus prérie směrem na východ. Jinak tam nic hezkého nebylo, na podlaze bylo plno smetí a hned u výtahových dveří přetejkalo vajglama mosazné plivátko.

Dveře detektivní agentury byly dvoje; na jedněch bylo napsáno HOBBSON & WILDT, INFORMACE, ŠETŘENÍ, DŮKAZY a pod tím menším písmem VCHOD VEDLE. Na druhých bylo napsáno to samé, jenom místo VCHOD VEDLE ponoukala cedulka klienta, aby vešel a sečkal vyzvání. Vešli jsme do neútulné čekárny, kde bylo pár křesílek z ocelových trubek a stoleček s hromádkou časopisů s oslíma ušima. „Nechtěl bych bejt v kůži těch lidí, co tady čekali,“ řekl jsem.

„Hm,“ na to Buck.

Proti dveřím z chodby bylo okno; bylo z něj vidět rozsáhlé kolejiště nákladového nádraží. Ve stěně napravo byly spojovací dveře s nápisem, který znova nabádal k sečkání.

„No,“ povídá Buck, „jsme z venkova a sotva slabikujem, co?“

A zaklepal na ty spojovací dveře.

Skoro naráz se otevřely a proti nám stanula zatraceně příjemná blondýnka s fialkovýma očima a mírně zvednutým nosejčkem. Měla střevíce na vysokánském podpatku, tenké kožené rukavice a vcelku ani trochu nevypadala na sekretářku chlápka, který balí na venkově číšnice z bufíků. A ještě jedna věc mi na ní drobátko nehrála — v ruce totiž držela pistoli a zdálo se, že by se nerozpakovala z ní vystřelit.

„Nejste vy slečna Simonová?“ řekl Buck.

„Odkud mě znáte?“ řekla.

„Od pana Richardse,“ plácnul Buck. Zdálo se mi, že trošku není ve své kůži, když nemá šerifskou hvězdu.

„Dobrá,“ kejvla. „A co má být?“

„Potřebujeme s vámi prohodit pár slov, slečno Simonova.“

„A tak… Musím ještě něco neodkladného vyřídit. Můžete si zatím támhle prohlížet časopisy.“

„Dobrá,“ kejvnul Buck. „Jdete někoho odprásknout?“

Podívala se na pistoli, usmála se a ruka jí klesla. „Víte,“ řekla, „opatrnosti není nikdy dost.“

Couvla a zavřela. Slyšel jsem, jak se v zámku otočil klíč.

„Na bezpečnost tady dbaj,“ řekl jsem.

„Asi mají proč,“ na to Buck. „Zato s pořádkem si hlavu nedělají. Všimnul sis, jak to vypadalo vevnitř?“

„Moc jsem toho neviděl.“

„Plno papírů,“ řekl Buck.

Vytáh jsem tabák a papírky. „Tu máš camelku,“ řekl Buck. „At nevypadáme, jako když jsme přišli rovnou z maštale.“

Vzal jsem si od něj cigaretu, zapálili jsme si a sedli ai do těch ocelových křesílek. Na stolečku jsme v hromadě magazínů vyšťárali popelník s reklamou na Popinsovu žaludeční hořkou. Cekali jsme.

Trvalo to čtvrt hodiny, zapálili jsme si znova a kde nic tu nic. Akorát někdo přesel po chodbě. Buck vstal a šel pomalu ke spojovacím dveřím. Já klidně seděl a bánil dál. Zrovna jsem si říkal, jak Buck zaklepe a ta bláznivá Simonová na něj znova vyrazí s bouchačkou.

Buck sundal klobouk A dal na dveře ucho. Chvíli poslouchal, pak se po mně podíval a zavrtěl hlavou, jako když mu nad něčím zůstává rozum stát. „Co je?“ řekl jsem. „Slyšel jsi tam něco?“

„Právě že nic,“ řekl Buck.

„Vůbec nic?“

„Ne.“

To bylo opravdu na pováženou; ta kráska přece řekla, že si něco vyřídí. Měl by být slyšet aspoň šustot papírů nebo případně telefon… Eventuálně klapání podpatků či zavrzání židle. „To nechápu,“ řekl jsem.

„Počkej tady,“ řekl Buck a vyšel na chodbu.

Ještě mi zbejvalo půl cigára. Nevěděl jsem, oo si mám o tom všem myslet. Tak jsem si nemyslel nic a koukal z okna, jak tam po kolejích popojíždějí mašinky.

Akorát jsem dokouřil, když se Buck vrátil. „Zdrhla,“ řekl. „To byly ty kroky, co jsme slyšeli z chodby. Liftboy ji před chvílí vez dolů.“

„Simonovou?“ zeptal jsem se nejapně.

„Právě že Simonovou ne,“ na to Buck. „Vez ženskou, se kterou jsme mluvili. Simonová je tady.“

„Cože? Kde?“

„Povídal, že ji ráno vez nahoru. Dolů nejela.“

„Z toho jsem magor.“

„Máme dvě možnosti,“ na to Buck. „Buď se ztratíme, nebo zavoláme místní policajty. Vlastně máme ještě třetí možnost, ale tu bych radši vynechal.“

Stál jsem v tu chvíli blízko dveří do kanceláře. Jak Buck domluvil, najednou jsem zaslechl nějaký zvuk. Znělo to, jako když se kotě učí mňoukat. „Slyšels to?“ zeptal jsem se.

Kejvnul, zabouchal na dveře a křiknul: „Je tam někdo?“

Kotě přestalo mňoukat a udělalo: Mmm.

„Co ty dveře z chodby?“ řekl jsem.

„Nerad bych tam rámusil,“ řekl Buck. „Přece jenom se tý třetí možnosti nevyhneme.“

Načež kousek ustoupil a kopnul do dveří v místě zámku.

Byly to jenom tenké dveře a hned praskly. Buck ulomil dlouhou třísku, vzal za knoflík, co tam byl místo kliky, a kousek dveře nadzvednul. Otevřely se dovnitř. Potom vytáhnul z podpažního pouzdra revolver a opatrně nahlíd do prostoru za dveřma. Stál jsem kousek za ním a honem jsem taky tahal bouchačku.

Nato Buck vešel dovnitř a já za ním.

Vypadalo to tam, jako kdyby zapomněli zavřít okna při tajfunu. Všecko bylo dokořán; šuplata stolů, šuplata registratur, dveře skříní, vestavěných do stěn… Jenom jedna skříň byla zavřená a ve dveřích trčel klíč.

Buck odemknul a otevřel.

Byl to obyčejný šatník, visel v něm flaušový plášť, nějaké klobouky, další plášť do deště a na ramínku pánský oblek. Mezi tím seděla na dně skříně zkroucená ženská; ruce a nohy měla svázané šňůrou od záclony a kolem obličeje omotaný ručník. Z vlasů jí přes levé oko stekl pramínek krve, který už zasychal.

17

Měla otevřené oči a zoufale s nima koulela. Jen jsme ji rozvázali, posadili na židli a sundali jí z obličeje ručník, řekla: „Ježíši… Co tomuhle řekne pan Richards…?!“

Z čehož jsme správní usoudili, že je to pravá slečna Simonová. Ala taky to, že tady ještě nebyli policajti, ať už z El Rena nebo místní.

Namočil jsem ručník ve výlevce v rohu a otřel jsem jí krev z čela. Buck na ni ponuře zíral a bylo vidět, že se mu pod kloboukem honěj roztodivné myšlenky.

„Dejte to sem,“ řekla slečna Simonová a vysápla mi ručník. Načež trochu toporně přešla k zrcadlu v koutě. „Bože, já vypadám,“ vzdychla, a začala na sobě pracovat. Mohla to klidně dělat tejden a pořád by vypadala mnohem hůř, než ta dáma, co ji nacpala do skříně a z nás udělala pitomce. Když se konečně rozloučila se zrcadlem, všimla si vykopnutých dveří. „No, to je hrůza,“ řekla. „Pan Richards —“

„Já jsem Buck Lee, šerif z Complimentu,“ přerušil ji Buck. „Tohle je můj náměstek, pan Blount. Můžete nám říct, co se tady stalo, slečno Simonová?“

„Pan Richards je pryč z města,“ řekla. „Běžnou agendu kanceláře vyřizuju sama… Asi před půlhodinou,“ podívala se po nástěnných hodinách, „sem přišla nějaká žena… Chtěla si jenom vyjednat návštěvu u pana Richardse. Sklonila jsem se nad diářem… A potom mě musela něčím uhodit. Asi jsem ztratila vědomí, protože jsem se vzpamatovala až ve skříni… Chvilku před tím, než jste přišli. Slyšela jsem vaše hlasy za dveřmi a pokoušela jsem se volat…“ Najednou se zarazila. „Říkáte, že jste šerif — z Complimentu, pane?!“

„Ano,“ kejvnul Buck.

„Chcete říct — že se něco stalo panu Richardovi?“

„Proč myslíte?“

„Pan Richards… přece odjel právě tam. Do Complimentu. A dnes ráno sem telefonoval nějaký policista, říkal, že je z El Rena a ptal se po panu Richardsovi. Řekla jsem mu, že je mimo město… Pracovně. Ptal se, kdy se vrátí, jenže já to nevím. Poslyšte — stalo se něco?!“ ,

„Hm,“ udělal Buck. „Charlie…“

Občas mě nechal vylízat to horší.

„Pan Richarda měl pravděpodobně nehodu,“ řekl jsem.

„Co tím chcete říct? Pravděpodobně…?!“

„Nevíme, jestli je to on,“ plácnul jsem. Vzápětí mě napadlo, že se složí, byla to vlastně malá neslaná nemastná slečinka těsně pod hranicí, kdy ženské začínají kysnout, i když se zatím ještě neohlížela dozadu po svém mládí, které prchlo do dáli. Ale nesložila se, patrně byla díky svému zaměstnání na ledacos zvyklá.

„Takže je mrtvý?“ řekla.

„Bohužel,“ kejvnul jsem.

„Dopravní nehoda?“

„To se právě snažíme zjistit,“ řekl Buck. „Mohla to být dopravní nehoda, ale taky nemusela. Poslyšte, slečno Simonová — takové návštěvy, co vás mlátí po hlavě a zavírají do skříně, tu máte často?“

„Nikdy,“ řekla. „Pan Richards…,“ teprv teď se trochu zajíkla, „nedělal případy, kde by hrozilo příliš valké nebezpečí. Sem tam nějaké sledování…“

„Nevěrných paniček?“

„Asi tak. I když v poslední době…“

„Ano?!“ řekl Buck, když nedopověděla.

„Moment, prosím vás,“ řekla slabým hlasem. „Myslím, že by mi neuškodilo… Jen si nemyslete, že to běžně…“ Zase nedokončila myšlenku; obešla větší stůl, patrně Richardsův, sehnula se a z nějakých rozházených pořadačů vykouzlila baňatou flanderu bourbonské whisky. Šla s ní k výlevce, sebrala tam z poličky skleničku, odšpuntovala láhev a trochu si nalila. Pak se napila a zakuckala se. „Už je to lepší,“ řekla a rozhlídla se, kam flašku postavit. Nakonec ji nechala na poličce vedle sklenice. „Co jsem to…“

„Říkala jste, že v poslední době měl pan Richards případy, které nebyly tak bezpečné jako obvyklé sledování nevěrných paniček,“ připomněl jí Buck.

„Pan Richards,“ řekla, „chtěl rozšířit činnost firmy. Ne že by ty manželské záležitosti málo nesly, to v žádném případě. Jenže pan Riohards chtěl dělat případy, které by mu zaručily vedle příjmů taky reklamu. Proto vzal to pátrání po nezvěstném Finnovi Johanssonovi…“

„Kdo je Finn Johansson?“

„Boxer, pane —“

„Lee, slečno Simonová.“

„Ano… Pane Lee. Boxer, který se nejspíš namočil do nějaké aféry… Dostal zaplaceno za prohru a vyhrál. Potom se vypařil neznámo kam. Pan Richards říkal, že ten případ má dvě stránky —první, že prostě utekl s penězi, a druhá, že ho někde oddělali pro výstrahu dalším. Pátrání mu ovšem zadala Johanssonova manželka.“

„Proč právě panu Richardsovi?“

„Možná proto, že je černá, pane Lee. Musela vzít to, co bylo. Říkám to, jak to je… Firma Hobbson a Wildt není příliš známá. Nedostává se na pořádnou inzerci.“

„Jak s tím byl pan Richards daleko?“

„Bohužel… To nevím. Nesvěřoval se mi.“

„Hm… Měl ještě nějaký jiný případ podobného druhu?“

„Něco měl rozdělaného pro pojišťovnu, nevím, jestli šlo o nějaký pojišťovací podvod, možná ano. Vedle toho se mi jednou umínil o obchodu s gramofonovým zbožím na Corral Avenue.“

„Jak se vám o něm zmínil?“

„Prostě mi jednou řekl, že má co dělat na Corral Avenue v Cohen‘s Phonograph Store. Bylo to někdy v minulém týdnu.“

„Co dělal pro pojišťovnu, nevíte.“

„Ne… Už jsem vám říkala, že mohlo jít o nějaký pojišťovací podvod.“

„Proč jel do Complimentu?“

„Nemám tušení. Řekl mi jenom, že snad bude pryč tři až čtyři dni… ale taky možná déle. Vypadal, že jde za něčím jistým, ale já nebyla zvyklá se ptát. Měl výbornou náladu… Odjížděl v pátek dopoledne odtud… Opravdu nevím, čím bych vám mohla pomoci, pane Lee. Támhle u zrcadla se před odjezdem holil a česal.“ Zarazila se. „Bože… Že by to a tím mělo něco společného?“

„Co, slečno Simonová?“ zeptal se Buck.

„Pobrukoval si takový nesmysl, víte? Na melodii nějakého šlágru. Taková divná slova… Počkejte. Saň? Ne… Drak. Ano, už vím. Zpíval si pořád dokola: Drak z Chickasha, Drak z Chickasha… A nakonec řekl: Já jim ukážu.“

„Drak z Chickasha?!“ řekl jsem.

„Ano, přesně to.“

„Že by jel do Chickasha a něco ho zdrželo u nás?“

„Ne… Říkal, že jede do Complimentu.“

„Hm,“ zabručel Buck. „Můžete mi dát nějaké adresy?“

„Ovšem, pane Lee. Které chcete?“

„Za prvé manželky toho boxera,“ řekl Buck. „Potom mě zajímá ta pojišťovna… Taky mi můžete napsat adresu toho obchodu s gramofony.“

Slečna Simonová se zarazila. „Jenom že je budu muset najít,“ vzdychla. „Všechno je tu zpřeházené…“

„Nenapadá vás, co tu ta ženská chtěla?“ šeptal jsem se.

„Ne… Nenapadá. Nic z toho, co pan Richards dělal, ji přece nemohlo zajímat. Spíš si snad myslela, že proti ní má nějaký písemný materiál. Ano… To je možné. Neříkal mi žádné podrobnosti o těch rozvodových přích.“

„Nevěrná panička s bouchačkou?!“ řekl jsem.

„Proč ne?“ řekl Buck.

„Ach,“ vzdychla slečna Simonová, „trochu mi to po té ráně do hlavy, nemyslí…“ Vytáhla z postranní kapsy kostýmu těsnopisný blok. „Ty adresy bych tu měla mít. Ano… Tady. Molly Johanssonová, Třicátá šestá Západní sedmnáct,“ našla na podlaze tužku a psala na prázdný list bloku. „Potom ta pojišťovna — tuhle: První americká národní obchodní pojišťovna, Parket‘s Building…,“ ukázala z okna na vysokou budovu za nádražím. „To je támhle. A ten obchod… Corral Avenue šedesát tři. Je to poblíž křižovatky s Osmnáctou Východní.“

Vytrhla list a podala ho Buckovi.

„Díky, slečno Simonová,“ řekl Buck, složil papír nadvakrát a strčil ho do kapsy. „Je nám líto, že jsme vám přinesli spatné zprávy.“

„Měla bych to přepadení ohlásit místní policii?“

„Jak myslíte,“ řekl Buck. „Ale v každém případě si zajděte k doktorovi.“

Opřela se o stůl. „Bože můj,“ vzdychla, „vždyť to je konec firmy Hobbson a Wildt…“

S tím jsme jí píchnout nemohli. Takže jsme diskrétně vycouvali a šli na oběd do Trocadera.

18

Když jsme jeli dalším výtahem do druhého poschodí, kde sídlila restaurace Trocadero, zeptal jsem se Bucka, kolik toho řekneme Larrymu Seamerovi.

„Jak se to vyvine,“ na to Buck.

„Vyvine se to od polívky k salátu,“ řekl jsem. „S delší zastávkou u bifteku.“

„Kruci,“ zabručel Buck. „Drak z Chickasha.“

Taky mi to vrtalo hlavou. „Neříká se tak nějakýmu boxerovi?“ napadlo mě.

„Třeba jo,“ kejvnul Buck. „To by moh Seamer vědět.“

„Nebo Nick, ten čte jenom sportovní zprávy.“

Bylo čtvrt na dvě a Larry Seamer už seděl u stolu kousek od vchodu. Jak nás zahlíd, zamával složenýma novinama. „Tak co,“ zeptal se, ještě jsme si ani nesedli. „Bylo to k něčemu?“

„Říká vám něco Drak z Chickasha?“ zeptal se Buck.

„Ne. Co to je?“ podivil se Seamer.

„Něco, za čím možná jel Richarda do Complimentu.“

„Z toho nejsem moudrý.“

„My taky ne.“

Vyrušil nás číšník. „Pánové…?“

„Bujón s vajíčkem,“ řekl novinář. „Půllibrový biftek, tři smažené brambory… a salát.“

„Třikrát?“

Larry Seamer na to, že třikrát. Co budeme pít? Bourbon se sodou. Buck řekl, že my jenom sodu. „Doufám, že vám nevadí, že jsem objednal za vás,“ zubil se novinář. „Kdybyste si měli vybírat ze zdejšího jídelního lístku… No, bez urážky, jste z Complimentu. Stejně byste si vybrali tohle.“

„Znalec lidí,“ kejvnul Buck.

„Jak by ne, když dělám u novin,“ na to Seamer. „Jenom ten váš Drak z Chickasha mi nic neříká. Jak to vypadá u firmy Hobbson a Wildt?“

„Nevesele,“ řekl Buck. „Nějaká nevěrná manželka přepadla sekretářku a my pro změnu vyrazili dveře z čekárny do kanceláře. Zdá se, že už tam ráno telefonoval Calhoun.“

„Ale kruci,“ zasmál se novinář. „Takhle vypadají ty vaše metody? To se teda nedivím, že s váma starosta nechtěl nic mít.“

„Ještě jste nám neřek, jak jste ho přesvědčil.“

„Já…?! Přesvědčily ho dámy.“

„Jo?“ zabručel Buck.

„Ovšem, madam Ritterová a slečna Ariadne. To se ví, napřed jsem musel přesvědčit já je.“

„Co jste jim řekl?“

„Jací jste to roztomilí chlapci,“ ušklíb se Seamer.

„Ale, k čertu,“ na to Buck. „Nechte si vaše metody a my si necháme svoje.“

„Svůj k svému,“ souhlasil Seamer. „Víte, šerife, asi bych vám těžko vysvětloval, jak jsem to s dámama udělal. Ale vy byste mi moh říct, co se stalo v detektivní kanceláři.“

„Jo,“ kejvnul Buck a řekl mu to.

Mezitím nám naservírovali polívku. Vzal jsem lžíci a dal se do srkání, protože byla zatraceně horká. Taky byla málo slaná a o polévkovém koření snad nikdy ani neslyšela. Naštěstí to všecko stálo na stole.

„To jsou věci,“ řekl Seamer, když Buck dovyprávěl. „Co o tom soudíte?“

„Nic,“ na to Buck a taky popad lžíci. „Tuhle Charlieho napadlo, že je Drak z Chickasha přezdívka nějakého boxera. To by mohlo souviset se zmizením Finna Johanssona. Pokud se týče pojišťovny a toho krámu s gramofonama… V tom to asi nebude, i když neuškodí to prověřit.“

„Jen do toho.“

„Moc se toho asi nedovíme,“ řekl Buck. „Nemáme právo vyžadovat informace. Nejsme v Complimentu.“

„Možná, že bych sehnal nějaké známé,“ řekl novinář.

„Kde?“ zeptal se Buck.

„Třeba kolem Molly Johanssonové. Sám jsem jejího muže jednou interwievoval.“

„Co ta pojišťovna?“

„Která to je?“

Buck sáhnul do kapsy pro papírek, na který mu slečna Simonová napsala adresy. „První americká obchodní… Ale sakra, tam přece dělá Myra Whitleyová, Charlie.“

„To je klika,“ řekl jsem.

Novinář se zeptal, kdo je to Myra Whitleyová.

„Právní zástupce té pojišťovny,“ řekl Buck. „Připletla se k tomu complimentskému pokusu o lynch loni na podzim. Celkem jsme se skamarádili, ačkoliv původně přijela zjistit, kam jsme zašantročili diamanty, co našel dědek Sidley. Neříkejte, že vám o tom starosta nevyprávěl.“

„Aha,“ kejvnul Seamer. „Nějaká komisní bába, povídal.“

Vysrkali jsme bujón a přinesli nám biftek.

„Nemůžeme se tu flákat dlouho,“ řekl Buck. „Zajdu za tou paničkou, co hledá manžela… Tam byste moh jít se mnou, Seamere. Charlie… Ty se mrkneš na ten kšeft s gramofonama. Sejdeme se znova tady a pak vyrazíme za Myrou Whitleyovou do Parket‘s Buildingu.“

Vytáh jsem svoje stříbrné cibule. „Třeba už bude doma a nevíme, kde bydlí.“

„Snad nám to tam někdo řekne.“

Když nám přinesli pitivo, zvednul Seamer svou sklenici a povídá: „No tak, hoši… Mně říkají Larry.“

Nic jsme proti tomu neměli a ťukli si s ním sodovkou.

„Charlie,“ řekl mi, když za nás zátah útratu, „na Corral Avenue pojedete kolem radnice a Clasenovým bulvárem až za nádraží. Potom ke křižovatce s Osmnáctou Západní.“

Radši jsem si to nechal nakreslit.

Larry řekl, že Bucka sveze vlastním autem; měl dlouhý modrostříbrný duesenberg se stahovací střechou. Na mně bylo, abych se s naším služebním nashem proplet městskýma ulicema, což se mi nakonec po menším bloudění podařilo.

19

Vždycky jsem byl drobátko nervózní, když jsem musel pracovat bez Bucka; a protože jsem v tomhle případě ani nevěděl, na co se ptát, vůbec se mi nechtělo dovnitř.

Byl to obchod se dvěma výlohama. Uprostřed mezi nima byly dveře do krámu a nahoře se nad celou šířkou táhla skleněná tabule s nápisem COHEN‘S PHONOGRAPH STORE. Obchod taky zabíral celé přízemí domu, který stál v řadě dalších, slepených k sobě navzájem. Byly to ošklivé domy, čtyřpatrové i nižší, většinou se zchátralýma okapovýma rourama a křivolakou dlažbou chodníků, po jakých se většinou prohání Žlutý Kid ve svých obrázkových skopičinách. Naproti, nim asi bývaly dobytčí ohrady, proto se ulice jmenovala Corral Avenue. Ty ohrady už samozřejmě zbourali a místo nich vztyčili osmipatrové betonové budovy, kvůli kterým už ty staré domy naproti nikdy nespatří slunce. Ostatně se dalo předpokládat, že je brzy zbourají a po minulosti zbyde jako jediná památka název ulice.

V přízemí starých domů byly většinou obchody a snad proto tu bylo docela živo; zdálo se, že sem z centra Oklahoma City jezděj lidičkové z chudších vrstev, aby si tu nakoupili levněji než v obchodních domech na bulvárech, ale tramvaje sem přivážely i všelijaké divné týpky s vlasama až na límec, většinou doprovázené děvčatama v plandavých nohavicích a často s cigárem ve špičce, která si nezadala s rákoskou. U nás v Complimentu jsem nikdy podobné lidi neviděl, ale došlo mi, že jsou to buď umělci, nebo chlápkové, co si na umělce hrajou, a do Corral Avenue je táhne ta staroba, co čišela z průčelí těch věkovitých baráků. To se ví, taky jsem si všimnul jednoho čínského zapadáku, dvou malířů s plátnama na stojanu, kteří bůhvíproč malovali právě ty oprýskané domy, nějakého toho Indiána u stolečku s osažskýma suvenýrama a taky všelijakých dámičék od osmnácti do čtyřiceti, co tady jenom tak bloumaly a nejspíš lovily kořeny.

Zaparkoval jsem auťák na druhé straně ulice kousek dál od obchodu s gramofonama, a řek jsem si, že se nejdřív kapánek porozhlídnu, ale nic zvláštního jsem nevykoukal. Takže jsem se nakonec podíval do prkenice, jak jsem na tom, a zastavil jsem u stolečku Indiána, který prodával skoro naproti COHEN‘S PHONOGRAPH STORE.

„To jsou pěkný věcičky,“ prohodil jsem nenucené.

„Pán tomu rozumí,“ na to Indián, oblečený do potrhaných kovbojských modráků a chlupaté vesty, pod kterou měl akorát dobronzova opálený prsa. Na hlavě měl slaměný klobouk s dírama, zpod kterého mu visely až na ramena modravě černé umaštěné vrkoče.

„Trošku se v tom vyznám,“ řekl jsem. „Tatík má obchod s koženým zbožím a sem tam dělá i nějakou tu indiánštinu.“

„Tady v Oklahoma City?“ zeptal se Indián.

„Kdepak. V Complimentu.“

„Váš pan otec tomu bezpochyby taky rozumí,“ kejvnul Indián. „Rozdíl je v tom, že moje zboží je zaručeně pravý, pane.“

„To vidím,“ já na to.

„Kupte si tyhle mokasíny. Pro nevěstu, pane.“

Byly to docela pěkné mokasíny, ozdobené dikobrazíma ostnama a korálkama.

„Kolik to koštuje?“ zeptal jsem se.

„Dva dolary,“ řekl Indián. „To máte zadarmo.“

Zasmál jsem se. „Dolar padesát.“

„Pane,“ řekl uraženě Indián, „radši sežeru svoje orlí pero, než abych se ponížil smlouváním. Dolar osmdesát. Hau.“

„Nehrajte to na mě,“ řekl jsem. „Kdybyste nebyl tak pěkně opálenej, řek bych, že jste se přistěhoval do Států odněkud z Arménie.“

„Oči rudého muže pláčou,“ odpověděl. „Nedůvěra bledé tváře rozdírá rány v jeho duši.“ Načež se ušklíb a řekl: „Helejte, mladej pane, vemte si ty škrpály za dolar padesát a rozejděme se v dobrým. Jenom tady nevykřikujte moc nahlas, že jsem falešnej Osage. Jsem pravej, ale kdo to má poznat?“

„Mně je to fuk,“ potěšil jsem ho. „Vemu si je za dolar osmdesát a třeba vám i ten dvacetník přidám… Rád bych se vás na něco zeptal.“

„Polda?!“

„Proč myslíte?“

„Máte pod sakem bouchačku.“

„A co? Taky bych moh bejt gangster.“

„To bych skoro byl radši,“ na to Indián. „O co vám jde?“

„O ten kšeft naproti.“

„Myslíte tu rybárnu?“ zeptal se a začal balit mokasíny do listu papíru.

Vyhrabal jsem z portmonky dva dolary, podal mu je a řekl: „Ne. Myslím Cohen‘s Phonograph Store.“

„Prodávaj tam gramofony, desky… Myslím, že taky sem tam nějaký knížky a časopisy… a papírnický zboží.“

„Na to bych se moh zeptat tam.“

„Co vás zajímá?“

„Kdo je to, ten Cohen?“

„Jo, to teda nevím. Myslíte, že k nim chodím nakupovat? Akorát jedno vím s jistotou, mladej. Ani jeden z těch, co tam prodávaj, žádnej Cohen není.“

„Jak to víte?“

„Pochybuju, že by se tak jmenoval ten paťatej Číňan,“ zašklebil se Indián. „Ta prodavačka to taky nejspíš nebude.“

„Neviděl jste tady někdy minulej tejden parkovat takovou divně zmalovanou fordku? Hnědá s oranžovou…“

„Jo — a chlápek v kostkovaným kvádru, co?“

„Přesně tak. Kdy to bylo?“

„Řek bych, že ve čtvrtek. Ale možná, že už ve středu.“

„Byl tu jenom jednou?“

„Hm…“ Indián se hluboce zamyslel a strčil si prst do obrovité nosní dírky. „Tak se mi zdá, že tu byl dvakrát v jednom dni. Ale jestli to byla středa nebo čtvrtek, to si bohužel fakt nepamatuju. Počkejte… Bylo to takhle: Nejdřív přijel a támhle zaparkoval. Vevnitř byl možná dvacet minut… Ale na to přísahat nemůžu. Potom vyšel ven, vlez do toho svýho auta a odjel. Chvíli na to vyrazil z kšeftu ten žluťoch… Nasednul do vozu a jel na opačnou stranu, než ten chlápek. Jako někam k nádraží. A v tý chvíli se přihnala ta žlutohnědá fordka… No, já bych skoro řek, že jel za ním.“

„Potom už jste ho neviděl?“

„Ne. Bylo to takhle, jak říkám. Proto jsem si nejdřív myslel, že tu byl dvakrát. Vlastně tu podruhy jenom projel.“

„Říkal jste, že ten Číňan odjel automobilem.“

„Jo, támhletím,“ kejvnul Indián a ukázal palcem na krémově žlutý pontiac. „Pěknej šestiválec, že jo?“

„Dost pěknej na paťatýho Číňana, co prodává gramofony.“

„Třeba to není jeho,“ pokrčil ramenama Indián.

„Jo, může bejt starýho Cohena,“ kejvnul jsem. „Tak dík za informace, rudej bratře.“

„Dám si po tom chlápkovi v kostkovaným kvádru majzla,“ na to rudoch. „Jestli se tu zase stavíte, mladej.“

„Jestli se tu stavím, to nevím,“ řekl jsem. „Obávám se, že je ten náš kostkovanej bratr ve věčnejch lovištích. Hau.“

20

Ve výkladu seděl nezbytný čokl a zpitoměle koukal do trouby, odkud na něj hulákal hlas jeho pána. Zaslech jsem něco podobného, narovnal si kravatu a vzal za madlo dveří. Nad hlavou mi zacinkaly zvonečky.

Vevnitř bylo drobátko přítmí. Proti dveřím před zadní stěnou krámu se táhnul dlouhý pult, na kterém tu a tam stály gramofony s troubama i bez nich. Vzadu byly až pod strop regály plné desek, ale taky levnějších knížek. Neznámo proč tam byl taky čínský bůžek s kejvací hlavou. Na stěnách vlevo i vpravo visely plakáty gramofonových firem; v té pravé byly navíc dveře s korálkovým závěsem. Když jsem došel k pultu, viděl jsem pod jeho skleněnou deskou desítky přihrádek a v nich jehly do gramofonů, různé druhy psacích per, mazací gumy a další papírnické zboží. Jak jsem si to prohlížel, vynořil se odněkud chlápek a zeptal se, co si přeju.

Možná, že to nebyl tak docela Číňan. Neukláněl se, nestrkal ruce do rukávů, neměl cop a mluvil běžnou americkou angličtinou. Ale šikmé oči měl, a jak se úslužně zakřenil, vycenil takové ty trošku rozházené asiatské hlodáky. Řek jsem si, že půjdu rovnou k věci a zeptal se po panu Cohenovi.

„Bohužel, pane,“ řekl. „Tady není žádný pan Cohen.“

„Někam šel?“

„Nikdy tu žádný nebyl,“ na to Číňan. „Zato máme na skladě spoustu nejmodernějších šlágrů od předních tanečních orchestrů. Například,“ zakřenil se a hmátnul do regálu. „Třeba tohleto… Znáte So Blue, pane?“

Nechal jsem ho natočit klikou gramofon a nasadit desku. Po pár taktech kapely zazněl krámem srdceryvný tenor. „No, že by to bylo zrovna nejveselejší…,“ řekl jsem.

„Aha. Pán je z venkova.“

„Proč myslíte?“

„To jenom ve městě bují sentiment,“ vzdychnul. „Venkovani ještě nejsou zkažení metropolitní dekadencí. Můžu vám nabídnout krásné kovbojské balady… Ne že by to bylo k popukání, ale muzika vám jistě bude bližší. Nebo nějaký foxtrot? Máme tu ovšem i klasiky.“

„Máte spoustu chytrejch řečí,“ řekl jsem, „a je vidět, že se v lidech vyznáte.“

„Vidím jich denně tolik, pane.“

„Váš obchod mi doporučil jeden známej,“ pokračoval jsem. „Možná, že si na něj vzpomenete, takovej silnější, v kostkovaným obleku.“

„Kolik lidí dnes nosí kostkovaný oblek, pane. Bohužel, nepamatuji si. Rád bych, abyste si u nás vybral a odešel spokojen, pane.“

„Tenhle obchod je váš?“

Zavrtěl hlavou. „Tenhle obchod, pane,“ řekl, „je majetkem slečny Abigail Cohenové.“

„Rád bych ji viděl.“

Ten cajdák na gramofonu zrovna dohrál; Číňan zvednul zvukovku a zabrzdil roztočený talíř. „Myslíte, že vás obslouží líp?!“ řekl drobátko dotčeně.

„Koukejte, pane Čum Sem Li,“ řekl jsem, „nepřišel jsem kupovat, ale promluvit si s majitelem tohohle kšeftu. Je vám to jasný?“

„Jmenuju se Hang Woo,“ na to Číňan. „Měl jste říct rovnou, že jste čmuchal. Hned vám zavolám slečnu Cohenovou.“

Stál jsem před pultem a rozjímal o cizích rasách, jako jsou Indiáni, Číňani a Eskymáci, když zaharašily korále a ze dveří se vynořila slečna Cohenová. Na první pohled to byla náramně zvláštní dáma, takže jsem smeknul klobouk a zatvářil se nejspíš mírně slabomyslně. Ne že by na sobě měla pštrosí boa nebo perly za sto tisíc; měla jenom docela jednoduché černé šaty a na nose dokonce brejle s tenkou černou obrubou; taky neměla nijak neobvyklý účes, prostě jenom obyčejné mikádo na vlasech černějších než šaty. Ale něco docela zvláštního měla v obličeji, který měl podivuhodně delikátní tvar, jak by asi řekl Buck Lee. A taky to, jak se pohybovala; stačily ty dva tři kroky, co udělala ze dveří. Jak jsem mrknul dolů, všimnul jsem si, že její šaty sahají až na zem, dokonce se po podlaze mírně courají.

„Slečna Cohenová…?!“ zaskuhral jsem.

„Abigail Cohenová,“ řekla a mírně přikývla. I to přikývnutí mělo něco do sebe. S úpornou snahou, aby mi nečervenaly uši, jsem ze sebe vysoukal svoje jméno.

Usmála se. „Těší mě, pane Blounte.“

Jak se usmála, připsal jsem si na seznam kolekci nádherných zoubků. Napadlo mě, že bych už měl konečně najít taky něco v její neprospěch, a nakonec jsem si řekl, že to nejspíš budou ty brejle. Oči pod nima byly samozřejmě jako uhel; Černá byla nejspíš její oblíbená barva — od narození. „Chtěl jste se mnou mluvit,“ připomněla mi. „Oč jde? Vy zřejmě nejste z Oklahoma City, pane Blounte…?“

Už mě začalo štvát, jak to na mně každý hned poznal.

„Jsem z Complimentu,“ řekl jsem. „Rád bych s várna mluvil, to jo. Kdyby to šlo — mezi čtyřma očima, slečno Cohenová.“

Čum Sem po mně mrsknul jedním okem.

„Jak si prejete,“ kejvla. „Hangu… Buďte tak laskav, ať nás nikdo nevyrušuje.“

„Samozřejmě, slečno,“ na to Číňan. „Jenom si myslím, že byste neměla věřit každému, koho vidíte prvně. Co víte o tomhle chlápkovi kromě toho, že je z Complimentu?“

Usmála se. „Není to dojemná péče,“ pane Blounte? Nuže — co mi můžete říct dalšího o své osobě, aby se můj zaměstnanec neznepokojoval?“

„Jsem náměstek šerifa, madam,“ řekl jsem.

„Pojďte dál,“ řekla a odhrnula přede mnou korále.

