Fayroll 01

VÍC NEŽ HRA

Strojový překlad upravil RAGLI

První kapitola

Skotačící Mamut

Náš šéfredaktor Mamut věděl, jak všechny v redakci překvapit. Jeho pravé jméno bylo samozřejmě Semjon Iljič, ale za jeho zády mu všichni říkali jen Mamut. Byl impozantně vysoký, měl mohutnou postavu, byl chlupatý jako opice a mluvil chraplavým hlasem. Někdy nadával tak, že i zpravodajové zvyklí na válečné zóny a jiná horká místa byli ohromeni pestrostí a složitostí jeho výrazů. Jindy jste ho našli v redakci, jak si povídá s Korejci v jejich rodném jazyce. Jednou za čas dokonce na firemních večírcích předvedl pár breakdancových pohybů.

A pokaždé vyvolávaly doširoka otevřené výrazy všech ostatních v kanceláři (a to už jsme viděli skoro všechno, co bylo k vidění) stejnou odpověď: “Čemu se tak divíte? Kdysi jsem…” Následovalo by: “…sloužil jsem na ponorce,” “…hrál jsem ve filmu,” “…strávil jsem rok v Soulu.” A pak by následovalo: “…sloužil jsem na ponorce,” “…hrál jsem ve filmu.” Seznam by mohl pokračovat. A nezáleželo na tom, když to vypadalo, že by v jeho časové ose mohla být nesrovnalost; pokud to Mamut řekl, byla to pravda.

A to nás přivádí k tomuto konkrétnímu dni, kdy jsem zvedl telefon a uslyšel jeho hlas: “Nikiforove, jsi to ty? Střízlivý?” To si ze mě děláte legraci. Jen jednou jsem se v práci objevil opilý, a to bylo po dlouhém večírku před více než rokem. Netřeba dodávat, že to byla příležitost, na kterou odmítal zapomenout a užíval si každou příležitost, kdy mi to mohl vmést do tváře.

“Pojď ke mně do kanceláře.”

Když vás šéf požádal, abyste přišli k němu do kanceláře, znamenalo to, že někdo něco potřebuje - a já jsem ten někdo nikdy nebyl. Mohl jsem se bez těch drobných posměšků obejít, ale co jsem mohl dělat? Vstoupil jsem do dveří a zjistil, že se něco děje Seděl u svého stolu s hrozivým výrazem ve tváři, na který by byl pyšný i sám Čingischán.

Tohle nemůže být dobré.

“Nikiforove, je nejvyšší čas, abys tady udělal nějakou práci.”

Měl jsem pravdu: vypadalo to, že jsem se stal dnešní obětí našeho neohroženého vůdce. Byl to opravdu upír - nemohl usnout, dokud se nenapil něčí krve.

“Tomuhle říkáš novinařina? Já tomu říkám sračky. A všichni ostatní dělají báječnou práci! Třeba Petrovová. Našla si práci jako pokladní v bance, pracovala měsíc a získala informace o jejich personálních problémech. Zaměstnávají venkovské křupany, nechávají je ve zkušební době a platí jim tak málo, že závidí i vandrákům na ulici venku. Užívají si těch mladých tělíček a pak je den před vypršením smlouvy vyhodí.”

Mávl rukou.

“Sakra, Sevastjanov spolupracoval s policií na odhalení podzemního kasina. Třebaže možná chtěl jen napsat článek o kasinu, které objevil, a možná se opil a vyžvanil to starému kamarádovi a možná ten kamarád pracoval pro policii. Ale oni na to přišli. Od policajtů dostal oficiální ocenění a ještě téže noci mu v kasinu rozbili lebku trubkou - asi bonus. Možná kvůli tomu skončil v nemocnici, ale naše čísla se zvýšila, a to je důležité. A co ty?”

“A co já?” Obhajoba je připravena, ctihodnosti. “Petrovová má svou rubriku ‘Zkus to’ a Sevastjanov je na kriminálce. Pokud si vzpomínáte, já mám jen společenskou rubriku. Je to jeden dlouhý řetězec o ničem. O čem by se dalo psát? Kdo se s kým hádá; kdo koho proklel; kteří muži spí s kterými jinými muži; jak si všichni jenom propíjíme život? Jsou to ti samí lidé, kteří se potloukají z jednoho klubu do druhého a dělají den co den to samé.” Odmlčel jsem se, když mě napadla jedna myšlenka. “No, někdy do toho pro jistotu přihodí trochu kokainu nebo heroinu, aby to trochu okořenili.”

Mamut zabručel a řekl: “To se musí nechat. Lidi už nejsou, co bývali… Vezmi si třeba tebe, jak se objevuješ v práci rovnou po flámu.” Viděl můj pohled a mávl rukou. “Dobře, dobře, dělám si legraci. Ale vážně, tvoje články jsou poslední dobou nedodělané. Ne, nazývejme věci pravými jmény, jsou příšerné, a proto ti dávám článek.”

Na místě jsem zvadl. Mamut se rozhodl, že mi dá příběh? Sám? Z vlastní vůle? Nahoře bylo dole, černá byla bílá a peklo zamrzlo. Koneckonců, stejně dobře mohl mít nad dveřmi ceduli s nápisem: “Popusťte uzdu své fantazii, vy paraziti, a nezapomeňte si oživit fakta. A jestli vám o to nejde, tak ať vás při odchodu nepraští dveře do zadku.” A taky že ne. A tady mi dával za pravdu? Ostražitě jsem se na něj podíval…

“Dobře,” řekl Mamut nevzrušeně. “Nevíš náhodou, jaká je teď nejoblíbenější forma zábavy?” “Ano,” řekl jsem. Opět mávl rukou nad jakoukoli odpovědí. “Eh, na to neodpovídej - jenom zamumláš něco o chlastu. Virtuální světy jsou momentálně na vrcholu seznamu - myslím nejnovější generaci s plným ponořením. Víš, tam, kde je kapsle, do které vlezeš, a na lebku ti připevní nějaké elektrody. Pak se voilà přenesete do jiné reality, kde jste pokryti železem a v ruce máte kyj… nebo meč. To je jedno.

Mamut se pro zdůraznění odmlčel. “Říká se, že tvůj skutečný život je TAM a ty se sem vracíš jen proto, abys snědl nějaké jídlo a došel si na záchod. Je to samozřejmě směšné, ale něco na tom musí být, když to dělá tolik lidí. Chci, abys to zkusil, zjistil, jaké to je, trochu se pohádal a napsal článek…, vlastně šest nebo sedm celovečerních článků s pokračováním.”

“Semjone,” zakňoural jsem rychle. “Já hry nehraju! Opravdu bys to měl nechat udělat Petrovou, to ona by to měla ‘zkusit’. Ale ne, ona se dostane k tomu, aby dělala průvodkyni v Turecku nebo pracovala pro někoho na Rublevce. To já mám lézt do kapslí a trčet v nich. A víš co…”

“Nech toho!” zařval Mamut a potřásl si rozcuchanou, nestříhanou, šedivou hřívou. “Jediné, co Petrova zná, jsou písmenka na počítači, a s těmi má občas problémy. Zrovna nedávno hledala na klávesnici klávesu ‘any’. Nemohla ji najít a celé dopoledne probrečela. A neříkej mi ty kecy o tom, že nehraješ hry. Myslíš, že nevím o těch kancelářských LAN bitvách, které jsi před pár lety rozpoutal? Očividně o hrách něco víš.”

“Kde bych vůbec vzal kapsli?” “Nevím. Vytáhl jsem velké zbraně a hrál na jeho lakomost.”Vím, kolik stojí. A předplatné stojí majlant. Myslíš, že si to všechno zaplatím sám?”

“Nemusíš to platit,” zavrčel Mamut. “Pamatuješ si na ty lidi v oblecích, co se tu stavili minulý týden? Ne? Na tom nezáleží. Byli z firmy Radeon, která navrhuje kapsle - a samozřejmě i hru. Samozřejmě mi dali kapsli a certifikát na hru. A to mě přimělo přemýšlet o tom, že o tom nic nevím…”

Pak už to všechno dávalo smysl, ten starý páprda. Džíny - musely to být džíny - reklamy, obvykle placené v hotovosti, které se maskovaly jako součást článku nebo filmu. Takže dostával podíl pod stolem. Co ty víš?

“…a VIP účet na celý půlrok. Nemyslím si, že by nám takoví lidé dali jen tak nějakou starou blbost, a ať už vyrobili cokoli, nemůže to být tak špatné. Takže chci, abys se tam prošel, prohlédl si to a napsal objektivní, dobrý - zdůrazňuji, DOBRÝ - článek. A jestli nebude dobrý, tak si o tvých problémech s alkoholem promluvíme znovu. Nebo tě prostě vyhodím za to, že jsi zradil důvěru, kterou jsme v tebe vložili. Každopádně zítra bude kapsle doručena, takže se ujisti, že budeš doma zhruba od dvou hodin. Jakmile ji připraví, jdi dovnitř. Máš na to dva týdny… ne, spíš měsíc. Jen tak dlouho, dokud nebudu mít na konci na stole šestidílný nebo sedmidílný seriál. A napiš něco o Radeonu - kapsle je pohodlná, nebolí tě po ní záda, je to lehké na zadek, něco takového…”

Kdybych se k tomu postavil logicky, měl mě Mamutův proud příkazů poslat zapít svůj žal se svěšenou hlavou - už jen proto, abych si zachoval dobrou pověst. Hele, když se o mně řekne, že jsem alkoholik, tak jím budu. Ale na chlast jsem neměl náladu. Místo toho jsem rychle posbíral papíry na stole, nacpal je do zásuvky a oznámil kolegům v kanceláři: “Čau, cucáci. Mamut mě poslal na měsíc na pracovní cestu, takže všichni můžete zezelenat závistí.”

“Doufám, že jsi na cestě do Čečenska nebo na Antarktidu,” ozvala se sarkasticky Kaleria Georgievna. Psala rubriku Naši malí přátelé o domácích mazlíčcích. Všichni jsme jí říkali Krysa, díky jejímu zubatému obličeji, šedivým vlasům a hltavé povaze.

“Ideální místo pro tebe!” prohlásila.

“Ne.” Zavrtěl jsem hlavou. “Je to Soči na měsíc, abych psal o životě na pláži. Blíží se hlavní sezóna, takže tam jsou všichni, kdo něco znamenají!”

“Zkurvysynu!” zaúpěla půlka kanceláře a já vyběhl ven s mávnutím aktovky. Všichni se chystali jít Mamutovi po krku, proč zaplatil tomu otravnému děcku, aby strávilo červen v Soči místo někoho lepšího nebo významnějšího, a já jsem nehodlal zůstat u toho, aby mi znepříjemňoval život. Ale vážně, co mu bylo do toho, aby vytahoval moje opilecké dobrodružství nebo mi dával propagační úkoly? A to aniž by mi nabídl byť jen nepatrný podíl!

Cestou z budovy jsem přemýšlel o své profesi. Práce novináře je něco jako práce detektiva. Nejdřív sbíráte informace, pak je chvíli promýšlíte a pak… No, a pak práci dokončíte. Detektivové používají získané informace tajně proti konkrétní osobě nebo skupině lidí, pokud se na tom předem dohodli. U novinářů je tomu naopak. Informace předkládáme veřejnosti, a tím si získáváme dobrou pověst a dostatek peněz na jídlo na stole.

I když, počkejte chvíli, pomyslel jsem si, možná “pověst” není to správné slovo. Od teď budu mluvit o “zkušenostech” nebo “XP”, které jsem získal za zdolávání úkolů, zabíjení příšer nebo procházení čehokoli jiného, co se ve hře dalo dělat.

Teď jsem hráč. Pche, chlapče! I když, možná máš ve hře taky nějakou reputaci? Na tom teď nezáleží. Je čas sbírat informace.

Cestou domů jsem se v myšlenkách vrátil k RPG a MMORPG, které jsem hrál před mnoha lety. Nebyl jsem žádný hardcore nebo tak něco. Byl jsem normální kluk, který vyrůstal v době počítačů, takže jsem trávil spoustu času prohlížením sociálních sítí, listováním ve fórech a někdy i vyhledáváním porna. (A neříkejte mi nesmysly typu “porno si prohlížejí jen úchylové” - to dělají všichni, jen ne všichni si to přiznávají.) A samozřejmě jsem hrál hry. Většinu času mi zabraly střílečky, i když RPG jsem hrál dost na to, abych se v nich vyznal. Teď bylo všechno jiné: kapsle a virtuální realita, která působila, no, skutečně.