Měl jsem chuť udělat na žluťocha dlouhý nos, ale ta ženská na mě měla prapodivný vliv. Najednou mě napadlo, že je to přesně ta židovská princezna, kterou ohrožuje drak. Samozřejmě z Chickasha.

21

Za korálkovým závěsem byla chodba, která vedla někam dozadu a za roh. Abigail Cohenová otevřela dveře po pravé straně. „Prosím, pane Blounte,“ řekla. „Tady si můžeme v klidu promluvit.“

Byla to malá kancelář, ale kromě obvyklého kancelářského nábytku, jako byl stůl se stahovací žaluzií a registratura, tady bylo plno všelijakých parádních blbůstek, jaké jsem v životě neviděl, a o kterých jsem vesměs nevěděl, k čemu jsou. Taky tu viselo pár obrazů, většinou to byly krajinky, nějaké ty západy slunce nad prérii a podobně, ale mezi nima bylo i jedno krásně rozbouřené moře s lodí, která měla na kahánku. Jenom nad psacím stolem visel portrét nějakého vznešeného vašnosty, kterého jsem podle stojatého límečku a knírů odhadnul na tatíka Abigail Cohenové.

„Posaďte se,“ řekla a ukázala mi na kůží potaženou židli u malého šestihranného stolečku v rohu. Hodil jsem klobouk na koberec a sednul si. Sama se posadila na otáčecí židli u psacího stolu. Jak zkřížila nohy, vyklouzlo jí dole pod okrajem sukně chodidlo obuté do koženého sandálu; zaznamenal jsem si, že je Abigail Cohenová delikátní na obou koncích.

„Nuže…?!“ řekla.

Taky bych se měl zmínit o jejím hlasu. Byl tichý, ale dokonale srozumitelný i přes nepatrný cizí přízvuk. Prostě řečeno — ať promluvila, nebo ukázala nohu, vždycky si před ní člověk připadal jako buran. A nemusel pocházet zrovna z Complimentu.

„Říká vám něco Drak z Chickasha?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Je to nějaký román?“

„Nemám ponětí, co to je,“ řekl jsem. „Prozpěvoval si to při holení jeden chlapík, když se chystal na výlet do Complimentu.“

„A tak… Proč se nezeptáte jeho, pane Blounte?“

„Umřel, slečno Cohenová.“

„To je mi líto.“

Mlčel jsem a potil se. Nechtělo se mi pryč a neměl jsem důvod tady zůstat.

„Myslíte, že byste toho Draka z Chickasha našel mezi našimi deskami?“ zeptala se.

„Nevím. Vy myslíte, že jo?“

„Samozřejmě mám katalog,“ řekla. „Pokud taková skladba existuje, najdeme ji za minutu.“

Vstala, otevřela registraturu, vytáhla pořadač a zalistovala v něm. Pak jela prstem po stránce, až se zastavila. „Tak ne, pane Blounte. Je mi líto.“ Položila otevřený pořadač na desku stolku. „Vidíte? Tady by ten název musel být.“

Ukazovala přímo mezi DRAHOUŠKU MŮJ a DRANDÍME SI TO. Měla perleťový mandlovitý nehet a růžově prosvítající ukazováček. Řek jsem si, že už je toho dost; Buck Lee by si určitě takových věcí ani nevšimnul.

„Možná kdybyste mi řekl něco víc.“

„Slečno Cohenová,“ řekl jsem, „ten chlápek se jmenoval Hank Richards. Byl to soukromej detektiv odtud z O. C, jeho agentura se jmenuje Hobbson a Wildt. Byl tady u vás minulej tejden, ve středu nebo ve čtvrtek, strávil tu dvacet minut a je docela možný, že se zajímal o toho vašeho Číňana. Potom odjel do Complimentu, kde jsme zrovna pořádali sjezd přátel a rodáků. Nikdo neví, co tam vlastně chtěl — a včera ráno se našel ve svým spáleným a nabouraným auťáku pod silnicí kousek od Complimentu.“

Nijak to nekomentovala; uklidila pořadač, vrátila se ke psacímu stolu, vstoje se opřela rukama o horní hranu opěradla otáčecí židle skoro zády ke mně, zvedla obličej k obrazu nad stolem a jenom tak pro sebe zašeptala: „Das ist schrecklich…“

„Prosím…?!“ já na to.

„Promiňte,“ řekla a znova se posadila. „Když jsem trochu vyvedená z míry, mluvím jazykem staré vlasti — pokud se tak dnešní Německo dá nazvat…“ Podívala se někam přes mou hlavu. „Při řekách babylónských, tam jsme sedávali a plakávali, rozpomínajíce se na Sión… který už dávno nebyl Siónem,“ dodala.

„Na vrbí v té zemi zavěšovali jsme kytary své,“ já nato.

„Kythéry,“ opravila mě. „Odkud to znáte, pane Blounte?“

„Z bible. Šprtali jsme to v nedělní škole.“

„A tak.“ Pousmála se.

„Ten pán támhle,“ řekl jsem, „to je váš otec?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pane Blounte. Proč vás to zajímá?“

„Připadalo mi, že jste se na něj obracela, když jsem vám řek, jak jsme našli Richardse. Neznala jste ho náhodou?“

„Podle jména zcela jistě ne. Jak vypadal?“

Popsal jsem Richardse včetně jeho strakaté fordky.

„Na takového člověka si skutečně pamatuji,“ řekla. „Byl tady ve čtvrtek, ale nemluvila jsem s ním. Obsloužil ho Hang Woo. Bylo tu právě dost kupujících.“

„Takže Hang Woo obsluhoval Richardse a vy někoho dalšího, jo? Kolik lidí jste měli v tu chvíli v krámě?“

„Přesně vám to neřeknu… Dny jsou jeden jako druhý. Ale jak u Hanga tak u mě mohlo stát po třech čtyřech zákaznících. Dostali jsme právě nějaké nové šlágry…“

„Tak proč jste chvíli po tom, oo Richarda odešel, nechala odejít i svýho jedinýho prodavače?“

„Jak to víte?!“

„Někdo si toho všimnul a řek mi to.“

Mírně ji to popudilo. „Hlídáte nás?“

„Slečno Cohenová,“ řekl jsem, „jak bysme vás mohli sakra hlídat? Já jsem náměstek šerifa z Complimentu, kterej má ani ne dva tisíce stálejch obyvatel. Myslíte si, že můžu vyšetřovat, sledovat, hlídat a tak dále v Oklahoma City?“

„Tak proč to děláte, pane Blounte?“

„Protože Richardse zabili u nás, madam.“

„Neříkal jste, že ho zabili,“ řekla tiše.

Když na někoho dělám machra, většinou se mi v hlavě líhnou nápady. „To se ví,“ řekl jsem. „Večír na tancovačce mu nacmrndali do pití nějakej dryák, kterej ho krátce nato uspal. Potom ho odlifrovali i s jeho srandovním autíčkem k vysokýmu silničnímu náspu nad roklí, auto shodili dolů, odnesli k němu Richardse, posadili ho za volant a zapálili to. Protože to bylo hluboko v rokli, kde jsou navíc převislý větve všelijakýho křoví, nikdo oheň neviděl. Leda ze silnice, ale šoféři, co tam mohli v tý době projíždět, věděli, že jsou v Complimentu oslavy — takže ten oheň logicky považovali za táborák nějaký místní omladiny. Není to od města ani dvě míle.“

„To je hrozné,“ řekla Abigail Cohenová.

„Je,“ kejvnul jsem. „Ale nejspíš to tak bylo.“

„A vy myslíte, že Hang Woo —“

„Proč odešel z krámu za Richardsem?“

„Neodešel za Richardsem, pane Blounte. Hang Woo má starou a těžce nemocnou matku, která má čas od času záchvaty… Trpí malárií, víte? A pokud u ní v té chvíli nikdo není, zavolá prostě sem do mé kanceláře. Já Hanga pochopitelně uvolním… Většinou se vrátí, hned jak matce zařídí potřebné a zavolá k ní nějakou příbuznou.“

„To znamená, že s ní nejdřív mluvíte vy?“

„Ano… Většinou.“

„Mluví anglicky?“

„Ovšem… I když ne tak dobře jako Hang Woo.“

„Co všechno pro váš podnik dělá?“

„Hang…? Je to dobrý prodavač, dovede zapůsobit na zákazníky. A také rozumí zboží a poptávce. Takže pracuje i jako nákupčí.“

„Shání zboží?“

„Ano. Nepoužíváme zasilatelskou službu, to se zbytečně prodraží. Mám dva vozy… Osobní pontiac a menší dodávku. Hang Woo jezdí pro zboží sám. Já jen vyřizuji objednávky.“

„Bejvá dlouho pryč?“

„Nikdy ne déle, než tři čtyři dny.“

„To jezdí dost daleko.“

„Ano… Některé firmy jsou pochopitelně na Východě.“

„Například to s tím psem?“

„His Master‘s Voice? Ne… To Je anglická firma, mám jejich výhradní zastoupení v Oklahoma City. Jsou i jiné firmy, v Bostonu, ve Filadelfii…“

Jak se rozhovořila o své práci, přestala se trochu kontrolovat a zase jí vyklouzlo to zatracené chodidlo. Nebylo zrovna mrňavé jako u nějaké té Popelky, ale pánbůhví mělo něco do sebe. Vtom jsem si vzpomněl, odkud ho znám; když jsem ještě chodil do školy, ukazoval nám pastor obrázky v Biblické dějepravě. Přesně taková chodidla měli andělé a všechny možné světice. Nechodili s nima po zemi, možná, že se akorát tu a tam odrazili, a to si potom postižené místo honem honem museli vydrbat nějakým tím hvězdným prachem a opláchnout ranní rosou.

„…a že válečkové fonografy byly slepá ulička. Potom bylo dlouho co dohánět a ještě nejsme tam, kam jsme se dostali už dávno například v automobilovém průmyslu. Ale vy mě neposloucháte, pane Blounte…?!“

Nemoh jsem jí říct, že jsem zrovna přemejšlel o tom, čím si mejou andělé nohy. „No, já bych šel, slečno Cohenová,“ řekl jsem. „Díky za všechno. Možná, že si k vám přijdu koupit nějakou písničku, až budu mít gramofon.“

Vstala a otevřela mi dveře.

Hmátnul jsem do kapsy a vytáh balíček. „Mohly by se vám hodit osažský mokasíny,“ řekl jsem. „Myslím, že je to tak akorát vaše číslo.“

„Pane Blounte… To přece —“

„Prosím vás, vemte si je,“ řekl jsem a vrazil jí balíček. „Koupil jsem je dočista náhodou a k ničemu mi nejsou.“

Držela balíček oběma rukama a najednou se mi zazdálo, že se za těma jejíma brejličkám a zaleskla slza. Udělal jsem čelem vzad, propad korálema do krámu, kejvnul na Čum Sema a vystřelil na ulici.

V naší služební limuzíně bylo asi devadesát nad nulou.

22

Chvíli mi trvalo, než jsem se proplet k Trocaderu. Buck s Larrym už tam seděli u piva, tak jsem si honem taky jedno dal. Potom jsem vylíčil svoje setkání s Čum Semem a Abigail Cohenovou.

„Co jí říkáte, Charlie?“ zeptal se Larry Seamer.

„Co bych jí měl říkat,“ já na to. „Proč, znáte ji?“

„Leckdo ji zná,“ řekl Larry.

„Že jste to neřek předtím?“

„Třeba by vás to ovlivnilo, Charlie.“

„Co je to za ženskou?“ zeptal se Buck.

„Asi tak sedmadvacet,“ řekl jsem. „Černovlasá, ostříhaná na mikádo. Oči: černé, brýle s černou obroučkou. Tvar obličeje: Oválný, trochu srdcovitý. Nos: zahnutý. Zuby: zdravé. Brada: poněkud vyčnívající. Chodí v černém, se sukní až na zem.“

„Takže Židovka a nejspíš vdova,“ na to Buck.

„Vdova ne,“ řekl Larry. „Leda že by Henry Lawrence zaklepal bačkorama. To by se nejspíš za vdovu považovala, i když za něj nikdy vdaná nebyla. Tady v O. C. to je známý párek a před takovými čtrnácti lety jich byly plné noviny. Cohenové není sedmadvacet; je jí jednatřicet a do Lawrence se zbláznila, ještě jí nebylo sedmnáct. Rodina se jí zřekla, protože tenkrát Lawrencovi zrovínka táhla šedesátka.“

„Kdo je to, ten Lawrence?“ zeptal jsem se a hned mě napadlo, že ten kníratec nad jejím psacím stolem. Dostal jsem na něj vztek, to se ví.

„Spisovatel,“ řekl Larry. „Dnes už trochu nemoderní.“

„Hm,“ udělal Buck. „Ten kšeft má Cohenová za jeho prachy?“

„Nikdy od něj žádné nevzala. Naštěstí byla jediná dědička po Jacobu Steinovi, který se utopil na Titaniku. Kdopak ví, jestli ještě nestrká oběživo do starouše — i když jemu asi pořád jdou tantiémy z těch slátanin.“

„Proč se o ni zajímal Richards?“

„O ni ne,“ řekl jsem. „O toho Číňana.“

„Třeba tam chtěl vyšťourat nějaký skandálek,“ řekl Larry. „Byl přece zavedený v rozvodech a všelijakých podobných svinstvech. Moh tam čuchat prachy.“

Vůbec se mi to nelíbilo, ale musel jsem připustit, že na tom něco být mohlo. Čum Sem paničku hlídal jako ten čokl ve výloze troubu. „Co ta Johanssonová?“ zeptal jsem se.

„Skoro nic,“ řekl Buck. „Vypadá to, že si to rozmyslela. Říká, že se manžel vrátí, až se situace trošku uklidní. Zdá se, že už ví, kde je.“

„O tom Drakovi z Chickasha neví nic?“

„Ne,“ řekl Buck.

„Takže jdeme za Myrou Whitleyovou?“

Buck kejvnul. Dopili jsme pivo a vyrazili Larryho modrostříbmým duesenbergem do Parker‘s Buildingu. Měli jsme štěstí, Myra Whitleyová ještě seděla ve své kanceláři a přivítala nás s otevřenou náručí.

Představili jsme jí Larryho Seamera a usadili se v křesílkách pro klienty.

„Co pro vás můžu udělat, chlapci?“ zeptala se.

Jak jsme ji poznali loni v Complimentu, nikdy se nezdržovala zbytečnýma řečma. Byla to prostě typická, asi tak čtyřicetiletá emancipovaná Američanka, oblečená do tvídu a s prsty od inkoustu.

„Drak z Chickasha,“ řekl Buck. „Neříká vám to nic?“

„Cože?“ na to Myra Whitleyová. „A co to říká vám?“

„Mělo by nám to něco říkat?“

„Tak moment,“ řekla. „Takhle se nikam nedostaneme. O co kráčí, vážená ramena spravedlnosti?“

„Znáte soukromý očko jménem Richards?“ zeptal se Buck.

„Od Hobssona a Wildta? Znám, samozřejmě.“

„Měl vaši První americkou v seznamu případů, které právě dělal. Jednala jste s ním vy?“

„Měl, dělal… Chcete říct, že už je nedělá?“

„Už vůbec nic nedělá. Od noci ze soboty na neděli.“

„Je po něm?“ zeptala se věcně.

„Jo, je po něm.“

„Hned, jak jsem ho viděla, měla jsem pochybnosti… No, budiž mu země lehká. Jakým způsobem —“

„Uhořel v troskách vlastního automobilu.“

„Dopravní nehoda?“

„Ještě nevíme, ale dá se o tom pochybovat.“

„Na základě čeho?“

„Například toho, že se otevřený vůz kutálel ze svahu a Richards zůstal sedět za volantem.“

„Vy to vyšetřujete?“

„Náš starosta si to prosadil,“ řekl Buck. „Jinak to samozřejmě dělá El Reno — a teď už možná i vaše policie. My v tom jedeme jen proto, že se to stalo u nás. Co pro vás dělal ten Hank Richards, paní Whitleyová?“

„Snad nic nezkazím, když vám to řeknu… Naše pojišťovna v posledním roce vyplatila dost vysoké sumy — jednomu zasilatelství. Bylo to ve třech případech, která si byly podobné jak vejce vejci. Ten podnik provozuje hlavně kamionovou dopravu, a to prakticky po celých Státech.“

„Jaké případy to byly?“ zeptal se Buck.

„Ztratily se kamióny.“

„Aha.“

„Ve všech případech vezly cenný náklad, pochopitelně vysoko pojištěný. Jednou to byly rádiové součástky, hlavně lampy a kondenzátory. Podruhé zásilka skotské whisky a nějakých francouzských koňaků a vín. Potřetí… už ani nevím. Počkejte — snad to byl nějaký drahý materiál. Ano. Usně. Ztráta kamiónů se pochopitelně vyšetřovala, firma měla zájem na tom, aby se našel aspoň náklad — a my ovšem taky. Dělala to oklahomska policie, ale zřejmě to nepřineslo žádné výsledky. Proto jsme se po tom třetím případu obrátili na detektivní kancelář

Hobbson a Wildt. Kdyby to mělo pokračovat, bylo by to pro pojišťovnu zlé.“

„A co ten Drak, paní Whitleyová?“

„Vzniklo to tady u nás. Ty kamióny totiž policie vystopovala někam do prostoru Chickasha. Tam, jak se zdá, zmizely. Jeden kolega řekl na ředitelské poradě, že ty automobily nejspíš unáší nějaký drak do své sluje. Od té doby se tady mluví o Drakovi z Chickasha. Je to prostě takový černý humor.“

„Zmínila jste se o tom Richardsovi?“

„Ano, při jeho poslední návštěvě.“ Zalistovala diářem. „Bylo to minulou středu. Připadalo mu to zábavné.“

„Rád bych se zeptal,“ ozval se Larry Seamer, „jedná se o firmu Dewburry, paní Whitleyová?“

„Neříkám tak ani tak.“

„Takže jo,“ kejvnul spokojeně Larry.

„Zrovna jsem se na to chtěl zeptat,“ řekl Buck. „Je to největší zasilatelská firma v Oklahomě, ne? Opravte mě, jestli se mejlím.“

„Máte pravdu, pane Lee.“

„Proč jste se obrátili právě na firmu Hobbson a Wildt? Jistě tady máte lepší detektivní kanceláře?“

„Abych se přiznala, v tom mám prsty já. Znám se s jeho sekretářkou… Je to moje sousedka, taková šedivá chudinka, často mi vyprávěla, jak jde ta jejich firma od desíti k pěti, ačkoliv je pan Richards úžasně pracovitý a schopný. Jenom že prostě nemá kapitál na reklamní kampaň… a podobně. Myslela jsem, že jim pomůžu. Pravda je, že kdyby byl Richards případ vyřešil, pojišťovna by mu zaplatila velice slušně a reklamu bychom mu udělali taky… No, moc jsem jim nepomohla, ráda bych věděla, jak to té chudince vysvětlím.“

„Slečna Simonová už to ví,“ řekl Buck.

„Aha. Od vás?“

„Teď už možná i od někoho jiného.“

„Dobrá. Co pro vás můžu udělat?“

„Ještě otázku,“ řekl Buck. „Není tu nějaká možnost, že si ta firma pojistným vylepšuje finanční situaci? Třeba se ty kamióny sice ztrácejí, ale zboží zůstává Dewburrymu…“

„Tomu nevěřím,“ zavrtěla hlavou. „John Dewburry je víc než solventní. Ty ztráty jeho firmě škodí, protože se to rozkřikne a zákazníci půjdou jinam. Samozřejmě, hradíme to my, ale to nejde do nekonečna.“

„Vypadá to, že se Richards něčeho domák,“ řekl jsem.

„Jak se může ztratit kamión?“ na to Larry.

„Jo,“ řekl Buck. „To bych taky rád věděl.“

„A co šoféři?“ zeptal jsem se.

„Taky zmizeli,“ řekla Myra Whitleyová.

„Mohla byste zařídit, aby nás Dewburry nevyrazil?“ zeptal se Buck. „Rád bych se ho zeptal na pár věcí.“

„Já na vás trpím, hoši,“ řekla Myra Whitleyová. „Počkejte chvíli… Musím si o tom promluvit s ředitelem.“

„Radši ne,“ zarazil ji Buck. „Vás známe. A čím míň lidí o tom ví, tím líp. Zkusíme se dostat k Dewburrymu sami, pokud nám řeknete —“

„Už jsem vám toho řekla až příliš,“ na to Myra Whitleyová. „To, co bych vám mohla říct navíc, to jistě ví i pan Seamer.“

„Jak jste přišla na to, že chci adresu?“ ušklíb se Buck.

„A jak jste přišel na to, že jsem na to přišla?!“

Myra Whitleyová nám podala klobouky a potřásla rukama.

„Pozdravujte to vaše milé městečko, které nevydrží bez mrtvoly ani šest měsíců,“ řekla nám ve dveřích.

23

Adresu soukromé residence Johna Dewburryho nám Larry zjistil Jediným telefonním hovorem, který netrval ani půl minuty. Ted jsme parkovali před železnou, zběsile pokroucenou mříží, za kterou se táhnul do mírného svahu trávník, tu a tam zarostlý křovím s trochu upraženými listy. Svahem běžela červeným pískem vysypaná cesta, lemovaná nějakýma mramorovýma obludkama; otevíraly tlamy, jako kdyby na případných chodcích loudily žrádlo. Jenže po cestě se asi moc nechodilo.

Ve mříži byly vrata s menší brankou a domkem, kde se vyskytoval vrátný. Měl uniformu, na které bylo tolik zlata, že jste si ho klidně mohli splést s námořním kapitánem; zeptal se, co ráčíme, a když jsme mu řekli, že ráčíme pana Dewburryho, nijak ho to nedojalo. „Víte, pánové,“ řekl asi takovým tónem, jakým káže pastor v Complimentu o věčném zatracení (to je jeho parádní kousek), „chtít jenom tak pana Dewburryho si může dovolit prezident a možná guvernér státu Oklahoma. Račte mít pozvání?“

„Pozvání nemáme,“ řekl mu Larry, „ale tady pánové jsou policejní úředníci a mají pro pana Dewburryho zajímavé zprávy. Předpokládám, že by byl pan Dewburry přinejmenším nespokojený, kdyby se je dozvěděl se zpožděním.“

„Od které policie?“ na to námořní kapitán.

„Z Complimentu,“ řekl Buck.

„Neříkejte. Kde to je?“

„No tak, hodte sebou,“ řekl Buck.

„Ukažte mi aspoň, placku,“ škemral vrátný.

Buck sáhl do kapsy a ukázal mu hvězdu.

„Zavolám pana Dicksona.“

„Kdo to je?“

„Pan Dickson je ředitel firmy a je náhodou přítomen.“

Vrátný se vznešeně odplížil. Vrátil se za minutu a řekl, že pan Dickson chce aspoň přibližnou informaci o tom, co pánové myslí těmi zajímavými zprávami.

„Ztrácej se panu Dewburrymu kamióny?“ řekl Buck.

„To nevím, ale zeptám se.“

Znova zmizel ve svém baráku, odkud zřejmě telefonoval.

„Pracháči,“ řekl Buck. „Ach jo.“

„Můžou si svoje soukromí zaplatit,“ kejvnul Larry.

Když se vrátný znova vynořil ze dveří domku, vypadal o chlup vlídněji. „Pan Dickson vás přijme,“ řekl a zahřmotil závorou vrat. „Jeďte po cestě ke hlavnímu vchodu. Zabloudit nemůžete, cesta stejně jinam nevede.“

Vlezli jsme zpátky do duesenbergu a projeli tou alejí hladových pidižvíků.

Pan Dickson byl zdvořilý hubený chlápek ve světle šedém obleku s puntíkovaným motýlkem pod ohryzkem a zlatým tenkým řetízkem od hodinek na vestě. Přišel nám naproti po schodišti před vchodem, jakým by prošel slon. Barák byl z tesaného kamene a na střeše ze zelenavé břidlice měl plno věžiček a všelijakých potvor z měděného plechu. Když jsme se představili, zaved nás Dickson do haly, kam by se vešel complimentský kostel včetně věže. Jenom hodiny u jedné stěny by mohly klidně sloužit jako trafika a na obrazy, co visely po zdech, jste se museli dívat dalekohledem, když jste stáli vprostředku. Nebyla tu jediná židle, protože se v hale s delším pobytem zřejmě nepočítalo.

„Pan Dewburry se tím nechce zabývat,“ řekl Dickson. „Vyřídím to s vámi sám. Pokud vím, Compliment leží na silnici mezi El Reném a Chickasha… Nuže?“

„Jeden soukromý detektiv, který pracoval pro pojišťovnu,“ začal Buck, „pravděpodobně zachytil nějakou stopu v Complimentu. Máme jisté podezření, že…“

Buck Lee dokáže mluvit jako kniha, když je to potřeba. Trvalo mu to nějakých deset minut. Když skončil, pan Diokson přemejšlivě našpulil rty a pokejval hlavou. „Víte, šerife,“ řekl, „nevěřím příliš tomu, že případ vyřeší právě venkovský policajt, čímž vás ovšem zdaleka nechci podceňovat. Ale protože zatím neuspěla ani městská, ani státní policie, je docela dobře možné, že vaše znalosti místních poměrů v tom prostoru, kde se snad kamióny ztratily, by mohly být rozhodujícím činitelem. Co od nás potřebujete?“

„Povolení ke vstupu do vašich garáží,“ řekl Buck.

„Tam těžko něco zjistíte.“

„Jak se říká na jihu,“ na to Buck. „Quién sabe?“

„Dobrá,“ souhlasil Dickson. „Povolení pro vás a pro vašeho náměstka vyhotovíme. To je to nejmenší. Co ještě?“

„Může se stát, že někomu z oficiálních vyšetřovatelů nebude po chuti, že se do pátrání plete complimentská policie.“

„To nechte na nás.“

„Můžeme se odvolat na pana Dewburryho?“

„Ovšem. Upozorním ho na to.“

„O. K., pane Dicksone,“ řekl Buck. „A teď — jak jste přišli na to, že se kamióny ztratily právě poblíž Chickasha?“

„Ještě maličkost,“ na to Dickson. „Můžete mi poskytnou nějakou záruku, že jste skutečně šerif Complimentu? Hvězdu může mít v kapse ledaskdo a papíry se dají zfalšovat.“

„Zavolejte si starostu Complimentu, Bena Rittera.“

„Aha… Dobrá. Počkejte chvíli, pánové.“

Vyklusal po schodišti. Sotva zmizel, odněkud se vynořil komorník v proužkované vestě a dělal, že seřizuje ten orloj u zdi. Ve skutečnosti dával pozor, aby někdo z nás něco nestrčil pod sako, ačkoliv nebylo co. Leda tak vydloubnutou parketu. Krást ty dvoumetrové obrazy by moh leda šílenec.

Buck vytáh camelku, hodil si ji pod nos, ale nezapálil.

Dickson se vrátil za pár minut. „V pořádku,“ řekl. „Váš starosta povídal, že jste detektivní génius, pane Lee. Dejme tomu, že trochu přehání, ale budiž. Tuhle máte ty propustky, doufám, že jsou jména správně… Lee a Blount. Předpokládám, že pan Seamer vám jen dělá průvodce.“

„Abych se přiznal, pane Dicksone,“ řekl Larry, „rád bych si založil detektivní kancelář. Znám se trochu s panem Ritterem z Complimentu a díky tomu mam to štěstí, že můžu sledovat při práci tady šerifa… Je to třída, pane Dicksone.“

„O čem jsme to hovořili?“ na to Diokson.

„Ptal jsem se, proč myslíte, že se kamióny ztrácejí právě v oblastí Chickasha,“ řekl Buck.

„To je prosté,“ na to Dickson. „protože chceme mít přehled, kde se v které době kamióny právě nacházejí, jsou řidiči povinni na určitých úsecích trasy telefonicky hlásit svůj průjezd. Směrem na jih je to například Ardmore. Na západ Clinton, na východ Henryetta… Na silnici číslo čtyřicet čtyři je to Tulsa nebo Sapulpa, na sever Tonkawa; a pokud jedou na Wichita Palls, hlásí se z Lawtonu. Tedy vždycky zhruba na pětasedmdesáté míli.“

„Oběma směry?“ zeptal se Buck.

„Ano. Ať jedou odsud, nebo se vracejí.“

„Ty ztracené vozy jely na Wichita Palls?“

„Přesně tak. Ani od jednoho z nich hlášení nepřišlo.“

„Nevolali z Lawtonu?“

„Ne.“

„A co když prostě zapomněli? Potom byste je mohli hledat někde v Texasu.“

„Ne, to nepadá v úvahu. Každý šofér má seznam míst na trase, odkud je povinen volat. Většinou jsou to motoresty se zařízenými parkingy pro kamióny. V některých posádky přenocují.“

„Proč myslíte, že zmizely právě v oblasti Chickasha?“

„Netvrdíme, že zmizely právě tam,“ řekl Dickaon. „Chickasha je prostě zhruba uprostřed toho pětasedmdesátimílového úseku trasy.“

„Ta ale nevede přes Compliment,“ řekl Buck. „Pokud jely na Chickasha, použily nejspíš dálnici… Co by dělaly na silnici číslo osmdesát jedna?“

„Každý z těch tří ztracených vozů měl zastávku v El Renu,“ řekl Dickson. „Doplňovaly tam náklad. Potom by nemělo smysl vracet se do O. C., když stačí ujet pětadvacet mil přes Compliment do Chickasha.“

„Aha,“ na to Buck. „jaké posádky to byly?“

„Vždycky po dvou mužích. Střídají se v řízení. Pokud máte zájem o jména, dá vám je garážmistr.“

„Co vezly?“

„Zásilku lamp do rozhlasových přijímačů, skotskou a surovinu pro obuvnický průmysl.“

„Vozíte taky zeleninu, avokádo, cement a podobně?“

„Myslíte levnější zboží?“

„Jo.“

„Samozřejmě také. Dokonce tvoří až sedmdesát procent nákladů. Vím, na co narážíte. Že například všechny kamióny s cementem zatím dojely v pořádku.“

„Je nějak k poznání, co kamión veze?“

„Jak by mohlo?“ řekl Dickson. „Všechny naše kamióny jsou stejné. Skříňové chevrolety s firmou po obou stranách. Co je uvnitř, poznáte jen z nákladního listu… A ten má šofér v kabině.“

„Kdy se ztratil poslední?“

„Dvanáctého června.“

„V kterou denní dobu vyjely z garáží?“

„Všechny tři navečer. Vzhledem k délce trasy to bylo nejvýhodnější.“

„Hm,“ zabručel Buck. „Já myslím, že je to všechno.“

„Zcela tak, šerife,“ pousmál se Dickson. „Víc toho nevím. Bude mě těšit, když mi dáte vědět…,“ vytáh z kapsičky u vesty vizitku, „tady máte veškerá možná spojení.“

„Ještě otázku, pane Dicksone,“ řekl Buck. „neslyšel jste náhodou, že se ztrácejí i jiné kamióny?“

„Myslíte — od jiných firem?“

„Jo.“

Dickson zavrtěl hlavou. „O ničem podobném nevím.“

„Takže to vypadá, že se někdo zaměřil pouze na firmu Dewburry, co?“

„Bohužel ano.“

„Jaký důvod to může mít?“

„Nemám ponětí,“ pokrčil ramenama Dickson.

„Někdo chce znemožnit konkurenci,“ řekl Buck. „To je jedna možnost. Napadá mě ještě druhá, ale nerad jenom tak plácám. Třeba ten neznámý někdo krade právě vaše kamióny jen proto, že krást jiné nemá příležitost.“

„Tomu dost dobře nerozumím.“

„Já, zatím taky ne. Je nějaká možnost, že ty kamióny jezdí dál — prostě přemalované a s falešnýma číalama?“

„Jistá možnost tu samozřejmě je,“ kejvnul Dickson. „Vozů tohohle typu jezdí spousta… Identifikovat se dají jedině podle čísla motoru. Kontrolovat něco takového na silnici je takřka nemožné. A potom — číslo se dá vypilovat a jednoduše přerazit jiným. Slyšel jsem, že se to sice i tak dá odhalit, jenže jedině v laboratoři. A kdyby měl vůz k novému číslu i nové doklady…“

„To není moc nadějný,“ řekl jsem.

„Máte pravdu, pane… Blounte. Pokud by ty vozy jezdily někde v Novém Mexiku nebo v Montaně, nepřisel by na to nikdo.“

„Hm,“ udělal Buck. „A co je označit ještě jinak?“

„Jak to myslíte?“

„Třeba nějakým šroubem s maticí na nenápadném místě.“

Dickson uznale našpulil rty a kejvnul. „To není špatný nápad. Dejme tomu někde na spodku rámu… Samozřejmě, že to je jenom prevence, ale ten vůz by potom byl identifikovatelný, i kdyby ho kdovíjak předělali. Tak jste to myslel?“

„Přesně tak.“

„Dobrá. Hned to zařídím.“

„Počkejte, pane Dicksone. Je vám jasné, že o tom smí vědět jenom jeden člověk — a tomu musíte bezvýhradně důvěřovat? Pokud o tom budou vědět všichni zaměstnanci v garážích, ztrácí to smysl.“

„To je pravda… Udělám to sám.“

Buck se podíval na jeho běloučké ručičky s pečlivě manikýrovanýma nehtama. „Umíte to?“ zeptal se.

Dickson se usmál. „Pane Lee… Začínal jsem od píky.“

„O. K., nechtěl jsem se vás dotknout,“ na to Buck. „Akorát potřebuju vědět, kde ten šroub hledat.“

„Pošlu vám výkres,“ řekl Dickson. „Jen mi dejte adresu.“

„Compliment, úřadovna šerifa.’*

„Výborně.“

„Teď se vrátíme do Complimentu,“ řekl Buck. „Zastavíme se ještě v Renu, jestli mají okresní poldíci něco nového… a vynasnažíme se zjistit, co u nás hledal ten chudák Richards.“

Potřásli jsme si rukama a Dickson nás doprovodil k autu.

„Pan Ritter si vás zřejmě velice cení,“ řekl Buckovi, „když vám dopřál tak přepychové vozidlo.“

„To je moje,“ řekl Larry. „Dostal jsem ho k narozeninám. Starý pán dělá do petroleje na řece Canadian. Ale je docela pravděpodobné, že Ben Ritter sáhne do obecní pokladny a vymění svému šerifovi toho omláceného nashe za cadillac — až budou ti zloději kamiónů za mřížemi.“

„Rád bych sdílel váš optimismus,“ zasmál se suše Dickson. „Ostatně to nemusí být tak špatný vůz, když jste s ním dojeli z Complimentu až sem.“

„A taky dojedeme zpátky,“ řekl jsem.

„Šťastnou cestu,“ na to pan Dickson.

Když jsme vyjížděli ze vrat, námořní kapitán nám dokonce zasalutoval.

24

„Poslyšte, Larry,“ řekl Buck, když jsme se rozjeli zpátky k Trocaderu, kde jsme nechali svůj vůz, „vy lžete jako starý baron Munchhausen.“

Larry se zasmál. „Jenom napůl; samozřejmě se nechci stát soukromým očkem, na to se mám příliš rád. Ale můj tatík se opravdu zabývá petrolejem.“

„Jo?“ řekl Buck. „A proč teda někde nesedíte u orosený sklenice a netočíte si palcema na břiše mlejnek?“

„To mě nebaví,“ ušklíbnul se Larry. „Ale když už jsme u těch orosených sklenic — jistě neodoláte pozvání na večeři?“

„Odoláme,“ zkazil mi radost Buck. „Rád bych se ještě stavil u poldíků v El Renu. Neškodilo by vědět, jak to doopravdy bylo s Richardsem. Pokud by to nakonec byla opravdu jenom nehoda, musel bych připustit i tu možnost, že v Complimentu žádnou stopu nenašel.“

„A co potom?“

„Museli bychom hledat jinde.“

„Kde?“

„Koukejte, Larry,“ zabručel Buck, „vím já? Třeba na mapě okresu. Kampak se asi ty kamióny ztrácejí? Takový skříňový chevrolet není tříkolka.“

„Vida,“ na to Larry. „To není nejhloupější.“

„Ne,“ řekl drobátko naštvaně Buck. „Je to geniální. Nedej pánbu, aby se nám zrovna teďka porvali v Lone Staru Bayerovi kravaři s chlápkama z autoservisu.“

„Flack Sidley by to zvládnul,“ řekl jsem.

„Leda že by je všecky postřílel.“

Když jsme dojeli k Trocaderu, kde jsme měli zaparkovanou služební káru, řekl Larry, že nám večer zavolá do kanceláře. Nato jsme se srdečně rozloučili a Buck se nasoukal k volantu. „Vemeš to z El Rena, Charlie,“ řekl přitom. Načež si vrazil pod nos camelku, zapálil a nastartoval.

Z Oklahoma City je do El Rena něco kolem třicíti mil; Buck se celou cestu mračil a mlčel. Nerušil jsem ho a přemejšlel si o všeličems, až jsem se přistih, že mě straší ta slza, kterou jsem zahlíd za brejličkama Abigail Cohenové, když jsem jí v záchvatu slabomyslnosti daroval mokasíny v ceně dvou dolarů. Přitom jsem si taky vzpomněl, o čem jsem s ní předtím mluvil a povídám Buckovi: „Nenapadlo tě, že Richards nebyl zhulákanej, ale něčím uspanej?“

„Jo,“ na to Buck.

„Určitě mu něco nasypali do limonády.“

„Hm.“

Někdy s ním není řeč.

Když jsme dojeli k policejnímu ředitelství v El Renu, vypadalo už slunce jako rudá koule těsně nad obzorem. Buck zaparkoval na místě vyhrazeném pro policejní vozy; měli jsme na dvířkách příslušné označení s nápisem SHERIFF OFFICE COMPLIMENT, takže jsme mohli doufat, že nepopudíme nějakého horlivého poldu. Budova byla zánovní a v jejích velkých oknech hořel odraz západu.

Chlápek ve vrátnici nám řekl, že Calhoun v baráku není. Moc nás to nepotěšilo a zrovna jsme vedli hovor o tom, co dál, když v hale přistál výtah a vylezli z něj poručík Hunter a okresní návladní Dick Rosenbaum. Jak už jsem se tuším zmínil, Huntera jsme vzhledem ke svým různým zkušenostem považovali za pošuka, zatímco o Rosenbaumovi jsme věděli, že je to zásadový člověk. Zinali jsme ho od soudu z několika případů, kde jsme fungovali jako svědci.

„Hleďme, Šerif Lee,“ řekl, když k nám došel. „Copak vás přineslo k nám do El Rena? Dobrý večer, pane Blounte.“

Potěšilo mě, že si pamatuje moje jméno.

„Copak by je sem asi přineslo,“ na to Hunter. „Přišli čmuchat. Ksakru, Lee… To už vám nestačí Compliment? Budete nám zanášet ty svoje pistolnické metody i na okres?“

„Poručík má špatnou náladu,“ řekl návladní. „Omluvte ho, šerife. Řekl bych, že se zajímáte o toho Richardse… Vzhledem k tomu, že se to stalo u vás, na to máte právo. Co chcete vědět? Výsledky expertíz?“

„Takže to skutečně byl Richards?“

„Zdá se,“ na to Rosenbaum. „V O. C. je postrádán od pátku od rána, prokazatelně jel do Complimentu… Je to on. Dostal jsem materiály před chvílí a jdu si to prostudovat k soudu… Ale vám to asi postačí v hrubých obrysech?“

„Jo,“ kejvnul Buck. „Byla to vražda, pane návladní?“

Rosenbaum otevřel bachratou aktovku a vylovil z ní desky na spisy. „Tuhle to mám… Ano. Ten muž byl napřed omámen silnou dávkou dormiralu, vypadá to na rozdrcené tablety, nasypané nejspíš do limonády; ten vůz nechali spadnout prázdný, tělo nemá žádná poranění, ke kterým by při takovém pádu nutně muselo dojít. Potom Richardse posadili za volant, otevřeli benzín, pravděpodobně z nějakého kanystru celý vůz i tělo polili dalším benzínem a zapálili. Richards uhořel… Ano; v plicích měl saze. Tudíž, milý šerife, budeme vám vděční za každou podrobnost, na kterou si vzpomenete navíc.“

„Už ho vidím, jak vám je nese na tácu,“ zavrčel Hunter. „Kolik toho řek Calhounovi? Kdyby nebylo toho novináře, který Richardse poznal… A co že to povídal starosta Ritter? Že Richards nebyl v Complimentu jen tak.“ Obrátil svůj vlčí čenich k Buckovi, „Co o tom víte?“

„Nic,“ řekl Buck.

„Vidíte?!“ na to vítězně Hunter k návladnímu.

„Nic nevidím, poručíku,“ řekl Rosenbaum. „Dá se předpokládat, že o tom šerif Lee opravdu nic neví. A proč by taky měl, Richards mu o tom nevyprávěl.“ Obrátil se k nám: „Víte, chlapci, velice vehementně se o to zajímá policie z hlavního města a řekl bych, že o tom vědí o něco víc než vy. Takže jim to ráno pošlu všechno včetně mrtvoly. To ovšem neznamená, že neocením vaše případné postřehy, šerife.“

Zaklapnul desky a narval je zpátky do nabité aktovky. „Máme to krásné počasí,“ řekl. „Ten váš sjezd rodáků se vydařil? Pozdravujte ode mě Bena Rittera… Člověk se dostane tak málokdy k tomu, aby navštívil své známé.“

Vyšli jsme před budovu.

„Těší mě, že se o ten případ zajímáte,“ řekl Rosenbaum.

„Já vás chápu,“ kejvnul Buck.

„Ovšem, jak byste nechápal,“ pousmál se návladní. „Věčně jste vůči nám v takovém postavení jako my vůči namyšleným policajtům v O. C.“

Když jsme se rozešli a já sednul k volantu, řekl Buck: „Tak se mi zdá, že by návladní vůbec nebyl proti, kdybysme těm poldům v O. C. drobátko zamotali šišku.“

25

Vyjeli jsme z El Rena po silnici číslo osmdesát jedna, která bývala svého času Chisholmskou stezkou. Slunce už se pomalu schovalo za obzor a po prérii, modravé kvetoucí šalvějí, se táhnul dlouhatánský stín našeho automobilu.

„Čím se prozradil?“ řekl najednou Buck.

„Richards?“ zeptal jsem se.

„Jo, Richards,“ na to Buck. „V Complimentu byl od pátku dopoledne. Kolik tam toho moh vyčmuchat? S kým mluvil? Stačily dva dni… a bylo po něm.“

„Ke Whitemanovi na pivo chodil kdekdo,“ řekl jsem.

„Nebo za ním někoho poslali.“

„Z Oklahoma City?“

„Jo. Někdo z Dewburryho garáží přece musí dávat tipy… Třeba se tam Richards něčím shodil.“

„Pokud tam byl.“

„Co by nebyl? Když mu pojišťovna zadala tenhle kšeft, určitě šel nejdřív do garáží.“

„To by o něm věděl Dickson. Nic takovýho neříkal. Dal nám přece povolení ke vstupu. Jestli Richards povolení neměl, jak by se tam dostal?“

„Nemusel jít rovnou tam… Garáže jsou hned vedle nádraží. Kamióny tam zajíždějí nakládat. Třeba se ochomejtal tam. Na něco přitom přišel… Na základě toho vyrazil do Complimentu… A to už po něm šli.“

„Stejně by to chtělo prověřit všecky lidi, se kterejma přišel v Complimentu do styku.“

„Jo,“ na to Buck. „Někdo za náma jede.“

„Vidím ho v zrcátku. Kruci, ten má kvalt.“

„Kde se tam najednou vzal?“

„Nejspíš vyjel z některý postranní cesty, je jich tu dost. Randili, co? A teď pospíchaj k večeři. Po takový procházce prérií bejvá chuť k jídlu.“

Buck se díval dozadu. „Je to pěkně silná kára,“ řekl.

„Jo,“ já na to. „Na něj nemáme.“

„To ne,“ řekl Buck. „Vypadá na toho auburna, co ho před časem inzerovali. Dvousic a pokud se pamatuju, dělá přes sto mil. Něco takovýho mít…“

„V Complimentu by nám to k ničemu nebylo.“

„Ani tady to k ničemu není. Dost se divím, proč jede po tyhle silnici. No, asi byl opravdu na výletě.“

Chvilku nato, kousek za mostem přes Canadian, nás nízký aerodynamický vůz předjel.

„Jo, říkají tomu speedster nebo tak nějak,“ vzpomněl si Buck. „Ale na procházku prérií ve dvou to nevypadá. Sedí v tom jenom šofér v brejlích a naražený čepici.“

Neměl jsem chuť s tím prevítem závodit a ubral jsem plyn. Sporťák se brzo ztratil v zatáčce. Rozsvítil jsem, protože už slunce zapadlo. Přesto bylo ještě jakž takž vidět. „Jsem rád, že budeme doma,“ řekl jsem. „Máš nějakej plán, Bucku?“

„Jo,“ na to Buck. „Jit do kanafasu.“

„Kdo bude sloužit noc?“

„Asi dědek. Vem si pohotovost, Charlie.“

„Mám radost,“ řekl jsem.

„Já tě nemůžu pustit domů,“ zabručel Buck otráveně. „Nějak se mi to všecko nechce líbit… Protože v tomhle případě stojíme proti nějakýmu gangu, Charlie. To není pár zlodějíčků nebo potřeštěnejch kluků. Nebude to lehký, za to ti ručím. Jestli šli tak razantně po Richardsovi, proč by s náma jednali

„Richards byl soukromý očko z Oklahoma City.“

„A nás ušetřej, protože jsme venkovský poldové?“

„No… Bejvá to tak.“

„Já na lupiče gentlemany nevěřím.“

Stmívalo se pořád víc. Do Complimentu jsme to měli ještě patnáct mil, když se v dálce před náma objevily světla auta, které jelo proti nám. Ztlumil jsem reflektory.

„Moh bys dělat šoféra kamiónu, Charlie?“ zeptal se Buck.

„Já nevím… Proč?“

„Je to takový smutný řemeslo,“ řekl Buck.

„Smutný…?!“ Někdy mi nejde na rozum, jak Buck přemejšlí. Jako kdyby v něm byli dva lidi. Jeden jako namazaná mašina na spisovný jazyk a ten druhý do sebe zahloubaný mrzout, který s váma mluví na půl huby a říká sotva „jo“ a „ne“.

„Jedeš a potkáváš jiný auťáky,“ přemejšlel nahlas. „Vůbec ti nepřijde na mysl, že jsou v nich taky lidi, co? Jenom ty, tvůj pitomej volant a silnice. Hnus.“

„Je to kamión,“ řekl jsem.

Na široké rovině se i v postupující tmě dala rozeznat hranatá silueta vysokého vozidla. Zpomalil jsem a uhnul blíž ke krajnici, protože jsem při ztlumených světlech neviděl daleko. Taky jsem dobře věděl, co jsou šoféři od těchhle almar za frajery. Dokázali mít legraci z toho, že poplašený sváteční šofér kvůli nim vjel do prérie.

Ještě jsem na to myslel, když ten idiot najednou přepnul na dálkový světla. V tu ránu jsem neviděl skoro nic, jenom ty dvě zlatý koule, co se na nás valily ze tmy. Snažil jsem se uhnout až k patníkům, ale kamión byl pořád proti mně.

„Kruci,“ zařval Buck. „Jede na nás!“

Měl jsem vteřinu, abych se rozhodnul. Kdybych uhnul doprava, roztřískal bych auto i nás o patníky. I když jsem nejel víc jak pětačtyřicet mil v hodině, na zabití by to stačilo. Jak jsem byl oslněný, neměl jsem ponětí, jak blízko ten šílenec je. Snad to bylo dvě stě stop, snad míň, když jsem prudce strhnul nashe doleva; koutkem pravého oka jsem na jediný mžik zahlíd, jak něco černějšího než noc zaclonilo zbytky červánků a jedinou hvězdu nad západním obzorem… Hned nato jsem otočil volant zpátky a po pár kličkách od jedné řady patníků ke druhé jsem v pořádku zastavil.

„Může bejt někdo takovej grázl?“ vypravil jsem ze sebe. Cejtil jsem přitom, jak mi stružky potu tečou z podpaží.

Buck se sehnul pro klobouk, který mu při tom zběsilým manévru spad z hlavy; nasadil si ho a naklonil se, aby viděl do zpětného zrcátka. „Vidíš to, co já, Charlie?“ řekl. „Už jede zase po správný straně silnice. Hele… Něco jede taky za náma… Vida. Teď se docela klidně minuli s tlumenýma světlama. Kde máme tu červenou baterku?“

„Normálně,“ řekl jsem. „V přihrádce…“

Teprv teď jsem odlepil zpocené dlaně od volantu. Trošku se mi dělalo špatně a ruce se mi třásly. „Vem si camelku,“ řekl Buck a hodil krabičku se zapalovačem na sedadlo. To už vyšťáral z přihrádky vpravo pod volantem baterku s červeným zasouvacím sklíčkem a rychle se soukal ze dvířek.

Nemoh jsem se trefit koncem cigára do plamínku zapalovače a Buck zatím venku kroužil červeným světlem, aby zastavil auťák, co jel za náma. Byla to stará fordka se záplatovanou střechou a za volantem seděl nějaký strejc v kukle a brejlích, jako kdyby s tím pekáčem jel Indy. „Co je, máte nějakej problém?“ zeptal se.

„Ten kamión, co jste se s ním teď potkal,“ řekl Buck. „Nevšimnul jste si něčeho neobvyklého?“

„Poldíci?“ na to strejc.

„Jo, z Complimentu,“ řekl Buck. „O vás nejde.“

„Jak by mohlo,“ zasmál se šofér fordky. „Já jsem dbalej pravidel silničního provozu. A Bonnie taky.“

„Jaká Bonnie?!“

„Moje autíčko,“ řekl strejc. „Co vás pálí, hoši?“

„Ten kamión nás chtěl shodit ze silnice.“

„To jako — ze srandy?“

„Nevíme.“

„Jsou to parchanti,“ odpliv si strejc. „Jezděj jak cvoci, to je svatá pravda. Ale ke mně a k Bonnii se choval slušně.“

„Skoro jsme ho neviděli,“ řekl Buck. „Rozsvítil dálkový světla a vjel do protisměru.“

„Třeba na moment usnul.“

„Třeba jo… Jak vypadal, nevíte?“

„Obýčejnej kamión. Řek bych, že chevrolet. V kabině měl tmu. Ale víc jsem toho neviděl, na mou duši. Nejspíš opravdu zachrápal… Třeba ani neví, že vás potkal.“

„Přece nezapnul dálkový ze spaní.“

„Ale jo. Mohla mu uject ruka.“

„Kam jedete?“ zeptal se Buck.

„Do Chickasha,“ na to strejc. „Sháněl jsem v Renu náhradní díly. Na tom vrakovišti. Tam se vám někdy najdou věci…“

„Nadiktujte mi jméno a adresu. Člověk nikdy neví. Třeba si na něco vzpomenete… Jestli jo, zavolejte šerifovu kancelář v Complimentu, služba je tam nepřetržitě.“

„Rád bych vám pomoh, ale pochybuju, že bych si na něco vzpomněl. Jsem nějakej Cochran, Harry Cochran. Adresu mám docela jednoduchou: Cochranovo zámečnictví, Chizzum Street třináct. Ale stejně vám budu houby platnej.“

„To se uvidí,“ řekl Buck. „Zatím díky.“

„Není zač. Moh byste mi zatočit klikou, šerife?“

Buck se zasmál. „Že jste to vy…“

Když Harry Cochran se svou Bonnii odrachotil, nahnul se Buck do dvířek nashe a povídá: „Pusť mě k tomu, Charlie. Svý už jsi udělal.“

26

Bylo nějak po deváté hodině, když jsme konečně zajeli do vrat úřadovny a předali auťák Nickovi. Hlásil, že už nejmíň pětkrát volal starosta, třikrát Grouwerova dcera a před pěti minutama Larry Seamer. Jinak celkem klid.

V kanceláři jsme našli Flacka Sidleyho; seděl u velkého stolu za přepážkou, kde jsme občas svačili a za dlouhých nocí hrávali centíkovy poker, pokud na stole zrovna neležela nějaká mrtvola nebo sbírka doličných předmětů, a pečlivě vytíral bavlněným hadříkem součástky rozebraného koltu.

„Hele, dědku,“ řekl mu Buck, Jste tady sám. Jak to, že jste si rozebral jedinou zbraň? Co kdyby sem na vás někdo vtrhnul?“

Flack někam hmátnul a najednou držel bouchačku.

„To jsou fóry,“ řekl Buck.

Flack Sidley se zakřenil prořidlýma zubama. „Svý železo mám, kde má bejt. Tohle jsem koupil od O‘Donnela… Kdopak tady umí střílet kromě vás, šerife? Akorát já. Takže neuškodí, když budu nosit dvě. V tu ránu jako byste měl místo dvou spolehlivejch střelců tři.“

„O tom se bude zpívat u všech táborovejch ohňů na Chisholmský stezce,“ řekl ve dveřích Nick. „Poslyšte příběh vo tom Flackovi z Complimentu, co měl dvě železa z fleku venku.“

„Už jsem slyšel lepší rýmovačky,“ řekl Flack a klidně pokračoval v čištění revolveru. „Třeba jak se ten Mexikán José drbal na dřevěný noze. Jenže ty nejsi ani Mexikán, ani José. Sedni si někam, nevidíš, že nám chce šerif udělat přednášku o vzrůstu zločinnosti v naší ještě nedávno pokojný vesničce, kde nezakopnete o lumpárnu, jak je rok dlouhej, pokud nevylezete na ulici?“

„S váma jsme to vyhráli, dědku,“ řekl Nick. „Kdepak jste ohnuli zadní nárazník, Bucku?“

„Ani jsem si nevšimnul,“ na to Buck a šel si sednout ke svému stolu. „Je tu něco k snědku?“

„Máte v ledničce kus studenýho hovězího,“ řekl Nick. „Taky nějaký pivo a pytlík rajskejch.“

„Copak, přecházíme na zdravější výživu?“

Většinou jsme totiž pojídali hamburgry z Lone Staru.

„Přinesla to Charlieho máma,“ řekl Nick.

„Tak to sem dej,“ na to Buck.

Nick Ralston hodil na velký stůl ohoblované prkénko a vyklopil na něj pořádný kus studené pečené. Přidal chleba, hořčici, kečup a na talíř vysypal rajčata. „Tak,“ řekl Buck a vytáhnul zavírák. „Tohle bude jen pro vaše uši, chlapi.“

Pustili jsme se do večeře a Buck přitom stručně shrnul všecko, co jsme se dověděli v Oklahoma City. Vyšlo to akorát; otevírali jsme pivo, když skončil. „Dotazy,“ řekl.

„Kdo moh nasypat Richardsovi do chlastu ty prášky?“ zeptal se Nick. „Nevšim sis někoho, Charlie?“

„Ne,“ řekl jsem. „Leda že by to udělala Annie Cunninghamová.“

„Ta je na to blbá,“ řekl Flack Sidley.

„Co tady moh najít, kruci?“ řekl Nick.

„Nevím,“ řekl Buck. „V každém případě se ty věci s kamiónama dějou na silnici číslo osmdesát jedna. Richards na něco přišel už v O. C. — proto si prozpěvoval při holení. Drak z Chickasha. A nakonec něco jako já vám ukážu. Načež se rozjel sem.“

„Tady není nic, kam by se ty kradený auta mohly schovat,“ řekl Flack. „To spíš v Chickasha.“

„Známe tam jednoho šoféra,“ řekl jsem. „A taky by si nás moh pamatovat šéf tý autodopravy na Hickory Avenue. Třeba by nám poradil.“

„Hm,“ na to Buck.

„Nejhorší je,“ řekl dědek Sidley, „že tady zrovna byl ten zatracenej sjezd. Richardse moh oddělat kdekdo z těch turistů a všelijakejch přivandrovalců. Když jsme ho v tý rokli našli, byli dávno kdes.“

„Nezdál se vám někdo z těch lidí v Oklahoma City podezřelej?“ zeptal se Nick. „Co ten zmizelej boxer, nebo ten Charlieho Čum Sem?“

„To spíš ta holka,“ řekl Buck.

„Která holka?“

„Ta, co nás tak vypekla v Richardsově kanceláři. Co když tam šla, aby odnesla jeho eventuální poznámky o případu?“

„Na tom by mohlo něco bejt,“ řekl Flack. „protože kam čert nemůže, nastrčí bábu. Tuhletu tam teda moh nastrčit ten zatracenej Drak. Tak mě napadá, šerife… Nebyl zrovinka ten kamión, co vás chtěl převálcovat, jeden z těch ukradenejch?“

„Moh bejt,“ souhlasil Buck.

„Ale jak by, sakra, věděl, že proti němu jedeme zrovna my?“ řekl jsem. „Byla už skoro tma… A jestli jel odněkud z Chiokasha, nemoh mít páru o tom, že jsme čmuchali v O. C.“

„Na co jsou telefony, Charlie?“ řekl Nick.

„Myslíš, že jim někdo z Oklahoma City zavolal, aby nás nabourali? Vždyť o nás nikdo nemoh vědět… a i kdyby věděl, nemoh mít tušení, kdy se budem vracet.“

„Komu jste to řekli?“ zeptal se Nick.

„Věděl to ten Dewburryho ředitel.“

„Dickson,“ doplnil mě Buck.

„Kdodál?“

„Larry Seamer… Potom taky poručík Hunter. Návladní Rosenbaum. Jinak nikdo.“

„Tak vám někdo šlapal stín.“

„Vypadá to tak.“

„Nebo taky ne,“ řekl Nick. „S tím kamiónem to mohla přece jenom bejt náhoda. Fakt je, že jim mohli zavolat, ale jak by vás, lidi, v tom kamiónu poznali? V tom má Charlie pravdu. Jestli už byla skoro tma, viděl jenom světla.“

„Dyk si na ně posvítil dálkovejma,“ zabručel Flack.

„Jo. A co kdyby jeli pozdějc? Tak by ten kamión dojel do Rena. Co potom? Jel by zase zpátky?“

„Aubura,“ řekl najednou Buck. „Vem si klobouk, Charlie.“

„Ty telefony,“ vzpomněl si Nick.

„Počkaj,“ na to Buck Lee.

27

Už párkrát jsme v rámci případu takhle kráčeli rovnou k pumpě společnosti Shell, kterou má v nájmu Harry Tilden. Dělá tam taky Hugh Pearson, kterému se říká Fifty.

Ne, že by to byl zrovna zázrak, to samozřejmě není; pořád louská všelijaké divoké historky o šílenejch vědcích a Marťanech, co vycházej v sešitkách NEUVĚŘITELNÝCH PŘÍBĚHŮ, učí se morseovku a podobně, jak to kluci v jeho věku většinou dělaj, pokud to nejsou lemplové. Ale vedle toho taky má náramného pamatováka a vyzná se v motorech a auťákách jako málokdo.

Měli jsme kliku, protože zrovna sloužil, a to se ví, jedním okem sledoval cvrkot na silnici a druhým ležel v rozdrbaném sešitku se strakatou obálkou.

„Dobrej večír, pane Lee,“ zacenil se, když Buck zaťukal na sklo, „ahoj, pane Blount.“

„Pusť nás dovnitř,“ řekl Buck.

„A jé,“ na to Fifty. „Mrtvola ve Studený rokli, že jo?“

Vešli jsme do mrňavého kamrlíku, kde byly stěny od stropu až k podlaze ověšené plechovýma reklamama od Forda, Duránta, Chryslera, General Motors a všech možných dalších automobilek. Jinak už tam nic k vidění nebylo, jenom stůl pod okýnkem, menší ocelová pokladna a dvě židle. Vedle dveří byl regál, kde stály plechovky s olejem a všelijakým dalším zbožím včetně krabiček se svíčkama a nějakého toho levnějšího vercajku.

„Co pro vás můžu udělat, pane Lee?“

„Znáš auťáky firmy Auburn?“ zeptal se Buck.

„Samo,“ na to Fifty. „O jakej vám jde?“

„O takovej ten závoďák, Fifty. Dvousic.“

„Gabin Speedster.“

„Nejspíš jo.“

„Takovej proudnicovej s dlouhým čumákem a vzadu do špičky? Němci tomu říkaj stroumlajnvejgn.“

„Asi se to čte jinak,“ řekl Buck. „Ale to nevadí. To bude on. Měl by jezdit přes stovku.“

„Taky že jo,“ kejvnul Fifty. „I když v běžným provozu to bude tak pětaosmdesát, možná i míň. Co s ním má bejt? Dneska tu zrovna jel kolem.“

„Kdy?“

„Kolik mohlo bejt… Osm, půl devátý. Už byla skoro tma.“

„Jel do Chickasha?“

„Jo. Už jsem ho tu viděl víckrát.“

„Kdy naposled?“

„Kromě dneška? Může to bejt čtrnáct dní, tři neděle. Ale moh tu ject, když jsem zrovna měl volno.“

„Nebylo to dvanáctýho června?“

„To klidně mohlo.“

„Co o něm víš, Fifty?“

„Že je to takovej spornej typ. Někde ho vynášej jako děsnou novinku a jinde o něm píšou jako o náramně nepodařeným fáru, protože prej má neamerickou karosérii.“

„Já myslel toho, co tu jezdí,“ řekl Buck.

„Tak o tom nevím nic, pane Lee. Ještě nikdy tady netankoval. Čísla jsem si taky nevšim. Rek bych, že patří nějakýmu padourovi bud z Chickasha nebo z Rena. Normální automobilista by si to nejspíš nekoupil.“

„Kdy jsi ho viděl prvně?“

„Možná někdy zjara.“

„A je to pořád ta samá kára? Mohlo by jich tu jezdit víc. Třeba dva nebo tři.“

„No… O tom dost pochybuju, pane Lee. To není žadnej běžnej auťák a taky jich asi moc neudělali. A podle barvy je to taky pořád on.“

„Všimnul sis někdy řidiče?“

„Já nevím… Asi takovej obyčejnej týpek. S brejlema, v čepici s kšiltem a s vyhrnutým límcem. Víc toho za ten moment nepostřehnete.“

„O. K., Fifty,“ kejvnul Buck. „Kdyby tu někdy tankoval, zadrž ho a zavolej nám. Řekni to taky šéfovi.“

„Páni… Je podezřelej?“

„Těžko říct. Rád bych se na něj podíval.“

„Nemůžou vám majitele zjistit poldové v Renu nebo v Chickasha, pane Lee?“

„Jaký poldové?“ řekl jsem.

„Pardon,“ na to Fifty. „Policie, to se ví.“

„Kolik tady dneska odpoledne projelo kamiónů?“ zeptal se Buck. „Směrem na Reno.“

„Odpoledne…? Byl jsem tu až od šesti, pane Lee.“

„A od šesti?“

„To vám můžu říct. Dva. Od Chickasha jich moc nejezdí, většinou jedou do Oklahoma City a tam to maj blíž po čtyřiačtyřicítce.“

„Všimnul sis jich?“

„To se ví. Ten první byl mrazák od Wilsona a Huntera, to je firma v Chickasha —“

„Víme,“ řekl Buck. „Ten druhý?!“

Fifty se podrbal za uchem. „No… Ten druhéj musel bejt odněkud z pěkný dálky, protože jsem takovej v životě neviděl. Tmavomodrej… Ale co na něm bylo napsáno, to si nevzpomenu. Dokonce se mi zdá, že nic. To je divný, co? Kamióny bejvaj popsaný co největšíma písmenama.“

„V kolik hodin jsi ho viděl?“

„Asi po sedmý. Ještě bylo světlo.“

„Hm… Tak díky, Fifty.“

„Není zač, pane Lee… Jo — a má to něco společnýho s tou vraždou ve Studený rokli?“

„Proč myslíš, že to byla vražda?“

„Prej seděl za volantem.“

„No a?“

„V kabrioletu? Po těch kotrmelcích, pane Lee?“

„No jo, hlava otevřená,“ řekl Buck. „Tak se měj, Fifty.“

„Kdybyste ještě něco —“

„Jasně,“ kejvnul Buck. „Ahoj.“

Když jsme se vraceli, bylo nebe nad Complimentem plné hvězd.

„Jo, Charlie,“ řekl Buck a zapálil si camelku, „nebejt toho tvýho loopingu, už jsme tyhle hvězdy neviděli. Měl bys dostat přidáno.“

28

„Postav na kafe, Nicku,“ řekl Buck Lee a hodil klobouk na věšák. „Věci se maj tak, že divnej tmavomodrej kamión bez nápisu projel něco po sedmý kolem pumpy směrem na El Reno.“

„Myslíte, že to byl ten váš, šerife?“ zeptal se Flack Sidley, který už dal dohromady svůj druhý revolver a teď si zálibně otáčel bubínkem a poslouchal, jak pěkně tiká. „Jestli jel kolem pumpy po sedmý, kde se flákal až do půl devátý? Tou dobou už by musel bejt pomalu v Oklahoma City.“

„Někde čekal,“ řekl Buck.

„Na co? Na vás? Z toho jsem tumpachovej.“

„Objednali ho tam telefonem z O. C.“

„Kdo? Krucinál, já mám dlouhý vedení, šerife.“

„Každej jsme holt ňákej, dědku,“ řekl Nick.

Do toho zazvonil telefon. „Vem to, Nicku,“ řekl Sidley. „Já se náramně vyznám v bouchačkách, ale s támhletím nechci nic mít.“

Nick zrovna zavářel lógr, tak jsem zved telefon sám. Byl to Larry Seamer. „Jak jste dojeli?“ hlaholil. „A co v Renu, jak jste pořídili s poldíkama?“

„Moment,“ řekl jsem mu a obrátil se na Bucka: „Je to Larry… Ptá se, jak jsme pořídili v Renu. Chceš ho?“

Buck zavrtěl hlavou a ukázal prstem na dveře. „Buck zrovna někam kvaltuje,“ řekl jsem Larrymu. „Moc se omlouvá. No… Moc nám toho neřekli; Calhouna jsme nezastihli, mluvili jsme s návladním Rosenbaumem a poručíkem Hunterem. Neměli zájem se s náma dlouho vybavovat. Hunter vrčel jak naštvanej dikobraz a Rosenbaum povídal, že to všecko předá poldům v O. C.“

„To vám ani neřekli, jak dopadla pitva?“ řekl Larry.

„Ale jo, to není nic tajnýho. Přirozená smrt to samozřejmě nebyla.“

„Bacili ho po hlavě?“

„Tak něco, Larry.“

„Hm…,“ zdálo se, že by rád věděl víc Jenomže já už byl nějaký čas vlastně taky polda a naučil se neříkat víc, než je bezpodmínečně nutné. „Hele, Charlie,“ pokračoval po chvilce mlčení, „na něco jsem si vzpomněl… Přesněji řečeno — tahal jsem rozumy z jednoho sportovního reportéra. Ten Finn Johansson bejval profesionální řidič náklaďáku, než začal excelovat v ringu. Co vy na to?“

„To je zajímavý,“ řekl jsem. „Uvidíme, co na to Buck.“

„Už tam není?“

„Povídám, že musel pryč.“

„Kam tak pozdě?“

„To víte, Larry, bdíme i když spíte.“

„O. K., slíbil jsem, že nebudu zvědavý. Zavolám ráno.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Třeba budeme vědět víc“

Zavěsil jsem sluchátko. „Ptal se, jak dopadla pitva,“ řekl jsem Buckovi. „Jestli ho prej bacili po hlavě. Řek jsem mu, že tak něco.“

„Dobře,“ kejvnul Buck. „Co ještě?“

„Ten boxer Johansson bejval šofér náklaďáku.“

„Kde to sebral?“

„Od nějakýho sportovního reportéra. Zavolá ráno.“

Nick nám všem naservíroval hrníčky s kafem. „Tak jak to bylo s tím tmavomodrým kamiónem?“ zeptal se Flack Sidley.

„Někdo mu dal příkaz, aby čekal někde kus za Complimentem,“ řekl Buck. „Takovejch místeček je tam podle silnice víc a neuškodí, když se tam ráno mrknete, dědku. Vy jste starej stopař, ne?“

„Dobrý,“ kejvnul Flack. „Jenom mi vrtá hlavou, jak v tom kamiónu poznali, že už jedete. Byla už tma, ne? Mohli vidět nanejvejš vaše světla… A to moh bejt klidně jinej auťák.“

„Když jsme byli za mostem přes Canadian, předjel nás chlápek v auburnu. To je takovej skoro závodák, nestačili jsme mu a taky jsme se o to nesnažili. Rek bych, že čekal někde v El Renu u výpadovky na Compliment a pak se na nás pověsil.“

„To jsou věci,“ vrtěl hlavou dědek Sidley. „Se mi zdá, že jsem vlít rovnejma nohama do pěkný fušky.“

„My tu máme samý pěkný fušky,“ řekl Nick. „Zato nevím, jak jste do ní moh vlítnout rovnejma nohama, Flacku.“

„To je fakt, kolena k sobě nedám,“ ušklíb se Flack. „Ale k čemu by to bylo dobrý? V životě jsem je k sobě dát nepotřeboval. Chcete říct, šerife, že ten parchant v tom závodním autě upozornil kamión, že už jedete?“

„Jo,“ kejvnul Buck.

„A jel dál jako na Chickasha?“

„Jo, Jestli je ten chlap z O. C., vrátil se z Chickasha po dálnici.“

Vtom zase zazvonil telefon. Nick zvednul sluchátko, ohlásil se, načež zacpal dlaní mluvítko a zašeptal: „Ritter.“

Buck vstal a šel k telefonu. „Lee,“ řekl.

To se ví, starosta chtěl vědět, jestli jsme pachatele odhalili, zatkli, odsoudili a popravili, což mu Buck asi za deset minut vymluvil. A hned jak pověsil sluchátko, zazvonil telefon do třetice. Buck si dal sluchátko k uchu, chvíli se do něj šklebil, pak ho položil na stůl a řekl: „Charlie…“

Neměl se k tomu, aby mi aspoň naznačil, kdo volá.

„Blount,“ řekl jsem.

„Tady je Charlotte, pane Blounte,“ zaševelilo mi do ucha. „Pokud si na mě pamatujete, jsem dcera pana Grouwera a ráno jsme spolu našli mrtvolu.“

„Že nespíte?“ řekl jsem.

„Už jsem volala nejmíň třikrát,“ na to Pink. „Copak vám to nevyřídili?“

„Ale jo,“ řekl jsem. „Měl jsem vám zavolat?“

„No to je přece samozřejmé!“

„Měl jsem hromadu práce, slečno Grouwerová.“

„No dobře… Já pro vás mám zprávu, pane Blounte.“

„Poslouchám.“

„Víte, mluvila jsem s Mornym… Telefonoval. Jenom takové řeči… Jak dojeli a jak se mám a jestli ho pořád miluju a podobně… Nezajímá vás to taky?“

„Co?“ zeptal jsem se.

„Jestli ho pořád miluju.“

„Nedělejte si legraci,“ řekl jsem. „Toho šmrksu jste přece nikdy milovat nemohla. Kvůli tomu mi voláte?“

„No dobře, tak jsem ho nemilovala,“ na to Pink. „To se ví, že vám kvůli tomu nevolám. Jenom jsem mu řekla, co se tu stalo — myslím ten malér v rokli. A Morny si vzpomněl, že když k večeru odjížděli, stál tam kousek od zábradlí zaparkovaný vůz a nějací dva se opírali o zábradlí a koukali do rokle.“

„Jaký dva?“

„No — vy byste řekl chlápek se ženskou.“ Zachichotala se. „Morny si víc nepamatuje.“

„A co to auto?“

„To si zapamatoval, protože to nebyl běžný typ. Počkejte moment, nadiktoval mi to… Kam jsem ten papírek dala? Aha. Tak to byla značka Auburn, povídal. A ten typ se jmenuje Gabin Speedster.“

„Proč jste to nenadiktovala službě, když jste už volala třikrát?“

„Protože jsem to chtěla schovat pro vás, pane Blounte,“ zašveholila. „Nemáte radost, že na vás myslím?“

„Ale jo,“ řekl jsem. „Jenom čekáme meziměstskej hovor.“

„Tak to já nebudu blokovat linku. Dobrou noc.“

Buck se zeptal, co to plácám o jakým hovoru. Řek jsem mu, proč volala Pink. Něco na to zabručel a šel domů.

29

Zrovna jsem se po dlouhé noci, kdy jsem akorát shodil boty a klobouk, cákal na dvoře u pumpy, když přišel oholený a čiperný Buck. Zeptal se mě, jestli jsem se aspoň přiměřeně vyspal, a já na to, že přiměřeně jo, pokud považuje jakýkoli vyspání na palandě za plentou v koutě úřadovny za přiměřené.

„Flacka jsem poslal po těch stopách,“ řekl Buck. „Potom si může jít lehnout. Necháme tu Nicka… Zase bude spousta lítání. Jestli chceš, skoč si domů na snídani a kus mejdla s břitvou. Případně si vem čistou košili.“

„Po jakejch stopách jsi poslal Flacka?“ zeptal jsem se, protože jsem včerejšek drobátko zaspal.