Mimochodem, dovolte mi, abych se na chvíli představil. Ještě jsem vám nic neřekl, což není správné, i když není moc co říkat… Je mi 36 let a jsem z Moskvy. Jsem rozvedený a nemám žádné děti. Žiju sám a svých 36 let jsem prožil podobně jako kdokoli jiný v mém věku. Jsem typický velkoměstský chlap, který vyrostl v typické domácnosti, a mám před sebou typický život. Narodil jsem se, chodil do školy, vystudoval vysokou školu a narukoval do armády. (Dobře, je to trochu neobvyklé, že po získání titulu narukuji do armády…) Odsloužil jsem si smluvenou dobu, našel si práci, oženil se, rozvedl a jsme tady.

Do armády jsem vstoupil, protože jsem neměl nic lepšího na práci. Víte, tak to někdy chodí. Žijete plnohodnotný, spokojený život, a pak se jednoho dne něco stane a vy nemáte nic. Tak to bylo i u mě. Měl jsem titul, holku, KVN[3], krásné auto (možná nebylo nové, ale aspoň to byl Chrysler) a nejlepšího kamaráda. Pak jsem odmaturoval, KVN se mi rozpadlo, na Chrysleru se rozbil podvozek a levnější by bylo prostě koupit nové auto. Pak jsem přistihl svou přítelkyni s klukem, kterého jsem považoval za svého nejlepšího kamaráda. Tak to šlo dál, skoro jako ve filmu - v jednu chvíli jsem byl na vrcholu světa a v další jsem neměl nic.

Pak jsem udělal něco, co jsem nikdy předtím neudělal. Vyložil jsem to všechno tátovi, který si dal panáka rumu a řekl: “Jdi do armády. To ti vyčistí hlavu. Když trávíš veškerý čas hladový, lidi na tebe celý den řvou a přemýšlíš, jestli ti dají hadr nebo kartáček na zuby, až přijde čas umýt záchod, přestane tě zajímat všechno ostatní. Jen ve filmech vojáci myslí na svou přítelkyni doma. Tam se staráte jen o to, abyste našli další jídlo a vyhnuli se práci navíc. No, a snažíte se, abyste dostali co nejméně ran. Nebo se můžeš přidat k námořnictvu -tam bude tvůj život vypadat jako pohádka. Je to brutální.”

A tak jsem se vydal do naší místní náborové kanceláře, kde mě šokovaný blbec náborář málem zapsal na psychologické oddělení. Z Moskvy? S diplomem? Chce do armády? Přišel a přihlásil se, protože se chtěl naučit něco užitečného? Tomu chudákovi málem praskla hlava.

Odjel jsem na rok a půl. K mariňákům? Výsadkáři? Ne. Šel jsem k vojenským inženýrům. A víte, že můj táta měl pravdu? Když máte pořád hlad, vaším nejcennějším majetkem je role toaletního papíru (z novin vás svrbí zadek) a žebra vás bolí od rány, kterou vám den předtím uštědřil seržant Poletajev (ti burani mají městské lidi, a zvlášť Moskaly, opravdu rádi… někdy je milují rovnou v nemocnici), všechno ostatní dostává jiný rozměr. Můj KVN se rozpadl - žádný problém, nikdy jsme si nebyli tak blízcí, abychom to spustili. Rozbilo se mi auto - žádný problém, metro bylo postaveno tak, aby přečkalo jadernou válku, takže tam bude až do konce světa. Tvoje holka utekla s tvým bývalým přítelem - je to opravdu tak velká ztráta? Ačkoli, porce maminčina boršče a pár jejích maličkých koláčků…

Nicméně po půl roce to bylo mnohem jednodušší a nic netrvá věčně; každému dříve či později skončí smlouva. Nakonec jsem byl zpátky doma, ověšený stužkami, pochvalami a lesklým služebním záznamem. Táta se na mě podíval, řekl mi, že už jsem chlap, a předal mi klíč od bytu, který dostal od dědečka. Oslavil jsem to zdravou dávkou vodky, vylepšil si noc zdravou dávkou holek a vyslechl si dobrou zprávu, že můj bývalý přítel se už stihl jak oženit, tak rozvést s mou bývalou přítelkyní tři měsíce po svatbě, když ji načapal pod sousedem.

Chvíli jsem přemýšlel, jestli ji pak sousedovi nepředal jako dalšímu v řadě uživatelů. Pak jsem vyhrabal svůj starý novinářský diplom, sfoukl z něj prach, hledal práci a našel ji v novinách Capital Herald. A tak jsem tam čekal na kapsli. Vlastně jsem tam nejen seděl, ale i sbíral informace. Den předtím jsem se po odchodu z práce rozhodl, že se jen najím a půjdu spát, ale dnes jsem se ponořil do herních fór.

Tak tady to je: Fayroll. Byla tam tuna hráčů, mečů, magie a spousta ras, specializací a craftingu. Byly tam kontinent se čtyřmi obrovskými - naprosto gigantickými - hráčskými zónami se spoustou lokací pro jednoho hráče. Nově objevený druhý kontinent byl ve vývoji a nebyl tak hustě osídlený. Ve hře byly rozsáhlé úkoly, plně nelineární postup a nespočet NPC (nehráčských postav) zabudovaných do hry, které hráčům zadávaly úkoly, pomáhaly jim, ubližovaly jim nebo jednoduše vytvářely plně pohlcující atmosféru a prostředí. Hlavní věcí, která se od mých herních dob změnila, bylo to, že místo monitoru (a později neuro-helmy) a pohledu z třetí osoby (nebo někdy z první osoby) se hra vyznačovala stoprocentním ponořením. Jinými slovy, jediný rozdíl mezi ní a skutečným světem byl ten, že nebyl skutečný.

Podíval jsem se na hodiny a zavrtěl hlavou. Už byly tři hodiny a pořád nikdo. Možná nepřijdou. Pomyslel jsem si. A co potom? Možná se všechno změnilo, certifikát byl zrušen a já jsem z obliga? A samozřejmě, zrovna když jsem začala doufat v to nejlepší, zazvonil zvonek. Otevřel jsem dveře a do bytu mi vkráčeli dva zamračení uniformovaní muži, jeden starší než druhý.

“Něco není v pořádku?” Sklesle jsem se zeptal. Nijak mě nepovzbudili.

“Samozřejmě že není,” odpověděl ten starší. “Bydlíte v sedmém patře a nefunguje vám výtah. Museli jsme to monstrum vynést nahoru sami, a je to těžký jako kráva.”

A s tím vnesli dovnitř asi metr a půl vysokou bednu, v níž, jak se zdálo, čekal pohádkový oř, aby mě odnesl do kouzelného světa mečů, kouzel, osudových krásek a odvážných dobrodružství. Jedinou útěchou mi bylo, že to nebude na dlouho.

O hodinu později byl nábytek přemístěn (ukázalo se, že kapsle musí být na určitém místě postavena právě tak), nadávky volně tekly proudem a kapsle byla na svém místě. Moji noví přátelé odešli a já jsem obešel neobvyklý předmět, který ovládl můj byt.

Několik obchůzek kolem a já jsem pevně uchopil něco, co zvenčí vypadalo jako něco mezi vanou s malou loďkou, z níž trčely dráty a další přídavná zařízení.

“No, čekáním se nic nezmění. Uvidíme, co tenhle chlapík dokáže.”

A sedl jsem si k počítači.

Než montéři odešli, vysvětlili mi, co musím udělat a stisknout. Podle nich při prvním spuštění přístroj načetl vaši mozkovou činnost a seřídil zařízení tak, aby bylo pro hráče co nejpohodlnější. Zeptal jsem se jich, jestli je možné se do hry příliš ponořit, a oni mi řekli, že má funkci, která vypne hráči přístup, když systém zjistí, že je jeho mozek na hranici svých možností. Hráč byl nucen přejít do útlumového režimu, kdy viděl rozmazaně a chyběla mu koordinace. V podstatě to znemožňovalo hrát hru. Myslel jsem si, že je to chytrý způsob. Vzpomněl jsem si na kamarády z dob, kdy jsem hrával hry, kteří se do nich zapojovali tak, že vydrželi 12 až 16 hodin bez jídla a pití. Viděl jsem feťáky, kteří vypadali líp.

Celé to monstrum (instalátoři tomu říkali “neurální lázeň”, i když já jsem zůstal u “kapsle”) jsem připojil k počítači, kde jsem se nejprve zaregistroval a vytvořil si účet. Prvním překvapením bylo, že jsem mohl hrát jen za jednu postavu. Za starých dobrých časů jsem mohl mít na jednom serveru pět účtů a mnohem více postav a serverů bylo téměř neomezeně.

Ale tady ne. Vyber si něco a hraj. Zvyšuj si úroveň, rozvíjej dovednosti a shromažďuj věci, přátele a nepřátele. A když se mi výsledek nelíbil nebo mě to přestalo bavit, mohl jsem to smazat - se vším, co jsem nashromáždil, a s celou svou historií - a založit si nový. To byly mé jediné možnosti.

Tak jdem na to.

První, na co se mě program zeptal, bylo, jestli si chci vybrat jméno. Mohl jsem si buď vybrat nějaké ze seznamu, nebo si sám vymyslet nové, i když na to druhé jsem byl příliš líný.

Věděl jsem, že najít dobré jméno je důležité. Musel jsem na to jít chytře. A vtipné bylo, že zatímco na hru jste si mohli vzít tolik času, kolik jste potřebovali, když jste se narodili, neměli jste na výběr a museli jste přijmout to, co vám bylo dáno. Někdy, jako v mém případě, vám to zanechalo ne zrovna ideální přezdívku. Netuším, jestli to bylo alkoholem, atmosférickým tlakem, šokem a štěstím, že jsem se narodil, nebo čím, ale můj otec mě pojmenoval Harriton. Pojmenoval mě a nikdy se nad tím nezamyslel; to já jsem s tím musel žít. Po celou školu, vysokou a hlavně na vojně jsem byl jen rád, když mi lidé říkali Harry (což v ruštině znamená ošklivý vymahač). Alternativy byly mnohem horší.

Zadal jsem první písmeno svého skutečného jména a program vytáhl seznam připravených uživatelských jmen. Jedno mě obzvlášť zaujalo: Hagen. Něco se mi na něm líbilo a jako člověk, který má tendenci důvěřovat své intuici, jsem se rozhodl, že do toho půjdu. Každopádně mnohem lepší než moje skutečné jméno.

Rasa: člověk. Rozhodl jsem se tak už v době, kdy jsem byl mladý hráč, ještě než někdo slyšel o Fayrollu. Elfové byli příliš nemastní neslaní, trpaslíci oškliví a půlčíci měli chlupaté nohy. A zapomeňte na orky, trolly a gobliny - ti byli prostě zlí. Jistě, spousta lidí si je ráda zahrála, a to je v pořádku; někdo má rád lízátka a jiný raději okurky. Ale já jsem zůstal u lidí, protože jsem na ně byl nejvíc zvyklý.

A to bylo v podstatě všechno. Fayroll se od her, které jsem hrál, lišil tím, že jste si po tutoriálu - startovní lokace bez agresivních příšer, kde se hráči nemohou zabíjet navzájem -vybrali třídu a specializaci. Tato oblast se jmenovala Noobland (někteří vývojáři mají smysl pro humor).

Nyní jsem se musel rozhodnout, kým chci být, a to tak, že jsem si vybral instruktora a dostal od něj úkol pro zvolenou třídu. Pokud jsem například chtěl být mágem, musel jsem najít instruktora mágů a získat od něj úkol. Pokud jsem chtěl být zlodějem, měl jsem dostat úkol a vyrazit něco ukrást, vzít si pití a skončit ve vězení. Chceš být hrdina? Jdi do toho!

Body atributů se přidělovaly víceméně tak, jak tomu bylo vždycky: hráči si je s každou novou úrovní rozdělovali sami. Jedním z důležitých rozdílů bylo, že Fayroll neměl žádné multiclassy; každý si vybral specializaci sám pro sebe, a to bylo vše. Tato specializace byla jediná, na které se pracovalo. Žádné archetypy jako mág/zloděj nebo válečník/klerik.

Souhlasil jsem s tím, že program bude vycházet z mého skutečného vzhledu, a rozhodl jsem se, že nebudu číst všechny ty digitální nesmysly, které mi předhodili. A s tím se mi dostalo slavnostně táhlé hudby připomínající opileckou dudáckou kapelu. Zachrčel jsem. Na obrazovce se objevila zpráva, která mě informovala, že byla vytvořena postava Hagena.