„Po stopách toho kamiónu,“ řekl Buck.

Šel jsem domů a vyslech obvyklé tátovy připomínky o službě od nevidím do nevidím a mizerným platu, co mi za to starosta dává. Nacpal jsem do sebe asi deset lívanců, smaženou slaninu, tři vajíčka a kanystr čaje, načež jsem se navlík do čistého prádla a vrátil se do kanceláře, kde zrovna Nick mával pometlem a vířil mračna prachu.

„Kde je Buck?“ zeptal jsem se.

„Šel naproti do Lone Staru,“ řekl Nick. „Prej se hned vrátí. Taky tě tu sháněla telefonem Pink.“

Napadlo mě, že si třeba zase na něco vzpomněla. Nedávno v Complimentu instalovali automatickou centrálu, takže jsem nemusel volat přes zvědavou paní Smithsonovou na poště. Našel jsem si v seznamu Grouwerovo číslo a vytočil ho. To se ví, telefon zvedl správce Fowey. „Kancelář šerifa,“ řekl jsem strašně úředním hlasem. „Slečna Grouwerová je doma?“

„Jo,“ na to Powey. „Moment.“

Ještě předevčírem by mě poslal ke všem čertům.

Chvíli tam něco harašilo. Pak se ozval udýchaný hlas.

„Haló… To je pan Blount?“

Řekl jsem, že je.

„Mně to nedalo, pane Blounte,“ švitořila, „pořád jsem si říkala, že Morny musel vidět i ty dva, co koukali přes to zábradlí nad Studenou roklí. Tak jsem mu hned ráno zavolala… Trošku si lámal hlavu — kvůli mně. A přece jenom si na něco vzpomněl.“

Mlčel jsem a čekal.

„Jste tam?“ zeptala se.

„Jo, jsem. Na co si vzpomněl?“

„Ten člověk měl čepici s kšiltem a ona byla nejspíš blond.“

„Jinak nic?“

„Jéžiš… A co byste ještě chtěl?“

„Dneska nosí čepici s kšiltem kdekdo,“ řekl jsem. „A polovička ženských je blond. Ale přesto vám děkuju, slečno Grouwerová.“

„Víte co?“ řekla. „Můžete mi říkat Pink.“

Někdo přešel kolem oken a zabouchal na sklo ve dveřích. Hned nato se otevřely a vešel Sid Whiteman.

„Mám tu jednání,“ řekl jsem. „Ještě jednou díky a nashledanou, slečno Grouwerová.“ Asi ji naštvalo, že jsem jí neřek Pink a zavěsila dřív než já.

„Copak nám nesete?“ zeptal jsem se Whitemana.

Opřel se rukama o pult. „Možná práci,“ zabručel. „Kde je šerif, Charlie?“

„Práce máme dost,“ řekl jsem. „Šerif nejvíc.“

„Já bych moh mluvit o tom, kolik má kdo práce,“ na to Whiteman. „Zdejchla se mi číšnice.“

„Co? Annie?“

„Kterápak jiná?“

„Jen klid, pane Whitemane,“ řekl jsem. „Povězte mi to popořádku. Buck přijde za chvíli.“

„Není o tom dohromady co povídat,“ řekl Whiteman. „Nepřišla prodávat, myslel jsem, že zaspala, poslal jsem tam kluka, její bytná ji šla budit a kde nic tu nic.“

„Nebyla doma?“

„Ne. A všecko si spakovala.“

„Včera nic zvláštního?“

„Jako co?“

„No — nic jste na ní nepozoroval? Zaječí úmysly?“

„Lautr ne. Normálně šla domů jako vždycky. Já mám otevříno třeba do noci, když je komu prodávat. Ale ji jsem tam nikdy nedržel dýl než do šesti.“

„Kde bydlí?“

„U Tlustý Sally.“

„Takže tam po ní nic nezůstalo?“

„Dočista nic, Charlie. Jsem z toho magor. Když si vzpomenu na Phyllis loni na podzim…“

Phyllis Seldonová, která loni prodávala u Whitemana, byla ta nešťastná holka, oo se nachytala na podvodníka. Praštil ji přes hlavu a nechal ji mrtvou válet v blátě a dešti pro mizerných čtyři sta osmdesát babek. „No, nemyslel bych hned na nejhorší, pane Whitemane,“ řekl jsem.

„Po tom, co oddělali toho Habblethwaita Smithe.“ na to Whiteman, „už si člověk nic lepšího myslet nemůže. Tohle je zatracený město a mám tisíc chutí z něj vypadnout někam hodně daleko.“

„Jak jste přišel na to, že ho oddělali?“

„Povídá se to.“

„Vždycky se něco povídá,“ řekl jsem. „Hele, šerif se vrací. Však a tím něco uděláme, pane Whitemane.“

Sid Whiteman to všechno opakoval Buckovi.

Buck si zapálil, odfouk mráček kouře a povídá: „Vy teda máte s těma číšnicema pech, Side.“

„To je všecko, co mi řeknete?“ na to Whiteman.

„Zatím jo,“ řekl Buck.

„Mrknete se na to?“

„Jo. Stavíme se, Side.“

„Prej hodně práce?“ zeptal se Whiteman. „To kvůli tomu Smithovi, co?“

„Hm,“ na to Buck. „Mějte se, Side.“

Whiteman vypadal, že se mu od nás nechce, ale nakonec pokejval hlavou a šel. „Dědek se nevrátil?“ zeptal se Buck.

„Zatím ne,“ řekl jsem. „Mluvil jsem s Pink. Ten její kámoš si vzpomněl, že ten chlápek s auburnem měl čepici s kšiltem a ženská byla blondýna.“

„Aha,“ na to Buck. „Už jsme jednu takovou viděli, co? Zrovna včera v kanceláři Hanka Richardse.“

Nick mezitím odešel s lopatkou smetí na dvůr. Ted se vrátil a s ním Flack Sidley, jako na zavolanou. Začalo se mi zdát, že je v kanceláři až moc živo, a že jsme vlastně Sidovi Whitemanovi ani moc nekecali.

„Řek bych, že stál na jedný postranní polní cestě asi takovejch pět mil od Studený rokle,“ začal Flack. „Jsou tam rozmazaný stopy velkejch gum. Zacouval tam a zase vyjel.“

„Kam ta cesta vede?“ zeptal se Buck.

„Nikam,“ řekl Flack, „kousek dál mizí v trávě.“

„O. K., Flacku. Jděte si lehnout.“

„Taky že jo. Už na oči nevidím. Kdy mám znova naklusat?“

„V šest,“ řekl Buck. „Kdyby se něco dělo, Nick vás probudí. Jo…,“ otevřel šuple u stolu a hmátnul do něj, „tuhle máte hvězdu. Nicku… Kde je vlajka?“

„V prádle,“ řekl Niok.

„To nemáme dvě?“

„Ale jo, máme… Tu druhou jsem půjčil na střelnici a zatím jsem neměl čas pro ni dojít.“

„Tak dej Flackovi aspoň sidol a hadr. Ostatně na co přísaha, přece ho znám.“ Ani nečekal, co na to Flack, obrátil se ke mně a jako obvykle povídá: „Charlie… Vem si klobouk.“

30

„No, tak tady to je,“ hekla Tlustá Sally a otevřela před náma dvířka z tenkých prkýnek. „Vidíte, že tu nenechala ani špendlík, šerife.“

Tlustá Sally byla majitelkou jednoho z nejstarších baráků v Complimentu a povídalo se, že ho koupila od města za symbolickou cenu jednoho dolaru někdy před válkou. Tomu baráku se ještě pořád říkalo hotel; kdysi tam přespávali potulní kovbojové a všelijaké další existence, co neměly na lepší nocleh v Lone Staru. To, čemu se u Tlusté Sally říkalo pokoje, vzniklo z prostoru v patře nad koňskou stájí, podobného kuželníku, který stavitel rozdělil tenkýma přepážkama z půlcoulových prken na osm kamrlíků. Přepážky se časem rozeschly a vypadaly z nich suky, což Tlustá Sally vylepšila tím, že je vytapetovala stránkama Compliment Heraldu. To jim na útulnosti nepřidalo, ale i tak tam bylo nepřetržitě obsazeno.

Do pokojíků se chodilo přímo z pavlače, na kterou vedlo úzké rozvrzané schodiště; Tlustá Sally tam samozřejmě nebydlela, měla kvartýr dole vedle stáje a chodilo se do něj z ulice, zatímco pavlač vedla do dvora obehnaného vysokou prkennou ohradou, taky už pořádně zvetšelou.

V cimřičce, kde bydlela Annie Cunninghamová, stála zašlá mosazná postel, noční stolek z natřené bedničky, odřená skříň a obyčejný stůl se dvěma židlema. Na stole ve vázičce vadly kopretiny a sypaly na nepříliš čistou stolní desku bílé okvětní plátky. Naproti dveřím bylo okno s napůl staženou roletou ze zeleného voskovaného plátna a organtýnovýma záclonkama. Svítilo se tam jedinou žárovkou na stropě; co tam lidi dělali, když vypukly chladna, jsem si dost dobře nedokázal představit.

„Čím se tady topí?“ zeptal se Buck, jako by mi čet myšlenky.

„Nevidíte tu rouru, šerife?“ na to Sally.

Pod oknem vedla od přepážky k přepážce dvoucoulová trubka. „Co to má bejt?“ řekl Buck. „Ústřední topení?“

„To se ví,“ kejvla Sally. „Na zavlažení to stačí. Radiátory by bejvaly přišly draho, s těma ventilama a serepetičkama… A v kamnech se tu topit nemůže. Jó — kdyby se tady bejvalo topilo kamnama, to už by tady ten barák dávno nestál.“

„To asi moc tepla nenadělá,“ řekl jsem.

„Komu je zima, nemusí tu bydlet,“ na to Sally. „Taky mi za to bydlení platěj tak málo, že bych to měla víst jako dobročinnou činnost a ne z toho odvádět daně.“

Tlustá Sally se ve skutečnosti jmenovala Salome Bludgeonová; když ji křtili, nemohli tušit, že bude jednou vážit dvě stě osmnáct liber. Pohřbila už dva manžely, třetí se nenašel, ale Sally to nejspíš bylo fuk.

Buck vešel dovnitř a otevřel almaru.

„Už jsem se koukala,“ řekla Sally. „Prdlajs tam je.“

„Jo,“ na to Buck. „Pod postel jste se taky koukla?“

„Jak by ne. Taky do nočního stolku.“

„Jak to tu bylo s klíčema?“

„Zevnitř je petlice. Nájemníci maj klíče. Já taky.“

„Takže můžete kdykoliv dovnitř pokojů?“

„Jo. Co má bejt? Na to mám právo.“

„Já vám ho neberu,“ zabručel Buck.

„Kde je druhej klíč?“ zeptal jsem se. „Ten, co měla Annie Cunninghamová?“

„Dyť jsem to klukovi Whitemanovic říkala… a byl u toho. Klíč byl zastrčenej v zámku zvenku, dveře zamčený. Mám ho dole na háčku. Nebo je to možná tenhle… Jsou oba stejný.“

„Jak ty klíče rozeznáte od těch ostatních?“

„Nijak. U háčků mám namalovaný čísla.“

„Ale u klíčů ne.“

„Co blbnete?“ podivila se. „Přece visej furt na svejch háčkách, ne?“

„Jo,“ řekl Buck, „a co když jdete do pokojů uklízet… Třeba mejt okna nebo tak? To si přece berete všecky.“

„V životě ne,“ řekla Tlustá Sally s odporem. „Každej si tu uklízí sám. Když chce mít špinavý okna jak je rok dlouhej, spánembohem, ať je klidně má. Mě to nebolí.“

„Byla jste někdy v tomhle pokoji, když byla Annie doma?“

„Jo… Párkrát snad jo. Ale jen tak mezi dveřma.“

„Měla hodně osobních věcí?“

„Jak takový maj. Vešlo se to určitě do dvou kufrů, co měla nahoře na skříni.“

„Víte, odkud byla?“

„To mám dole v knize napsaný. Odněkud z Amarilla v Texasu, jestli si to nepletu s tou švadlenou Blackmoorovou.“

Buck na to, že by si zápis v knize rád prohlíd. Sešli jsme dolů a Tlustá Sally nás zavedla do svého bytu, kde to kupodivu vypadalo líp, než by člověk podle jejího vzhledu soudil. Měla tam sice starý, ale udržovaný nábytek a zavánělo to tam leštidlem. Ze šuplete příborníku vytáhla tlustou knihu a otevřela ji škubnutím za provázek s přivázanou tužkou. „Tudle to máte,“ ukázala prstem.

Buck vytáh notýsek a opsal si adresu, která skutečně zněla: Cunninghamová Anne, Amarillo, Blue Springs, Cedar Rd. 832.

„Kdy se vracejí vaši nájemníci?“ zeptal se Buck, protože jsme nahoře v bytech nikoho nezastihli.

„To bejvá různý,“ řekla Sally. „Většinou dělaj podobně jako Annie… Jeden v zelinářství u Davidoffa, jeden v tom novým autoservisu, pak ta švadlena, co šije u Silbermannový… Samý lidi, co jsou rádi, že maj práci a tak si jí holt vážej. Doma jsou co nejmíň.“

„Když tu ráno byl mladej Whiteman, byli už všichni pryč?“

„Jo… Choděj pryč časně.“

„Hm. Tak my sem zajdeme k večeru, jestli se do tý doby Annie neobjeví.“

„Co by se objevovala, když si sbalila kufry, šerife?“ na to Salome Bludgeonová. „Zaplacíno měla, dokonce byoh jí měla dolar padesát vrátit… Zamkla, klíč nechala ve dveřích a šla. Já bych řekla, že odjela za nějakým šamstrem a nechtěla se o tom s nikým bavit. Lidi se hloupě vyptávaj.“

„Její kolegyně,“ řekl Buck, „udělala loni na podzim skoro přesně totéž.“

„Ale fuj,“ uplivla si. „To mi ani nepřipomínejte. Ale toho jste přece chytli, ne?“

„Jo,“ kejvnul Buck. „Tak se mějte, paní Bludgeonová.“

„Vy taky, hoši. Jen se večír klidně stavte.“

„Ještě něco… Říkala jste, že jeden z nájemníků dělá v tom novým autoservisu…?“

„Jo. Tuhleten.“ Znova ukázala, prstem.

Bylo tam napsáno: Hamilton George, O. C., 87th South 17.

Buck si to taky opsal. „Zajdu za ním,“ řekl. „Jestli v noci něco neslyšel. Neuškodí, když se na ten servis mrknem, zatím jsme tam nebyli.“

„To mi řekněte,“ dala si ruce v bok Tlustá Sally, „jak se v takovým městečku, jako je tohle, můžou uživit dvě autoopravny, co?“

„To záleží na reklamě,“ řekl Buck.

31

Zašli jsme k Whitemanovu stánku. „Zatím nic, co byste nevěděl sám, Side,“ řekl Buck. „Vypadá to, že odjela.“

„V noci?!“ na to Whiteman. „Copak v noci z Complimentu něco jede? Jo, kdyby tady bejval ještě byl ten Smith… Ale ten je mrtvej, ne?“

„Neříkejte, že neměla jiný nápadníky.“

Whiteman se podrbal za uchem. „Nějakej chlápek jí volával,“ řekl. „Fakt je, že s ním toho moc nenakecala. A potom taky chodívala do toho novýho servisu támhle…,“ kejvnul hlavou. „Jenže tam se taky nikdy moc nezdržela. No — já bych ji taky hnal. Práci měla tady.“

„Proč jste si vůbec nechal natáhnout ke stánku telefon?“

„A proč ne? Zatím je to pořád jenom stánek… Ale kšeft je tady slušnej. Počítám, že napřesrok přistavím pár pokojů a umejvárnu… Nějakej ten nápis ze žárovek, ne… Proč bych tu nemoh mít telefon? Whitemanův motorest ho dokonce mít musí.“

„Nevíte, kdo jí volal?“

„Párkrát jsem to bral,“ řekl Whiteman. „Takovej celkem slušnej chlápek. Říkal: Byl byste tak laskavej a zavolal mi k telefonu slečnu Cunninghamovou? A vždycky se hrozně omlouval, že obtěžuje.“

„Ale nikdy tu za ní nebyl, co?“

„To bych věděl.“

„Nevolal jí taky včera?“

„Hm… Někdo volal chvilku předtím, než šla domů. Brala to Annie… Potom říkala, že se někdo splet.“

„Když jsme tady včera klábosili,“ řekl Buck, „povídal jste, že má někoho v tom novým servisu. O koho šlo?“

„Ale… To byl jenom takovej dojem. Někdy tam postávala u okna dílny… Asi kvůli tomu kníratýmu dlouhánovi, ten na ni vždycky má řeči, když sem zajde na sváču. Taky si sem občas chodí zatelefonovat, myslím, že bratrovi. Mně je to fuk, když to zaplatí. Od toho tady ten přístroj přece mám.“

„Včera taky volal bratrovi?“

„Jestli zrovna bratrovi, to nevím. Ale volal. Myslím, že chvilku po tom, co volal ten omyl. Nebo pozdějc. Asi pozdějc, protože už byla Annie pryč.“

„Nikdy jste neposlouchal, o čem se s bratrem baví?“

„To v žádným případě nedělám. A potom — ten jeho brácha musí bejt dost řečnej, protože ten kníratec většinou říká jenom: Rozumím. Nebo opakuje nějaký čísla a poznamenává si je.“

„Jaký čísla?“

„To si zaboha nevzpomenu. Třeba spolu sázej, ne?“

„No, my se za ním pro všechny případy mrknem,“ řekl Buck. „Jestlipak víte, že ten chlápek bydlel taky u Sally Bludgeonový?“

„To teda nevím. Myslíte, že se tam sčuchli?“

„Proč ne,“ na to Buck. „Jsou tam děravý zdi.“

Nový autoservis musel Burdockovi, který se tu hrabal v auťákách už nejmíň patnáct let, ležet pořádně v žaludku. Nikdo z majitelů nebyl z Complimentu, prostě se tu najednou objevili, pronajali si od města parcelu a postavili tam ani ne za půl roku podnik, na první pohled o generaci mladší. Nejen že měli u silnice obrovskou reklamní ceduli; na baráku jim ve dne v noci svítil nápis AUTO SERVICE a vedle toho tam měli napsáno EXPRESS. Nic takového Burdock neprovozoval, a taky nepracoval po nocích. To tihle chlápkové jo, svítilo se tam celou noc a vždycky tam stály tři čtyři káry, které honem honem něco potřebovaly. Nás ten podnik zatím venkoncem nezajímal, taky nebylo proč. Věděli jsme, že šéf toho všeho se jmenuje John P. Hornet a bylo nám to natolik jedno, že jsme se ani neptali, co znamená to P. Klidně to mohlo znamenat třeba Pikola nebo Podoustev.

Whitemanovi musel naopak tenhle nový servis vyhovovat, protože každý, kdo tady zastavil, aby si nechal něco seřídit nebo opravit, dostal za chvíli žízeň a chuť na hamburgr.

Když jsme došli k otevřeným vratům, měli tam zrovna v práci jeden oldsmobil a fordku. Na dvoře parkovaly další dva vozy. Vzadu v garáži se zvednutou roletou bylo vidět předek dodávky a silný motocykl. Vlevo stála dost rozsáhlá dílna s oknama z malých obdélníkových tabulek skla v ocelových rámech.

„Pánové,“ uvítal nás chlápek s pupkem od šmíru a mrňavou čepičkou s dlouhatánským kšiltem, „máte snad nějaké potíže s vozovým parkem? Milerádi přijmeme mezi své stálé zákazníky Šerifovu úřadovnu. Pokud vím, máte tam jednoho nashe, kterej by snes nejmíň novej lak, co?“

„Vy jste pan Hornet?“ řekl Buck.

„Jasně. Johnny Hornet k vaším službám.“

„John P. Hornet,“ na to Buck.

„To se ví. John Paul Hornet, když to chcete přesně.“

„Pokud se našeho vozidla týče,“ řekl Buck, „máme stálou smlouvu s Burdockovou autoopravnou. Je tady pan Hamilton?“

„George Hamilton? V dílně. Co mu chcete?“

„Prohodit s ním pár slov.“

„Jakejch pár slov?“

„To bych radši řek jemu.“

„Nějakej průšvih, šerife?“

„Ne,“ na to Buck.

„Hm… Tak jděte dál,“ kejvnul Hornet. „Ale bejt váma, s tím nashem bych si to rozmyslel. Ten Burdock je dobrej tak přezout gumy nebo opucovat svíčky.“

„Buďte opatrnej, pane Hornete,“ řekl Buck. „Moh by vás žalovat pro špinění firmy.“

„To bylo jen tak mezi náma.“

„Jak to víte?“ na to Buck a pustil se ke dveřím dílny.

„Víte, šéfe,“ řekl jsem Hornetovi, „tady v Complimentu jsme zvyklí na svý lidi.“

Šel jsem za Buckem.

V dílně byli tři dělníci; jeden rozebíral kus motoru a jednotlivé kusy máchal v petroleji. Druhý vypadal, že mu jen tak kibicuje. Vzadu u ponku stál dlouhán s řídkýma světlýma vlasama a mrožím knírem, měl ve svěráku kus plocháče a zpracovával ho pilníkem.

Buck kejvnul těm dvěma a šel rovnou dozadu.

„Pan Hamilton?“ zeptal se.

„Jo,“ kejvnul dlouhán a odložil pilník.

„Šerif Buck Lee.“

„Těší mě,“ kejvnul Hamilton. „O co kráčí?“

„Vy bydlíte u paní Bludgeonový?“

„No, Že by se tomu dalo říkat bydlení,“ ušklíb se Hamilton, „to skoro ani ne. Ale je to laciný,“

„Na dnešek jste tam spal?“

„Bohužel ne. Měl jsem noční pohotovost.“

„A že nespíte teď?“

„Při pohotovosti se taky spí. Támhle za dílnou máme dva kavalce… Člověk musí bejt pohotově, kdyby přišel nějakej expresní kšeft.“

„Kdo tu s váma byl?“

„Támhle Danny,“ ukázal na kibice, „Celou noc jsme chrápali, nic nepřišlo.“

„Nikdo jinej?“

„Někdy tu bejvá šéf…“

„Byl tu?“

„Na dnešek ne. Jeho zástupce, pan Digsby.“

„Ten taky spí?“

„Ne… Ten sedí ve vrátnici. O co vám jde?“

„Znáte Annii Cunninghamovou, pane Hamiltone?“

„Jo… Tu buchtu z bufetu?“

„Číšnici od Whitemana.“

„Trochu jo. Vlastně sousedka od Tlustý Sally. Veselá holka, ne moc chytrá, co?“

„Chodila sem za vámi.“

„Párkrát. Brácha mi občas zavolá… Tak mi to vyřizovala. Ve vší počestnosti, šerife. Co má bejt?“

„Kdy jste ji viděl naposled?“

„Nejspíš včera odpoledne. Byl jsem u nich něco zakousnout. Jo, určitě. Od tý doby jsem ji neviděl, snídani si dávám tady a pro sváču jsem si ještě nebyl.“

„Váš bratr žije v Oklahoma City?“

„Jo. Je mladší… Pořád bydlí u mámy.“

„Tak díky, pane Hamiltone. Víc jsem toho nechtěl.“

„Za málo,“ řekl Hamilton a popad pilník.

Když jsme vyšli ven, pořád se tam motal John P. Hornet. „Pane Hornete,“ řekl mu Buck, „neměli jste tady někdy auburn? Ten dvousedadlový, co mu říkají Gabin Speedster?“

„Cože?“ na to Hornet.

„Nerozuměl jste mi?“

„Ale jo… Jenom je mi divný, že se ptáte na takový auto. Auburn Gabin Speedster, prosím vás… Ten jsem viděl akorát na výstavě v N. Y.“

„Jak se vám zamlouvá?“

„Řek bych, že to ta fabrika brzy zabalí,“ ušklíb se Hornet. „Ten auťák je myšlenej jako fáro pro pracháče. Jenže za peníze, na který přijde třeba takovej duesenberg, si tyhle speedstery koupíte dva. Pro snoba je to prostě sice pěkný, neobvyklý a rychlý auto, jenže bohužel moc laciný.“

„Vidím, že jste odborník,“ na to Buck, „Jo — jak to, že nemáte v tak moderně pojatým podniku telefon?“

„Čekáme na něj.“

„Hm,“ kejvnul Buck. „Tak se mějte, pane Hornete.“

Když jsme se vraceli do úřadovny, říkal jsem si, že víme přesně to, co předtím.

„Zajedem do Chickasha,“ řekl Buck.

32

K domkům u čtyř vysokých jedlí na severním okraji Chickasha se nedalo zajet autem. Zaparkovali jsme u patníků a zbytek cesty do mírného vršku jsme šli po svých. V jednom z těch domků, zeleně natřeném, bydlel jistý Bertie Mazarini zaměstnaný jako šofér kamiónu u firmy Wilson a Hunter. Znali jsme ho z jednoho případu, kde vystupoval jako svědek.

Měli jsme štěstí, že právě nebyl na štrece; a protože v té kolonii u čtyř jedlí bydlí spousta Italů, našli jsme Mazariniho na jedné zahrádce, kde popíjel s pár dalšíma krajanama z obyčejných sklenic laciné kalifornské víno.

„Haló, pane Mazarini,“ řekl Buck u plotu zahrádky.

Chlápci už nás chvíli merčili, když jsme šli od auta.

„Nejste vy šerif z Complimentu?“ zeptal se Mazarini.

„Jsem rád, že si na mě pamatujete,“ na to Buck. „Jak se pořád máte? Ještě u Wilsona a Huntera?“

„Jo, furt,“ kejvmil Mazarini.

„Jestlipak už vám zvednul plat?“

Mazarini se zasmál. „Ten určitě.“

„Nedáte si loka?“ zeptal se jeden z jeho kámošů.

„Ne, díky.“

„To víte, na lepší nemáme,“ řekl Mazarini.

Ostatní se zasmáli.

„Pánové jsou taky šoféři?“ zeptal se Buck.

„Jo,“ řekl ten, co nám nabízel pitivo. „Akorát tuhle Tony je momentálně bez fleku. Jezdil u jednoho kšeftsmana, kterej zkrachoval. Jsou to teď blbý časy.“

„Potřebuju píchnout,“ řekl Buck.

„Pojďte dál. Já jsem nějakej Giuseppe Tossi, ale můžete mi klidně říkat Joe. Udělejte místo, hoši.“

Vecpali jsme se mezi ně na lavice z úzkých prken, přibitých na kůly zatlučené do země. „O co frčí?“ zeptal se Joe.

„Znáte firmu Dewburry?“ řekl Buck.

Všichni zakejvali, že jo.

„U tý jezděj samy náramný hogo fogo,“ řekl Joe, „myslej si, že jsou klasa.“

„A nejsou?“

„Proč by měli bejt? Maj ty samý auťáky jako my. Jenom holt jsou z O. C. Jako kdyby to byla nějaká zásluha.“

„Někdo z nich něco proved?“ zeptal se Mazarini.

„To nevím,“ řekl Buck. „Jde o to, že se Dewburrymu ztratily už tři kamióny s drahým nákladem — rádiomateriál, skotská a usně.“

„Ztratily…?! Jak se může ztratit kamión, šerife?“

„Myslel jsem, že mi to řeknete.“

„Madonna mia,“ na to Joe. „Proč my?!“

„Protože v tom děláte,“ řekl Buck. „Ty kamióny se pravděpodobně ztrácej někde v okolí Chickasha… Máme podezření, že je tady přemalujou, vybavěj falešnýma papírama a pak s nima jedou dál —někam, kde to zboží prodaj překupníkům. Možná dost daleko.“

„No ne,“ ozval se jeden z Italů, „a co posádky? U Dewburryho jezděj vždycky zásadně dva. Dělají mnohem delší štreky než my… A Dewburry na to má, aby platil dvakrát tolik lidí. Neříkejte, že v tý zlodějně jedou.“

„Proč by v ní měli ject, Paolo?“ obrátil se na něj Joe.

„Kdyby v tom nejeli, bylo by to nemožný.“

„Helejte, šerife,“ řekl Mazarini, „a jak to, že to vyšetřujete vy? Copak to nedělá policie v Oklahoma City?“

„Dělá,“ kejvnul Buck. „Jenže u nás oddělali jednoho soukromýho detektiva, kterej na tom pracoval pro pojišťovnu. Náš starosta trvá na tom, aby to vyšetřovalo i naše oddělení. Tak to vyšetřujeme.“

„Kdo ho oddělal?“

„To zatím nevíme.“

„To je zatracený,“ řekl Joe Tossi. „Nechcete tím snad říct, že ty posádky kamiónů vražděj…?!“

„Jo, přesně to chci říct.“

„Třeba je jenom někde držej…,“ řekl Paolo.

„Nebud jak malej, Paolo,“ řekl Joe. „Takovej kamión skotský prezentuje dvanáct patnáct tisíc doloušů. Připočítej si k tomu cenu kamiónu… Nějakejm grázlům to stojí za dva lidský životy. Na co by je někde drželi a krmili? Stejně by je nakonec museli odkráglovat.“

„Jiný kamióny se zatím neztrácej?“ zeptal se

„Zatím ne,“ řekl Buck. „Ale není vyloučeno, že nezačnou mizet taky. Proto jsem za váma přišel. Je to taky vaše věc.“

„Co vám k tomu můžem říct, šerife?“

„Vy to tady znáte líp než my,“ řekl Buck. „Zajímá mě, kde ty náklaďáky předělávaj.“

„Na to by museli mít zařízenou lakovnu,“ řekl Paolo.

„A kdo ví, co jinýho,“ dodal Mazarini. „Jenom to přelakovat, to je málo. Museli by taky změnit číslo motoru… I kdyby to riskli a nechali ho tam, určitě by měnili některý nápadný věci. Například by přezuli gumy, ne?“

„Proč?“ zeptal se Buck.

„Kvůli vzorku,“ řekl Mazarini. „Co kdyby ty auta někdo vystopoval?“

„Ve městě?“ řekl Paolo.

„To nebude přímo ve městě,“ na to Mazarini. „Tam by si Dewburryho kamiónů určitě někdo všimnul.“

„To je fakt,“ řekl Joe. „Maj nápisy tři stopy vysoký.“

„Hm,“ udělal Buck.

„No jo,“ ozval se poslední z Italů, který zatím mlčel a pokuřoval špačka doutníku, „musí to bejt někde na kraji města a ještě tam nejspíš zajížděj v noci, co?“

„Tys na to káp, Mario,“ řekl Mazarini. „Jenže kde na kraji města? Co vy na to, šerife?“

„Těžko říct, když přesně nevíme, kde se ztrácejí. Máme dva důvody předpokládat, že někde tady kolem Chickasha: první je, že ty tři ztracené kamióny jely z O. C. přes El Reno, kde přibíraly část nákladu. Všechny jely dolů na jih a měly se telefonicky hlásit z Lawtonu. To neudělaly. Druhý důvod je, že ten soukromej detektiv zřejmě zachytil nějakou stopu u nás, protože tam strávil pár dní pod falešným jménem a protože skončil tak, jak skončil.“

„Jak skončil?“ zeptal se Joe.

Buck mu to řek a všichni Italové prohlásili, že je to il porco maledetto.

„Jakou stopu tam u vás zachytil, to nevíte?“ zeptal se Mazarini.

„Ne,“ na to Buck. „Ale na dnešek v noci se ztratila servírka z Whitemanova bufetu, se kterou ten detektiv věčně klábosil; taky byla poslední, kdo ho viděl naživu.“

„Cože?“ na to Paolo, „Annie?“

„Jo,“ kejvnul Buck. „Znáte ji?“

„Známe ji všichni,“ řekl Joe. „To se mi nelíbí.“

„Nám taky ne,“ řekl jsem, abych něčím přispěl do debaty.

„Ty ateliéry,“— ozval se najednou mlčenlivý Mario.

Všichni se na něj otočili a zakouleli očima. „No jo…,“ řekl Joe Tossi, „to by mohlo bejt. Samozřejmě, byla by to jen jedna z možností, takovejoh ohrad a baráků je kolem Chickasha hromada. Ale tyhle vypadaj zatraceně nepoužívaně a vede tam docela slušná asfaltka.“

„Kde to je?“ zeptal se Buck.

„Když se kousek vrátíte, uvidíte v tom malým lesíku odbočku doleva. Takovou dost nenápadnou. Projedete lesíček a po tý silničce je to asi míli. Ohrada a vevnitř pár baráků, vypadaj trochu jako hangáry. Patří to nějaký filmový společnosti, který nejspíš došly peníze… Ze silnice je to vidět, když minete ten lesíček.“

„Mrknem se tam,“ kejvnul Buck. „Kdyby vás ještě něco podobnýho napadlo, zavolejte do Complimentu…“ Vytáh notýsek a tužku. „Napíšu vám číslo. A ještě něco: neznáte někoho, kdo jezdí dvousedadlovým auburnem?“

„Z Chickasha?“ zeptal se Mazarint.

„Může bejt a nemusí,“ řekl Buck. „Spíš z Rena nebo O. C.“

„Co je to za auťák?“ zeptal se Paolo. „Dvousic auburn, to jsem nejspíš ani neviděl.“

„Taky jich asi moc nevyrobili,“ na to Mazarini. „To je taková kára pro pracháče, jenomže pořádnej pracháč si koupí ještě dražší. A malej pracháč na ni nemá.“

„To nám říkal Hornet taky,“ řekl jsem.

Mazarini se zeptal, který Hornet.

„John Paul,“ řekl jsem. „Z toho novýho servisu u nás.“

„Aha. Copak tomu říká. Burdock, ze tam má konkurenci?

„Neptali jsme se ho,“ řekl Burdock. „Co ten auburn?“

Italové kroutili hlavama. Nic podobného na silnici neviděli. „Má s tím mít něco společnýho?“ zeptal se Joe.

„Možná jo,“ řekl Buck. „Ale třeba taky ne.“

„Tak v tom vám nepomůžem, šerife,“ řekl Joe. „Ale vždycky se na nás můžete obrátit. Zeptáme se taky chlapů, co jsou teď na štrece.“

„O těch ateliérech se moc nešiřte.“

„O. K., šerife,“ kejvnul Joe a obrátil se na ostatní: „Je vám to jasný, hoši? Před ženskejma ani muk. Hlavně ty, Paolo. Tvoje stará, to je hotovej městskej rozhlas.“

„Všecky ženský jsou ukecaný,“ kejvnul Paolo.

33

„Jo, všecky ženský jsou ukecaný,“ opakoval Buck, když jsme se rozjeli zpátky. „To je zajímavá myšlenka, Charlie.“

„To je tak starý, že by to mohlo bejt v bibli,“ já na to. „Ale není to tam. Leda ta stará Lotová… Ze samý zvědavosti z ní byl solnej sloup.“

„No,“ řekl Buck a zašmátral po cigáru.

Připálil jsem mu. „Co tím myslíš, Bucku?“

„V tomhle případu je ženskejch nějak moc.“

„To jo. Pink… Potom ta šťabajzna, co vybílila Richardsovu kancelář — to mohla bejt ta samá, co ji viděl Morny stát s tím chlápkem v čepici u klandru nad Studenou roklí kousek od zaparkovaného auburnu. Manželka toho zmizelýho boxera… A teď Annie Cunninghamová.“

„A ta Cohenová,“ řekl Buck.

„Tu bych do toho nezatahoval.“

„Proč?“

„Nevypadá na něco takovýho.“

„Tak proč ji měl Richards mezi adresama?“

„Ona o tom neví a ten její Číňan taky ne.“

„Jak to můžeš vědět, Charlie?“

Byl jsem rád, že jsme dojeli k lesíku a zahlídli odbočku doleva. Abigail Cohenovou jsem ze svých soukromých podezřelých provždycky vynechal a chtěl jsem, aby to tak zůstalo. I kdybych ji už v životě neměl vidět.

Buck se ohlíd přes rameno dozadu a zatočil doleva.

„Kdyby ty kamióny vozili tudy,“ řekl jsem, „bylo by to docela praktický. Na tom asfaltu žádný stopy nezůstanou.“

„Jo,“ na to Buck.

Když jsme vyjeli z lesíka, táhla se silnička před náma rovná jako pravítko. Vlevo bylo vidět těžní věže, tovární komíny a vyšší budovy Chickasha, doprava se táhla k obzoru modravá prérie; jeho zaražená linka byla přerušená jen na jednom místě skupinou stromů u osady Cripple Oaks.

Ujeli jsme něco kolem tři čtvrtě míle a dostali jsme se k místu, kde se k silnici zleva připojila vysoká ohrada z prken natřených dehtem. Kousek dál bylo přes dehet vápno a na něm obrovitá červená písmena, jistě čitelná až z Cripple Oaks. Jak jsme je míjeli, pomalu jsem si v hlavě sestavoval nápis: GOLLWELL‘S MOTION PICTURES STUDIO. A ještě jednou to samé. A do třetice. Mezi MOTION a PICTURES byly vrata s obrovským řetězem a visacím zámkem.

„Za tu ohradu by se možná vešel celej Twentieth Century, co?“ řekl jsem. „To se divím, že jsou ateliéry nepoužívaný.“

„Viděl jsi někdy nějakej film od Gollwella?“ na to Buck.

Musel jsem se přiznat, že ne; a to jsem viděl všecky filmy, které promítal Jack Meyer ve svém biografu.

„Nejspíš jim došly prachy, když to dostavěli,“ řekl Buck. „Prostě zkrachli, takový věci jsou dneska na denním pořádku. Ty písmena už jsou pěkně zvetšelý.“

„Oklahomský slunce,“ řekl jsem.

„Jo,“ na to Buck. „A prach.“

Stáli jsme u vrat a rozhlíželi se. Kromě toho rezatého řetězu a zámku tam nebylo nic ke koukání. Silnička tady končila, i když ohrada vedla dál, možná jen proto, aby se na ni vešel zbytek nápisu. Slunce do nás pražilo.

„Nikde ani noha,“ řekl jsem.

„Leda že by sem někdo koukal dalekohledem z Cripple Oaks,“ řekl Buck. „V trávě se snad nikdo neválí.“

„Leda nějakej zapomenutej Komanč,“ řekl jsem.

„Ten už by se k nám hnal se suvenýrama,“ na to Buck. „No, vylezem. Z auťáku toho moc nevykoukáme.“

Vystoupili jsme a šli ke vratům. Buck vzal za ten obrovský zámek a povídá: „No vida. Na to, jak tu dlouho visí, je pěkně promazanej.“

Taky že byl.

„To nemusí nic znamenat,“ řekl jsem. „Třeba sem občas chodí nějakej hlídač.“

„Skoč pro paklíče, Charlie,“ řekl Buck.

Skočil jsem teda do auta pro paklíče. Vozili jsme je s sebou vždycky, stejně jako placatku bourbonu, kdyby se třeba někomu udělalo špatně, a plno dalších krámů.

Lidi, co si myslej, že je zámek tím bezpečnější proti násilnému odemknutí, čím je větší, se zatraceně mejlej. Ukroutit se totiž dají všechny stejně, a pokud takový zámek otevíráte šperhákem, je to s větší klíčovou dírkou jednodušší. Tenhleten nebyl žádná výjimka a Buckovi to trvalo snad dvě minuty.

„Sedni si za volant,“ řekl a sundával přitom zámek ze řetězu. „Otevřem jedno křídlo a zajedem dovnitř. Bude lepší, když auťák nebude dlouho stát před vratama.“

Vrátil jsem se ještě jednou a Buck otevřel vrata; zajel jsem kousek za ně a Buck je zase zavřel. „Že tam není zámek, toho si snad náhodnej chodec nevšimne,“ řekl.

„Kdo by tady chodil,“ já na to.

Za ohradou už asfalt nebyl. V prachu a popraskaném suchém blátě bylo tu a tam vidět stopy pneumatik. Zdálo se, že vedou k vysokému vchodu do dřevěné budovy bez oken. Bylo na něm napsáno STUDIO Nr 01. „To vypadá nadějně,“ řekl jsem.

„Třeba sem něco vozili,“ řekl Buck. „Nebo odváželi pryč.“

Baráků tady stálo víc. Trošku jsme se tím prošli. Bylo tam ještě studio číslo dvě a tři a nějaké menší dlouhé budovy se slepýma oknama, zalepenýma prachem. „Jestlipak tady vůbec někdy filmovali,“ řekl Buck. „Nevedou sem dráty.“

„No jo…“

„A nikdy sem nejspíš nevedly. Nejsou tu sloupy.“

Vrátili jsme se k první budově. Na vratech byl další zámek, o něco menší, než ten venku. „No jo, no,“ řekl Buck a vytáh paklíče. „Takhle brzo přijdu o hvězdu.“

„Jestli tady není elektrika,“ řekl jsem, zatímco se Buck vrtal v zámku, „tak nejsme na tom správným místě.“

„Jo?“ řekl Buck.

„Jak by mohli předělávat ty auťáky?!“ pokračoval jsem. „Přece je nenatíraj štětkou. A čísla na motorech taky nevybrušujou ručně. To by bylo dost primitivní na takovej gang.“

„To teda jo,“ na to Buck.

V zámku cvaklo; Buck ho vytáhnul z dlouhé petlice, kousek jí odtáh a pověsil zámek jen tak do očka. Potom vstal za křídlo vrat a otevřel tak na stopu. „To stačí,“ řekl. „Je tam světlo… Zavírat za sebou nebudeme.“

Protáhnul jsem se za ním dovnitř.

Světla tu bylo až až, padalo sem skleněnou střechou. Její konstrukce byla podepřená železnýma sloupama, ze kterých se loupala barva. Podlaha byla betonová a hned od dveří se na ní černaly kapky vyschlého oleje. „No vida,“ řekl Buck. „Nějaký auto tady bylo.“

Šli jsme podle šňůry kapek a zastavili jsme se zhruba uprostřed baráku. „Hm,“ udělal Buck.

Na podlaze byly vidět stopy barvy, rozprášené v nepatrných kapičkách do nepravidelných šmouh. „To je od stříkací pistole,“ řekl jsem. „Taky je tu modrá, co?“

Buck se rozhlížel. „Aha,“ řekl. „Támhle.“

Podíval jsem se, kam ukazuje prstem. Ležela tam stočená hadice a kousek sa ní stálo ve stínu nějaké monstrum na kolech a vedle něj další s černě natřeným kotlem. „To jsem si myslel,“ řekl Buck. „Agregát a kompresor, Charlie.“

„Jasně… Naftovej agregát.“

„Taková věc dělá pěknej kravál… Ale tady je to dost daleko od lidí, kterým by to mohlo přijít divný, co?“

„Ztratí se to v tom ostatním rámusu,“ řekl jsem.

Celou dobu od chvíle, kdy jsme vylezli z auta, k nám doléhal nezřetelný hluk ze všech možných provozů a dílen, roztahaných po okraji města. Bylo v tom slyšet i parní buchar a přerušovaný hukot vrtáku pod věží naftového průzkumu.

„Co nářadí?“ řekl Buck.

Chvíli jsme tu stodolu prolejzali, ale nic víc jsme nenašli. Jenom pár hadrů, umazaných od barvy, a mastnou lepenkovou krabičku od kdovíčeho. Buck ji strčil do kapsy.

„Třeba to maj v některým jiným baráku,“ řekl jsem.

„Spíš to s sebou vozej případ od případu. Jenom ty dvě mašiny jsou na transport nešikovný.“

„Díky tomu máme důkaz.“

„Jakej důkaz?“ řekl Buck. „Agregát a kompresor můžou stát leckde.“

„A co ta modrá barva? Ten kamión, co nás chtěl přeject, byl modrej, ne?“

„To říká Fifty Pearson. Kde ho máš, ten kamión? A pokud bys ho měl, čím dokážeš, že je to právě ten náš?“

„Kruci… A jakej jinej důkaz bys tu chtěl najít?“

„Ten tady stejně nebude.“

„Zboží?“

„Po tom se podíváme.“

Prolezli jsme všecky baráky, ale nenašli jsme ani rádiové součástky, ani usně, o jediné flanděře whisky nemluvě.

„Hele, Bucku,“ řekl jsem, když jsme zamkli poslední barák, stejně pustý a prázdný, jako ostatní, „jakej důkaz jsi myslel, když jsi říkal, že tady stejně nebude?“

„Těch šest mrtvol,“ řekl Buck. „Jedem, Charlie.“

Málem mi řek, abych si vzal klobouk, jenže já ho měl celou tu dobu na hlavě.

34

Když jsme vyjeli na silnici, Buck chvíli mlčel a čudil si pod nos. Potom vyhodil vajgla okýnkem a povídá: „Hele, Charlie… Moh bys mi říct, co bys byl ochotnej prozradit číšnici od Whitemana, kdybys měl na triku vraždy a loupeže kamiónů?“

„Nic,“ řekl jsem.

Buck si vytáh další camelku. Taky jsem sáhnul pro tabák a papírky. „Jenže Richards by se v Complimentu nezdržoval, kdyby mu šlo o něco jinýho… Myslím o něco tak prostýho, že na to kápnul hned. V jeho profesi není čas na balení číšnic. Kdepak. Annie Cunninghamová v něčem jela a Richards to věděl. Jenže to z ní nemoh dostat… Možná až na bále v Lone Staru, když jí zaplatil pár frťanů. Přičemž netušil, že mu holka sype do pitiva rozmačkaný dormiraly.“

„Sakra, jak by se k něčemu takovýmu vůbec dostala?“

„Za prvé, Charlie: nedělala to proto, že by si to sama vymyslela, ať už to bylo co bylo. Někdo ji pro to získal. Jak? Nabíd jí peníze nebo ji nějak měl v hrsti.“

„Nejdřív to první, potom to druhý.“

„Možná. A jakou funkci mohla v tom všem mít?“

„Leda tak svačinářku,“ řekl jsem. „Já si pořád myslím, že v tom nejela. Dělaj to profíci, Bucku. Proč by se svěřovali takový huse?“

„S tou svačinářkou to není hloupý,“ na to Buck. „Taková nějaká pomocná síla… S jednoduchým úkolem čas od času. Ale naprosto nutným.“

Vůbec jsem nechápal, kam s tím míří. Neřek jsem nic a přetrh jsem papírek. Tabák se mi vysypal do klína.

„V tom servisu nemaj telefon,“ řekl Buck.

Nejspíš to věděl od začátku a čekal, až na to přijdu taky; jenže já pořád myslel jenom na to, jak z toho vynechat Abigail Cohenovou. „Kruci,“ řekl jsem, „ty myslíš, že je v tom namočenej ten Hamilton?“

Blížili jsme se ke Complimentu; Buck mlčel a pokuřoval.

„Jo, Burdock,“ řekl najednou a zatočil na parking před starým autoservisem. „Jdem, Charlie.“

Někdy mám pocit, že mám náramně dlouhý vedeni.

„Co zase Burdock?“ řekl jsem naštvaně.

„To nebyla odpověď na toho tvýho Hamiltona,“ řekl Buck. „To se ví, že je v tom Hamilton namočenej. Jestli ne celej ten zatracenej podnik Johna Paula Horneta.“

Vlezli jsme do Burdockova servisu. Na první pohled byl vidět rozdíl mezi starou zavedenou firmou, která začala před válkou prodejem jízdních kol, a Kornetovým EXPRESS NON STOP AUTO SERVICE. Na dvoře stála v hromadě rezivějících šroubů, matic a kusů plechu jenom předpotopní fordka, se kterou Davidoff rozvážel zeleninu. Opíral se o ni Burdock ještě se dvěma zašmírovanýma chlápkama, jeden kouřil fajfku, druhý svačil hot dog z mastného papíru a všichni dohromady vypadali, že čekají, až auťák zdechne, aby ho mohli s úlevou zakopat.

„Tak copak potřebujete, chlapi,“ drobátko ožil Burdock, když jsme vešli. „Jenom to nechtějte narychlo, jsme tady jen tři a máme dost práce.“

„Mě by zajímalo, kolik jste jí měli dvanáctýho června,“ řekl Buck. „Vedete si nějaký knihy, Burdocku?“

„Samozřejmě,“ kejvnul Burdock. „V obchodě to jinak nejde. Všechny zakázky jsou pořádně zapsaný. Proč zrovna dvanáctýho června, šerife?“

„Můžu se na to podívat?“ řekl Buck.

„No jo, tak pojďte.“ Obrátil se ke svým dvěma zaměstnancům: „Sundejte zatím to víko.“

Ten se svačinou zahuhlal: „Snad to můžu dojíst, ne?“

Burdock mávnul rukou a ved nás do boudičky, kde měl něco mezi kanceláří a skladištěm náhradních dílů. Na stole pod oknem se válela umaštěná kniha vedle dalšího haraburdí.

„Dvanáctýho června,“ bručel Burdock a obracel listy za zohýbané rohy. „Tuhle… No vida, to je zajímavý.“

„Jo?“ na to Buck.

„Že jste se strefil zrovna do dvanáctýho?!“ řekl Burdock.

„Je na tom něco zvláštního?“

„Vlastně jo,“ kejvnul Burdock. „Koukejte… My v noci neděláme, jo? My jsme solidní firma, která má dost zakázek, aby nemusela nahánět kunčofty po nocích jako někdo. Jenomže zrovna dvanáctýho června před půlnocí jsem tady měl studebakera z O. C., vidíte? Nějakej Pete Harrison.“

„Proč nešel do toho non stopu?“ zeptal se Buck.

„Protože měli zavříno.“

„To byla středa, ne?“

„Jo. Ten Harrison píchnul před Lone Starem na nějaký rozbitý flašce. Byl to takovej ten šofér, co si neumí ani vyměnit svíčku. Dokonce bych řek, že ani nevěděl, kudy se do toho leje benzín. Zeptal se u pumpy, jestli mu to tady někdo opraví… Tilden ho poslal ke Kornetovi, ale tam nikdo nebyl. Tak se zase k pumpě vrátil — a Tilden mu poradil mě. Ten chlápek mě přišel vzbudit ke mně domů. Moc se mi do toho nechtělo, ale rezervu měl… Tak jsem holt vstal a šel mu to přehodit. Byl celej bez sebe, jaký jsou v Complimentu ochotný lidi.“

„Za noční příplatek,“ řekl Buck.

„Já se tím přece živím, šerife.“

„Tak ať se vám kšefty hejbou.“

Když jsme se vraceli přes dvůr, napadlo mě, že by Burdockovi a jeho automontérům prospělo, kdyby se víc hejbali sami.

„Co se stalo dvanáctýho června?“ zeptal jsem se Bucka.

„Charlie,“ na to Buck, Ještě pořád se ti nechce převzít živnost po tátovi?“

„Aha,“ řekl jsem. „Dvanáctýho června se ztratil ten poslední kamión, co?“

„Jo,“ řekl Buck.

35

Před úřadovnou stálo policajtské auto z El Rena.

„Přijel Calhoun,“ řekl jsem.

Jenže to nebyl Calhoun. Byl to poručík Hunter a už chvíli v kanceláři péroval Nicka Ralstona, že nemá zapnutou kapsu, že má ohrnuté rukávy a tak dále. Taky vykřikoval, že je naše úřadovna bordel, protože v ní nevisí vlajka Spojených států, vlajka státu Oklahoma, portrét prezidenta a lékárnička. Bylo to slyšet až ven. V auťáku před barákem seděl tlustý polda a přejel nás studeným zrakem, jako kdyby říkal: počkejte, vy mrchy buranský, starej vám to spočítá.“

Vešli jsme dovnitř a Buck povídá: „Co je?“

„Kde se flákáte?“ na to Hunter. „Tady jeden chrápe a druhej měl odepnutou haksnu.“

„A co?“ na to Buck. „Chtěl byste uspořádat přehlídku?“

Hunter mírně ztvrdnul a chvíli mu cukalo kolem nosu, jako když pes větří. „No ne,“ vyrazil, „no ne! Narost vám hřebínek, co? Aby vás to nemrzelo, Lee!“

„Říkejte mi šerife,“ na to Buck. „Co jste nám přines pěknýho, poručíku? Vzkazuje nám snad něco pan Rosenbaum?“

„Tak helejďte,“ řekl Hunter a bez vyzvání si sednul na Buckovu židli, „přijel jsem vám říct, že celej ten případ byl předanej do O. C. Tím pádem to není věc okresu a tím míň vašeho srandovního oddělení. Nešťourejte v tom a hleďte si svýho.“

„To je moje židle,“ řekl Buck.

„Kašlu na ni,“ na to Hunter.

„Tady jsem šerifem já,“ řekl Buck. „Vypadněte z tý židle, povídám. Támhle máte dvě jiný. Vyberte si.“

Hunter zavrčel a přesednul si.

„Naše oddělení je možná srandovní,“ pokračoval Buck, „ale není v Complimentu proto, aby si kdejakej polda z okresu měl kde odrsagovávat svý mindráky. Říká se na hrubej pytel hrubá záplata. Tak si tu záplatu vždycky představte, dřív než začnete buzerovat válečnýho invalidu, že si odepnul protézu.“

„Nedáte si trochu čaje, pane?“ dorazil Huntera Nick.

„Kašlu na váš čaj,“ zavrčel. „Lee… Víte o tom, že se vám tady ztratila další číšnice?“

„Jo,“ řekl Buck. „Má bejt?“

„Že je to práce pro vás,“ na to Hunter. „A ne nějakej nabouranej soukromej fízl z Oklahoma City. Bude vám už jednou konečně jasný, že jste jenom obyčejnej obecní strážník, Lee?“

„Jsem šerif Complimentu a zodpovídám za svou práci starostovi, nanejvejš výboru města. Bude tohle konečně jednou jasný vám, Huntere? Nicku… Zavolej Bena Rittera.“

„Rozkaz, pane,“ řekl Nick a přirazil zdravou nohu k protéze.

„Na co Bena Rittera?!“ řekl Hunter.

„Aby vám to vysvětlil,“ řekl Buck.

„Jděte s tím do háje,“ na to Hunter. „Nikoho nevolejte.“

Nick už měl sluchátko v ruce. „Pane…?“ řekl a podíval se na Bucka. „Přejete si, abych to zrušil?“

„Dobrá, zavěs to,“ kejvnul Buck, „poručík Hunter si s námi chce pohovořit ve vší slušnosti.“

„Kdybyste pokaždý tak pitomě neryl,“ zabručel Hunter. „Uvědomte si, že jsem poručík okresního policejního sboru, a že dělám vyšetřovatele návladnímu. Taky mám pěkně tvrdej chlebíček a na nějaký zdvořilý řečičky nejsem stavěnej. Většinou jednám s grázlama. No tak, ksakru… Co na mě ten váš náměstek zírá, jako kdyby mě chtěl uhranout?“

„Charlie,“ řekl Buck, „nezírej na poručíka.“

„Nic jsem tím nemyslel,“ řekl jsem.

„Přesně vím, co si myslíte všichni,“ na to Hunter. „Jedinej rozdíl mezi náma je ten, že já to říkám nahlas. Čert vás vem. Přijel jsem vám prostě říct, že vás ten případ uhořelýho čmuchálka nemusí zajímat“

„To jste nám moh zavolat telefonem.“

„Jo, moh. Jenže jsem měl náhodou cestu přes Compliment, tak jsem si řek, že neuškodí zajít sem osobně. Mezi náma, šerife — ty vlajky byste tady mít měli, a portrét prezidenta taky.“

„My potřebujem spíš lékárničku,“ řekl Buck. „Ale abyste si s tím nelámal hlavu, jednu vlajku tady míváme. Momentálně je v prádelně.“

„Prezident je taky v prádelně?“ dopustil se nechtěného vtipu Hunter.

„Ten se mění každejch pět let,“ řekl Buck. „Od kohopak víte o Annii Cunninghamový, poručíku?“

„Zaslech jsem to.“

„Zatím to vypadá, že odjela sama,“ řekl Buck. „Ale vedem to v patrnosti, samozřejmě. Proč si myslíte, že děláme na tom Riohardsovi?“

„A neděláte?“

„Ani ne,“ řekl Buck.

„Co jste měli na práci v Chickasha?“

„Poptávali jsme se, jestli někdo neviděl Cunninghamovou.“

„Kde, jen tak po ulicích?“

„Různě,“ řekl Buck.

„To jsou policejní metody obecních poldů,“ ušklíb se Hunter. „No… Co jsem vám chtěl říct, to jsem řek. Mějte se.“

Zvednul se ze židle a vypochodoval.

„Nicku,“ řekl Buck Lee, „probuď dědka.“

„Ten bude mít radost,“ na to Nick. „Přihořívá?“

„Hoří,“ řekl Buck.

Flack Sidley přiklusal v minutě. Nejspíš si akorát obul boty a narazil klobouk. „Co je, šerife,“ skuhral a vytíral si z očí ospalky. „Takhle to tady vypadá furt?“

„Flacku,“ řekl Buck, Jděte se courat po městě. Potřebuju zjistit, s kým mluvil poručík Hunter z Rena. Poptávejte se nenápadně. Taky naproti v Lone Staru… a u Whitemana. Dejte si tam třeba pivo a jen tak mezi řečí… Rozumíte? Potřebuju vědět, kdo mu řek o tom, že v noci zmizela Annie Cunninghamová. Ale neptejte se na to rovnou.“

Dědek se podrbal pod okrajem klobouku. „A kdy jako měl s těma lidma mluvit?“ zeptal se. „Ten poručík.“

„Někdy teď.“

„Aha… jo. Tak já jdu.“

Když odešel, zeptal jsem se Bucka, kdo by podle jeho názoru moh Huntera o zmizení Annie informovat. Buck na to řekl, že neví, ale v Complimentu to zatím není obecně známo.

„Myslíš, že by to moh bejt někdo, kdo o tom něco ví?“

„Proč ne,“ kejvnul Buck. „Můžou se nám objevit nečekaný souvislosti. Nicku… Byly nějaký telefony?“

„Ten novinář z O. C.“

„Cos mu řek?“

„Že jste pryč a nevím, kdy se vrátíte.“

„Dobrá. Kdyby se po nás zase někdo sháněl, budeme k maní někdy k večeru. Děláme na tom zmizení Annie Cunninghamový… Víc toho říkat nemusíš. Charlie…“

„Jo, už si ho beru,“ řekl jsem a hmát na věšák.

36

Seděl jsem v kožené klubovce pana Dicksona ve druhém poschodí správní budovy firmy Dewburry. Cestou do Oklahoma City mi Buck řekl, abych se choval jako náměstek venkovského šerifa, takže jsem si ubalil cigáro, natrousil tabák na koberec a třikrát poděkoval za čaj, který nám naservírovala sekretářka podobná Carole Lombardové, která o sobě v novinách prohlašuje, že nenosí spodní prádlo.

„Nemůžete mi říct podrobnosti, pane Lee?“ ptal se už asi posedmé Dickson. „Možná, že bych líp pochopil —“

„Ne,“ řekl Buck. „Lepší bude, když je nebudete znát.“

Hrozně mě zajímalo, jaké podrobnosti, protože jsem je nejspíš taky neznal. Buck na něco přišel a já si marně lámal hlavu nad tím, čeho jsem si zase nevšimnul, a jestli bych přece jenom neměl převzít tátovy razidla, rejtka a hromadu kravských kůží.

„No, jak myslíte,“ řekl Dickson. „Pokud se té zásilky týče — jedna by tu byla… Pravda je, že jsme trochu váhali, protože se do toho pojišťovně nebude chtít.“

„Přesvědčíte ji,“

„Pokusím se,“ usmál se mdle Dickson.

„Jaká je to zásilka?“

„Lékařské nástroje… Dvanáct beden. Úhrnem to má cenu kolem padesáti tisíc dolarů.“

„To je dost,“ řekl Buck. „Kam to má jít?“

„Do New Orleansu. Přes Chickasha, Worth, Dallas… Potom Shreveport a rovnou na jih. V New Orleansu se to bude překládat na loď do Havany.“

„To by šlo.“

„Nedovedu si představit, že by se to ztratilo,“ povzdychnul Dickson. „Nejde ani tak o těch padesát tisíc.“

Dal se do vysvětlování o co vlastně jde. Byly v tom nějaké mezifiremní styky, čestné úvazky, taky jméno firmy a ještě asi deset dalších věcí. Mně by teda šlo spíš o ty prachy a taky jsem se příslušně tvářil.

„Proč to nepošlou dráhou?“ zeptal se Buck.

„Automobilová doprava je dnes prostě módní. A my ve svých inzerátech zdůrazňujeme výhody takové v podstatě individuální dopravy, kde je nákladu věnována maximální péče.“

„A je?“

Dickson se zase mírně pousmál. „Jak se to vezme, pane Lee… Při takových zakázkách si zákazník prostě pronajímá kamión pro sebe. Náklad se naloží, dokonale zabezpečí… Na některé křehčí zboží dokonce používáme vlastní transportní bedny, speciálně konstruované… Potom zákazník zkontroluje uložení a kamión zapečetí. Pokud je to náklad uložený jen pod plachtu, zapečetí jednotlivé bedny. Naše firma ručí za náklad až do místa dodání.“

„Neposílá někdy zákazník s nákladem svého člověka?“

„To se nestává… V kabině pro něj taky není místo, pane Lee. A i kdyby bylo… Pokud chce být zákazník u předání zboží, buď má v místě svého zástupce, nebo tam prostě dojede vlakem, případné pohodlnějším automobilem. Ale vesměs se to tak nedělá; firma Dewburry je stejně spolehlivá jako pošta.“ Zarazil se. „Tedy do jisté doby byla, pane Lee.“

„Poštovní zásilky se taky kradou,“ potěšil jsem ho. „Lidi jsou dneska hrozně zkažený.“

Dickson se na mě podíval, jako když neví, jestli se má pousmát nad mou prostotou. „Těch dvanáct beden lékařských nástrojů by se stejně poštou poslat nedalo,“ řekl nakonec.

„O. K., pane Dicksone,“ řekl Buck. „Pokud ten obchod uzavřete, kdy by kamión vyrazil?“

„Do týdne… Pokud se něco nezkomplikuje.“

„Co by se mohlo zkomplikovat?“

„Pane Lee… Ta firma se chce uvést v latinskoamerických zemích. Na téhle zásilce pro Kubu jí velice záleží. A protože přece jenom nějaké věci vypluly na povrch —“

„Jaké věci?“ zeptal se Buck.

„O těch kamiónech.“

„Kudy se to dostalo ven?“

„Ostatní šoféři… A taky nezapomeňte, že ti zmizelí měli rodiny. Pan Dewburry jim sice všem vyplatil malou podporu…“

Asi byla dost malá. Dickson skončil větu do ztracena a vzal si z krabice na stole doutník v plechové tubě. Když ho vyklepal na dlaň, odvinula se z něj ještě tenoučká mahagonová dýha. Koukal jsem, jak Dickson opatrně odřezává kapesním nožíkem špičku a hmátnul jsem pro svůj tabák a papírky.

„Nechcete doutník, pane Blounte?“ zeptal se Dickson.

„Ale ne, díky,“ já na to. „To je pro mě škoda.“

„Jak pokračuje místní policie?“ zeptal se Buck.

„Prověřovali zaměstnance,“ řekl Dickson. „Policejní poručík Green tvrdí, že pachatel sedí velice blízko, protože musí dobře znát obsah kamiónů.“

„Poručík Green je moudrý muž,“ řekl Buck svou knižní američtinou. „Do jisté míry vycházím ze stejné hypotézy… Ovšem, proti poručíku Greenovi mám pár drobných výhod.“

„Co kdybyste se s ním spojil?“

„Chraň bůh,“ na to Buck. „Všechno se strašně rychle roznese… Bohužel i z policejních kruhů. Policisté přece také mají rodiny. A mnohý z nich neví, o čem by doma vyprávěl u večeře. Manželky už ničím vázané nejsou…“

„Vy jste ženatý?“ zeptal se Dickson.

„Já ne. Ani pan Blount. My jsme volní jako ptáci.“

„A umíme držet zobák,“ dodal jsem.

Dickson rozdýmal doutník. „Pane Lee,“ řekl, „dejme tomu, že tu zásilku v ceně padesáti tisíc dolarů realizujeme. Nenechal jste mě před chvílí dokončit myšlenku…“

„Máte pravdu. Říkal jste, že některé věci vyplynuly na povrch a já se zeptal jaké věci.“

„Ano… Tedy protože vyplynulo na povrch něco málo o těch třech nešťastných ukradených vozidlech, vyžaduje zákazník záruky a speciální pojistku. Což by pojišťovna nemusela akceptovat. Já se samozřejmě pokusím, abych je přesvědčil…“

„Pojišťovnu?“

„Buď pojišťovnu, aby pojistila náklad podle přání zákazníka, nebo zákazníka, aby se spokojil s běžnou pojistkou. O své peníze nepřijde tak jako tak… Jenže to zboží je těžko nahraditelné v krátké době, což by pro zákazníka mohlo znamenat ztrátu trhů nejen na Kubě. Krátce řečeno — kdyby se ten kamión ztratil, bude se firma hojit na nás.“

„Jen podle práva, pane Dicksone. Nebyla by to vaše vina.“

„To jistě. Jenže by stačilo, aby to rozšířili mezi své obchodní partnery… Drobná zmínka na Svazu průmyslníků, případně informace poskytnutá novinám — a firma Dewburry na tom bude přinejmenším bledě.“

„Pokusíme se, aby nebyla,“ řekl Buck.

„Dobrá. Co mám zařídit, pane Lee?“

„Vypravte zásilku co nejdřív zcela běžným způsobem. Není důležité, jak bude pojištěná, ale je nutné, aby všechno proběhlo jako obvykle. Trasu naplánujete přes El Reno… Nějaký důvod jistě najdete. Nevybírejte žádnou zvláštní posádku — použijte tu, která je na řadě. Pokud možno, vypravte kamión večer. Označte ho tím nenápadným šroubem… Ale to jen pro všechny případy. Jakmile budete znát přesný termín odjezdu, zavoláte mi — ale ne odtud. Volejte z vily pana Dewburryho… To je snad všechno, pane Dicksone.“

„Chcete kamión hlídat?“

„Promiňte, pane Dicksone,“ na to Buck, „ale to nechte na nás. Bude lepší, když o tom nebudete vědět ani vy.“

37

„Chceš jet za nima?“ zeptal jsem se Bucka, když jsme se usadili v auťáku. „Co když zrovna tenhle kamión nepřepadnou? Uděláme si vejlet do New Orleansu a starostu trefí šlak.“

„To se uvidí,“ řekl Buck. „Zastav u nejbližšího poldy a zeptej se, jak se dostaneme na Osmdesátou sedmou Jižní.“

„Co tam?“

„Bydlí tam jeden známej.“

To se ví, zase mi to nezapálilo. Nastartoval jsem a jel pomalu kolem nádraží a pěti vysokých stříbrných vodárenských rezervoárů směrem k centru, až jsem konečně zahlíd dopravního strážníka. Vysvětlil mi cestu obvyklým způsobem velkoměstských domorodců, co si zřejmě myslej, že neznalost orientačních bodů není pro nějakého burana omluva, takže je v polovičce jejich přednášky stejně přestanete poslouchat. Ale nakonec jsem přeoe jenom dojel, kam Buck chtěl. „Číslo sedmnáct,“ řekl.

Stály tam čtrnáctipodlažní krabloe po obou stranách; v přízemi měly většinou obchody, nebo šedě a zeleně natřený vrata garáží. U chodníků postávalo dost lepších automobilů a lidi tu moc vidět nebylo, protože se tu zřejmě pěšky nechodilo. Sedmnáctka byla skoro na konci, kde široká ulice trochu klesala a bylo z ni přes nějaká ohrady a nízké baráky vidět vzdálenou prérii a vysokánskýma bělostnýma kupama mraků nahoře.

„Počkej tady,“ řekl Buck, když jsem zastavil.

Tak jsem čekal. V přízemí baráku číslo sedmnáct bylo knihkupectví a obchod zbožím galanterním. Ubalil jsem si cigáro a foukal kouř spuštěným okýnkem. Byl jsem tak v polovičce, když se Buck vrátil.

„Myslel jsem si to hned,“ řekl. „Vypadá snad tahle ulice na to, že tu bydlí stará sedřená matička s dospělým synáčkem?“

„No, pár jich tu bydlet bude,“ řekl jsem. „Jestli si ušetřili na činži.“

„Třeba jo,“ na to Buck. „Ale zaručeně ne paní Hamiltonová v čísle sedmnáct. I kdyby se jmenovala jinak. V tomhle baráku nikdy nebydlel žádnej Hamilton. A správce tady je od tý doby, kdy tuhle ulici postavili.“

„Aha, to je adresa toho chlápka od Horneta,“ řekl jsem. „To znamená, že se u Tlustý Sally zapsal pod falešným jménem.“

„Nebo pod falešnou adresou.“

„To spíš, když tam žádná ženská s dospělým synem nebydlí,“ řekl jsem. „No vida… Tak přece ten Hamilton.“

„Jeď ke hlavní poště,“ přál si Buck. „Rad bych si zatelefonoval.“

„Snad sis měl radši vzít taxík,“ já na to. „Nejsem zrovna zběhlej v šoférování za ztíženejch podmínek.“

„Budou horší,“ řekl Buck. „Jeď do centra, hlavni pošta nebude někde na periférii.“

Po chvíli bloudění a blbnutí na křižovatkách jsem budovu pošty našel. Buck mě zase nechal stát a já si ubalil další cigaretu. Tentokrát jsem vykouřil dvě, než se Buck Lee vynořil z prosklených vrat. Otevřel jsem mu dvířka.

„Jedem domů,“ řekl a vytáhl z kapsy camelku.

„Koho jsi volal?“

„Jedno číslo v Amarillu,“ řekl Buck. „Ale museli mi ho nejdřív najít podle adresy.“

Vzpomněl jsem si, že adresu do Amarilla udala Annie Cunninghamová, když se zapisovala do knihy Salome Bludgeonové.

„Cunninghamovi?“ řekl jsem.

„Správně,“ na to Buck. „Děláš pokroky, Charlie.“

„A co?“

„Mluvil jsem s její sestrou. Jmenuje se Elisa.“

„Annie tam není?“

„Uhád jsi hned napoprvně. Není. Už o ní hezkej čásek neslyšeli. Naposled napsala někdy v březnu. Nejsou to lidi, co by si psali často… To je ostatně vedlejší.“

„Prostě domů nejela.“

„Ne.“

„Dělala těm grázlům spojku… Richards z ní něco vytah. To nevypadá moc dobře, co?“

„Ne,“ řekl znova Buck a zapálil si. „Jeď.“

Rozjel jsem se k výpadovce na El Reno. „Hele, Bucku,“ napadlo mě, „co se domluvit s Calhounem, aby nám dal hlášku, kdyby se třeba někde Annie Cunnighamová našla?“

„Myslíš mrtvá?“

„Jo.“

„To by nás informovali tak jako tak. Nemám chuť potkat se tam znova s Hunterem…“

Kejvnul jsem a zatroubil na nějakého mládenečka, který se snaživě motal málem v protisměru na starém motocyklu. „Hele, Charlie,“ řekl najednou Buck, „trefíš k tomu kšeftu s gramofonama?“

„No… Snad jo,“ připustil jsem drobátko nerad.

„Tak tam zajed, když už jsme tady.“

„Chceš si koupit gramofon?“

„Doma už jeden mám,“ řekl Buck. „Rád bych se mrk na tu dámu, co jsi z ní tak na větvi.“

„Proč bych z ní měl bejt na větvi?“

„Asi jsem se splet,“ kejvnul Buck. „Ale i tak tam zajeď. Můžu si koupit nějakou desku s Jimmie Rodgersem.“

38

Otočil jsem auto na kruhovém objezdu a uháněl zpátky do centra. Zase mě to stálo nějaké to couvání a kličkování, ale nakonec jsem se přece jenom strefil do Corral Avenue.

„Mohlo to tu bejt pěkný, než postavili ty nový domy,“ řekl Buck.

Před krámem Abigail Cohenové stála limusina trochu připostarší, ale skvěle vyblejskaná, samý nikl a namodralý lak. Za volantem seděl chlápek v šoférské čepici, vypouštěl pootevřeným okýnkem obláčky z tenkého krátkého doutníku a vedle na obě strany dokonale stejného kníru měl i malou čertovskou bradku. Zdálo se, že na někoho čeká.

„Vevnitř je nějakej prachatej zákazník,“ řekl jsem a zaparkoval za limuzínou. „Co je to? Cadillac?“

„Možná,“ kejvnul Buck. „Nebo studebaker. Fifty by nám to nejspíš řek. Počkáme až vypadne.“

Čekali jsme. Z druhé strany ulice mě zahlíd můj známý Indián a pokynul mi velebně pravicí. Kolem se procházeli chlápkové, kteří mohli být vším možným, od gangsterů po učitele z polepšoven, dívenky na první pohled nápadně nevinné, hospodyně s nákupníma kabelama, tu a tam černá služka s ještě větší nákupní kabelou nebo rovnou se dvěma, kluk si kopal podle chodníku plechovku od piva a kousek dál obtloustlá madam věnčila psa, něco mezi činčilou a pantografem.