“Díky bohu. Začneme modlitbou,” řekl jsem, když jsem si lehl do vany/kapsle, manipuloval s tím, co mi instalátoři řekli, a uviděl světlo na konci tunelu, které mou novou postavu zavedlo do zcela nového světa.

Kapitola druhá

Odvážný nový svět

“Ha! To je Beloomut!”

To byla moje první reakce na svět Fayroll. Světlo mě vyplivlo na poměrně úzkou ulici lemovanou oprýskanými dřevěnými domky, které mi připomínaly Beloomut, malé provinční městečko, kde jsem jako dítě strávil mnoho šťastných letních prázdnin. Dokonce i ty nejnovější budovy tam vypadaly přesně jako ty, které byly po mých obou stranách. Na zlomek vteřiny jsem ucítil vůni polí svého dětství, ohňů, které jsme večer zapalovali, pečených brambor a prachu pod pneumatikami kola.

Otočil jsem se a podíval se na místo, odkud jsem přišel. Byl to vyřezávaný oblouk obklopující perleťový prostor. Vůně z dětství, které se mi vznášely v hlavě, se rychle rozplynuly, když se z oblouku vyřítil nějaký chlápek oblečený v něčem výrazně exotickém, zuřivě se na mě podíval a prohlásil: “Ježiš, vole, proč tu stojíš v cestě?”

A odběhl. Otočil jsem se, abych se na sebe podíval, a uvědomil si, že nejsem oblečený o nic lépe. Když o tom teď přemýšlím, slovo “oblečený” ani zdaleka nevystihuje ty podivné hadry, které jsem měl na sobě. Možná jste viděli ty staré rubášky mužiků[4] ve filmech odehrávajících se na Vladimirově Rusi? Je to totéž, na co narážím. Roztrhaná košile z plátna… nebo z konopí, to netuším, kalhoty z téhož a pytel vhodný pro žebráka s dřevěným hrnkem a pár kousky chleba uvnitř. A ten zápach – opět, vhodný pro žebráka.

A to mě přivedlo na zajímavou myšlenku: v tiskové zprávě společnosti Fayroll se uvádí, že hráči mohou hrát za kohokoli. A co třeba tulák na ulici? Jaké dovednosti by si museli osvojit? “Žebrání”, “vybírání plechovek” a “smrad”, pasivní schopnost, která oslabuje protivníky na pět minut? Dělám si samozřejmě legraci. I když, abych byl spravedlivý, na jednom populárním internetovém portálu jsem četl, že žebráci jsou nejlepšími hráči RPG, protože jsou zvyklí šmejdit po všech možných zákoutích a neúnavně hledat všechno, co lidé nechají ležet kolem.

A přesně o tom ta hra byla - o sbírání kořisti, kterou jste získali z příšer, beden, džbánů a kdekoliv jinde, kde si to nějaký zvrhlý vývojář vymyslel. V konečném důsledku tráví pobudové na ulici čas hledáním všeho zajímavého, co se povaluje kolem, zkouší si to a nakonec si nechávají jen ty nejlepší krámy, které najdou. Jaký je tedy rozdíl mezi hráčem a vandrákem? Dobře, zapomeňte na to. Na ničem z toho nezáleží. Žebráka nepotřebujeme, já jsem bojovník, mohutně stavěný mužský tank; pilíř skupiny; a naděje sirotků, ubožáků a nuzáků. Barbar nebo paladin, i když to nevypadá, že by tu nějací paladinové byli.

Tak jsem se vydal ulicí.

“Hej, chlape, nechceš se přidat k naší skupině? Jdeme se porozhlédnout po Nooblandu, splnit pár úkolů, poskočit o pár úrovní výš.”

Otočil jsem se a uviděl zavalitého trpaslíka s rozcuchanými vousy a koženým oblečením, které bylo vlastně docela slušné. Vedle něj byla dvojice oblečená stejně jako já.

“Tak pojď,” řekl trpaslík, jehož jméno, soudě podle cedulky nad ním, bylo Frori. “Najdeme ještě jednoho a půjdeme. Vím, kde najít nějaké dobré úkoly, takže to bude skvělé. Pak se vydáme do Aeganu.”

Aegan, Aegan, listoval jsem v duchu v průvodcích, které jsem zběžně přečetl. A-a-ah, Aegan -město, kam hráči chodí po Nooblandu. Brána do velkého světa.

“To zní dobře,” řekl jsem tomu prckovi. “Pošli mi skupinu. I když bych ti měl dopředu říct, že budu válečník.”

“Žádný problém,” odpověděl. “Buď si, kým chceš. Tady je ta skupina.”

Objevilo se okno s nápisem:

Frori tě zve do své skupiny.

Přijímáš?

Netřeba dodávat, že jsem kliknul na “Přijmout”.

Připojil ses ke skupině! Vedoucí: Frori.

“Takže, Frori, můžeme už jít, nebo co?” Zeptal jsem se svého nového vůdce.

“Ne, nejdřív najdeme ještě jednoho,” odpověděl trpaslík a pozorně si prohlížel hráče, kteří chodili a běhali kolem. A proud hráčů vstupujících do hry stále sílil, což dodávalo věrohodnost číslům o návštěvnosti, kterým jsem moc nevěřil.

“Dobře, v pohodě. Tak já budu támhle v rohu a budu se dívat do nastavení.”

Přešel jsem k plotu před budovou, přikrčil se, abych se o něj opřel, a otevřel nabídku atributů.

Základní atributy:

Síla: 1

Intelekt: 1: 1

Obratnost: 1

Výdrž: 1

Moudrost: 1

Dobrá, pomyslel jsem si. Nic moc. To je jedno. Půjdu si trochu zabojovat s tím trpaslíkem, odemknu si pár úrovní, a to mi pomůže. Očividně se nesnaží jen pomáhat lidem - i jemu z toho něco kápne. Každý manipulátor má ale své slabé místo. Musíte ho prostě najít.

Zatímco jsem tam přemítal a výmluvně hovořil o smyslu života, život tam na mě jen tak nečekal. Kolem mě pochodovali pořád ti samí nešťastníci jako hadrový průvod, i když se ty hadry lišily barvou, počtem děr a způsobem záplatování. Admin rozhodně nešetřil, pokud šlo o design. Jo, a jednoho z těch vandráků odchytil náš neohrožený vůdce Frori. Když si všiml, že ho pozoruju, pokynul mi rukou připomínající lopatu:

“Hej, bojovníku, pojď sem. Skupina je připravená, takže se vydáme za tetou Doris a začneme náš první úkol. Nějací jezerní skřeti ji přes den obtěžují a nedají jí svým hlukem spát celou noc. A znáš tetu Doris - je to žena, které si vážíš a ceníš si jí. Takže pojďme těm skřetům připravit jejich vlastní malý koutek pekla.”

“To zní dobře,” začal jsem. “Ale čím je zabijeme? Holýma rukama?”

“No jasně,” Frori vypadal zaskočeně. “Vždyť nic nemáš. Ani žádné peníze. Nebo ne? Nikdo nic nemá? Jo, to jsem si myslel. Dobře, tak to uděláme takhle: Koupím vám každému kyj od NPC v obchodě támhle. Dá mi dobrou nabídku. A vy mi na oplátku dáte veškerou kořist, kterou dnes nasbíráte.”

A je to tady! Úlisný mluvka, tenhle týpek. Tak takhle se tak takhle se tady dělá byznis. Tak se na to podívejme: pět otrhanců, 6-7 hodin boje, abyste s nimi prošli 2-3 úrovně… to bylo hodně tržní kořisti, i když byla levná. Pár týdnů jste na tom hospodařili tak, že jste vraceli peníze do vybavení, které nestálo skoro nic, a měli jste počáteční kapitál. A dokonce jste získali i nějaké zkušenosti. Navíc tu nebylo vůbec žádné riziko a nebylo to tak, že bychom měli na výběr. Kdybychom řekli ne, vždycky by se našel někdo jiný, kdo by nás nahradil. Ale vsadil jsem se, že později, těsně předtím, než bude čas Noobland opustit, řekne: “Promiňte, lidi, musím si jít něco opravdu, ale opravdu zařídit.” A šel by vytvořit novou skupinu. Pokud by se někdo, komu pomohl, někdy prosadil, mohl by se k němu později dokonce přitočit s malou připomínkou: “Hele, ty si nepamatuješ, jak jsem ti koupil tvůj první kyj, že ne…?”

A utřel si slzu…

Dva ze spolubojovníků radostně vykřikli, že jdou do toho, zatímco elf Oygolinn (ten, kterého Frori naverboval jako posledního) stál a zvažoval rozhodnutí. Brzy i on souhlasil a přikývl. No, pokud s tím souhlasili všichni ostatní, tak já taky. Ve skupině je život zajímavější.

Poté, co jsme se všichni společně rozhodli, že do toho půjdeme, a vzdali se přitom své kořisti ve prospěch podnikavého trpaslíka, nás rychle zavedl do místního supermarketu a koupil nám ty nejjednodušší kyje, které našel. V obchodě toho bylo hodně, i když to všechno bylo tak nějak obyčejné. Na druhou stranu jsem v tu chvíli nečekal nic zvláštního.

Jednoduchý klacek

Jednoruční zbraň

Poškození: 6-10

Typ poškození: drtivé

Trvanlivost: 80/80

Trpaslík pak velkolepě prohlásil: “A teď, když držíš v rukou svou úplně první zbraň ve světě Fayrollu, zapamatuj si tento okamžik a nikdy na něj nezapomeň!” To mě jen utvrdilo v podezření, že pokud se někdo z nás někdy stane vážným hráčem této hry, dříve nebo později zaklepe na dveře jako duch minulých Vánoc.

Teta Doris bydlela v rozkošném domku vzdáleném asi sedm minut chůze od krásného jezera. Frori zabušil na dveře z vyřezávaného ořechu, a když jsme vstoupili, zašeptal naším směrem rychlý příkaz: “Utřete si nohy. Jestli do domu zanesete špínu, nikdy se nedočkáme úkolu. Je to velký maniak na čistotu.”

Uvnitř domu nebylo jen čisto, byl sterilní jako operační sál. Ze samotné tety Doris se vyklubala drobná stařenka s šedivými kudrnami, čistou zástěrou a bílým čepcem. Vypadala vyčerpaně.

“Jak to jde?” zeptala se Frori. “Jak se cítíte, tetičko Doris?”

“Ach, to je ale zdvořilý trpaslík! Nic moc,” odpověděla teta Doris smutně. “Sotva můžu spát, když je tu každou noc takový hluk a vřava.”

Frori mě píchl do boku a zasyčel: “Zeptej se proč. Tenhle úkol už jsem splnil, takže mi ho nedá.”

Samozřejmě, že jsi ho splnil. Předpokládám, že tady taky nejsi poprvé…

“Odkud se bere ten hluk, madam?” Zapojil jsem se do rozhovoru. “Kdo vás nenechá spát?”

“To ti jezerní skřeti,” rozhazovala stará paní rukama. “Kdo ví, kde se ty prokleté bestie vzaly, ale teď žijí v mém jezírku. Každou noc dělají rambajz tak hlasitě, že nemůžu usnout. Ťukají na okna, dělají ksichty, jeden dokonce nedávno vylezl na střechu a běhal tam tak dlouho, dokud se k němu ostatní nepřidali. A pak vytáhli nahoru nějaké staré koryto a klouzali po něm dolů a křičeli:”To jsou saně, bejby, jo!“. Co jsou to saně? Nejspíš nějaká skřetí kletba. Je to strašné. Na střeše mi zbyly sotva šindele!”

Stařenka začala tiše plakat a utírala si slzy sněhobílým kapesníkem, který vytáhla z rukávu.

“Dobře, tetičko Doris, co kdybychom šli ty skřetí příšery vyděsit tak, že už se k tvému domu nikdy nepřiblíží?” Navrhl jsem.

“Ach, zlatíčka, prosím, pomozte,” pod�vala se na mě milá stařenka s nadějí. “Ale nevím, jak bych vám mohla poděkovat. Nemám nic, co bych mohla dát!”

“S tím si nedělejte starosti,” usmál jsem se. “Jsme pionýři, kteří vyrazili pomáhat lidem, takže za to nic nechceme.”

Máš novou nabídku: Zkroťte chuligány.

Úkol: Zabij 10 jezerních skřetů, aby zbytek opustil jezero u domu tety Doris.

Odměna: 200 zkušeností

3 kousky tvarohového koláče od tety Doris.

3 jablka ze sadu tety Doris

Přijmout?