Asi tři minuty nato se otevřely dveře krámu a vyšla Abigail Cohenová v černém plášti se stříbrnou liškou kolem krku. Honem jsem juknul dolů, jestli se jí ten plášť náhodou necourá po zemi. Necoural; zato jí dole čouhala dlouhá ouzká sukně, pod kterou jen docela nepatrně jukaly černé lakované střevíce na vysokém podpatku.

Hned za ní vyšel vašnosta střední postavy, oháknutý do raglánu. Kolem krku měl bílou hedvábnou šálku a na hlavě neuvěřitelný šedý cylindr. Jeho nohavice měly jemný proužek a dole pod záložkou měl na lakýrkách psí dečky, stejně šedivé jako klobouk. Držel se pěkně zpříma a přestože měl kníry úplně bílé, jeho obočí si dokázalo udržet zbytky původní černé barvy. Oči pod ním vypadaly až podezřele mladě na to, že tomu chlápkovi bylo čtyřiasedmdesát — pokud to byl Henry Lawrence.

„To je ona?“ zeptal se Buck.

„Jo,“ já na to.

To se ví, musel to být Henry Lawrence, i když byl trochu starší než obraz v kanceláři Abigail Cohenové.

„A ten chlap v cylindru je ten spisovatel,“ řekl Buck. „Něco v něm musí bejt, co? No… V ní asi taky, ačkoliv i při jejich vzájemným uznání kvalit toho druhýho se musí cejtit polichocenej spíš on.“

„To je na mě moc chytrý,“ řekl jsem a koukal, jak Henry Lawrence obchází zadek vozu, zatímco šofér vyskočil a otevíral dvířka Abigail Cohenové.

„No — on už při svým věku musí bejt náramní rád, že ji má,“ pokračoval Buck. „Zatímco ona by si mohla nabrknout sedmatřicet mladších. Jestli lepších, to nevím. Například ty, Charlie…“

„Víš co, Bucku?“ řekl jsem. „Jdi k čertu.“

„Hlavně aby teď nezavřeli krám,“ řekl Buck.

Šofér zabouch dvířka za Abigail Cohenovou. Protože jeho šéf mezitím nastoupil z opačné strany, vrátil se k volantu. Vzápětí odstartoval jako sen; motor sotva zaševelil.

„Jdem,“ řekl Buck. „Ty taky.“

Hang Woo se přívětivě šklíbil, dokud mě nepoznal.

„Máte něco s Jimmie Rodgersem?“ zeptal se Buck.

„Zajisté, pane,“ kejvnul Číňan. „Pokud se zajímáte o písně tohoto druhu, mohu vám dát vybrat z katalogu…“ Přitom pořád pokukoval po mně.

„Kolegu už znáte,“ řekl Buck.

„Ehm… Měl jsem to potěšení,“ na to Hang Woo. „I když u nás pán nenakupoval…“

„Nejspíš se vás vyptával, co?“ řekl Buck. „Na nějakýho chlápka v kostkovaným obleku jménem Richards.“

„Říkal, že je náměstek šerifa z nějaké… Myslím, že se to jmenuje Compliment,“ na to Hang Woo. „Ale o žádném — Richardsovi — řeč nebyla. Myslím, že o někom v kostkovaném obleku, ano… Ale já si toho člověka nepamatuju.“

„O. K., já jsem Lee. Šerif z Complimentu.“

„Hang Woo, pane. Velice mě těší.“

Vypadal, že by ho těšilo, kdyby se Buck z fleku zastřelil a zakopal, nejlíp rovnou před pultem.

„Ten pán, co šel s vaší zaměstnavatelkou — to byl Henry Lawrence?“ zeptal se Buck.

„Zajisté, pane. Račte ho znát?“

„To bych se neptal. Co je to zač?“

„Spisovatel, pane.“

„Něco spolu píšou?“

Hang Woo vycenil řezáky. „Tak bych to nedefinoval, pane.“

„Ne? A jak teda?“ na to Buck.

„Slečna Cohenová je mu věčnou inspirací,“ řekl Číňan.

„To je vidět,“ kejvnul Buck. „Jo, to je fakt vidět, pane Woo. Kolik jí to sype — ta inspirace?“

„Nejsem zmocněn, abych vám odpovídal na podobné otázky,“ vzrušil se drobátko Hang Woo. „Obávám se také, že nemáte žádné právo mi je klást. Jedno vám říct mohu — slečna Cohenová je naprosto soběstačná.“

„Dík, to mi stačí, pane Woo,“ řekl Buck.

„Hang, prosím. Rodové jméno zní Hang.“

„Tak pane Hang,“ vyhověl mu Buck. „Čet jste něco od pana Lawrence?“

„Ano, pane… Například Oči v houstnoucím, soumraku… To je velice krásný román citu a vášně, pane.“

Doved jsem si moc dobře představit, podle čeho to ten zatracený Lawrence napsal, a napadlo mě, jestli ty oči v houstnoucím soumraku viděl skrz brejličky nebo bez nich..

„Takže umění, jo?“ řekl Buck.

„Nu, pane…,“ pokrčil ramínkama Číňan, „přece jenom jsem Asiat a moje emoce jsou poněkud jiné než emoce Američana bílé rasy. Nedokážu dobře posoudit podobná díla — ostatně literatura není tak docela předmětem mého zájmu.“

„A co teda?“

„Sbírám vzácné tisky,“ řekl Hang Woo.

„To jako obrázky?!“ na to Buck.

Hang Woo jenom kejvnul.

Buck se na mě otočil a řekl: „Sbírá tištěný obrázky… Chápeš to, Charlie?“

„Třeba na tom může něco bejt,“ řekl jsem.

„Ach, pánové…,“ zasnil se Hang Woo, „co vznětů můžete zažít jen při pouhém pohledu na Hokusaiovu Mořskou vlnu.“

„Koukejte, pane Hangu,“ řekl Buck, „každej z nás je svým způsobem praštěnej. Konečně to vaše sbírání tisků je jeden z těch nevinnějších. Mě zajímá, jestli si nevzpomenete na něco, kvůli čemu se tady ochomejtalo soukromý očko.“

„Ne, pane,“ řekl Číňan. „Nevzpomenu si na nic.“

„Nemůžete nebo nechcete?“

„Myslete si, co se vám líp hodí.“

„Hm… Co bych našel, kdybych vás teď sbalil a odvezl do vašeho bytu? Nebo bydlíte v tomhle domě?“

„Mám skromný domek na předměstí,“ řekl Hang Woo. „Šestašedesátá Východní osmdesát jedna, pane. Nenašel byste tam víc, než mou vzácnou sbírku… A malý ateliér, kde se pokouším o podobné tiskové techniky, jakými pracovali staří mistři.“

„Jak vám to jde?“

„Asi byste tomu nerozuměl, pane…“

„Máte pravdu, asi ne. O. K., pane Hangu. A co bych našel, kdybych se mrknul do bejváku zaměstnavatelky?“

„Nevím, pane. Nikdy jsem tam nebyl. Ale jedno si vám dovolím říci: nemáte právo něco podobného udělat. Pokud se pokusíte vejít mimo prostor pro zákazníky, zavolám policii.“

„Výborně,“ ušklíbnul se Buck. „Ani mě nenapadne, abych opouštěl prostor pro zákazníky. Dejte mi laskavě ten katalog, abych si vybral.“

Nakonec si Buck koupil dvě desky.

Když jsme odcházeli, Hang Woo se zdvořile culil.

Samozřejmě, jen jsme vlezli do vozu, řekl Buck: „Šestašedesátá Východní, osmdesát jedna.“

39

Už jsem začínal mít Oklahoma City plné zuby. Taky se mi nijak zvlášť nezamlouvalo, jak Buck pouštěl hrůzu na Číňana, který se mnou měl něco společného, i když to nejspíš nevěděl: úctu k Abigail Cohenové.

„Neber si to tak, Charlie,“ řekl Buck, jako by mi viděl do hlavy. „Lepší, když si bude Hang myslet, že jsem jenom pitomej venkovskej polda, kterej se vytahuje. Kdybych mu řek, ze vím, kdo to byl Hokusai, zbytečně by si s tím lámal hlavu.“

„Ty víš, kdo to byl Hokusai?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ kejvnul Buck a vytáh camelku.

„A kdo to teda byl?“

„Japonskej malíř,“ na to Buck. „Namaloval asi tisíc pohledů na Fudži, každej jinej. Ale tobě by se to třeba nelíbilo… To víš, Russel to není.“

Nechtěl jsem se ptát, kdo je to Russel; měl jsem dost práce najít tu zatracenou Šestašedesátou Východní a musel jsem asi šestkrát zastavit a poptávat se. Nakonec jsme kolem jezera Aluma dojeli do ulice, kde se směrem od centra domy víc a víc zmenšovaly, až z nich zbyly jenom přízemní bungalowy v zahrádkách, postavené dost daleko od sebe.

Číslo osmdesát jedna byl domeček, nažloutlý stejně jako jeho majitel. V zahrádce okolo stály smuteční vrby a cestička se od branky v nízkém plotě ze zeleně natřených latí kroutila sem a tam, takže člověk ušel čtvrt míle, než urazil těch čtyřicet stop od plotu k domovnímu vchodu pod malou stříškou a lampou z tepaného železa.

„Vloupal se tam nechceš,“ řekl jsem. „Nebo jo?“

„Ne,“ řekl Buck. „I když bych se docela rád podíval, jak se snaží vyrovnat Hokusaiovi. Popojeď kousek… Támhle se hnula záclona.“

Myslel tím vedlejší domek, natřený vápnem; zahrádka tam nebyla o nic větší, zato cestičky tam připomínaly půdorys amerických měst. Tam, kde by na mapě byly bloky domů, rostla mrkev, cibule, česnek a další zelenina. Místo smutečních vrb stály mezi záhonkama jabloně a s obílenýma kmenama. „Mám taky vylézt?“ zeptal jsem se, když Buck otevřel dvířka.

„Nemusíš,“ řekl Buck. „Otevři si okýnko a dělej němýho svědka. Ať si bába myslí, že nám dohromady o nic nejde.“

Načež došel ke brance a zmáčknul tlačítko zvonku na kamenném sloupku s poštovní schránkou a jmenovkou, kterou jsem z vozu nedokázal přečíst. Sotva tlačítko pustil, vyskočila ze dveří domku nějaká ženská jako na péro. „Hledáte někoho?“ vřískla.

„Jo, paní,“ řekl Buck. „Pana Hanga Woo.“

„Tak ten tu není,“ zavrtěla hlavou a pustila se rovnou k brance. Pleskala přitom pantoflema a utírala si ruce do zástěry. „Bejvá doma až k večeru,“ trousila cestou mezi cibuli a mrkev, „Ale potom většinou dlouho svítí. Někdy vám až třeba do dvou do rána… Ale ráno už ho zase vidím, jak kvaltuje na autobus. Někdy taky přijede autem, ale garáž tu nemá.“

Během řeči došla až k Buckovi. Pod šátkem jí koukaly natáčky a očima zvědavě rejdila sem a tam. Když koukla na mě, zatlemil jsem se a zakejval hlavou. „Copak mu chcete?“ zeptala se.

„Víte paní,“ na to Buck, „vyšetřujeme krádež nějakých japonských obrazů.“

„Jéžišmarjá,“ vydechla. „Že by on —“

„Kdepak, my už ty obrazy máme. Ale pan Hang Woo je odborník… Chtěli jsme mu je ukázat a zeptal se, jestli to nejsou padělky.“

„To je jako máte s sebou?“

„Jo… Támhle v autě.“

„A — vy jste teda od policie?“

Od branky musela vidět znak na dvířkách auta, ale nemusela přečíst, že jsme z Complimentu, stejně jako jsem já nepřečet jmenovku na dveřích. „Nejsme z O. C.,“ řekl Buck. „Pana Hanga nám poradil jeden kolega z El Rena. Pan Hang Woo žije sám, paní?“

„Jo, jo,“ zakejvala. „On si sám vaří a uklízí… Já bych řekla, že o to moc nestojí, aby mu do baráku někdo lez. Ale zase někdy… No, to bude asi kvůli tomu, že je ten znalec, jak říkáte.“

„Řekla jste — zase někdy.“

„No… Zase někdy k němu lidi choděj. Všelijaký. Chlapi, jednou taky ženská… A většinu přijdou dvakrát.“

„Jak to myslíte — dvakrát?“

„Třeba přijdou ve středu… a potom zase druhej nebo třetí den. Některýho jsem tady viděla i víckrát.“

„Jsou to taky Číňani?“

„Kdepak. Normální lidi jako jste vy nebo já. Většinou nosej aktovky. Když on je ten odborník, jak říkáte… Jestlipak oni za nim taky nechoděj z obrazama?“

„Teď jste na to kápla,“ řekl Buck. „Nejspíš to tak bude.“

„Budete muset přijít pozdějc.“

„Kdy asi?“

„Nebo si za ním zajeďte do Corral Avenue. Prodává tam gramofony a desky u tý Cohenový. Jestli jste o ní slyšeli, pane poručíku.“

„Copak jsme o ní měli slyšet?“

„To je přece ta, jak o ní někdy před válkou psaly všecky noviny ve městě, že utekla od rodičů kvůli jednomu starýmu paprikovi. To musíte bejt z daleka, když o tom skandálu nic nevíte.“

„Před válkou jsem nečetl noviny, paní,“ řekl Buck.

„Jo. Vy jste byl kluk, oo? No — já neříkám, že jsem tenkrát četla noviny… Ale byla jsem zvědavá jako všecky holky v mým věku.“ Zašilhala po mně, jestli si náhodou nemyslím, že jí před válkou muselo být nejmíň třicet. Povzbudivě jsem se zašklíbil. „Jí bylo patnáct a jemu skoro sedmdesát,“ řekla.

„No ne,“ na to Buck. „V tý době to musel bejt náramnej skandál, to jo. Dneska už je to holt všelijaký, ale tenkrát se ještě dbalo na slušný vychování. Však je to vidět i na vás, paní, když to tak odsuzujete.“

„To se ví, je to od takovýho fracka nevděčný, utýct tátovi a mámě a ještě takhle. Ale on ji poplet hlavu. Mezi náma, pane poručíku — jestli s tou holkou mluvil jako píše… Jo, ten by zblbnul hlavu leckomu.“

„Copak píše?“

„Vy jste nečet Oči v houstnoucím soumraku?“

„Ne. Co to je?“

„Román velký lásky,“ vzdychla. „Já bych řekla, že to napsal zrovna o tý malý Židovce.“

„Jak že se jmenuje?“

„Cohenová, pane poručíku, Cohenová Abigail.“

„Tu bych docela rád viděl,“ řekl Buck.

„No dyť si tam můžete zaject,“ kvíkla plná radosti, že nám to může předhodit s ilustracema. „Corral Avenue, tam to snadno najdete. A hned si můžete promluvit s tím Číňanem, ne? Ale ne abyste řekli —“

„Co váš napadá,“ na to Buck. „Jakým autem že to jezdí pan Hang Woo? Kdybysme ho náhodou potkali…?“

„Takovej krémovej pontiac to je.“

„Tak vám moc děkuju, paní…,“ mrknul po jmenovce, „— Rositterová. Kdybysme ho třeba nezastihli, a vy jste ho snad potkala, můžete mu říct, že jsme tu byli s těma obrazama.“

„Jo… A odkud račte bejt?“

„Z Tulsy,“ řekl Buck. „Ale my stejně přijedeme znova, pokud ho nezastihneme v tom obchodě. Na shledanou, paní Rositterová; moc nás těší, že jsme vás poznali.“

Když jsme se rozjeli, zapálil si cigaretu a řekl: „A takováhle baba se neztratí, ačkoliv by to lidstvu prospělo.“

„Sbalíme Hamiltona?“ zeptal jsem se.

„Chraň pánbu,“ řekl Buck.

40

Od našeho rozhovoru s Dicksonem uplynulo pět dní.

Teď bylo pozdní odpoledne; nechali jsem nashe na hlídaném parkovišti před hotelem Chisholm na Oliver Street v jižním El Renu a došli pěšky k půjčovně, kde jsme měli zamluvený buick. Sám šéf podniku se zaručil, že mašina běhá jak hodinky.

Naložili jsme bagáž do kufru a vyjeli směrem na Chickasha, zatímco se slunce nad prérií sklánělo k západu. Skoro mi přišlo líto, že tímhle vozem ujedem jenom nějakých patnáct mil a necháme ho stát u silnice.

Za těch pět dní se třikrát ozval Larry Seamer a patnáctkrát Pink Grouwerová. Od pana Dicksona přišel poštou plánek s umístěním toho nadbytečného šroubu, dvakrát za námi přišel do úřadovny Ben Ritter se všelijakýma nápadama, jak polapit vraha detektiva Richardse a jak najít Annii Cunninghamovou. Buck mu to pokaždé rozmluvil, ale nic jednoduchého to nebylo.

Nájemníci Salome Bludgeonové nic neviděli a neslyšeli.

Dědek Sidley nenašel nikoho, kdo by o Annii mluvil s poručíkem Hunterem.

Courali jsem s Buckem Complimentem, tvářili se jako náramně důležití poldové, zapřádali jsem s lidma rozhovory, které nikam nevedly, a přitom jsme nenápadně dávali majzla na George Hamiltona, který se sice možná nejmenoval Hamilton, ale celou tu dobu se choval jako normální automontér.

Jednou taky Buck navštívil starostu a po delším rozhovoru spolu odjeli Bitterovým studebakerem do O. C., odkud přivezli dva thompsony, pár různých zásobníků k nim a bedničku střeliva; když jsme automaty vyzkoušeli v prérii za Morris Hillem, došli jsme k názoru, že by s naším skromným přispěním u Gettysburgu nestačil Generál Meade utíkat a dneska jsme mohli mít prezidenta v Richmondu.

Načež se jednou odpoledne ozval pan Dickson a v důsledku toho jsme teď seděli ve vypůjčeném buicku s těžkýma kuframa, nacpanýma střelivem a bouchačkama, ze kterých jsme sundali pažby, aby byly skladnější.

Asi tři míle od El Rena odbočovala ze silnice polní cesta, zarostlá křovím; Buck si ji vybral předem a teď jsme na ni zacouvali tak, aby buick nebyl ze silnice vidět.

„Máme asi půlhodinku času,“ řekl Buck.

Vytáhl jsem tabák a papírky. Zatím jsem nevěděl, co má Buck v plánu a nechtěl jsem to z něj páčit. Jisté bylo, že to nebude žádná procházka, už vzhledem k těm thompsonům, ke kterým Buck vybral diskové zásobníky. Do každého se vešlo sto nábojů ráže pětačtyřicet.

Buck si zapálil camelku. „Tak hele, Charlie,“ řekl, „věc se má tak: asi tak za půl hodiny pojede okolo ten Dewburryho kamión, nacpanej zubařskýma kleštěma za padesát tisíc. Pověsíme se na něj a předjedeme ho. Asi pět mil odsud je silnice nějaký čtvrt míle schovaná v háječku. Tam kamión zastavíme, ty dva chlápky pošleme v buicku zpátky a sami si sedneme na jejich místo. Řízení náklaďáku jsem si vyzkoušel.“

„Posádka o tom ví?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ na to Buck. „Šlo o to, aby to nevykecali.“

„Nebudou chtít ven. Budou si myslet, že jsme je přepadli. Kdyby se začali rvát, nebo na to rovnou dupli…“

„Ukážu jim šerifskej diplom,“ řekl Buck. „Taky mám papír s razítkem a podpisem pana Dicksona.“

„To jo… A co potom?“

„Uvidíme jak se to vyvine.“

„Třeba nás nepřepadnou,“ řekl jsem. „Chceš s tím kamiónem potom pelášit až do New Orleansu, Bucku?“

„Když se nic nestane,“ na to Buck, „vrátíme se s Chickasha po silnici číslo čtyřicet čtyři rovnou do Oklahoma City. Zásilka se prostě jenom o dvě hodinky zpozdí… to posádka hravě dožene.“

„A když nás přepadnou?“

„Tak se budou náramně divit,“ řekl Buck a popleskal závěr thompsonu. „Buď se rovnou vzdaj, nebo začnou střílet. Což bude jejich hrob, Charlie.“

„Nebo náš, pokud maj něco podobnýho.“

Buck pokrčil ramenama. „Tuhle práci sis vybral sám.“

„Ale jo,“ řekl jsem. „Kde jsi vůbec sebral ty thompsony?“

„Ben Ritter má všelijaký známosti… Taky neváhal pustit chlup. Ty kvéry nebyly nejlacinější.“

„Nebál ses, že to vyslepičí?“

„Jo, bál. Jenže jsem neměl jinou možnost.“

„To se nasmějeme, až náš zastavěj dva maníci s gumovejma hadicema,“ řekl jsem.

„Ty tomu věříš, Charlie?“

„Ne,“ řekl jsem. „ale byl bych radši.“ V té chvíli mě napadla další možnost. „Víš, co by bylo nejhorší, Bucku?“ řekl jsem. „Kdyby se celej tenhle plán dověděli. Mohli by ukrást náklaďák za padesát táců a ještě se přitom zbavit nás.“

„Taky jsem na to myslel,“ kejvnul Buck. „Proto jsem o tom neřek ani Dicksonovi.“

„A co ten papír od něj?“

„To je vlastně jenom plná moc,“ řekl Buck. „Kvůli tomu jsem nic prozrazovat nemusel. Jedinej slabší článek je starosta, ale tak slabomyslnej přece jenom není.“

Slunce pomalu zapadalo. Zafoukal mírný větřík a nad prérií se zvednul prach. Potom se v dálce ozval motor.

„Hlavně aby se nám do toho nepřiplet nějakej civilista,“ řekl Buck a zamáčknul cigáro. „To vypadá na osobák.“

Z křoví jsme viděli jenom krátký úsek silnice, akorát na to, aby se dal přečíst nápis DEWBURRY na postranici kamiónu. Slyšeli jsme, jak se zvuk motoru blíží; potom se za křovím mihnul automobil s dlouhou kapotou a malou kabinou. „Doprčic,“ řekl jste, „to byl ten zatracenej auburn.“

„Dalo se to čekat,“ řekl Buck. „Nejspíš jezdí kus před kamiónem, aby ty chlapy upozornil. Žádná vyjížďka nebude, Charlie. Jde do tuhýho.“

Dewburryho náklaďák projel kolem nás asi pět minut nato.

„Jeď Charlie,“ řekl Buck. „Zatím se za ním drž tak čtvrt míle… klidně ho můžeš pustit dál. Je dost času. Dohánět ho začnem, až uvidíme ten háječek. To vyjde akorát.“

„O. K.,“ řekl jsem a nastartoval.

Když jsme vyjeli na silnici, byl náklaďák dost daleko a chvílema se ztrácel v místech, kde se terén mírně vlnil. Pak se na protějším obzoru táhlého údolí objevil lesík. „Dupni na to, Charlie,“ řekl Buck.

Přidal jsem plyn a začal kamión pomalu dohánět. Kousek před lesíkem jsem k němu neměl dál než nějakých pět set stop a vzdálenost se rychle zkracovala. Potom zmizel mezi stromkama, protože se tam silnice mírně zatáčela.

„Předjedeme ho tak v půlce lesíku,“ řekl Buck.

„Mám mu zablokovat silnici?“

„Ne. To by se vyděsili. Normálně se před něj zařaď a já mu zamávám, aby zastavil.“

„Co když nezastaví?“

„Ale jo, zastaví,“ řekl Buck. „Jen klid.“

Vjel jsem mezi první stromy a v zatáčce musel mírně ubrat plyn; jenom díky tomu jsem se o kus dál nenaboural do závory, která zničehonic trčela přes silnici. Stál u ní policejní auťák a polda v uniformě nám ukazoval plácačkou k pangejtu. Vysoká záď Dewburryho kamiónu pomalu mizela v dálce.

„Sakra práce,“ řekl jsem a začal brzdit.

41

„Co je?“ houknul Buck z okýnka.

„Je nám líto,“ odpověděl polda. „Uzávěra až do odvolání. Buď musíte počkat, nebo se vrátit… Pokud jedete do Chickasha nebo dál, musíte přes Oklahoma City a silnicí číslo čtyřicet čtyři, pane.“

„Na co uzávěra?“ zeptal se Buck.

Polda pokrčil ramenama. „Máme svoje rozkazy, pane… Jistě chápete, že mají své důvody, a že vám je těžko můžu říct.“

Koukal jsem, jak z auťáku před náma lezou další tři poldové. „Pokud vám něco řekne seržant…,“ řekl ten s plácačkou. „Můžete se ho zeptat.“

Buck vystoupil. „Seržante,“ řekl, „co je to za šaškárny? Odkdy se dělají uzávěry na téhle silnici?“

Seržant byl takový narvaný týpek s červeným obličejem; blůzu měl v podpaží propocenou a jak šel, vrzaly na něm řemeny. „Máte nějaký námitky, pane?“ zeptal se.

„Potřebujeme nutně pokračovat v cestě,“ řekl Buck.

Seržant se zasmál. „To každej,“ řekl.

„Proč jste uzavřeli silnici?“

„Protože nám to nařídili.“

„Kdo?“

„Do toho vám nic není,“ zavrčel seržant. „A ty řeči o nějakejch šaškárnách si odpusťte. Víte, co je to protivení se zákonu, pane? Moh bych vám odebrat papíry a nepojedete už vůbec nikam.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Až to odvolání.“

„To už říkal váš kámoš.“

„Říkal pravdu.“

„A kdo vás tady odvolá?“ zeptal se Buck. „Máte vysílačku, seržante?“

„Nestarejte se,“ na to polda. „Ale nejlíp uděláte, když počkáte. Jestli jedete do Chickasha, nic byste nezískali objížďkou přes O. C. Tady by to mělo trvat tak hodinu. Nebo třeba dvě. Ale víc to nebude.“

„Díky,“ řekl Buck. „Tolik laskavosti jsem ani nečekal.“

„My nežerem lidi, pane.“

„Taky by mě nic takového nenapadlo,“ kejvnul Buck a zalez zpátky do buicka. Seržant se pomalu odklátil zpátky k ostatním, něco jim řekl a poldové po nás sjeli studenýma pohledama. Načež se o nás přestali zajímat.

„Fajn,“ řekl jsem Buckovi. „Teď se můžeme akorát modlit, aby ten kamión nepřepadli.“

„Což by bylo vzhledem k tomu auburnu marný,“ na to Buck. „Já bych řek, že je tohle podobná akce jako naše — jenže poldů z Oklahoma City. Jestli ten Green prověřoval zaměstnance, jako to říkal Dickson, moh na něco kápnout. Třeba i na to, že zrovna tenhle náklad přepadnou.“

„Co budeme dělat?“

„Nemůžeme dělat nic jinýho než počkat. Potom dojedeme do Complimentu a brnkneme Dicksonovi, jestli se kamión ohlásil z Lawtonu. Tam by měl za hodinu dojet.“

„A kdyby se neohlásil?“

„Přibereme dědka a pojedem rovnou do Gollwel‘s Motion Picture,“ řekl Buck. „Mohli bysme je nachytat při činu, pokud je dřív nesbalí poručík Green.“

Seděli jsme v buicku a pálili tabák. Za sebou na zadním sedadle jsme měli jen tak pod dekou dva thompsony, každý se stovkou nábojů. K ničemu nám teď nebyly. Za námi na silnici přibyly tři vozy, taky jeden náklaďák. Tu a tam někdo přisel k závoře a vyptával se policajtů, dověděl se nejspíš to samé co my a zase se vrátil. Vzpomněl jsem si na Oči v houstnoucím soumraku; stmívalo se víc a víc a poldové pověsili na závoru červenou svítilnu.

„Sakra,“ řekl najednou Buck.

„Co je, něco tě napadlo?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ na to Buck.

Čekal jsem, že bude pokračovat, když se v dálce před námi objevila mezi stromama šňůra světel. „Hele,“ řekl jsem „už se to hejbá. Teď mě tak napadá, Bucku — kdepak asi byla ta uzávěra na druhý straně? Co ty na to, nemohlo jim to trošku zkomplikovat život?“

Buck neřekl nic.

Poldíci před námi poskládali závoru a zhasli červené světlo. Seržant přišel k našemu okýnku a řekl: „Tak můžete vyrazit, pánové. Neříkal jsem vám, že to nebude delší než dvě hodiny?“

„Jo, nekecal jste,“ řekl Buck. „Trvalo to hodinu padesát. Máte to ale zaměstnání, seržante. Jeď, Charlie.“

„No no,“ řekl seržant, zatímco jsem startoval, „někdo to dělat musí, aby byl v okresu pořádek.“ A začal mávat na vozy za náma, aby se taky rozjely.

Uháněli jsme ke Complimentu a proti nám se mihlo šest nebo sedm vozů. „Auburn se nevrací,“ řekl jsem Buckovi. „Škoda, co?“

„Stejně bys ho nedohonil,“ řekl Buck. „A to hlavní je před náma. Jeď do kanceláře, musím zatelefonovat tomu Dicksonovi.“

42

„Co je, šerife, něco kikslo?“ zeptal se Nick, když jsme vtrhli do úřadovny.

„Jela kolem šňůra auťáků na Reno?“ na to Buck.

„Jo… Asi před čtvrthodinou.“

„Tak ta uzávěra byla až za Complimentem,“ řekl Buck. „Pusť mě k telefonu, Nicku. Času moc nemáme.“ Zatímco se Buck dohadoval s místní centrálou, tahal ze mě Nick rozumy. „Na nic se mě neptej,“ řekl jsem. „Flacku… Vemte si obě bouchačky. Nábojů máme v auťáku plnou bednu.“

„Co je, vyrážíme do války?“ zeptal se Flack.

„Třeba ne… Až co řekne Buck.“

„Nechcete kafe?“ zeptal se Nick.

„Nestačili bysme ho vypít.“

Buck na nás zamával, ať jsme zticha.. „Jo, tady je Lee,“ říkal do telefonu. „Ne… Policejní uzávěra na silnici… To je prosté pech, pane Dicksone. Jak to vypadá?“ Chvíli poslouchal. „Aha. Tak my pokračujeme, pane Dicksone. Jo, najdeme to, nemějte strach… Zavolám.“

Pověsil sluchátko. „Neohlásili se?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ na to Buck. „Nicku… Nedá se nic dělat, zase musíš sloužit přes noc. Sidley pojede s námi. Kruci…,“ na půl vteřiny se zamyslel. „Odhadnul bych to na dvě hodiny… Jo, asi tak. Nevíme kolik jich je a jak jsou vyzbrojení. Musíme počítat s vším. Nicku — jestli se nevrátíme za dvě hodiny, volej Calhouna nebo v nejhorším Huntera. Ohlas jim, že jsme na stopě těch lumpů, a že nás možná najde v bejvalým filmovým studiu Gollwellovy společnosti na severním okraji Chickasha. Vede tam odbočka z takovýho lesíka… Asi půl míle, než se vjede do města. Řekni, že tam nejspíš jeli s dalším ukradeným kamiónem.“

„Dobrá, Bucku,“ řekl Nick Ralston. „Nebylo by lepší zavolat ty poldy rovnou?“

„Ne,“ řekl Buck.

„O.K., ty jsi šerif.“

Nechali jsme ho tam s telefonem a vypadli na ulici. „No ne,“ huhlal Flack Sidley, „když si beru ty dvě bouchačky, pasoval by mi k tomu líp kůn. Co to je za káru, hoši?“

„To je obrněný auto,“ řekl jsem mu. „Nesedněte si na ty thompsony, jsou vzadu pod dekou.“

„Takový mašinkvéry,“ řekl Flack s opovržením. „Mířit se s tím dá asi jako se zahradní stříkačkou. Jediný, co je na tom dobrýho, je ráže.“

„Zpomal u Hornetova servisu,“ řekl Buck.

Zpomalil jsem radši hned. Po silnici se motalo pár nacucaných mládenců, nejspíš zrovna vypadli z Lone Staru. Pak jsme dojeli na dohled servisu. Žádný vůz tam nestál a nápisy nesvítily.

„Parchanti,“ řekl Buck. „To se ví, že jsou to oni.“

„Ten Hornet že by krad náklaďáky?“ řekl vzadu Flack.

„Tak na to dupni, Charlie,“ řekl Buck a otočil se k dědkovi. „Jasně, Flacku,“ řekl. „Ten Hornet krade náklaďáky.“

„Nikdy bych si nepomyslel, když jsem honil v Montaně zloděje koní,“ na to Flaok, „že budu jednou v Oklahomě honit zloděje náklaďáků. Tenkrát ani náklaďáky nebyly… Ale zloději jsou holt vždycky.“

Vyjeli jsem z Complimentu a svištěli po silnici k jihu. Něco jsme stačili vykouřit, další řeči jsem nevedli. Buck si vzal zezadu jeden z thompsonů a položil si ho na kolena. Na silnici nebyl žádný provoz, potkali jsme jedinou starou fordku, nikdo nejel za námi ani před námi. Na východě se nad prérií objevil srpek měsíce a vzápětí zašel za mraky.

„Bude pršet,“ řekl dědek Sidley.

Pomalu jsme se blížili k Chickasha. Minuli jsme osvětlený motorest ŠOFÉROVO POTĚŠENÍ v Cripple Oaks. K odbočce jsem už neměli dál než deset minut jízdy. „Co uděláme, Bucku, jestli tam budou?“ zeptal jsem se.

„Sbalíme je všechny,“ řekl Buck.

„Nepoberem je.“

„Svážeme je. Vy dva u nich zůstanete, já zajedu k telefonu do Cripple Oaks a zavolám Calhouna. Taky Nicka, aby věděl co a jak. Pak se vrátím a počkáme na poldíky z Rena.“

„Co když se budou Hornetovi hoši šprajcovat?“

„Zaleží na tom, jak se budou šprajcovat.“

„Budem střílet?“

„Když to jinak nebude možný,“ řekl Buck. „Do nohou. Pokud ovšem nebudou střílet dřív než my… Jestli rozjedou válku, nebudeme moc přemejšlet, kam se strefujeme.“

Flack se uchechtnul. „S těma stříkačkama to stejně není možný, šerife. Jen mě nestřelte do prdele.“

Vymyšlené jsme to měli hezky, jen co je pravda. Jenže to asi nebyl ten správný den. Byli jsem kousek před lesíčkem, když zprava před námi zatápaly reflektory automobilu, který jel po silničce od ateliérů.

„Jeď dal,“ řekl Buck. „Jako by nic… Zpomal. Ať si ho stačíme prohlídnout.“

Jenže přesně o to neměl ten zatracený auťák zájem: najednou ztlumil světla a zastavil. „Mám vjet do toho lesa?“ zeptal jsem se. „Na chvilku ho docela ztratíme z dohledu.“

„Na třicet vteřin,“ řekl Buck. „Za tu chvilku se nevypaří. Jeď dal, na tu odbočku se vykašli. Ať viděj, že nás nezajímaj. Ujeď půl míle a zastav.“

Udělal jsem to, jak chtěl. Minul jsem odbočku, odkud bylo vidět jenom ty ztlumený světla, ujel jsem od oka půl míle a zastavil. „Zhasni,“ řekl Buck.

Vystoupil a díval se dozadu; mně na to stačilo zpětné zrcátko. Viděl jsem, jak se světla znova rozsvítily a vůz se rozjel k silnici. Když na ni najížděl, dalo se i na dálku skoro a jistotou říct, že je to náklaďák. Otočil na El Reno a jel.

„Obrať,“ řekl Buck. „Musíme ho dohonit.“

Chvíli jsme se točili sem a tam, silnice mezi El Renem a Chickasha není právě nejširší; potom jsem se rozjel zpátky, odkud jsme přijeli, a kousek za Cripple Oaks jsem neznámý vůz dohonil.

„Klidně ho předjeď,“ řekl Buck. „Prohlídneme si ho. Pak můžeš zastavit v Complimentu u pumpy. Jestli to jsou Hornetovi hoši, podle auta nás nepoznaj.“

Byl to vysoký uzavřený náklaďák; měl šedivou barvu, a když jsem ho dojeli, přečetli jsem si na zádi: SHERMANOVA AUTODOPRAVA — DENVER. Vychovaně nám uhnul ke krajnici, tak jsem mu na poděkování bliknul hledáčkem.

„Pěknej kamión,“ řekl Buck. „Vsadím se, že bych mu ten nápis rozmazal, kdybych vystrčil ruku z okna.“

„Jo, určitě je to ten Dewburryho chevrolet,“ kejvnul jsem. „To si museli máknout, jestli taky měnili gumy a vybrušovali číslo motoru. Měli na to něco přes dvě hodiny.“

Dojeli jsem do Complimentu. U pumpy jsme z vozu radši nevylezli. Fifty se divil, co to máme za auťák. „Rychle dolej nádrž,“ řekl mu Buck. „Potom dej vědět Nickovi Ralstonovi, že sledujeme ukradenej kamión směrem na El Reno a pak nejspíš na Amarillo, ale možná že taky ne. Ať zavolá polici v Renu. Je ti to jasný?“

Fifty zakejval, že mu to jasný je, a bylo vidět, že by nej radši vyrazil s náma. Benzín zrovna začal šplouchat do nádrže, když kolem projel šedivý kamión. „To je on,“ řekl Buck.

„Páni,“ na to Fifty, „Shermanova autodoprava z Denveru, Něco takovýho jsem tady v životě neviděl. Dolar padesát, pane Lee, ale jestli pospícháte —“

„Díky,“ řekl Buck. „Napiš nám to.“

Fifty zašrouboval špunt a já nastartoval. Jak jsem se rozjel za šedivým kamiónem, napadlo mě, že jsem od oběda nejed, a že by pár hamburgrů od Whitemana bodlo. Ale to už byl Compliment za námi.

43

Měli jsme za sebou čtyři sta mil. Dědek vzadu hlasitě chrápal. Buck řídil a ukusoval přitom studený karbanátek, které jsme si koupili v jednom bufetu kousek od města jménem Clayton, kde jsme museli brát benzín — na téhle štrece už potřetí. Třináct mil za námi bylo ztracené místo s prkennou policejní strážnicí, kde se silnice z Boise City v Oklahomě kříží s cípem Texasu a hranicí státu Nové Mexiko. Příšerně ochrápaný polda nám řekl, že nějaký šedivý kamión tudy projel asi dvacet pětadvacet minut před náma, což si dooela dobře pamatuje, protože zrovna jel, když mu překapávalo kafe, a to už má vypitý. Cestou k tomu claytonskému bufetu s pumpou jsme náskok kamiónu zkrátili na čtvrt hodiny, ale tankováním a srkáním kafe jsme to zase ztratili.

Bylo kolem osmé ráno; měli jsme toho pomalu dost, protože lotříci v ukradeném kamiónu nejeli na Amarillo, jak předpokládal Buck. Nespíš proto, aby se vyhnuli případnému průšvihu na státní silnici při vjezdu do Texasu mezi Elk City a Shamrookem, jeli na severozápad přes Watongu, Buffalo a Guymon a na Boise City; obě poslední města leží v tom beznadějně prázdném, třicet mil širokém a sto padesát mil dlouhém prostoru, který čouhá ze severozápadního cípu státu Oklahoma jako vystrčené pravítko. Silnice jsou tam samá díra, a protože jsme většinu noci jeli se ztlumenýma světlama, pokud vůbec ne potmě, byli jsem rádi, se jsme si nepřekousli jazyk.

Cestou jsem sledované vozidlo mockrát ztratili, ale vždycky jsem na něj znova kápli, protože na těch silnicích v noci není dohromady žádný provoz. Drželi jsem se daleko za ním a jenom jsem doufali, že si nás jeho posádka nevšimne. Ale protože jsme kamión většinu cesty vůbec neviděli, jen o něm sbírali zprávy u ochrápanýoh pumpařů a pinglů z motorestů ztracených v zaprášené prérii, dalo se předpokládat, že právě tak nevidí Hornetovi ostří hoši nás.

Párkrát jsme zahlídli policajty; jejich nezájem nás sice těšil, protože by se jim nemusel zamlouvat náš arzenál, ale přitom jsem vedli řeči o tom, že Fifty nejspíš něco poplet. Kdyby totiž Nickovi Ralstonovi správně vyřídil Buckův vzkaz, touhle dobou už by poldové kamión dávno zastavili, aspoň pokud byl na území Oklahomy. Jenže my už teď byli v Novém Mexiku a na obzoru před náma se modraly vrcholky pohoří Sangre de Cristo.

Další dvě hodiny jsem se tloukli po štěrkované silničce do Springeru, kde jsme se zničehožnic ocitli na široké mezistátní komunikaci vedoucí z jihu na, sever. Podle silničního ukazatele jsem měli vlevo Las Vegas a vpravo Colorado Springs a Denver. Naštěstí byla hned na křižovatce pumpa firmy Shell a u ní třimetrový plechový kuchař s mexickém sombreru, který sliboval to nejlepší a nejrychlejší občerstvení rovnou do vozu ve dne v noci. Buck zajel rovnou na parking.

Dědek se vzadu zachrul a prohodil. „Kde to jsme?“ podivil se. „Co ten plechovej dago?“

„Ve Springeru,“ řekl jsem mu. „Dohrejtro, Flacku.“

„Kruci,“ na to dědek, „řek bych, že to je Nový Mexiko.“

„Taky že jo,“ řekl Buck.

Vzápětí se přihrnul mládeneček s houbou, stěrkou a kbelíkem, aby nám umyl skla, a za ním další v bílém kabátku s poniklovanýma knoflíkárna. „Hamburgr speciál, hornický biftek, smažený kuře,“ zahlaholil, „čerstvý pečivo, brambůrky, rejže, jinak pivo, minerální voda, kafe, čaj, citrónovka.“

„Co z toho je hned?“ zeptal se Buck.

„Všechno je hned,“ na to kluk.

„Tak třikrát biftek.“

„Mně hamburgr,“ řekl Sidley. „Na bifteky už nemám zuby.“

„Dvakrát biftek, Jeden hamburgr. K pití…?!“

„Pivo,“ heknul Flack.

„Minerálku,“ na to Buck. „Třikrát. Nebo ne… Vem nám sem rovnou deset flašek, kamaráde.“

„Už se to nese!“ zvolal nadšeně pikolík a poklusem se vzdálil.

„Jo, je to pěkný, když lidi takhle milujou svou práci,“ řekl Buck, zatímco kluk zmizel v lítačkách motorestu a jeho kolega přičinlivě proháněl špínu po předním skle buicku.

Netrvalo to ani dvě minuty a pikolík byl zpátky z tácem; naservíroval nám do auta misky s voskovaného papíru a zeptal se, jestli postojíme. V tom případě by nám poskytnul i příbory. Pokud ovšem hodláme posvačit za jízdy, budeme se muset spokojit s vlastními. A těch deset láhví chceme taky do vozu, nebo ráčíme otevřít kufr?

„Co s příborama,“ bručel Flack, „v životě jsem nic takovýho nepotřeboval.“

„Pán vypadá na cowhanda,“ prohlásil kluk. „Takovej pravej cowhand už se dneska nevidí. A to tady bydlíme přímo na cimarronský větvi Santa Fé Trailu. A dvě bouchačky…! Nejste vy náhodou Wyatt Earp, pane?“

„Říkaj mu Montana Kid,“ prohlásil Buck. „To se sem ještě nedoneslo, že Wyatt Earp umřel?“

„Dej sem ty flašky,“ řekl jsem. „Necháme si je ve voze.“

„Takovej šedej kamión tu náhodou nestavěl?“ zeptal se Buck. „Měl by to bejt auťák z Denveru.“

„Shermanova autodoprava?“

„To je ono,“ kejvnul Buck. „Byl tady?“

„Není to ani deset minut, co odjel, pane.“

„Kterým směrem?“

„Na Denver. A kam jinam by taky jel, když je z Denveru, pane?“ na to pikolík. „Páni měli kafe a tuplovanej biftek.“

„Jak vypadali?“

„Vy je neznáte?“

„Ale jo… Jenom nevíme, jestli se nepleteme.“

„Jeden takovej tlustší v čepici s dlouhým kšiltem. Ten druhej byl vysokej s knírem.“

„Znáš Shermanovu autodopravu?“

„To ne, pane… Nikdy dřív jsem tu firmu neviděl.“

Buck zaplatil. „Drobný si nech a rozděl se s kolegou.“

„Díky, pane. Šťastnou cestu do Denveru.“

Když jsme vyjeli, řekl Buck: „S tím Denverem se mi to moc nelíbí.“

Zeptal jsem se proč.

„Když ukradnu kamión,“ řekl Buck, „abych ho zapartykoval v Denveru… Přece to na něj nenapíšu, sakra.“

„To teda máte recht, šerife,“ na to Flack Sidley.

44

Ještě párkrát jsme se poptávali; kamión byl pořád před náma, chvíli docela blízko, chvíli zase o něco dál. Ale to mohlo být i tím, jak lidi různě odhadujou čas. Po pár mílích začala silnice stoupat do Ratonského průsmyku, kde jsme přejeli hranici mezi Novým Mexikem a Coloradem, po levé ruce už docela slušné hory. Sjeli jsme dolů do města Trinidad.

A tam jsme najednou stopu kamiónu ztratili.

Zkusili jsme to po silnici, která společně s kolejema železnice sleduje Santa Fé Trail směrem na La Juntu. Na třiceti mílích jsme nenašli člověka, který by viděl šedivý kamión. Tak jsme se zase vrátili do Trinidadu, dali si opožděný oběd v jedné jídelně pod širým nebem, a rozhodli se jet zpátky ke hranicím a ještě jednou se pořádně vyptávat.

Už jsme se pomalu smířili s tím, že firma Dewburry přišla o další zásilku; slunce zapadalo za vrcholky hor Sangre de Cristo, když jsme dojeli k záplatovanému baráku, nad kterým splihle visela na bidle nějaká ušmudlaná vlaječka. Všimli jsme si ho, už když jsme tudy jeli poprvně, ale to jsme ještě věřili, že je ukradený vůz před námi.

Před barákem vysedával dědek v hučce na tři facky, měl flanelovou košili, široké kožené kšandy a bleděmodrá kalhoty s dírama. Kouřil fajfku a pozoroval hubeného valacha, který s nosem u země znechuceně zíral na tvrdou zaprášenou trávu.

„Copak sháníte, hoši?“

Vylezli jsme z auta všichni tři a došli k němu přes železniční koleje a drny, které skřípaly pod nohama. „Jeden, kamión,“ řekl rovnou Buck. „Šedivěj, s nápisem Shermanova autodoprava, Denver.“

„Pročpak ho sháníte?“

Buck už toho všeho zřejmě měl tak akorát, protože se na dědka podíval a řek: „Je ukradenej, strejdo. Honíme se za ním až z El Rena a tady se nám někde ztratil.“

„Poldové?“ na to chlápek a potah se za kšandu palcem.

„Tak něco,“ kejvnul Buck.

„Co to je, tak něco?“ chtěl vědět dědek.

„Jsem šerif z města Compliment, okres El Reno.“

„El Reno — v Oklahomě?“

„Jo. Tohle jsou mí náměstkové.“

„Hm… Ten starší vypadá na gunmana,“ kejvnul dědek. „Já jsem nějakej Gregg… Homer Gregg. Kdysi jsem tady makal v dolech a myslel jsem si, že našetřím na starý kolena. Našetřil jsem si, jo… Jenže jsem to všechno prokarbanil v Leadsville. Nakonec jsem se usadil tady, to tu ještě nebyla tahle silnice, jenom dráha. No, stěhovat už se nebudu.“

Řekli jsme mu svoje jména.

„Nemáte ponětí, kam by se tady moh takovej kamión ztratit?“ zeptal se Buck. „Nejspíš se v kraji náramně vyznáte.“

„Hm,“ kejvnul Gregg. „Takový místa tu jsou, to se ví. Například Teroio… nebo Catskill. Taky Dawson a Gardiner.“

„Co je to?“

„Města duchů, šerife. Tady všude v horách byly stříbrný doly a v těch městech se bydlelo, chlastalo, hrálo… Byly tam holky, hotely a hospody, herny —a prachy se tam točily. Ted se tam točej akorát větry z hor.“

„Vedou tam silnice?“

„No… Že by se tomu dalo říct zrovna silnice, to ne. Do Gardineru se dá Jakžtakž doject. Když potom přejedete řeku, můžete to vsát podle ní proti, proudu. Asi po čtyřiceti mílích vede doleva stezka přes kopec. Tou byste se dostali do Catskillu. Jestli tam teda ještě stojí. Byl jsem tam naposled někdy před pětadvacíti léty. To tam dokonce ještě bylo důlní zařízení a do hlavní chodby se dalo vlízt. Dneska už to asi bude zasypaný kamením.“

„Který z těch opuštěnejch měst měl byste si vybrat, kdybyste potřeboval schovat kradený kamión a předat někomu zboží?“

„Hm,“ udělal Gregg a vyklepal si o botu vyhaslou fajfku. „Kdyby se to zboží předávalo překupníkům… Museli by ho taky někudy odvézt, co? To by vypadalo spíš na Tercio. Kousek za městem je průsmyk, kterým by se to dalo dopravit koňma dolů pod hory; tam už je slušná cesta pro náklaďáky a do San Luisu to není dál než nějakejch patnáct mil. A tam vede silnice.“

„Jak vypadá Tercio?“

„O nic líp než Catskill. Taky šachta… Tam byste jeli stejnou cestou, jenom po těch čtyřiceti mílích musíte doprava takovým kamenitým údolím. Autem se tam nejspíš doject dá, i když to asi bude pěkně drncat. Teď mě napadá, že jsem tuhle byl kousek za Gardinerem a viděl jsem tam koleje.“

„Jaký koleje?“

„Od pneumatik,“ řekl Gregg. „Víte, já takhle občas vyrazím na kobylce a koukám, jestli bych třeba někde nenarazil na rudu. Jenom tak… ze sportu. No, rudu jsem žádnou nenašel… Ale ty stopy tam určitě byly. Podle řeky. Někdo tamtudy jel nahoru.“

„Kdy to bylo, pane Greggu?“

„Někdy v půli června, řek bych.“

„Asi uděláme nejlíp, když se tam mrkneme,“ řekl Buck. „Kudy se dostaneme do Gardineru?“

„Jeďte asi tři míle k jihu,“ na to Gregg. „Vpravo uvidíte železniční přejezd. Tam uhnete ze silnice na takovou štěrkovanou odbočku. Po tý to máte do Gardineru asi šest mil. Ale ta cesta nevede až tam. Musíte se dostat k řece. A potom holt pořád proti proudu, čtyřioet mil. Dokud nenarazíte na cestu, co jde doprava do kopce tím údolím. Tou se dostanete přímo do Tercia…,“ uchechtnul se, „pokud se vám do tý doby to auto nerozsype.“

Poděkovali jsme. Pětidolarovku Gregg hrdě odmít.

45

Řeka byla kamenité ploché koryto, ve kterém se tu a tam leskly ve světle měsíce rozsáhlé louže. Po břehu se dalo docela slušně uhánět, protože tam byly dlouhé úseky písku, udusané větrem, zimníma. vánicema a ještě vyztužené krátkou tvrdou trávou. Občas se sice vyskytly balvany a kamenné jazyky napříč cesty, ale vždycky se nějak daly objet, v nejhorším po štěrku těsně podle vody. Vždycky po pár mílích jsme zastavili a Flack vylez ven s baterkou; pokaždé přitom spokojeně zakejval, protože se před námi táhly docela čerstvé stopy pneumatik, a to nejen od náklaďáku, ale taky od nějakého menšího vozu. Já si samozřejmě hned mysleli že je to náš auburn, jenže Buck mi na to řek: „V kamiónu byli dva. Auburn řídil někdo třetí. K čemu by jim tady byl? S tím kamiónem se přece nevracej.“

„No jo, máš pravdu,“ řekl jsem. „Ten auburn je dvousic.“

Zase jsem si připadal jako blbec a čekal jsem, jestli mi Buck nedoporučí práci s kůžema, jak to většinou dělával, když jsem se občas takhle projevil.

Asi za dvě hodiny jsme konečně ujeli těch čtyřicet mil a narazili na něco, co kdysi možná byla silnice. Doleva mizela v korytě řeky, tam snad býval brod, a doprava stoupala mělkou úžlabinou. Když jsme se venku chvíli rozhlíželi, našel Flack dokonce pokácený dřevěný sloup, už pořádně prohnilý, a stejně zvetšelý kus fošny, který býval přibitý na sloupu. Ještě teď se daly přečíst písmena — doleva CATSKILL a doprava TERCIO.

Otisky pneumatik vedly doprava.

Dědek Gregg se pochechtával právem, když povídal, že se nám cestou nahoru může rozsypat auťák. Párkrát jsem pěkně křísli plechem o vyčnělý šutrák a taky jsem si jednou mysleli, že je vejfuk v háji. Naštěstí jsme brzy přišli na to, že se musíme úzkostlivě držet stop; Chlápci měli najetou bezpečnou trasu a nejspíš ji znali zpaměti — a taky tudy asi nejezdili jenom s parkovačkama. Nevýhoda byla, že stopy nebyly na kamenitém povrchu cesty pořádně vidět, takže nakonec dědek Sidley vystoupil a šel s baterkou před námi.

Tímhle závratným tempem jsme ukodrcali asi čtyři nebo pět mil, když se dědek před sama zastavil a začal se vracet. To jsem zrovna seděl za volantem já a Buck povídá: „Zastav… Vypadá to, že Flack na něco narazil.“

Zastavil jsem a Buck vystrčil hlavu z okýnka.

„Šerife,“ řekl tiše Flack, „zhasněte reflektory. Kus před náma se kopec lomí. Je tam široký údolí a na druhý straně hory… Na svahu těch hor je vidět nějaký světlo.“

„Dokážeš tady obrátit, Charlie?“

„Snad jo,“ kejvnul jsem. „Proč?“

„Potom bysme pozdějc nemuseli mít na obracení čas,“ na to Buck.

Chvíli mi trvalo, než jsem otočil auťák v úzkém korytu.

„Co berem sebou?“ zeptal jsem se.

„Thompsony,“ řekl Buck. „Co bys chtěl brát jiného?“

„Náboje.“

„Blbost, Charlie. Když si k tomu připočítáš naše a Flackovy bouchačky, máme dohromady dvě stě dvacet čtyři patrony. Kolik myslíš, že jich budeme potřebovat?“

„Může jich tam bejt dvacet,“ řekl jsem.

„Když jich tam bude dvacet, žádný střílení nebude. Pokusíme se nejdřív zjistit co a jak. Pokud těch chlápků bude přesila, která by se nedala zvládnout, zase se ztratíme. Nemusíme se s nima prát, když víme, kde jsou. Prostě dojedem pro policajty do Trinidadu.“

„Než tam dojedem a než to poldům vysvětlíš, nebude tady ani noha,“ řekl jsem.

„Ale jo. Pochybuju, že by se vraceli v noci.“

„A co náklad?“

„Ten tu bude taky. Jestli to tady předávaj překupníkovi, dostávaj taky peníze na ruku, ne? A kterejpak překupník by jenom tak vypláznul dvacet nebo třicet tisíc a přitom si nepřepočítal každý ty mizerný kleštičky?“

„Dickson říkal padesát tisíc.“

„To by ten kšeft pro překupníka ztratil smysl,“ na to Buck. „Fór je přece v tom, že to kupuje pod cenou. A našemu Drakovi z Chickasha zůstávaj navíc ty kamióny.“

Během těchhle řečí jsme se ověsili thompsonama.

„Jdem,“ řekl Buck. „Charlie…“

„Jo, hned,“ řekl jsem. „Jenom zamknu auťák.“

„To udělej, náměstku,“ řekl Flack. „Nerad bych šlapal zpátky pěšky. Už tedka cejtím každej kamínek.“

46

Asi po půlhodině chůze se před náma vynořily baráky. Místo oken a dveří měly většinou jenom díry, černější než tma kolem nich. Od hor foukal vítr a v něm povrzávaly napůl rozpadlé stěny a falešné štíty. Jednou to možná byla rušná ulice hornického městečka, ale teď už to byla jen neutěšená hromada barabizen, ve kterých žily jenom ještěrky a hmyz.

Světlo svítilo až někde na konci ulice, možná ještě o kus dál. Museli jsme jít prostředkem, protože baráky lemovaly prohnilé dřevěné chodníky. Zrovna jsme se šeptem dohadovali, že by bylo lepší obejít zříceniny zadem, protože jsme takhle byli hrozně na ráně, když se před námi světlo od něčeho odrazilo.

„Stojí tam auťák,“ zašeptal Flack. „Vprostředku ulice.“

„Bude prázdnej,“ na to Buck.

Šli jsme opatrně dál a trošku jsem se rozestoupili, pokud to v úzké ulici šlo. K autu bylo jen pár kroků.

„Půjčte mi tu baterku, Flacku,“ řekl Buck.

„Moc bych nesvítil, šerife.“

„Jo, dám pozor.“ Přikryl čočku svítilny rukou. Potom rozsvítil a pustil trochu světla škvírou mezi prstama. „Jo,“ řekl a zhasnul. „Oklahomský číslo.“

Byl do dodávkový vůz. Opatrně jsem ho obešli a Buck zkusil zadní dvířka. To se ví, byly zamčený.

„Já bych z tý ulice výpad,“ zašeptal Flack. „Tady už je trochu vidět od toho světla tam vzadu… A my vidíme jenom světlo. Kdyby tam někdo stál, vůbec bysme o něm nevěděli. A chraň nás pánbu, kdyby měl příkladně flintu a začal střílet.“

„Najděte nějakou díru,“ řekl Buck a vrátil mu baterku.

„To bude ta Hornetova dodávka,“ řekl jsem.

„Možná,“ kejvnul Buck. „Jdem. Dědek našel průlez těma ruinama.“

Šel jsem opatrně za ním. Byla tam proluka mezi dvěma barákama, možná že tam bývala nějaká ohrada pro koně, která se zřítila a rozpadla na prach. Něco jsme obcházeli; když jsem šel těsně kolem toho, poznal jsem docela zachovalý fiakr. Bylo štěstí, že jsme s sebou měli Flacka Sidleyho, který se naučil vidět potmě a čenichat nebezpečí ještě v dobách, kdy Indiáni místo kšeftování s mokasínama prováděli rozmanité veselé taškařice, jako byla kupříkladu bitva u Little Big Hornu.

Museli jsme jít dost daleko od zadních stěn budov, protože se za nima válela spousta krámů a ve vysokém roští vězely i smotky ostnatého drátu a tu a tam i divoce rozeklaný vrak něčeho, oo už nemělo jméno. Za jedním vysokým barákem byla pyramida flašek, které klouzaly a ujížděly pod nohama.

Pak jsme se konečně dostali za poslední z těch barabizen a ocitli se takřka na dosah velké dlouhé budovy, která se zdála být nalepená zadní stěnou přímo na svislou skálu; neměla okna, jenom nahoře pod převislou střechou asi deset stop vysoko pruh většinou už rozbitých tabulek skla ve dvou řadách pod sebou. Tam, kde sklo chybělo, byly díry po něm zatlučené prkýnkama nebo něčím podobným; světlo, které jsme viděli přes oelé údolí, byla nejspíš lampa zavěšená u stropu za některým z těch ještě zasklených okýnek

Zastavili jsme se u stěny potažené dehtovanou lepenkou, pravděpodobně docela nedávno. Najednou někde na druhé straně baráku zafrkal kůň. Buck mi zmáčknul loket.

Někdo vevnitř řekl: „Běž se podívat ven, Hezoune.“

„Nač?“ odpověděl jiný hlas. „Větřej kojota.“

„Nebo taky ne… Povídám, běž se podívat. Jsme tady sice hezky stranou, ale člověk nikdy neví.“

„Kdo by se sem v noci táhnul?“ zabručel Hezoun. „No jo, už jdu, Smokey. Já ti toho kojota přinesu.“

Flack Sidley stál pár kroků před námi. Najednou se ve stěně s příšerným skřípnutím otevřelo křídlo vysokých vrat a nějaký chlápek vyšel ven. Byl bez klobouku, a než se stačil ve tmě rozkoukat, zaduněla mu o lebku pažba Flacková revolveru.

„Rychle, Charlie,“ houknul na mě Buck.

Než jsme stačili doběhnout k otevřeným vratům, prásknul zevnitř výstřel a dědek Sidley uskočil do stínu vrat. Potom zarachotily jeho dvě pětačtyřicítky. Někdo vyběhnul ven a střílel, dokud se nezlomil v kolenou. Buck ho přeskočil a začal kropit vnitřek baráku z thompsonu. Potom vběhnul dovnitř; běžel jsem za ním, ale nestřílel jsem, protože jsem neviděl žádný cíl a měl jsem před sebou nejen Bucka, ale i dědka. Nějaká dotěrná bzučivka mi shodila klobouk.

„Odhoďte zbraně!“ křiknul Buck.

Místo odpovědi zapráskalo pár dalších výstřelů.

Buck sebou hodil na zem a thompson znova zarachotil. Viděl jsem šílence, který se rozběhl přímo na Bucka, ale neměl ani jednu šanci ze sta; vzápětí udělal kotrmelec a znehybněl.

Někdo další střílel ze stínu šedivého kamiónu, kulky hvízdaly vzduchem a ze zpuchřelých trámů lítaly třísky. Odkutálel jsem se za nějaké bedny opodál vrat a škvírou mezi nima jsem pustil dávku olova pod kamión. Ozvalo se tam zaječení a střelba ustala. Díky tomu jsem zaslechl zavrzání prken skoro přímo nade mnou, byla tam nějaká podlážka těsně pod střechou, ke které vedl žebřík. Zved jsem hlaveň thompsonu a pokropil zpuchřelý prkna křížem krážem; vzápětí jsem nestačil utíkat, když se strop prolomil a na bedny žuchlo tělo v montérkách a kostkované košili. Viděl jsem černou pistoli, jak vyletěla z mrtvé ruky, a proud krve mi pocákal nohavice.

Pak bylo najednou ticho, do kterého se ozval hlas Flacka Sidleyho: „Šerife… Muselo jich bejt víc.“

„Jo,“ řekl Buck. A znova zařval: „Odhoďte zbraně, ruce nad hlavu a vylezte ven!“

Rozhlídnul jsem se; ve stodole nestál jenom ten šedivý kamión s nápisem SHERMANOVA AUTODOPRAVA — DENVER, ale ještě další tři v různých barvách a s různýma fírmama. Byla tu taky hromada otevřených beden, ze kterých lezly hoblovačky a voskovaný papír. Všechno to bylo tu a tam poznamenané šňůrama děr po střelách Buckova thompsonu. Nahoře visela na kladce acetylenová lampa a v kruhu jejího světla na podlaze leželi dva pokroucení chlápkové, ze kterých crčely pramínky krve.

Do toho vpravdě hrobového ticha se najednou odněkud zvenku ozvaly podkovy a Flack houknul: „Hergot, asi jsem ho praštil málo! A někde za těma kamiónama je asi další východ — slyším dva koně.“

Než jsme stačili vyrazit ze vrat a doběhnout ke druhému rohu budovy, byli už jezdci daleko; Flack popad revolver oběma rukama, ale hned to vzdal. „Prdlajs vidím,“ zabručel.

Kousek jsme popošli. Z malých otevřených dvířek za rohem padalo ven trochu světla a u skály se drobátko plašilo asi osm dalších koní přivázaných k vodorovnému trámu. Podle skalní stěny vedla stezka někam dolů a jezdci i koně ji museli dobře znát, že mohli potmě tak pelášit. Už je skoro nebylo slyšet.

„Takovejhle výsledek…,“ zabručel Buck.

Chtěl jsem taky něco říct, ale přerušilo mě zaškytání startéru a hned nato zahučení automobilového motoru.

„Ta dodávka,“ řekl Buck.

Běželi jsem zpátky, ulicí jsme to měli k auťáku snad sto kroků, možná trochu víc. Zahlídli jsme zadní světla, pak se motor rozeřval na plný plyn. Buck se zastavil, rozkročil a bez dlouhého míření poslal za uprchlíkem dlouhou dávku, ale buď šla vedle, nebo vozu moc neublížila. Řítil se dál a chvilku nato bylo slyšet, jak řidič řadí do svahu na protější straně údolí.

Buck sklonil hlaveň a řekl: „Flacku… Jděte se podívat, jestli nám nenaboural buicka.“

„Třeba bysme ho ještě dohonili,“ řekl jsem.

„Teď už těžko,“ na to Buck. „Nerad bych rozflákal ten půjčenej auťák. Mrkněte se tam, Flacku… My tady máme s Charliem hromadu práce.“

Flack Sidley zachrastil v kapse nábojema a začal si doplňoval bubínky. „Ani jsem si moc nezabouchal,“ řekl. „Koukám, že nějakejch pět šest patron. Ale že stříleli mizerně, co? Jenom tak pic pic, hlavně že to dělá kravál. Dneska už to není, co to bejvalo.“

„Tak už jdete, dědku,“ řekl Buck.

„Co bych chodil? Vemu si koně.“

„Jak chcete.“

Vraceli jsme se. U otevřených vrat jsem sebral ze země svůj prostřelený klobouk.

Acetylénová lampa vevnitř pořád klidně svítila.

Mezi těma pěti jsme našli Horneta i Hamiltona; další tři jsme nikdy neviděli. Nejspíš patřili k něm koním a chystali se na ně naložit pytle, připravené vzadu za kamiónama vedle těch menších dvířek. V pytlích bylo plno všelijakého vercajku navrch nerez vespod nerez, ze kterého šel strach, všechno v originál škatulkách. Větší část nákladu byla ještě v bednách uvnitř kamiónu.

Ostatní tři vozy byly prázdné až na pár roztrhaných kartónů a jednu vypitou flašku s vinětou BLACK & WHTTE, Originál Scotch Whisky, Special Blend of Buchanan.

„Asi bysme se jim měli mrknout do kapes,“ řekl jsem.

„Jsme ve státě Colorado, okres Trinidad,“ na to Buck. „Musíme to nechat jak to je a zavolat místní poldy. Třeba některýho z těch grázlů poznaj.“

Hmátnul do kapsy a vytáh camelku; položil jsem thompson na bednu a taky zašmátral v kapse po pytlíku s tabákem, když se najednou odněkud ozval příšerný dutý hlas: „Hej! Haló!“

Pustil jsem tabák a popad thompson.

47

„U tý zadní stěny,“ huhlal ten děsný hlas odněkud z podsvětí. „Je tam poklop… Zvedněte ho!“

„A sakra,“ řekl Buck. „Kde asi?!“

Do toho venku zadusaly kopyta.

Otočil jsem se s thompsonem ke vratům, ale byl to jenom Flack. „Šerife,“ začal hned ve vratech, „přece jenom —“

„Až potom,“ řekl Buck. „Dejte sem baterku, Flacku.“

U zadní stěny baráku byl hluboký stín a za trámovím dejchala ohladem skála. Těsně u ní byl na zemi asi stopu vysoký dřevěný rám, přiklopený deskou z fošen; měla rozměr menších vrat od stodoly, byla vyztužená příčnýma fošnama se svlakem a zavřená bytelnou ocelovou petlicí se zastrčeným kolíkem. Nad tím vším byl rozkročený stojan s rumpálem.

„Tudy se lezlo do dolu, ne?“ řekl Flack.

„Někdo tam je,“ řekl jsem.

„Ježíšmarjá, dělejte,“ ozvalo se dole.

„Šoféři,“ řekl Buck. „Nebo aspoň jeden.“

Vyrazil jsem koncem thompsonu kolík a Buck s dědkem vzali za petlici. Poklop zaskřípal a pomalu se zvedal, až konečně s bouchnutím přepad na druhou stranu. Buck posvítil do černé díry. „Ať jste kdo jste,“ řekl ten někdo dole, „ať vám to pánbu nastokrat oplatí. Ten rumpál asi nefunguje, ale někde by tam měl bejt žebřík.“

Byl to ten, co ved na strop, odkud jsem sestřelil chlápka v kostkované košili. Došel jsem pro něj a přitáhnul ho k díře. Myslel jsem si, že nebude stačit, ale díra nebyla nijak hluboká, jenom měla docela hladké stěny, po kterých by nahoru nevylez ani pavouk. Strčili jsem žebřík dolů a chvíli nato už jsme pomáhali ven roztřesenému hubeňourovi. „Kdyby tam aspoň nebyla taková zima,“ skuhral. „Já jsem nějakej Bill Polonczak z Oklahoma City… Kde že to jsme?“

„V Terciu,“ řekl Buck. „Kolik vás tam je?“

„Osm,“ řekl Polonczak. „Ale se třema je to dost mizerný. Jaký Tercio? Co to má bejt? A kde to je?“

„Snad je nejdřív vytáhnem, ne?“ řekl Buck.

Ti tři měli vysokou horečku a skoro o sobě nevěděli; jejich kolegové nám řekli, že je tam dolů nahnali chlapi s bouchačkama. Tu a tam jim někdo hodil kus tvrdého chleba nebo smradlavou konzervu. K pití měli vodu, která kus dál v chodbě tekla ze skály, ale protože nedostali nic ke svícení, nadělali si při každé cestě k vodě plno boulí — a museli tam chodit každou chvíli, protože neměli jiné nádobí než plechovky od těch konzerv, Polonczak na tom byl nejlíp, protože se svým parťákem patřil ke kamiónu s tím doktorským vercajkem, ale dva z těch marodů už v díře strávili přes čtyři měsíce.

Buck se Polonczaka šeptal, jak je vlastně přepadli.

„Ty kurvy,“ řekl šofér, „kousek před Chickasha, jak stojej ty filmový ateliéry, je takovej lesíček… Hodili tam šraňk a byli převlíknutý za policajty. Že prej uzávěra… A jen jsme vylezli ven, vytáhli bouchačky, utrhli plombu a nahnali nás dozadu. Potom nás zase v nějakým hangáru vyhnali ven, svázali nás a nacpali nám do huby smradlavý hadry… Kruci! Už jsem myslel, se chcípnu, když nás tady vytáhli.“

„Takže falešný poldové,“ řekl Buck.

„Jo,“ kejvnul Polonoaak. „Falešný poldové. V životě už nezastavím ani pravejm. Přerazím jim ten šraňk, i kdybych za to pak měl dostat dva roky.“

„To bych bejval neřek, Bucku,“ povídám.

„Co?“ na to Buck.

„Že jsou falešný.“

„To je právě to,“ zabručel Buck. „Ti, co zastavili nás, falešný nebyli, Charlie. A mluvili o pořádku v okresu… Takže to nebyli poldíoi z Oklahoma City, ale z Rena.“

„A který vy jste?“ zeptal se Polonzakův parťák.

Řekli jsme jim to.

„To je dobrý,“ na to Polonczak. „Celá policie z O. C. ať se jde vycpat. Šerif z Complimentu…! To se na to vykašlu.“

Chvíli jsme se radili co dál. Flack navrhnul, aby se rozdělal pořádný oheň, protože nic lepšího zatím pro ty marody udělat nemůžeme. Takže jsem přitáhli před barák hromadu dříví, kterého tu naštěstí bylo dost, a zapálili pořádný táborák. Bohužel jsme neměli nic k jídlu, ale mohli jsme jim nechat aspoň těch deset flašek minerálky.

Mrtvoly jsme zavřeli v baráku.

„Flacku,“ řekl potom Buck, „vy tady zůstanete. Nedá se vyloučit, že tam vevnitř někde zůstaly velký peníze. Necháme vám tu i jeden thompson… Nebo radši oba. Kdyby nedej pánbu něco… Polonczak je v pořádku, ten jeho parťák taky. Můžou vám píchnout. My s Charliem pojedeme za tím mizerou, co ujel v dodávce, i když ho nejspíš vůbec nenajdem. Z prvního telefonu zavolám policajtům v Trinidadu a řeknu jim co a jak. Přijedou pro vás… I se sanitkou pro ty tři. Teď si vemte koně, jestli chcete; dáme vám z auta tu minerálku. Něco už se vypilo, ale můžete ty prázdný flašky naplnit v dole.“

„Fajn, šerife,“ na to Flack. „Ňák jsem se v tom zmatku nedostal ke slovu. Auťák je v pořádku… Ale ta dodávka asi ne. Počítám, že jste se jí přece jenom strefil do zadku. Dvířka se otevřely a tuhleto se z nich vysypalo.“ Hrábnul do kapsy. „Hromada se tam toho pořád válí.“

V záři plamenů se na Flackově dlani něco zatřpytilo kovovým leskem.

„To jsou gramofonový jehly,“ řekl Buck.