Jakmile všichni dostali úkol, ještě jednou jsme starou paní ujistili, že se skřeti brzy setkají se svým stvořitelem, a odešli jsme.

“Jsou tu i jiné úkoly, ale ty stojí za prd,” poznamenal Frori. “Jdi sem, jdi tam. Doruč dopis, naplň sud vodou, vyrob násadu na rožeň. Nic, na co bys potřeboval kyj, a rozhodně nic, co by ti vlilo do žil pořádnou dávku adrenalinu. Ale mlátit skřety - to je mnohem lepší. Zkušenosti a zároveň nějaká zábava!”

“A kořist není taky špatná,” řekl jsem a dotáhl jeho myšlenku do logického konce.

Než jsme domluvili, dostali jsme se na okraj jezera zamořeného hemžícími se gobliny. Několik dalších hráčů pobíhalo po břehu a mávalo zbraněmi.

“Poslouchejte!” Frori mávl svou lopatovitou rukou. “Tohle je to skřetí jezero. Přilákáme je sem jednoho po druhém a společně je sejmeme.”

“Proč po jednom?” zeptal se Oygolinn. “Proč sem prostě nedostaneme skupinu a nesplníme to najednou?”

“To nefunguje,” nesouhlasil Frori. “Především vylézají z jezera jen po jednom, a jakmile ho k sobě přilákáme, bude to pro vás náročné. Vy jste pořád jenom na první úrovni a oni jsou na třetí. Musíme se na ně seřadit, takže budeme potřebovat frontu na zabíjení.”

“No, není to hezky řečeno,” řekl jsem si pro sebe. “Fronta na zabíjení. To by byl skvělý název pro detektivku.”

“Hej, lidi!” zakřičel Frori na ostatní hráče, kteří stejně jako my toužili zabít některého z vodních vetřelců. “Kdo je poslední ve frontě na skřety?”

“Já,” odpověděl elf s hrdým a těžko vyslovitelným jménem Euardenalil. “Počkejte, všech pět z vás se chystá zabít jen jednoho z nich?” “Ano,” odpověděl jsem.

“Jo,” odpověděl Frori. “I když ne jen jednoho. Je nás pět a chceme zlikvidovat pět skřetů jednoho po druhém. To je fér. Pak se vrátíme na konec řady, abychom dokončili zbytek úkolu.”

“Ha, fér!” rozhořčil se trpaslík jménem Forin. Přišel za námi a hledal gobliní krev. “A jak dlouho budeme my ostatní čekat, zatímco vy pět se budete bavit?”

“Ne déle, než ti bude trvat, než jednoho z nich zabiješ,” řekl Frori. “Sedíme tady, žvaníme a žvaníme, a ten blbec támhle pořád ještě neskončil.”

Po celou dobu našeho rozhovoru se člověk jménem Zubiloff neúspěšně snažil dorazit jednoho z kníratých a zubatých protivníků tety Doris. Zubiloff držel v ruce sukovitý klacek, kterým občas ke goblinovi přiběhl a ubral mu pár zásahových bodů. Goblin se na oplátku roztočil jako vír, zašklebil se a pokusil se do Zubiloffa zabořit své zuby ostré jako jehly. Několikrát se mu podařilo kousnout.

“Chce si někdo vsadit na vítěze?” zavrčel Oygolinn.

Frori se na něj zamyšleně podíval, v očích se mu leskly mince. Zdálo se, že náš podnikavý trpaslík vzal to, co jsem považoval za Oygolinnův vtip, vážně. Oygolinn se stejně zamyšleně díval na probíhající bitvu a vysvětloval, že existují tři druhy skřetů: jezerní, lesní a horští.

Jezerní skřeti představovali pro hráče nejmenší nebezpečí. Byli nejméně agresivní, takže se drželi neškodných kousků, jako je házení hlíny na vás a plivání na záda, dokud jste je nechali na pokoji. Živili se listím, hlemýždi a vším, co se v jezeře nachází, a žili pouze ve stojatých vodních plochách. Lesklé věci pro ně byly neodolatelné, a přesně tak jsme je plánovali nalákat k místu, kde jsme byli.

Lesní skřeti byli jiní. Byli mnohem nebezpečnější a zlejší, zejména ve skupinách, a byli to dokonce nenasytní kanibalové. Lidé i trpaslíci jim chutnali stejně dobře. Někteří říkali, že by snědli všechno, co by se jim dostalo pod ruku - dokonce i kameny. Žili v lesích a ve Fayrollu jste je mohli najít všude.

Horští skřeti byli nejvzácnější a nejchytřejší ze všech. Lidem se raději vyhýbali, i když rádi posílali laviny kamení nebo sněhu na každého, koho viděli chodit někde poblíž svahu.

“Jak to, že toho tolik víš?” zeptal jsem se Oygolinna s respektem v hlase.

“Než jsem se připojil ke hře, pročetl jsem spoustu fór,” zněla jeho důstojná odpověď. “Jestli se chceš někam dostat, musíš hře rozumět.”

Vtom Zubiloff udělal poslední odvážný výpad, sekl po goblinovi a zasadil mu smrtelnou ránu. Goblin zavřískl, několikrát sebou škubl a vypustil duši. Jeho tělo se rozpláclo na trávě.

“Pojď, ušáku, nahoď ho.” Frori ukázal Euardenalilovi směrem k rybářskému prutu ležícímu na břehu. Byla k němu přivázaná velká mince. “Dělej, zdržuješ frontu.”

“A příští kolo je naše,” řekl Frori a podíval se na nás. “Nezapomeňte, že nepoužíváme pravidlo posledního úderu, takže zkušenosti se mezi nás rozdělí rovnoměrně bez ohledu na to, kdo ho zabije. Já skřety vydráždím, takže budou útočit jen na mě. Já mám vyšší úroveň a více bojových zkušeností, takže vy ostatní na mě musíte počkat a pak se do toho pustit se vším všudy. S pěti kyji je rozlouskneme jako ořechy. A nezapomeňte, že kořist, kterou od nich nasbíráme, dostanu já.

Objevila se zpráva:

Vůdce skupiny stanovil nové pravidlo pro rozdělování kořisti: Pouze vůdce skupiny.

O pět minut později přišla řada na nás, abychom jezero zašpinili gobliní krví. Frori zvedl prut a nahodil návnadu. Nejprve se na hladině neobjevilo nic víc než pár bublinek, které však brzy následoval malý vír. Nad hladinu se vynořila slizká gobliní hlava, napůl ušatá a samá vráska. Očima bloudil po břehu a hledal minci, kterou zahlédl pod vodou.

Frori minci popadl a mával s ní kolem sebe, aby upoutal goblinovu pozornost.

“Dej ji sem! Moje!” skřehotal goblin a skákal směrem k trpaslíkovi.

Náš vůdce kývl hlavou, a jakmile byl goblin dostatečně blízko, zasadil mu ránu palicí.

“Uf!” vyjekl goblin a snažil se zabořit zuby do trpaslíkova ramene.

Ze všech stran se na něj sesypaly další čtyři palice. Goblinův ukazatel zdraví rychle zčervenal a o několik vteřin později zakňučel naposledy.

“Jeden mrtvý,” poznamenal Frori. “Zpátky do práce, pánové.”

Mince se blýskla a potopila se pod hladinu.

A tak jsme se několikrát vystřídali a pokaždé čekali ve frontě. Ale po třetím téměř okamžitě následovalo oznámení:

Odemkli jste druhou úroveň!

Body připraveny k rozdělení: 5

Soudě podle spokojených tváří mých společníků, i oni si zvýšili úroveň. Frori se podíval na naše tváře a vykřikl: “Ještě jsme neskončili! Z vody se vynořuje skřet!” A tak jsme bojovali dál.

Asi po třech hodinách jsme ještě jednou zvýšili úroveň a v tu chvíli Frori oznámil: “Tak jo, končíme. Moc zkušeností nám nedávají a vy už máte získaných několik úrovní. Mohli bychom tu zůstat věčně, ale pojďme dokončit ten úkol a půjdeme lovit losy.”

Zamířili jsme k domu, kde na verandě stála teta Doris.

“Tak, tetičko,” prohlásil Frori radostně, “ti skřeti už vás nebudou otravovat. Postarali jsme se o ně.”

“Jste báječní!” Stará paní vypadala, že se chystá začít šěstím tancovat. “A já jsem vám připravila něco lahodného!”

Dokončil jsi úkol: Zkroťte chuligány.

Odměna:

200 zkušeností

3 kousky tvarohového koláče od tety Doris.

3 jablka ze sadu tety Doris

Poděkovali jsme laskavé ženě a chroupali jablka, zatímco jsme odcházeli od jejího domu směrem do centra města.

“Dobře, sedněte si na chvíli sem a rozdělte si body.” Frori nás zavedl na centrální náměstí bezejmenného města a pak zamířil do obchodu, pravděpodobně proto, aby prodal kořist, které od nás dostal.

Dobře, tak co máme? Deset bodů. Tady to je:

Základní atributy:

Síla: 6

Intelekt: 1

Obratnost: 2

Výdrž: 5

Moudrost: 1

Rozhodl jsem se, že se tím nebudu příliš zabývat, a investoval jsem většinu bodů do síly a výdrže, protože ty jsou pro šermíře nejdůležitější. Jeden bod za obratnost a to bylo vše. Bez mozku to nějak zvládnu. Svaly - odfajfknuto… No, v budoucnu odfajfnuto… Pravděpodobně.

Jediný rozdíl mezi lovem losů a bitvou se skřety byl, upřímně řečeno, v tom, že losi vypadali mnohem lépe než slizcí skřeti se všemi těmi zuby a ušima. Skoro mi bylo líto je zabít. Jo, a taky jsme za nimi občas museli běhat, i když tomu jsme se mohli vyhnout strategickým rozdělením pozic všem ve skupině. A taky tam nebyl žádný úkol. Ale bylo zábavné poslouchat, jak všichni křičí a řvou:

“On utíká, chyťte ho!”.

“Za nohy! Chyťte ho za nohy!”

“Nepouštějte toho losa!!!”

“Jééééééééééééééééééééééééééééééé!”

Den se chýlil ke konci a byla už skoro tma, když jsme my čtyři téměř současně odemkli čtvrtou úroveň. S tím Frori řekl: “Tak, to je všechno, děti moje. Teď jste na čtvrté úrovni. Dostaly jste, co jste chtěly, a já jsem udělal, co jsem slíbil. Je načase, abyste se vydali do velkého světa, takže vám ukážu cestu. Rád bych šel s vámi, ale nejdřív musím něco zařídit tady. Jakmile to dokončím, přijdu za vámi.”

Procházeli jsme mezi stromy, když se setmělo, a konečně jsme došli na cestu ze žlutých cihel.

“Tady je - cesta do města,” řekl Frori. “Jděte rovně a nemůžete ho minout. Hodně štěstí!” Trpaslík se rozplynul v houstnoucí tmě.

“Byla to zábava, lidi,” řekl jsem své brzy bývalé skupině a opustil ji. “Aegan zní skvěle, ale myslím, že počkám do zítřka. Je čas to zabalit.” Podíval jsem se na své společníky ze skupiny, jak odcházejí, aby se pokusili dostat do Aeganu ještě týž den. Pak jsem se schoval za strom nedaleko cesty, přičetl si tři body síly a dva body výdrže a kliknul na tlačítko Exit.

Kapitola třetí

Ve velkém světě

Ráno všechno vypadá lépe. Víte, jak to chodí: během dne se objeví nějaký problém, a než jdete spát, mozek se vám změní v kaši, když se ho snažíte vyřešit. V hlavě se vám začnou objevovat myšlenky, které by žádný rozumný člověk nepovažoval za zdravé: “Proč zrovna já?” nebo “Čím jsem si to kdy zasloužil?”. Pak se rozhodnete, že se na to všechno vykašlete a půjdete spát - zítra je další den. Z celého shluku chytrých, přijatelných i prostě šílených možností začne jedna nebo dvě krystalizovat v něco, podle čeho můžete jednat. Alespoň tak to chodí u mě.

A tento den byla situace ještě jednodušší. Bez jakýchkoli problémů, které bych musel řešit, jsem se probudil a vzpomínal na svůj první den ve hře. Když to tak vezmu kolem a kolem… nebylo to špatné! I když jsem si stále nebyl jistý, proč je svět Fayrollů tak oblíbený. Možná byl skvělý pro děti a handicapované lidi. Ti první si mohli odfrknout od všech těch úzkostí, které na ně puberta házela - nadměrné ego a frustrovaný sexuální apetit. Ti druzí si užívali to, co v tomto životě nemohli - lidé bez končetin prožívali život s nimi, němí lidé mluvili a vlastně jen dostali šanci, aby se s nimi zacházelo jako se sobě rovnými. Nikdo se na ně nedíval bokem a nemuseli se potýkat s falešnou pozorností, která na ně byla upřena. Byli prostě jen dalšími hráči na stejné úrovni jako všichni ostatní. Za to jsem musel Radeon trochu pochválit.

To všechno dávalo smysl, ale co všichni ostatní? Co všichni ti plně funkční a často dobře situovaní dospělí? Jistě, hra vypadala skvěle. Byla realistická. Atmosféra byla zajímavá. Ale takových her bylo deset do tuctu. Proč se všichni drželi právě Fayrollu? Na to jsem musel přijít.

Vzal jsem si nějaké jídlo a vlezl do kapsle. Bylo na čase odhodit okovy noobství a udělat první kroky ve velkém světě.

Zjistil jsem, že sedím pod stejným stromem, u kterého jsem den předtím skončil. Jediný rozdíl byl v denním světle, ve kterém jsem se koupal. Dobré ráno! Nedaleko odtud se stejný les hemžil divokou zvěří a o kus dál dvojice elfů vesele střílela z luků a šípů na bobra, který z nějakého důvodu opustil svou hráz a trmácel se ke mně. Zdálo se, že elfům je jedno, jak divoce se míjí.

“Hej! Myslel jsem, že elfům jde o ochranu přírody? Co to děláte tomu ubohému zvířeti?” ptal jsem se. Zakřičela jsem.

“Nech toho!” opáčil jeden z elfů. “Kdo si myslíš, že jsme, Greenpeace?”.

“Jsme temní elfové, takže to máme dovoleno,” dodal jeho kamarád zdvořileji.

“Jste zrůdy,” odpověděl jsem. “Takhle mučit zvířata… Prostě mu ukončete trápení!” řekl jsem.

Ubohý bobr byl tou dobou už zaseknutý plný šípů, i když skutečnost, že žádný z nich nezaznamenal kritický zásah, znamenala, že se svého digitálního ducha vzdát nemůže. Krev samozřejmě netekla - humanismus v akci. Ze stejného důvodu se malý chlapík dál trmácel bez umírajících sténání.

“Jdi do háje!” prohlásil méně zdvořilý elf. “Nic ho nebolí a my získáváme zkušenosti.”

Pochopil jsem, že jejich názor nezměním, vzdal jsem to a vydal se po žluté cihlové cestě za dobrodružstvím.

Měl bych poznamenat, že svět Fayroll byl plynulý, takže jste nikdy nemuseli čekat, než se načtou nové úrovně. Noobland, ta bezpečná kolébka, kde hráče nikdo neobtěžoval a téměř nikdy neohrožoval, byl tedy k nerozeznání od velkého světa. Hranice mezi oběma světy, pokud jsem mohl posoudit, byla tam, kde se les otevíral na pole, z něhož byly vidět hradby Aeganu.

Chůze po cestě byla všechno, jen ne nudná; dělo se toho příliš mnoho. Nejdřív mě zastavila vzlykající dívka, asi šesti nebo sedmiletá, v růžových šatech, a prostě zavolala: “Pane, pomohl byste mi?”

“Co se stalo, zlatíčko?” Zaujal jsem pózu statečného a chrabrého ochránce malých holčiček.

“Jmenuji se Marie a moje ovečka je prý-ý-ý-ý-č! Jsme pořád spolu, a teď ji nemůžu na-a-a-a-a-jít” Z očí jí vytryskly slzy.

“Neboj se, pojďme se podívat, co se dá dělat

Máš novou nabídku úkolů: Najděte Maryino jehňátko.

Co dělat: Najít a zachránit Seana, jehňátko Mary Sue.

Odměna:

300 zkušeností

Přijmout?

To slovo “zachránit” mě trochu znepokojilo, ale neměl jsem moc na výběr. Pohled plný naděje, který mi věnovala Mary, to potvrzoval…

Sněhobílá ovečka nebyla daleko. Zdaleka ne. Byla na vedlejším poli - i když nebyla sama. Beránek tam byl s asi pěti králíky, pokud se těm potvorám vůbec dalo říkat králíci. Měli červené oči, dlouhé uši a odporné, fousaté obličeje a byli na sedmé úrovni. Kopali do beránka ze všech stran.

Sledoval jsem tu podívanou a přemýšlel, co asi vývojáři kouřili, když vymysleli takový surrealismus.

“Pane, pomozte prosím Seanovi!” Holčička mě zatahala za rukáv.

“Jistě,” odpověděl jsem. “a když mu půjdu pomoct já, kdo pomůže mně? Tvůj malý kamarád je hotový a my bychom měli raději zmizet, než nás uvidí.”

Mary se rozplakala, což přitáhlo pozornost králíků. Upřeně se na nás dívali a zřejmě se rozhodovali, jestli se k nám mají chovat stejně jako k beránkovi. Aniž bych čekal, k jakému závěru dospějí, popadl jsem Mary a vyrazil bezhlavě k silnici. Tam jsem rychle odmítl úkol, podal vzlykající dívce jablko a bez ohlédnutí odešel. Cítil jsem se trochu špatně, ale ti králíci vypadali ošklivě. Sedmá úroveň - děláte si srandu? Ještě že se mě nepokusili ulovit.

Najednou jsem uslyšel, jak vlevo od cesty praskají větve. S kyjem v ruce jsem rychle uskočil stranou. Z křoví vyskočilo pět hráčů, kteří pak přeběhli silnici a vrhli se do podrostu na druhé straně. Za nimi běžel šedovlasý stařík v těch nejpodivnějších botách, jaké jsem kdy viděl. Ve větru se mu třepotaly obrovské vousy a v rukou mával klackem. I on přeběhl silnici a následoval zvuk lámajících se větví do lesa.

“Tak ahoj…” Zavrtěl jsem hlavou a pokračoval dál.

O tři minuty později se celá scéna odehrála znovu, tentokrát se všichni vrhali zprava doleva.

Já si tady jen tak kráčím a oni mají někoho, kdo je honí z jedné strany a na druhou. To máte zajímavý život, pomyslel jsem si zamyšleně a pokračoval v chůzi.

Když se skupinka kolem mne prohnala potřetí, chytil jsem jednoho z nich za rukáv.

“Hej, chlape,” řekl jsem. “Kam běžíš? Je to nějaký úkol? Můžu jít s vámi?”

“Vážně, ty idiote?” Zjistil jsem, že na mě nedůvěřivě zírá nerudný hráč jménem Mastik. “Ten chlápek s plnovousem se nás snaží dostat. Šli jsme do lesa nařezat nějaké hole a on se odněkud vynořil. ’Co tady děláte vy lumpové? A bum - začal nás mlátit holí. ’Vy malí budižkničemové! Chodíte sem a ničíte les. Vypadněte, než vás všechny do jednoho zabiju! A-a-a-ah!” Mastik zahlédl, jak se z lesa vyřítil jeho pronásledovatel, a vrhl se pryč.

Stařec se zastavil, když došel až ke mně, a podezřívavě si prohlížel mou zbraň.

“Tovární,” ujistil jsem ho rychle. “Miluju les. Když jsem byl malý, jediné, co mě zajímalo, byla ochrana divoké zvěře”.

“To je lepší.” Starý muž s nápisem “lesník” se na mě temně podíval a rozplynul se v lese.

“Blázen,” bylo jediné, co jsem dokázal říct.

Brzy jsem se dostal na okraj lesa, k bodu, který označoval konec výchozího místa. Byl tam usazený trpaslík, aby se ujistil, že je všechno jasné, a měl pro mě líné varování: “Příteli, tahle cesta tě zavede do Aeganu, a pak už kdo ví, kam po ní půjdeš? Ale zpátky už se nebudeš moci vrátit. Jestli ti tady ještě něco zbývá, udělej to, než odjedeš.”

“Nic tu nemám. Všechno už jsem udělal.”

“Když to říkáš,” řekl lhostejný trpaslík. “Hodně štěstí v Aeganu.”

Po vstupu do města jsem oněměl. Vlastně jsem po prvních krocích branou zůstal stát na místě. Už jsem se zmínil o zapadlém městečku v Nooblandu a o tom, jak bylo tiché a malebné - staří lidé se věnovali svým záležitostem, děti prováděly skopičiny kočkám… nebo bobrům, řekl bych. Tiché tóny, jemné barvy…

Ale Aegan byl velkoměsto, které nikdy nespí - hluk, shon, všichni běhají, všichni spěchají.

Vítejte v Aeganu!

Je to město opředené staletími legend, proslulé silou svých mocných králů, proslavené skvělými řemeslníky a postavené na statečnosti svých bojovníků. Jméno “Aegan” sahá daleko do nejstarších análů Sedmi království…

Jen nerad jsem si přečetl více o fascinující historii města. Bylo založeno kdysi daleko v zapomenutých časech, načež se z něj stalo ohrazené místo. Později se stalo pevností monarchie a nyní bylo městem hrdinů.

“Mají dobré spisovatele,” poznamenal jsem si pro sebe. “Dobře napsaný text, dobře se čte, dobře se prezentuje.”

“Nestůj tam jen tak!” Hlas za mnou zaburácel a já byl odstrčen stranou. Ten hlas náhodou patřil statnému trpaslíkovi jménem Gnorin a za sebou měl šest dalších trpaslíků.

“Spěcháš najít Sněhurku?” Zeptal jsem se jízlivým tónem.

“Cože, chceš ztratit pár zubů?” Gnorin odpověděl stejným basovým hlasem.

“Ne, jsem v pohodě,” odpověděl jsem upřímně. “Potřebuju je všechny.”

“Tak se nechovej jako blbec. Omlouvám se, jestli jsem do tebe strčil moc silně - jsem přece trpaslík.”

“To vidím,” poznamenal jsem. “Nejsem slepý.”

“Je tady někde poblíž výčep? Nebo hospoda? Vlastně cokoli, kde prodávají pivo,” zeptal se Gnorin. “Víš o nějakém?”

“Jak to mám vědět? Právě jsem sem přijel.”

“Dobře, půjdeme za nosem. Na zdraví.”

A s tím se parta trpaslíků vydala jeden po druhém centrální uličkou vedoucí od brány.

“Co se to tu se všemi děje?” Podivil jsem se. “Sadističtí elfové, alkoholičtí trpaslíci… Je to jako ve špatném fantasy románu.”

Vydal jsem se stejnou ulicí a cestou se rozhlížel kolem sebe. Město bylo samozřejmě krásně nakreslené. Budovy, stromy, památky, obyvatelé… všechno vypadalo opravdově. Kdybych nevěděl, že je to snůška kódů, myslel bych si, že jsem v nějakém evropském městě ze středověku. A bylo samozřejmě obrovské. Narazil jsem na prázdná zákoutí, našel jsem uličky plné hráčů, viděl jsem několik náměstí posetých jakýmisi stany, všiml jsem si několika chrámů a dokonce jsem prošel kolem divadla - nebo možná kolem soudu.

A tak mě mé bloudění a přemýšlení nakonec dovedlo k místu, jehož název bych uhodl i bez značky: Trhové náměstí. Bylo to vlastně docela jednoduché. Jak jinak nazvat místo, které je až po okraj zaplněné vším možným, co by se dalo koupit? Lidé se hemžili kolem, vzduch byl plný hluku a já se zmítal ze strany na stranu. Někdo něco prodával, někdo něco kupoval a všichni najednou mluvili, křičeli a hemžili se.

“Sháním luk, úroveň 35 až 37! Raritní nebo epický! Můžu zaplatit!”

“Prodávám elixíry - zdraví a manu! Lektvary na soustředění! Jedy se slevou při hromadném nákupu! Záruka výrobce!”

“Vařím z vašich ingrediencí! Zdarma! Zaplaťte mi za to, že s vámi budu jíst jídlo!”

“Kupte si meč, dostanete pochvu zdarma!”

“Východní dýka ze Sindu, ostrá jako břitva a dlouhá jako… tvůj život, eh!”

“Pavoučí oči, čerstvé a šedé! Na výrobu!”

“Ryby! Čerstvé, ještě živé! Mrtvé a sušené také! Ryby!”

A všude kolem stánky, stánky a další stánky s vlajkami, cedulemi a dokonce i transparenty. Zkrátka, bylo to pěkné místo, dokonce skvělé místo, i když tu byl jeden problém - neměl jsem peníze. A soudě podle výkřiků, které jsem slyšel z davu zaplňujícího náměstí, jsem nebyl jediný.