48

Zastavili jsme kousek od COHEN‘S PHONOGRAPH STORE. Bylo už zase k polednímu a oba jsem byli rozlámaní a nevyspalí, i když jsme se cestou střídali u volantu a jeden po druhém se pokoušeli vzadu na sedačce usnout. Buckovi se to možná povedlo; mně už to šlo hůř. Pořád se mi honilo hlavou, že dodávek s jehlama do gramofonů může jezdit v Oklahoma City víc. Jenže o koho z té branže se zajímal soukromý detektiv Richards? Věděli jsem jen o jednom. A to byla Abigail Cohenová, Jehova mě netrestej. Bylo mi z toho nanic.

Tu zatracenou dodávku jsme celou oestu neviděli, ani o ní neslyšeli; ale Buck si byl z neznámých důvodů jistý, že jela zpátky do Oklahoma City. Rád bych se byl od něj dověděl víc, ale měl zase tu svou náladu, kdy na všecko odpovídá jenom „jo“ a „ne“ — a z toho si moc nevyberete, když nevíte, na co se máte ptát. Nemluvil ani v motorestu nikde na půl cestě, kde jsme se zastavili na kus žvance.

Ted jsme teda stáli před krámem Abigail Cohenové, ale nestáli jsem tam sami. Přímo před vchodem totiž parkoval otevřený automobil s označením policie z El Rena.

„Kdo myslíš, že to je?“ zeptal jsem se.

„Poručík Hunter,“ na to Buck. „Nejspíš sám.“

„Dodávka tu není.“

„Ne,“ kejvnul Buck. „A co?“

„Tak to asi Fifty přece jenom vyřídil správně, co?“

„Jo,“ zase Buck. „Proč?“

„A Nick zavolal do Rena, že honíme ten kamión. Hele, Bucku… Ale kdo jim řek tady o tom?“

„Vím já?“ na to Buck. „Jdeme tam.“

Vystoupili jsem z buicku. Ten auťák z Rena se mi nelíbil ani trochu. Ať už v tom Abigail Cohenová lítala nebo ne, neměl by ji sebrat takový hulvát jako Hunter.

Buck vzal za madlo dveří do krámu. „Zavříno,“ zabručel.

Chtěl jsem říct, že to nechápu, protože kdyby poldové z Rena Abigail Cohenovou sebrali, neodešli by přece pěšky a nenechali by auťák trčet před dveřma. Neřek jsem nic.

„To smrdí,“ řekl Buck. „Jdeme průjezdem.“

Prošli jsme barákem na dvůr a našli tam dveře se skleněnou výplní. Byly taky zamčené, ale při troše pozornosti byly sklem slyšet zvuky, které zněly jako něčí naštvaný hlas a bušení na tam-tam. Vidět nebylo nic, zevnitř byla na skle záclonka.

„Klíč je v zámku,“ řekl Buck s okem na skulině mezi rámem a záclonou. „Musíme chvilku počkat… Až pojede nějakej náklaďák nebo tramvaj. Ty jedou každou chvíli.“

Cekali jsme asi tři minuty; bušení vevnitř chvílema přestávalo, taky se tu a tam odmlčel ten hlas, co vypadal naštvaně, ale nedal se skrz dveře identifikovat. Potom se z ulice ozval rámus těžkého nákladního auta, až se sklo ve dveřích rozdrnčelo. Buck si navlík na pěst klobouk a úzké okýnko vymáčknul. Cinkot musel uvnitř domu splynout s tím kraválem venku. Potom Buck strčil dovnitř ruku a odemknul.

Vešli jsem tiše do chodby, byla to zřejmě ta, do které vedly na druhém konci dveře kanceláře i ty korálkové z krámku. Tady se někam nahoru točilo schodiště a vlevo od něj zahýbala chodba za roh. Zase se ozvalo to dunění; přicházelo shora a vypadalo jako když někdo buší na dveře.

Z chodby jsme zaslechli hlas, a byl to hlas poručíka Huntera: „Však ty to vyklopíš, ty zatracená černá můro.“

„Už jsem vám řekla desetkrát,“ odpověděl hlas Abigail Cohenové, „že o ničem takovém nemám tušení. Žádné peníze tady nejsou a nikdy nebyly. A vyprošuju si… To vaše chování, poručíku!“ A německy dodala: „Das ist unmöglich!“

„Zatím jsem na tebe šel po dobrým,“ na to Hunter. „Nedáš si říct. Tak to holt musí jít po zlým. Jakoupak budeš zpívat ted?“ Něco tiše cvaklo.

„To jsou také policejní metody?!“ řekla.

Byla zatraceně hrdá a statečná, ať už kradla kamióny nebo ne. Ale téct se jí hlas drobátko zachvěl.

Hunter se zasmál. „To nejsou policejní metody, bobečku. Zrovna se loučím se službou a mizím ke všem čertům, než se tu objeví ten parchant Lee. Už nejsem policajt a nemusím si brát žádný servítky. Tak dělej! Kde jsou ty prachy? Potřebuju je, abych měl do začátku. Slyšíš? Myslím to vážně!“

Zaslechli jsme slaboučké zasténání.

Vrazil jsem do Bucka loktem. Kejvnul a vyrazil. Ke dveřím kanceláře nebylo dál než deset kroků. Byly otevřené. Jenže i těch deset kroků bylo hodně; nebyli jsme ke dveřím o moc blíž, když z nich napůl vyšla Abigail Cohenová, kterou něco zezadu surově zastavilo „Kdo je to?“ ozval se hlas Huntera.

„Lee,“ řekl Buck. „A Blount. Vylezte ven. Huntere.“

Abigail Cohenová neměla svoje brejličky a její oči vypadaly hrozně bezmocně. Povzbudivě jsem na ni kejvnul, ale nejspíš to bez brejlí pořádně neviděla.

„Koukejme,“ řekl Hunter za dveřma. „To jste si pospíšili. Jenže já se s váma nemám o čem bavit. Zrovna odjíždím. Neměli byste mi překážet. V ruce mám výbornej nůž s pětipalcovou čepelí a špičku má slečna Cohenová přesni mezi dvěma obratlema na tom svým svůdným krčku. Neříkal jsem vám, vy hajzlíci, abyste od toho dali pracky pryč?!“

„Tak to vy jste dal příkaz k tý uzávěře,“ řekl Buck. „Čímpak vás zkorumpovali? A kdo?!“

„Nemám čas,“ odseknul Hunter. „Vypadněte do krámu, klíče jsou v zámku. Odemknete dveře na ulici. Vyjdete ven. Nechci vidět žádný podrazy. Kdybyste chtěli spustit kanonádu, uděláte místo jedny mrtvoly dvě. Tak bude to?“

Pořád jsme viděli jenom Abigail Cohenovou, která na nás upírala ten bezmocný pohled.

„Tak jdem, Charlie,“ řekl Buck.

Nemohli jsme nic dělat. Ten holomek se schovával za ní, jednu ruku jí kroutil na záda a s tím nožem si to určití nevymyslel. Prošli jsem korálema do krámu, Buck odemknul dveře a vyšli jsem na ulici. Hunter za nám a strkal Abigail Cohenovou. „Tak šlapej, ty černá můro,“ zavrčel. „K auťáku.“

Viděl jsem nůž, málem zapíchnutý do jejího krku; viděli to i další lidi, co se hemžili po ulici. Zastavovali se, vyvalovali oči a couvali. Nějaká ženská na druhém chodníku vykřikla a kluk, co tady od rána do večera kopal do plechovky od piva, si naposled kopnul. Plechovka chvíli řinčela, až se zastavila na mříži kanálu.

„Vlez do vozu,“ poručil Hunter. „K volantu.“

Ani ted se nedalo nic dělat, protože Hunter zaved Abigail Cohenovou ke dvířkám, kde volant nebyl, aby nemusel obcházet vůz. Nastupoval těsně za ní a jeho nůž byl pořád tam, kde ho potřeboval mít. Zdálo se mi, že v tom místí vidím kapičku krve, ale moh jsem jen bezmocně svírat pěsti.

„Jeď,“ řekl Hunter. „Rovně… Pak ti řeknu.“

Motor automobilu zahučel.

Najednou někde nad námi něco skříplo a slabě zadrnčelo.

Podíval jsem se nahoru a vlasy mi málem nadzvedly klobouk.

V otevřeném okně nad krámem stál Henry Lawrence; měl na sobě hedvábný župan, kolem krku bílou šálku, kníry se mu drobátko ježily a oběma rukama držel staromódní kolt s dvanáctipalcovou hlavní.

Abigail Cohenová ještě nezařadila rychlost; Hunter jí držel špičku nože na krku a díval se na nás, když nahoře zaduněl Lawrencův kanón. Hunter zmizel a motor vozu přešel v tiché poškytávání, až zmlknul dočista. „Jste v pořádku, má drahá?“ řekl do toho ticha v Corral Avenue ten čarostřelec v hedvábném županu.

„Zajisté, Henry,“ odpovídala Abigail Cohenová. „V naprostém pořádku. I když, obávám se, mám na klíní mrtvolu.“

Vyškubli jsme bouchačky a hnali se k automobilu.

Hunter ležel hlavou na klíně Abigail Cohenové a třísnil její černé roucho krví a mozkem.

49

Buck odšoup mrtvolu, aby mohla Abigail Cohenová zase vystoupit; odvedli jsem ji do krámu a já vyběh po schodech, abych vysvobodil Henryho Lawrence z pokoje, kam ho Hunter zamknul, aniž by tušil, že si tak kope hrob. „Proč jste tím koltem nevystřelil zámek ze dveří?“ zeptal jsem se ho.

„K čertu,“ na to Lawrenoe, „jsem to starý pošetilec.“

Upřímně řečeno, nebylo mi zrovna jasné, jak to myslí; když jsme šli ze schodů, řekl jsem mu, že to bylo strašné riziko, takhle vystřelit. „Jaképak riziko,“ odpověděl. „Vždyť se ten ohlap vůbec nehýbal.“

Kolem krámu i Hunterova auta se začali srocovat zvědavci a bylo otázkou chvilky, kdy se tu objeví nějaký polda.

„Slečno Cohenová,“ řekl Buck. „kde jsou ty peníze, která na vás vymáhal Hunter?“

„Ráda vám budu přísahat na co budete chtít,“ řekla, „že o žádných nemám ponětí. On — tvrdil, že si je u mě uložil Hang Woo; ale nic takového se nestalo.“

„Kde je Hang Woo?“

„Na kratší obchodní cestě. Měl by se vrátit každou ohvíli. Ale možné je, že se zastavil u své matky…“

„Znáte její adresu?“

„To bohužel ne, pane… Lee.“

„Slečno Cohenová,“ řekl Buck, „možná že jste prostě mnohem chytřejší než já. Ale já vsadím na tu druhou variantu.“

„Co tím míníte, mladý muži?“ ozval se Lawrence, který celou u dobu držel Abigail Cohenovou kolem ramen.

Buck se krátce zasmál. „Ale jo, pane… I tak je nejspíš chytřejší než nějaký šerif z Complimentu. Sbohem, slečno Cohenová… Těšilo mne, pane. Určitě byste se skvěle uplatnil třeba u Williama Codyho.“

Chtěl jsem jí říct něco utěšujícího, ale vypravil jsem ze sebe akorát pitomou otázku, jestli jí Hunter nešloh brejle.

„Ne, mám je v kanceláři, pane Blounte,“ řekla.

„To jsem rád,“ řekl jsem a padal za Buckem.

Ještě jsem ani nezabouch dvířka, když Buck nastartoval, zařadil rychlost a dupnul na plyn. Do lidí jako když střelí.

„Kam jedem?“ zeptal jsem se. .

„Šestašedesátá Východní,“ řekl Buck.

„Myslíš že je Čum Sem doma?“

„Když není tady…“

„Třeba je u tý svý mámy.“

„Moc rád bych tu žlutou dámu viděl.“

„Že by žádnou mámu neměl?“

„Ne.“

„To jsem zvědavej, co nám řekne.“

„Hm,“ na to Buck. „Asi nic.“

„Proč?“

Buck se po mně podíval. „Proč myslíš, že ten mizera Hunter hledal prachy u Cohenový? Napadlo tě, o jaký prachy šlo?“

Sem tam nějaký nápad jsem cestou z Tercia do Oklahoma City samozřejmě měl. „No, jestli jel Číňan s tou dodávkou,“ řekl jsem, „asi to byly peníze od překupníka. Těch nějakejch dvacet táců. Nebo víc. Podle Abigail Cohenový jezdil často na obchodní cesty… A těma maskoval ty druhý. Třeba tomu všemu šéfoval, proto se o něj taky zajímal Richards. Taky v tom jel Hunter, kterýho Hang Woo kdovíjak zkorumpoval, co? Moc by mě zajímalo, jak se Hunter dověděl, že všecko prasklo.“

„Charlie,“ na to Buck, „nesmíš přemejšlet a o tolika věcech najednou. Jak by se to Hunter asi dověděl? Nick mu přece zatelefonoval, že jdem po tom kamiónu, a že víme o těch ateliérech v Chickasha. Nestačí to?“

„No jo… Proto poldové neudělali žádnej zátah… Kromě toho zátahu na nás.“

„Přesně tak. Hunter si tu informaci nechal pro sebe a rozhod se zmizet. Jenže potřeboval peníze.“

„A šel si pro svůj podíl k Číňanovi.“

„A dál?“ zeptal se mě Buck jako ve škole.

„Aha,“ kejvnul jsem. „Jenže Číňan —“

„Jo,“ na to Buck.

„Nakecal mu, že je nechal v krámě?“

„Ne,“ řekl Buck.

Další vyptávání nemělo cenu.

50

V Šestašedesáté Východní bylo stejně ospalé ticho jako při naší poslední návštěvě. Kousek od vrátek Číňanovy zahrádky stála dodávka; zadní dvířka měla pootevřený a zleva doprava se přes ně táhla šňůra kulatých dírek.

„To teda byla trefa, v tý tmě,“ řekl jsem.

Buck zastavil těsně za dodávkou. „Vidíš ten kus drátu?“

„Jo. Zámeček je nejspíš kaput.“

Vystoupili jsme z buicku a šli se podívat zblízka. Drát tam jenom tak visel. „Něco vyndával,“ řekl jsem. „A nechal to už otevřený.“

Buck vytáh bouchačku a otevřel dvířka její hlavní.

„Pěknej binec,“ řekl jsem.

Taky to binec byl; i když vevnitř bylo jen pár škatulí, někdo z nich pečlivě vytahal všechno, co v nich bylo, a pak to zase jen tak halabala naházel zpátky. Gramofonových jehel tu byly hotové závěje a mezi tím spousta úlomků desek; papírové obaly s oslíma ušima trčely z krabic jeden přes druhý.

Ani ve stěnách těch škatulí nechyběly dírky od střel.

„Ty krabice a deskama mu zachránily život,“ řekl jsem.

Buck kejvnul a zase dvířka zavřel. Potom zastrčil revolver a otočil se k Číňanovu domku. Napadlo mě, jestli na nás z vedlejšího zase čumí za záclonou bába s natáčkama.

„Jdem,“ řekl Buck. „Času je málo.“

Přešli jsme chodník k zahradní bance. Ve zděném sloupku byla schránka na dopisy s měděnou jmenovkou a tlačítko zvonku. Buck ho zmáčknul a chvíli držel.

„Hele, Bucku,“ řekl jsem, „jestli máme s Hangem Woo pravdu, moh by střílet.“

„Nebude,“ na to Buck. A znova zazvonil.

Nebylo slyšet, jestli zvonek opravdu funguje.

Buck vzal za kliku branky; měla sice zámek, ale ten byl odemčený. Buck otevřel, vykašlal se na kroucenou cestičku a vzal to přes trávník rovnou ke čtyřem schodům, které vedly k domovním dveřím.

Po obou stranách, je lemovaly nízké kamenné zídky, na kterých vpředu staly dva hrnce s něčím, co vypadalo jako sekvoje v obraceném dalekohledu. Nad dveřma byla stříška, podepřená o ty dvě zídky vyřezávanýma sloupkama.

Vyšli jsme po těch čtyřech schodech a Buck zabouchal.

Chvilku jsme čekali, ale k ničemu to nevedlo.

„Co když taky zdrh?“ řekl jsem.

„Ne,“ řekl Buck a vzal za mosaznou, všelijak zakroucenou a pěkně vyblejskanou kliku. Dveře se pootevřely. Buck zase vytáh bouchačku a pomalu otevřel. Vevnitř bylo ticho.

Tiše jsme vešli.

Za dveřma byla úzká chodba jen tak na čtyři kroky. Na stěnách visely rohožky ze štípaného bambusu a mezi nima tu a tam něco jako ručník s laťkama nahoře a dole. Byly na tom namalované všelijaké větvičky s květama, na kterých posedávali kolibříci nebo co.

Vzadu na konci chodby byly skleněné dveře.

„Pane Hangu,“ řekl Buck.

Nic se neozvalo. Jenom někde uvnitř tikaly hodiny.

Buck se pustil k těm skleněným dveřím, chvilku u nich poslouchal a pak vzal za kliku. Slabě vrzly a otevřely se směrem do předsíně.

Možná, že to za nima bejvala moc pěkná cimra na přemejšlení u roztopeného krbu, dokud v ní nevypuklo místní zemětřesení. Bylo tam plno titěrného nábytku, čínských blbůstek, knížek v knihovničkách, kytek v květináčích, lampiček a obrázků; pokud stály a visely na svých místech, mohla to být potěcha pro oko. Jenže teď se to vesměs válelo po zemi, knížky rozcapené hřbetama nahoru, hlína z květináčů vysypaná, porcelán rozmlácený a drátěné konstrukce stínidel rozšlapané. Jediná věc vypadala nepoškozeně — velký psací stůl vykládaný různobarevným dřevem. Za stolem seděl v polstrované židli Haag Woo a díval se na nás potutelně svýma asiatskýma očima. Hlavu měl skleslou na levé rameno a bylo po něm.

51

Pár těch slin, co měla mrtvola na bradě, ještě neuschlo. Buck se naklonil a čichnul si. „Ne, že bych s tím měl nějaký zkušenosti,“ řekl. „Ale hořký mandle poznám.“

„Myslíš, že to udělal sám?“

„Jo,“ kejvnul Buck. „Nejspíš hned, jak se vrátil.“

„Proč?“

„Protože u branky zazvonil Hunter.“

„Ale jestli byli parťáci —“

„V týhle chvíli už nebyli. Věděli, že maj na kahánku. Hunter věděl svý z Nickova hlášení a Číňan nás nejspíš poznal, když jsme je přepadli v Terciu. Hunter chtěl prachy, Hang neměl zájem mu nějaký dát. Navíc byl mnohem inteligentnější a doved si spočítat, kdy je konec s nadějema.“

„Ten binec tady… Hunter hledal peníze.“

„Jo. A když je nenašel, napadlo ho, že jsou u Cohenový. Nevíme, nakolik byl v tý věci zasvěcenej… Moh si myslet, že v tom ta dáma jede taky.“

„Ty sis to taky myslel, Bucku?“

„Moh bych si to myslet pořád,“ na to Buck. „Ale v tomhle případě… No, Cohenová na to prostě nevypadá — už kvůli tý svý kuriózní známosti s Lawrencem.“

„Třeba to připadá kuriózní jenom nám.“

Buck se sehnul pro nějakou knížku, která se válela hned vedle stolu. „No vida,“ kejvnul. „Možná že právě kvůli tomuhle odtud Hunter uháněl k Cohenový.“

„Co je to?“

Buck mi knížku podal. Na koženém hřbetu měla zlatýma písmenkama vyraženo: H. Lawrence, OČI V HOUSTNOUCÍM SOUMRAKU. Na prvním listu bylo napsáno černou tuší: Slečno Abigail, omluvte prosím, že že jsem se nerozloučil. Hang Woo.

„Co tomu říkáš, Charlie?“

„Číňani jsou hrozně zdvořilí,“ řekl jsem. „Nejspíš to měl před sebou na stole, co? A Hunter s tím praštil o zem.“

„Jo. A usoudil z toho, že Hang byl u Cohenový, než přijel domů. Logicky si z toho vyvodil, že prachy jsou tam. Ale nejdřív rozházel celej byt, než našel tohle. Hang to možná držel v rukou.“

„Taky ji moh mít v kapse.“

„To ne… Tam určitě Huter hledal nejdřív.“

Obešel jsem stůl zezadu. Všechny šuplíky byly venku. Prostřední zásuvku stůl neměl, jinak by asi Hunter mrtvolu odtah. „Podíváme se po domě?“ zeptal jsem se. „Tohle je přece to pravý doupě Draka z Chickasha, i když v Oklahoma City.“

„Ne,“ řekl Buck.

„Co ne?“

„Tohle není to pravý doupě Draka z Chickasha.“

Neměl jsem ponětí, co mu zase straší v hlavě. Mlčel jsem a zalistoval v knížce, kterou jsem pořád držel v ruce. Padnul mi do oka kus textu: Těch mlh a bledých neduživých hub, ten vzdech a kvil ztracených duší v komíně krbu; a přece je tam místo, kde dávno mrtvá šelma dýchá na její křehnoucí nohy, než kopyta v dáli jako zvěstování příchodu rozrazí dokořán okenice té ztracené výspy…

Vůbec jsem se nedivil, že tím zblbnul hlavu leckomu, jak pravila bába Rositterová. Ten vzdech a kvil ztracených duší… Byl jsem z toho taky magor. Vzpomněl jsem si na její chodidla v mejch mokasínech a v tu ránu bych bejval byl nejradši tou dávno mrtvou šelmou.

„Někde by tady měl mít tu dílnu, co v ní maloval falešný Hukosaie,“ vyrušil mě Buck. „A možná taky nákladní listy a papíry k náklaďákům.“

„Proč by nám o tý dílně říkal?“

„Copak moh vědět, jestli mu nevlezem do baráku? Pro ten případ si zdůvodnil ateliér svým oblíbeným koníčkem — napodobováním starejch tiskovejch technik. Jestli taky falšoval razítka a tiskopisy, měl ty nebezpečný věci dobře schovaný.“

Vzadu za mrtvolou byly další dveře, sice taky skleněné, ale zvnitřku na nich visela neprůhledná barevná záclona, takže matným sklem nic neprosvítalo. Buck vzal za kliku a pootevřel. „Jo, to bude ono,“ řekl. „Ale náš milej Hunter tu taky pěkně řádil.“

Chtěl jsem něco odpovědět, když se najednou na ulici ozval automobilový motor, aby vzápětí ztichnul přímo před domem Hanga Woo. Obešel jsem psací stůl k oknu, které vedlo do zahrádky, a podíval se záclonou.

Před zahradní brankou právě zastavil auburn.

„Kruci,“ řekl jsem, „úplně jsem na toho parchanta zapomněl. Vidíš to, Bucku?“

Už stál za mnou. „Já na něj nezapomněl,“ řekl. „Postav se vedle dveří. Stoupnu si z druhý strany. Necháme ho sem vejít… Každej za jednu ruku, rozumíš? Už nechci žádný stříleni. Potřebujem aspoň jednoho živýho.“

Stáli jsem po stranách dveří do předsíně, zádama přimáčknutí na zeď. Bejval bych radši držel v ruce bouchačku, ale na Bucka se dalo spolehnout. Jestli si myslel, že v tomhle případě nebudou zapotřebí, asi věděl proč.

Málem jsem vyskočil tři stopy do vejšky, když v předsíni zazvonil zvonek. „Co mu jít rovnou naproti?“ řekl jsem.

„Ticho,“ na to Buck.

Zvonek cvrnknul znova. Potom chvíli nic, dokud jsme nezaslechli skřípat písek pod podrážkama někoho, kdo vystupoval po schodech k domovním dveřím. Pak zabouchal, stejně jako Buck před chvílí. Nato vzal za kliku a pootevřel. „Haló, Hangu… Jste tady?“ Dočista mi zatrnulo v zádech, protože jsem ten hlas okamžitě poznal. To už se venkovní dveře se slabým vrznutím zavřely a po čtyřech krocíoh, které byly na koberečku v předsíni sotva slyšet, se začaly otevírat dveře mezi mnou a Buckem. Nejdřív se otevíraly zvolna; potom nejspíš návštěvník zahlíd mrtvolu za stolem a udělal ty dva osudové kroky dovnitř.

Skočili jsem po něm oba najednou. Než se stačil vzchopit k obraně, měl na zápěstích zacvaknuté náramky. Když si to konečně uvědomil, řekl: „Mám právo žádat o spojení se svým právním zástupcem.“

„Tohoto práva se vám samozřejmě dostane, pane Dicksone,“ odpověděl mu Buck Lee.

52

Telefonní automat stál o tři bloky dál; Buck mi svěřil to nadělení a sám šel zavolat místní poldy. Než se vrátil, seděl Dickson v ateliéru na takovém čínském štokrleti a jenom jednou se na mě obrátil. „Pane, eh — Blounte,“ řekl, „domluvit se s vámi na nějaké vyšší finanční částce zřejmě nepadá v úvahu…?!“

„Ne,“ řekl jsem.

Dickson upad v ponuré mlčení.

Když se vrátil Buck, řekl jsem mu to.

„To je jenom vaše slovo proti mému,“ na to Dickson. „Pan Lee to jistě dobře ví.“

„Kdo byla ta ženská?“ zeptal se ho Buck.

„Nerozumím,“ řekl Dickson.

V té chvíli jsem nerozuměl taky.

„Ta blondýnka s očima barvy fialek,“ řekl Buck. „Potkali jsem ji v Richardsově kanceláři, pane Dicksone. Nedělal jste to náhodou všechno kvůli ní? Jednou v sobotu k večeru jste si udělali výlet… Viděli vás u toho zábradlí, za kterým je svah do rokle, kousek před Complimentem. Čirou náhodou tam druhý den ráno našli mrtvého Richardse, vzpomínáte si?“

„K tomu nemám co říct.“

„Jako bych vás slyšel,“ řekl Buck. „Ano, ano, miláčku, tohle je přesně to místo, kam ho shodíme, až mu ta holka nasype dormiral do pití.“

Dickson se pohoršil. „To jsou fantazie… O kom to zase mluvíte? Holka… Dormiral… Vůbec to nechápu,“

„Ale jo,“ řekl klidně Buck. „Myslím Annii Cunninghamovou, číšnici z bufetu. Dělala vám přece spojku, ne? Protože v autoservisu u Horneta neměli telefon. Nejdřív asi nevěděla o co jde… Potom ji Hamilton navedl, aby omámila Richardse, kdopak ví, co jí namluvil — nebo slíbil. Udělala to… A pak musela zmizet. Kam, pane Dicksone?“

„Říkám vám, že o tom nic nevím.“

„Nikdy jste jí netelefonoval, aby vám zavolala Hamiltona? Nikdy jste Hamiltonovi nediktoval časy, kdy pojede určitý kamión? Případně čísla, aby si mohli připravit razidla?“

„Jaká čísla?!“

„Ta, která napsal Hang do falešných dokladů.“

„Proč by Hang Woo —“

„Protože na to byl specialista,“ řekl Buck. „Důkazy se tady jistě najdou, pochybuju, že by je byl tak dokonale sprovodil ze světa, když se rozhodl spolknout kyanid. A taky na to neměl moc času.“

„Poslyšte,“ řekl Dickson, „to je nešťastné nedorozumění. Proč si vlastně myslíte, že právě já jsem okrádal firmu? Vždyť jsem s vámi spolupracoval…“

„Až moc ochotně,“ řekl Buck. „Sotva jsme tenkrát odjeli z Dewburryho vily, skočil jste k telefonu, dal si zavolat Hamiltona v autoservisu a domluvil se s ním… Potom jste horempádem uháněl v tom svém vozejčku až za El Reno a tam jste čekal na jedné postranní cestě, až projedeme okolo, abyste nás pak předjel a dal avizo —“

„Nesmysl. Neměl jsem ponětí, jaký máte vůz.“

„Vždyť jsme o tom před odjezdem od Dewburryho mluvili. Divil jste se, že jezdíme duesenbergem — a pan Seamer vás vyved z omylu, když řekl, že máme otřískaného nashe. Vašim hochům od Horneta se to tenkrát s kamiónem nepovedlo, takže vám nezbylo, než s námi spolupracovat dál.“

„Mýlíte se.“

„Ale jo, spolupracoval jste. Dokonce jste mi poslal výkres s označením místa, kam jste umístil domluvenou značku. Ten šroub s maticí, pamatujete?“

Dickson mlčel a drobátko se nervózně ošíval.

„Jenže jste tam žádný šroub nedal,“ řekl Buck. „Našli jsme ten ukradený kamión i s nákladem v Terciu.“

Tímhle Buck překvapil i mě. Vůbec jsem si nevšimnul, že se po tom zatraceném šroubu díval, ale udělal to asi v době, kdy jsem s Flackem snášeli dříví na oheň.

„Nevím o žádném Terciu,“ řekl Diokson. „Co je to?“

„Třeba o něm opravdu nevíte,“ kejvnul Buck. „Tyhle věci zařizoval Hang Woo. Měl na to čas při svých obchodních cestách. On si taky nejspíš omotal kolem prstu poručíka Huntera z Rena — možná stejným způsobem jako vás.“

„Nesmysl.“

„Nechcete slyšet, jakým způsobem?“

„Nevím, co s tím má společného nějaký Hunter,“

„Jenom to, že zneužíval vlastní lidi, aby uzavírali silnici, když tam falešní policajti potřebovali nerušené pracovat,“ řekl Buck. „Dělal to pro peníze, to se ví. Ale začalo to tím, že na něj Hang Woo něco věděl; řekl bych, že to souviselo s tou krásnou blondýnkou.“

Dickson se chmuřil a na čele mu stál pot.

„Vás jsem podezíral hned ze začátku,“ pokračoval Buck. „Nejen že jste byl jedním ze čtyř lidí, kteří tehdy věděli, kdy a kudy se budeme vracet do Complimentu; ale taky jste ten nejvhodnější typ pro auburn. Larry Seamer má duesenberg, který je dvakrát tak drahý. Okresní návladní nic takového nepotřebuje a Hunter by to zaručeně považoval za automobil pro hejsky. Víte, oo mi o něm řekl jeden odborník? Ze je to náramně hogofogo vůz pro člověka, který na lepší nemá. A to jste přesně vy, s těma doutníčkama v mahagonových dýhách a sekretářkou, která se opičí po filmových hvězdách. Jenom ta blondýnka pro vás byla větší sousto, než jaké jste dokázal ukousnout.“

Dickson teď vypadal ještě o něco hůř. Zřejmě se těžce rozhodoval, jestli to má na tu dámu shodit.

„Neřeknete mi, jak se jmenuje a kde ji najdu?“ řekl Buck. „Vždyť jste se do těch zločinů pustil jenom kvůli ní, ne?“

Dickson pořád nic, ale už měl namále.

„Vy o ní nemlčíte proto, že jste džentlmen,“ dorazil ho Buck. „Mlčíte, protože už vám došlo, jakou trapnou roli jste hrál. Udělala si z vás poslušného kašpárka.“

„Seznámil mě s ní Hang Woo,“ vyrazil ze sebe Dickson. „Znal jsem ho zpočátku jen jako sběratele orientálního umění. Tenkrát jsem potřeboval ocenit pár drobností, náhodná koupě… Poprvé jsem ji potkal tady… Teprve později jsem se s ní seznámil blíž. Ale ona je nevinná, pane Lee.“

„Jo?“ řekl Buck.

Pro tuhle chvíli to bylo poslední, co řekl. Před vchodem do zahrádky zastavil policejní vůz.

53

Ta dáma samozřejmě nevinná nebyla; teprv pár dní nato jsme se dověděli od okresního návladního Rosenbauma, že zřejmě jde o jistou Loru Yatesovou, která se ovšem taky mohla jmenovat Norma Bol tonová, pokud se vůbec nejmenovala jinak. Mála svoje krásné prstíky v loupeži diamantů v Kansas City, na které jsme svého času s Buckem taky trochu pracovali, ale tu slečnu jsem přitom ani nezahlídli. Poldíci z El Rena prý jí tenkrát byli na stopě, ale uklouzla jim na poslední chvíli; teď se dalo předpokládat, že to bylo zásluhou poručíka Huntera, a to byl asi taky věc, kterou na něj věděl Hang Woo.

Dickson o ní dokázal mlčet i přes naléhání vlastního obhájce tak dlouho, že se jí podařilo zmizet znova, pravděpodobně do Mexika a potom kdoví kam, nejspíš i s těma penězma, protože se z nich nenašel ani cent. Přesto byly našeho „boje s Drakem z Chickasha“ (jak to nazval Larry Seamer) pár dní plné noviny; starosta Ben Ritter byl blahem bez sebe, jak se zase Compliment proslavil, ale přidáno jsme stejně nedostali. Takže nás těšilo aspoň písemné poděkování od poldů z Oklahoma City a ještě jedno z coloradské Alamosy, kde se díky našemu zákroku v Terciu podařilo zlikvidovat rozsáhlou síť překupníků kradeného zboží. Firma Dewburry se neozvala; asi to považovali za naši povinnost a nechtěli nás urazit spropitným.

Asi za týden po tom, co jsme předali Dicksona lidem poručíka Greena z O. C., takhle stojím před úřadovnou šerifa a pozoruj u cvrkot, když tu si to po silnici přištráduje linkový autobus z El Rena, a kdo z něj nevyleze se dvěma kuframa jako Annie Cunninghamová. To se ví, hned jsem jí ty kufry úslužně vyškub a navigoval ji do kanceláře, i když se jí tam moc nechtělo.

„To se na to teda vykvajznu,“ uvítal ji Nick Ralston.

„No ne,“ na to Flack Sidley, který si zrovna pucoval svoje nedostižné kolty, „není tohle náhodou Annie od Whitemana?“

„A co má bejt?“ na to Annie.

„Kde jste byla?“ zeptal se Buck.

„V jedny chatě kousek od Amarilla,“ řekla. „Nemůžu si taky sakra udělat pár dní dovolený?!“

To se ví, že jí to jenom tak neprošlo; nakonec musela svědčit u soudu a přiznat, že namíchala dormiral do Richardsova pití. Jenomže tvrdila, že jí ty prášky dal Hamilton a Annie si svatosvatě myslela, že jsou to prášky na vzbuzení touhy u příliš nerozhodného nápadníka. Když potom místo toho Richards zvadnul a ráno ho našli jako nebožtíka, dostala vítr. Sbalila si kufry a stopla si na silnici náklaďák. Měla prostě kliku, že ji nikdo neviděl ani neslyšel. V té chatě poblíž Amarilla se celý rok flákal nějaký potrhlý strejc, černá ovce Cunninghamovic rodiny, kterého náramně potěšilo, že může ostatním Cunninghamům provést povedený kousek, a tak milé neteři s radostí poskytl přístřeší. Což vydrželo přesně tak dlouho, než se dočet v novinách, že Annii hledají jako možnou oběť Draka z Chickasha. Nato jí horempádem vylil perka, a protože se Annii domů nechtělo, vrátila se do Complimentu. Řekl jsem Buckovi, že se divím, jak si mohla myslet, že se z toho vylže; Buck mi na to řekl: „Jo, Charlie… Ženská duše, to je celej nezbádanej kontinent.“

Nakonec to s ní nedopadlo nejhůř; Hamilton byl po smrti a nikdo jiný proti ní svědčit nemoh. Sid Whiteman byl rád, že ji má zpátky, protože se po ní spousta šoférů marně sháněla a bylo nebezpečí, že začnou parkovat jinde.

Ještě na jednu věc bych byl málem zapomněl; Abigail Cohenové soud neprokázal, že by měla ponětí o vedlejší činnosti svého čínského prodavače. Jakýs takýs důkaz by možná bejval byl ten tuší psaný vzkaz v Lawrenoová knížce, jenže tu jsem tehdy v baráku Hanga Woo strčil do kapsy a tím pádem ji nikdo z vyšetřovatelů do ruky nedostal — a Buck o ní mlčel. Do dneška vlastně nevím proč.

Já tu knížku samozřejmě nečet, ten vzdech a kvil ztracených duší v komíně mi úplně stačil. Ale jednou jsem ji půjčil Pink Grouwerové, a ta mi pak řekla, že je to úžasně dojemné čtení. Podle toho, jak přitom vzdychala, jsem došel k názoru, že ten chlap Lawrenoe uměl psát přinejmenším stejně dobře, jako střílel z dvanáctipaloového koltu.

Zásluhou Myry Whitleyové chlápci z První americké obchodní pojišťovny nakonec přece jenom pustili chlup.

Koupil jsem si za to gramofon.