Vtom se ke mně jako na zavolanou přitočil malý půlčík: “Hej, člověče, dej mi deset zlatých, potřebuju je na kabát,” vyhrkl na mě jedním dechem. “Všichni mě znají, jsem na to dobrý -přísahám. Koupím si tu bundu, půjdu na farmit nějakou kořist a vrátím ti to… s pěti zlatými navíc!”

Když to měl za sebou, zůstal stát a upřeně se na mě díval, a dokonce mě naléhavě zatahal za ruku.

Přiznám se, že není snadné mě překvapit. Jsem novinář, a dokonce jsem sloužil v armádě, takže kdokoli nebo cokoli, co mě skutečně dokáže překvapit, si zaslouží přinejmenším můj respekt. “Ha!” odkašlal jsem si. “No, podívejme se na tebe. Jsi v tomhle až příliš amatérský. Použij svůj mozek! Napište ceduli: ‘Potřebujeme pomoc pro duševní rozvoj, dejte peníze na logické testy’. Žádné tady v okolí nejsou, takže máš rovnou výdělek.”

“Dáš mi ty peníze?” zeptal se netrpělivě, zřejmě aniž by slyšel jediné mé slovo.

“Ne,” odpověděl jsem prostě a on vyrazil jako vítr.

“Páni,” bylo jediné, co jsem stačil říct.

Začal jsem si připadat odstrčený, protože mi bylo jasné, že na takovém místě nemám s prázdnými kapsami co dělat. A to znamenalo, že musím vyrazit do světa a nějak si vydělat peníze. Měl jsem jen oblečení - tak nějak - a kyj, takže jsem neměl co ztratit a nic mě tam nedrželo. Vytáhl jsem mapu, našel výjezd z města a vydal se tím směrem.

Přímo za branami města začínal les. No, ani ne tak les, jako spíš háj stromů. Hm, pomyslel jsem si, když jsem vstoupil do stínu. Zajímalo by mě, jestli měla města ve středověku také lesy přímo před sebou. Podle filmů a seriálů, které jsem viděl, rozhodně neměla. Když útočníci (nebo osvoboditelé, záleželo na ději) obléhali město, běželi s křikem přes otevřenou pláň, než se kamera přesunula na jejich hordy, které se drápaly po hradbách a vystavovaly město palbě a meči. No, nebo aby ho osvobodili ze spárů tyrana. Neřekl bych, že si to všechno vymysleli jen pro film. Nejspíš měli nějaké vesnice hned za hradbami a potřebovali pastviny pro všechen svůj dobytek a koně. Ve hře se asi nic pást nepotřebuje a nemá smysl nutit hráče chodit věčně pěšky, tak dali lesy hned vedle hradeb.

Les byl krásný, připomínal skutečný les a zároveň byl jiný. Podobný byl v tom, jak byl malebný, se vší tou trávou a čistým vzduchem. Skvělé místo a naprosto nereálné. Ve skutečném lese zakopáváte o mrtvé dřevo, komáři vás sežerou zaživa a všude jsou odpadky. Přistihl jsem se, že se mi virtuální les líbí víc - byl čistý, úhledný a útulný. A byl plný věcí, které jsem mohl použít k získání zkušeností a peněz. Kolem proběhl králík se všemi svými zkušenostmi, kožešinou a masem. Pracovitý jezevec šustil opodál, zatímco vrávoravý had se ploužil pryč. Nuže, faunko, seznam se s člověkem, svým ničitelem. Bylo mi jich líto, ale ještě hůř jsem se cítil já sám. Měl jsem jen otrhané kalhoty a potřeboval jsem se srovnat. No, jestli je Člověk králem přírody, je načase, aby příroda zaplatila své poplatky… nebo daň, nebo co to je…

Asi čtyři hodiny jsem statečně pustošil zvířecí svět a dvakrát si zvýšil úroveň. Batoh jsem měl nacpaný všemi mrtvými trofejemi, i když ke konci jsem si už vybíral, co si nechám. Nejdřív jsem ze svých nešťastných obětí sklidil všechno, co se dalo. Během poslední hodiny jsem si nechával jen kůži, o které jsem věděl, že ji mohu prodat. Po jezevčím mase nebyla zrovna velká poptávka.

Jakmile jsem podruhé zvýšil úroveň, rozhodl jsem se přestat a rozdělit body.

Základní atributy:

Síla: 10

Intelekt: 1

Obratnost: 2

Výdrž: 7

Moudrost: 1

Dostupné body: 10

Rozhodl jsem se pro zřejmou věc. Když už jsem se chystal na tank, tak jsem se rozhodl pro tank. Šest bodů na sílu, tři na výdrž a jeden na obratnost.

“No, to byla příjemná malá přestávka. Je čas vrátit se do práce,” řekl jsem, vytáhl jsem kyj a vrhl se za králíkem, který proběhl kolem mě. Protože od života očekával víc, než jsem mu dal, téměř smutně zasténal a zemřel.

Sehnul jsem se, abych ho stáhl z kůže, a za sebou jsem uslyšel lotrovský hlas: “To byl náhodou můj domácí králík. Vzpomínám si, když byl ještě králíček - dokonce mi žral trávu přímo z ruky. A teď jsi ho zabil. Co mám dělat, co mám dělat…”

Nejenže byl ten hlas lotrovsklý, ale měl i posměšný podtón. Pomalu jsem se narovnal a otočil se. Pár kroků od nich stáli tři skřeti. Ne jen tak obyčejní gauneři, byli to nefalšovaní goblini, i když soudě podle jejich chování to byli také gauneři. Vypadali ošklivě, měli ošklivé zelené obličeje a zuby, které trčely v podivných úhlech.

Počkat, možná to byli ve skutečnosti orci? Nebyl jsem si úplně jistý, v čem je mezi nimi rozdíl, ale na tom nezáleželo. První, čeho jsem si všiml, byla jejich podivná jména (“Euiikh”… pardon?), která nad nimi rudě zářila. Měl jsem neuvěřitelné štěstí, že jsem potkával lidi, kteří zabíjeli jiné hráče, nejčastěji pro zábavu a kořist. Tento fakt a jejich úroveň (25-27) mi jasně ukázaly, že s tím, co mám v batohu, se z této situace nedostanu ani náhodou. A tak se ukázalo, že jediné, co za celé čtyři hodiny strávené lovem získám, je trocha zkušeností. Jak frustrující.

“Podívejte se na tohle, kluci. Vždyť je mu to úplně jedno. Ale myslím, že by měl zaplatit za to, že mi zabil mého chlupáče,” odplivl si posměšně ten se zeleným ksichtem. “Můj králíček.”

“M-m-m� bestialita. Nejste vy malí úchyláci?” Pochopil jsem, že moje blížící se smrt může být dost nepříjemná, protože orci/goblini se zřejmě chtěli pobavit. Alespoň bych při hře necítil bolest a nepostříkaly by mě žádné fontány krve. Přesto by to nebyl příjemný zážitek. Potřeboval jsem je vyprovokovat a mít všechno za sebou, abych se mohl respawnovat a začít znovu. I když jak jsem o tom přemýšlel, neměl jsem tušení, kde bych se respawnoval.

“Slyšel jsem, že vaše rasa…” Řekl jsem s pohrdavým úšklebkem. “Počkej, kdo jsi ty? Ork? Goblin? Ať tak či onak, slyšel jsem, že vy všichni a vaše ošklivé zelené ksichty máte rádi to zvířecí milování. Takový ty dobrý věci. I když, počkej, používáš ty zvířata, nebo oni tebe? Myslím, že dává větší smysl, jestli využívají tebe, soudě podle tvých vypoulených očí a toho, jak ti tak trčí zuby. Jo, už chápu, jak se to může stát, když se na tebe nějaký bizon pořádně vrhne…”

Určitě jsem je dostal. Tvář jejich vůdce popelavě zešedla a oči se mu zúžily. Upřímně řečeno, možná jsem to trochu přehnal, i když to bylo ve chvíli, kdy malý (na jejich poměry) ork zařval: “Ty malej prďolo!”

Rozmáchl se ostnatým palcátem, který držel v pahýlovité ruce. Můj svět se roztříštil na něco jako fotoalbum. Viděl jsem hvězdy… rozzuřený, frustrovaný obličej jejich vůdce… točící se oblohu. Usadil se ve mně známý opar a já jsem zjistil, že stojím na prostranství poblíž městských hradeb. Bez kalhot, bez kyje - jen ve spodním prádle (Vývojáři hry zřejmě nechtěli traumatizovat mladou generaci tím, že by ji nutili dívat se na nahá těla). Čerstvě zabité hráče posílali do nejbližšího respawn pointu nebo na poslední bezpečné místo, a všechna města a vesnice měly respawn pointy. Dobrou zprávou tedy bylo, že smrt neznamenala konec. Na druhou stranu jsem byl vzkříšen bez jakéhokoli svého majetku, který připadne tomu, kdo vás zabil. Nechali mi jen spodní prádlo, ale jinak nic. Alespoň do 10. úrovně jste neztráceli žádné zkušenosti, i když potom už jste byli v háji. Pokud jsi skonal, přišel jsi o všechno, co jsi měl, i o zkušenosti, na kterých jsi pracoval.

V tu chvíli jsem uslyšel, jak mi pípá schránka. Rozhlédl jsem se a uviděl poštovní schránku, která díkybohu nebyla daleko od místa, kde jsem se respawnoval, a šel jsem tam. Ke svému překvapení jsem viděl, že mi napsal Euiikh, vůdce zeleňáků.

“Nepotěšil jsi mě, můj malý příteli s bílou tváří. Zabil jsi mi králíka, řekl jsi pár nepříjemných věcí a zemřel jsi příliš snadno. To poslední mě obzvlášť mrzí. A tak chci, abys věděl, že tohle bylo jen první z mnoha setkání, z nichž všechna skončí tvou smrtí. V budoucnu však nezemřeš tak rychle. Brzy se uvidíme.”

Jako padouch vytažený přímo z nějaké opery, kdyby měl e-mail zvuk, po posledních slovech by následovalo ďábelské, burácející “Wa-ha-ha-ha!” Ačkoli jsem měl chuť mu odpovědět a navrhnout mu, aby si místo svého králíka našel nějakého pěkného oslíka na milování, rozhodl jsem se, že mi to za to nestojí. Ti idioti by mě už takhle trollovali a taková odpověď by odstartovala třetí světovou válku. Mnohem lepší bylo pokračovat v budování své postavy a vyřídit si to s nimi později. Mohl bych si najít starý velký palcát a zmást je, i když jsem si musel poznačit jejich jména - alespoň na černou listinu. Bylo to jako v tom starém vtipu: nepamatuji si zlo, tak si ho musím zapsat. Alespoň že hra měla funkci, která mi dala vědět, když byli poblíž. Říkal jsem si, že mi to dá dost času na to, abych utekl, dokud mám ještě nízkou úroveň a nenašel jsem supermega-giga palcát.

“To je na hovno,” postěžoval jsem si, když jsem se posadil na lavičku vedle místa respawnu. “Nemám nic, žádné oblečení, žádné zbraně, žádné peníze. Jediné, co teď mám, je hromada nepřátel a moje spodní prádlo, a to mě nedostane dál než do virtuálního kostela, kde budu žebrat o nějaké drobné.” V jednu chvíli mě dokonce napadlo: “Možná bych se na tu hru mohl vykašlat? Už jsem toho viděl dost na to, abych napsal článek, a sami hráči si ho nepřečtou. Nepředplácejí si naše noviny a nikoho jiného nezajímá, jestli je článek napsaný dobře z pohledu hráčů, nebo ne. Můžu jen přidat nějakou výplň, přihodit vsuvku pro Radeon a zabalit to.”

Na druhou stranu, co jsem měl celý měsíc dělat? Žádné opuštění města se nekonalo, protože Mamut by mohl zkontrolovat, jestli jsem někam neutekl. A vážně, to mě mělo vyhnat pár ošklivých orčích kreténů? To by nešlo. Ale narvat jim hlavu tam, kam slunce nesvítí - to by byla skvělá historka.

A tady to není špatné. Než se všechno stalo, hra vypadala jako volný a nenáročný výlet. Víte, je to jako vyhrát exkurzi někde v Rostově - je to hezké město a je to zadarmo, tak proč tam nejít? I když to není tak, že byste za to utratili peníze. To město není špatné, jen ti na něm nezáleží. Ale když je to zadarmo, tak proč ne? Pro mě to bylo to samé; hrál jsem, protože to bylo zadarmo, tak trochu moje práce a ne moc stresující. Jenže teď bylo všechno jinak… a já pořád potřeboval materiál pro svůj seriál.

Ale pokud se hra měnila z “Proč ne?” na “Uvidíme, kdo se bude smát jako poslední”, potřeboval jsem plán. Hned jsem potřeboval dvě věci: oblečení a zbraň. Jo, a zoufale jsem potřeboval někoho, kdo hru zná skrz naskrz, aby mě naučil, jak na to.

V tu chvíli jsem si vzpomněl na Tlustého Willieho.

Tlustý Willie byl můj spolužák, který měl pozoruhodnou postavu. Willie byla zkratka pro Williama a nemám tušení, proč mu rodiče dali takové jméno. Možná zbožňovali Shakespeara, nebo se jim líbila Tokarevova práce a extravagance. Nebo možná vypili příliš mnoho skleniček poté, co se narodil, než ho vzalili na matriku (ta poslední možnost mi připadala nejpravděpodobnější). Ať už to bylo jakkoli, takhle se jmenoval a až do jeho dvanácti let mu všichni říkali Wilka. Zhruba v té době začal přibírat na váze, a když mu bylo čtrnáct, vážil už kolem osmdesáti kilogramů. Toho 1. září, když jsme všichni přišli do školy na první den deváté třídy, ho uviděl Paška Kapitanov, jeden z našich třídních šéfů, a řekl: “Zapomeňte na Wilku. Ty jsi teď Willie.”

“Je to ‘Tlustý’, ne ‘Willie’,” oponoval mu Paška Velikanov, další z našich autorit.

Oba Paškové se očichávali a prohlíželi si jeden druhého (ti dva soupeřili o roli vedoucího psa už od první třídy).

“No tak, kluci, nechte toho. Jste v pohodě,” vmísil jsem se do hovoru, protože jsem věděl, že pokud nikdo nezasáhne, brzy si to vyříkají. “Budeme mu prostě říkat Tlustý Willie.”

A tak bylo rozhodnuto.

Jediný, komu celá situace mohla být ukradená, byl sám Tlustý Willie. Ten si nikdy nenechal ničím zkazit náladu. Byl flegmatický, jak jen to jde.

Ale ze všeho nejvíc miloval počítačové hry. Když se hovor stočil na ně, ožil a dokázal žvanit pět nebo i deset minut v kuse. Měl také zvláštní smysl pro humor. Abych byl upřímný, nebyl jsem si vždycky jistý, kdy přesně si dělá legraci.

Takže jestli mě někdo dokázal nastartovat, byl to on - a nedokázal jsem si představit, že by si nechal ujít hru jako Fayroll. Nechal jsem své alter ego sedět na lavičce a odešel ze hry.

Kapitola čtvrtá

Tlustý Willie a jeho vtip

Z nějakého důvodu mě můj dosavadní život naučil okamžitě dotahovat do konce rozhodnutí, která jsem učinil. Mělo to něco společného s KVN, pak s armádou a určitě i s mými novinářskými zkušenostmi. Koneckonců, odložit něco znamenalo dát si příležitost rozmyslet si to, nechat se unést leností nebo nechat se předběhnout někým jiným. Takoví jsme my lidé: jednou něco odložíme a vymyslíme si tisíc důvodů, proč bychom to neměli dělat vůbec.

A tak jsem se okamžitě rozhodl, že se do obou svých nápadů pustím. Dal jsem si vařit párky a vydal se na půdu hledat krabici, ve které jsem měl všechny své staré papíry, telefonní čísla, zápisníky a diáře.

“Kam se poděly?” Ptal jsem se sám sebe, když jsem hledal telefonní číslo Tlustého Willieho. “Vím, že jsem si ho zapsal do zápisníku. Byla tam Naďa Mamedová, popíjeli jsme a ona se mi hrozně smála, že používám zápisník, když máme telefony, tablety a virtuální diáře. Vzpomínám si, jak jsem jí říkal:”Kdyby někdy vypadla elektřina a ty jsi přišla o všechny své přístroje, pořád budu mít telefonní číslo na Tlustého Willieho.” Řekla:”Na co bys potřeboval jeho číslo, když není elektřina?” A já na to: “Použiju ten papír, abych si zapálil oheň.” Pak, zatímco jsme na sebe štěbetali, se Willie zvedl a beze slova odešel. Bylo mu to úplně jedno a já jsem byl opilý do němoty. Aha!”

Našel jsem Willieho číslo a modlil se, aby:

1. Willie si nezměnil číslo

2. Willie se svého telefonu nezbavil úplně.

3. Willie byl ve skutečném světě

4. Willie si nenašel cestu (neviděli jsme se dva roky… možná tři) do blázince (za nadměrné hraní her) nebo na kliniku obezitologie (fast food je přece fast food).

5. Willie byl stále v zemi živých.

Takže si představte, jakou jsem měl radost, když mu třikrát zazvonil telefon a někdo to zvedl. Do linky se ozval ten samý starý hlas: “Haló?”.

“Willie!” Radostně jsem zakřičel do telefonu. “Jsi ve skutečném světě! Co se stalo?”

“Ach, Nikifor,” odpověděl Willie svým obvyklým hučivým hlasem. (Ve škole, a dokonce i potom, mi lidé říkali Nikifor nebo jen Kif.) “Jsem v práci, kdo mi dovolí si tady hrát?”

“Ty máš práci? Vždyť jsi nonkonformista, bojuješ proti systému a tak. Pasivní, jasně. Ale co se stalo? Přešel jsi na druhou stranu?”

“Pořád bojuju se systémem a on pořád bojuje se mnou. Bojuju s ním online, on se mnou bojuje v reálném životě. Používám programování, a on mě drží hladového, prochladlého a bez tabáku. Jestli máš hlad, tak si radši najdi práci. A hele, s tím”pasivním” to ber s nadhledem. Je to dobré slovo, ale ‘pasivní bojovník’… to zní trochu urážlivě. Každopádně, co se děje? Určitě něco potřebuješ, už jsou to tři roky, co jsme se viděli naposledy.”

“Hrál jsi Fayroll?” Přešel jsem k věci.

“Teď už hraju. Teda ne právě teď, samozřejmě, ale každý večer.” Asi deset vteřin nic neříkal, pak pokračoval. “Proč se ptáš?”

“Píšu o tom článek, takže jsem teď taky ve tvém hráčském vesmíru. Hrál jsem asi den, dostal jsem se na pátou úroveň a někdo mě zabil. Willie, myslím, že na světě není nikdo, kdo by mi to vysvětlil líp než ty.”

Možná jsem to byl jen já, ale zdálo se mi, že slyším, jak Willie úlevně vydechl.

“Jasná věc. Kde jsi teď? Myslím ve hře.”

“V Aeganu. Na místě respawnu.”

“Dobře, takže u západní brány. Jdi do města a asi tři sta metrů vlevo uvidíš hospodu Osamělý troll. Je tam levno, není to špatné místo. A mají tam místnosti, kam si můžeš jít v klidu popovídat. Sejdeme se dneska v sedm večer moskevského času - přijdu z práce, vezmu si něco k jídlu a vyrazím tam.”

Okamžitě jsem souhlasil.

“Kolikrát už jsi respawnoval?” zeptal se Willie.

“Jednou.”

“To je všechno? Pche, chlapče! Na začátku jsem tam byl prakticky pořád - musel jsem se respawnovat snad stokrát. Dobře, uvidíme se večer!”

Tlustý Willie zavěsil telefon. Udělal jsem totéž a přiskočil k plotně, kde už byly hotové párky v rohlíku. Hra je hra, ale já měl hlad.

Jasně, je to ponižující, pomyslel jsem si, i když polovina lidí tam běhá ve spodním prádle. Navíc to aspoň není skutečný svět. Snažil jsem se přimět k chůzi k Osamělému trolovi. Koneckonců to bylo jen tři sta metrů. Jenže to nebylo jen tak nějaké staré město, kde se může motat dvacet hráčů. Tohle byl Aegan, hlavní město, a každý metr tam je jako na většině míst ve Fayrollu tři. A pak jsem se musel vypořádat s krčmou, kde jsem si byl jistý, že budu terčem libovolného počtu vtipů.

Přesto se mi podařilo projít branou do města. I když když jsem to udělal, reakce, které jsem se dočkal, byla jiná, než jsem čekal.

“Hej, brácho, taky tě dostali?” zeptal se mě vousatý lučištník, který šel kolem.

“Dal bych ti nějaké kalhoty, ale já žádné nenosím,” poznamenal soucitně mág stojící u regálu s knihami.

“Ti zatracení idioti,” zamumlal zachmuřený trpaslík. “Otevři si to výměnné okénko.”

Otevřel jsem ho a dostal deset zlatých.

“Kup si nějaké kalhoty. A košili. Takhle přece nemůžeš vypadat,” řekl trpaslík, který rychle odběhl na svých krátkých nohách, aniž by počkal, až mu poděkuji.

“Páni,” řekl jsem překvapeně. “Vypadá to, že většina lidí tady je soucitných.”

Už jsem skoro došel do hospody, když jsem uslyšel smích, který byl sotva lidský.

“Pohni tím svým nahým zadkem,” zařval statný barbar oděný do železa s obrovským bojovým kladivem připevněným na zádech. “Zazpívám ti ukolébavku!”

Zmínil jsem se, že Tlustý Willie má velmi zvláštní smysl pro humor. No, tak to bylo ono.

“Zvětšil ses,” řekl jsem mu, když jsem přišel blíž. “Dovedu si představit, že si musíš dávat pozor, kam si sedáš.”

“Musíš být realistický,” zařval Willie. “Bylo by divné, kdyby se mých 140 kilo rozhodlo hrát si na nějakého hubeného elfa, ne? Otevři si výměnné okénko.”

Poslal mi pět párů kalhot, stejný počet košil a kabátů, meč, kyj, palcát a štít. Všechno velmi levné, bez jakýchkoli vylepšení.

“Tady máš malou almužnu. Zase tě zabijí, a takhle budeš mít aspoň něco na sebe, až se znovu objevíš. Jednu sadu si teď obleč a zbytek nech v pokoji.”

“Kde?” zeptal jsem se.

“Četl jsi vůbec návod?” Willie zmateně zamrkal.

“No, přečetl jsem si příručku o zvyšování úrovně a historii světa.”

“Nebylo to od tebe chytré?” Můj přítel si dokonce pomalu pískl. “Dobře, podívej. Můžeš jít do jakéhokoli hotelu a oni ti dají pokoj. Samozřejmě ne zadarmo, ale na mizinu nepřijdeš. Je to tvůj osobní prostor, takže dovnitř můžou jen ti, které pozveš - a taky jen když tam budeš ty. Věci, které tam necháš, se nikdy neztratí a ty jsi jediný, kdo si pro ně může dojít. Nechávej tam všechno důležité a cenné, co nepotřebuješ mít u sebe.”

“Žij a uč se,” řekl jsem vtíravým tónem

S kalhotami a vším ostatním na sobě jsem se cítil mnohem jistější.

“Willie, můžu se tě zeptat na pár dalších otázek?”

“Pojď si najít pokoj a já ti odpovím. Nebo taky ne, to záleží na otázkách.”

Vešli jsme do jedné z oddělených místností v hospodě.

“Tak na co se chceš zeptat?” Willie začal a zároveň si objednal u hezké servírky. “Maso a pivo. Spoustu masa a pětkrát víc piva než masa.”

“Ne ‘otázka’, ale otázky. První je, co musím udělat, abych se zbavil těch PKerů.”

“Zvyš si úroveň nad jejich, sežeň pořádnou výbavu a zbraň,” odpověděl Willie přátelsky.

“To bude trvat věčnost.”

“Tak si kup nějakou postavu, která už to má.”

“To se může?”

“Ve Fayrollu si můžeš dělat, co chceš.” V tom se Willie zastavil a rychle se na mě podíval. “Spousta lidí si postavy leveluje, aby je mohla prodat. Není to úplně legální, ale administrátoři se většinou dívají stranou. Přesto tomu moc nefandí.”

“Opravdu po tobě jdou kvůli tomu, že si koupíš hráčskou postavu?”

“Ne, nemůžou to dokázat, takže nic nedělají. Tedy pokud ten prodej neprovádíš přímo ve hře. Ale ještě jsem neslyšel o nikom, kdo by byl tak hloupý, aby to udělal.”

“Kolik taková postava stojí?” Opravdu mě zajímalo, kolik se dá vydělat poskytováním takové služby.

“To záleží na tom,” zasmál se Willie. “Řekněme, že by ses rozhodl prodat tu svou - nedostal bys ani kopějku. Kdo by to potřeboval? Ale kdybych se já rozhodl prodat to svoue a přihodil k tomu všechnu zbroj a všechno, co mám v pokoji, mohl bych si koupit byt. Možná ne v centru, možná jednopokojový byt v prvním patře někde v Deguninu,[5] ale přece jen - byt. A kdyby se někdo z nejlepších hráčů rozhodl prodat svou postavu…”

“Byt za kus kódu?” Mé překvapení bylo upřímné.

“Co sis myslel?” Willie se ironicky ušklíbl. “Je to obchod. Velký. Ty peníze, co se sem valí… sakra. Vždyť to platí pro všechny špičkové hry. V Koreji nějaký chlápek prodal účet na hru, která už je nějakou dobu na světě. Jasně, byl to špičkový účet se všemi nasbíranými sadami, všemi pokořenými dungeony, osobním drakem, všemi úkoly a vším možným, ale stejně -odešel s deseti miliony.”

“Dolary?”

“Už si nepamatuju, jakou mají v Koreji měnu, ale v dolarech to bylo 10 milionů.” Bylo zřejmé, že Willie Korejci závidí.

“Tak co udělal?”

“Ptáš se mě? Třeba si otevřel autosalon. Možná vyrábí kávovary nebo splácí dluhy. Možná dnem i nocí sekal dřevěným mečem do figuríny. Jak to mám vědět?”

“Děláš si ze mě legraci,” poškrábal jsem se na hlavě. “Tomu se mi nechce věřit. Tady jsem si myslel, že je to jenom hra…”

“Ha!” Willieho značný pupek se zachvěl smíchy. “Lidi v té hře žijí a ti nahoře si žijí docela dobře. Nezapomeň, že zlato můžeš směnit za skutečné peníze - takže existuje podzemní a nadzemní trh. Dobře, řekni mi tohle: Proč myslíš, že lidé zabíjejí ostatní hráče? Jistě, běhá tu pár šílenců a spousta kreténů. Ale spousta lidí si PK vydělává peníze. Když sejmeš hráče, dostaneš jeho oblečení a všechno ostatní. Jasně, moc toho tam není, ale hele, je to jako Raskolnikov:”Deset stařenek vydělá rubl.” Všechno to můžeš prodat za zlato a to zlato pak vyměnit za skutečné peníze.”

“Takže kolik hráčů musíš zabít?”

“PKeři opravdu nikam nespěchají. Něco dostanou od tebe, něco od dalšího. A loví ve skupinkách po dvou nebo třech, a řekněme skupinka tří lidí na 23-25. úrovni s normální výbavou snadno vyřídí tanka na 40. úrovni. A nejde jen o peníze; dostanou i věci, které mohou vydražit. Takže ano, ale to není všechno. Ani nevíš, kolik peněz jde z ruky do ruky v klanech… sakra. A čím lepší klan, tím víc peněz se v něm točí a tím víc jich z něj samozřejmě můžeš získat.”

“Co z toho máš?”

“Na to budeš muset přijít sám, příteli. O některých věcech nemůžu mluvit ani se starými spolužáky, natož ve hře. Politika, víš? Vypij si pivo.”

Zatímco jsme si povídali, servírka z NPC nám přinesla pivo a maso. Willie do sebe začal hořce páchnoucí tekutinu ládovat po litrech, ačkoli já jsem to své jen usrkával.

“Vážně, jestli nechceš pořád respawnovat, budeš se muset přidat ke klanu,” pokračoval Willie s plnou pusou. “Jen se ujisti, že je to dobrý, silný klan. Tak budou PKeři vědět, že když tě zabijí, snese se na ně boží hněv. Celý klan je zařadí na černou listinu a bude je pronásledovat po celém kontinentu. Jediný problém je, že do takového klanu se nedostaneš.”

“Proč ne?”

“K čemu by tě sakra potřebovali? Tank šesté úrovně. Těch je ve Fayrollu jako smetí. Vzal by tě jen klan noobů.”

“Noobovský klan?”

“Jo. lůzři, které nikdo nepotřebuje, si vytvoří vlastní klan a drží se kolem startovních lokací nebo východu z Nooblandu, aby farmili a přilákali další hráče. Říkají, že vezmou hru útokem, všechno bude skvělé, mají solidní pověst a ocelové koule… I když ve skutečnosti si jen hladí ego. “Podívejte se na mě, jsem vůdce klanu”. Je tu jeden chlápek, Amendak, který vede klan zvaný Velká armáda Fayrollu. Je to šašek. Dá dohromady skupinu, aby vytvořila nějakou armádu. Lidé vydrží den nebo dva, než se začnou divit, proč s ním tráví čas a platí, a pak se vrátí do Nooblandu a začne znovu. Pitomec…”

“Můžu se přidat k vašemu klanu? Mimochodem, jak se jmenuje?”

“Poslové větru, ale nemůžeš se k nám přidat. Přibírám do klanu, ale bereme jen pětačtyřicítky a vyšší úrovně. Občas děláme výjimky, ale jen po skupinovém hlasování nebo pokud to schválí vůdce klanu osobně. Jo, a jen když máš něco, co potřebujeme. I to je ale snadné - například Šedá čarodějka ze Psů smrti přijímá jen 60. a vyšší úroveň, a i pak si vybírá, koho pustí dovnitř. Pij!”

Napil jsem se sklenky a viděl, jak se svět kolem mě na okrajích trochu rozmlžil.

“Tak co mám dělat?”

“Pokračuj ve zvyšování úrovně. Pracuj na svých schopnostech. Pak se rozhodni, co chceš dokázat. Mimochodem, mám pro tebe nabídku. Píšeš článek, že?”

“Jo.”

“Zmiň se o mém klanu, napiš něco o tom, jak jsme přátelští, jak je to skvělé.”

“Proč tě to zajímá?”

“Zaprvé, trocha PR nikdy nikomu neublíží. Za druhé, dám ti za tvou námahu sto zlatých. A za třetí, až se dostaneš na 45. úroveň, budeš mít v rukávu eso, na které nezapomeneme. Tak co říkáš?”

“To zní dobře. A taky mám pro tebe prosbu.”

“Jdi do toho.”

“Nikomu neříkej, že jsem novinář.” Nejsem si jistý proč jsem to chtěl, asi nějaký instinkt hluboko ve mně a já věřím svému instinktu.

“Stejně tě tady nikdo nezná, ale jistě.”

Tlustý Willie mi poslal sto zlatých a pozvedl sklenku: “Připijme si na společnou práci a já ti dám poslední lekci!”

Vyprázdnil jsem sklenici jedním douškem a uvědomil si, že jsem nad sebou ztratil kontrolu. Byl jsem dřevěný panák, omezený na nejkratší myšlenky a hledící z malinkýma očima.

“A tady máš poslední lekci,” řekl Willie a přistoupil k mému tělu na podlaze. “Drž se střízlivý, ať se děje, co se děje. Tohle není skutečný svět, kde se můžeš jít prostě vyzvracet a bude ti líp. Teď se nebudeš moct půl hodiny hýbat.”

Jako na potvrzení jeho slov se objevila zpráva:

Jsi opilý jako námořník. Pohyb a artikulovaná řeč jsou omezeny na 10 až 30 minut.

Zabalil mě do koberce ležícího na podlaze a strčil pod lavici u okna.

“Aha,” usmál se vesele, když odcházel. “Pěkný vtip! Kdybys něco potřeboval, pošli mi zprávu.”

K popukání, pomyslel jsem si. Celou dobu se mě snažil opít. Asi strávil nějaký čas zvyšováním své tolerance k alkoholu!

Jak už jsem se zmínil, vtipy Tlustého Willieho byly vždycky nepředvídatelné. Vzpomněl jsem si, jak ho jednou ve škole jeden náš spolužák naprášil naší učitelce. Williemu se podařilo podstrčit bonzákovi do kávy projímadlo i emetikum (prostředek na zvracení), načež stál na záchodě a sledoval, jak se chudák snaží přijít na to, kterým koncem má mířit na záchod. Přinejmenším neobvyklý smysl pro humor. Přesto jsem byl s naším setkáním spokojen. Dostal jsem nějaké oblečení, nějaké informace a sto zlatých… lepší než nic. Život se začínal zlepšovat! Jistě, skončil jsem na zemi zabalený v koberci, ale s tím se dalo žít.

Vtom zavrzaly dveře a soudě podle zvuku jejich nohou vešli tři lidé.

“Kdo byl ten velký chlap?” zeptal se ženský hlas.

“Divoký Willie z Poslů,” odpověděl hluboký a těžký mužský hlas. “Zapomeňte na něj. Gerve, co myslíš?”

“Nejsem zrovna nadšený z toho, co jsi udělala, Elino, ale co se stalo, stalo se. Rozhodnutí padlo a Psi smrti mají naši záruku,” řekl třetí hlas. Byl také mužský, i když na rozdíl od přítelova byl tišší a vtíravější.

Netušil jsem, o co se jedná, ale zpráva, kterou jsem dostal od své intuice, byla jasná: “Teď jsi v háji…”

Kapitola pátá

Nabídka klanu

“Hele, proč se bavíme tady, a ne v pevnosti?” zeptala se žena s jistou nervozitou v hlase.

“Mají tu skvělé pivo,” odpověděl bas. “Možná nejlepší ve Fayrollu. A taky je to levnější - ty portálové svitky stojí peníze.”

“Ušetříš stovky a ztratíš tisíce.”

“No jasně, podívej se, jak nás všichni špehují. Hej, slečno, přineste nám pivo,” vyštěkl.

“Proč musíš být tak hrubý, Gorotule?” Otázka přišla od toho, kterému říkali Gerv.

“Prostě jsem takový. Zvykni si!”

“To je škoda,” dodala žena smutně. “Rozhodně to není dobře.”

“A to, co jsi udělala, je dobré?” Gorotul se jí náhle zeptal. “Zradila jsi naše partnery, a to je pěkně řečeno.”

“Zrada v pravý čas není zrada. Je to předvídavost,” poznamenal Gerv.

“Ale no tak. Možná bychom o tom neměli mluvit tady. Pojďme do pevnosti. Lidé na to dříve nebo později přijdou, ale byla bych radši, kdyby to bylo později,” řekla žena opatrně.

“Ale nech toho,” odsekl jí Gorotul nedbale. “Proč si dělat takové starosti? Ach, naše pivo!”

Slyšel jsem nějaké žbluňkání, jak majitel basy chlemtal pivo do něčeho, co znělo jako velký bachor.

“Dobře,” řekla žena. “Co tam máme právě teď?”

“To je řečnická otázka,” odpověděl Gerv jasně. “Právě teď nemáme nic, i když pokud se věci vyvinou správně, mohlo by se to změnit.”

“Přesně tak,” poznamenala žena. “Pokud nepodpoříme Orly planin a jejich spojenecké klany, nebo dokonce pokud oznámíme svou loajalitu Psům smrti, naše pověst dostane na frak…”

“V podstatě nás budou nazývat zrádci a krysami,” upřesnil bas a zhluboka se nadechl poté, co se napil piva.

“Je to riziko pro naši pověst,” pokračovala žena dál, “ale to je tak všechno, protože nepůjdou tak daleko, aby s námi otevřeně bojovali. Maximálně tak klacky a kameny… Na druhou stranu však získáme přátelství Psů smrti a možná i partnerství s nimi.”

“A co z toho budeme mít?” ozval se znovu bas.

“Ale no tak, Gorotule… Gerve, já už nemůžu, vysvětli mu to.” “To je v pořádku. Lehké ženské kroky se ke mně blížily a lavička, pod kterou jsem ležel, zavrzala.

“Podívej, můj milý barbare,” ozval se tichý hlas toho, kterému říkala Gerv. “Psi smrti jsou mocný klan. Vlivný klan. Klan s dlouhou pamětí. A vždycky si pamatují, kdo jsou jejich přátelé a kdo jejich nepřátelé. Nemůžeme jim nijak ublížit, protože by nás mohli rozdrtit, aniž by se zapotili. Ale mohli bychom jim pomoci… Odchodem bychom výrazně oslabili klanové společenství, na které se Psii stále více zaměřují. Byla by to pro alianci morální i doslovná rána a na takové věci se nezapomíná snadno.”

“No, dobře. A zrovna tak bychom vypadali jako krysy - a ani bychom z toho nic neměli.”

“Něco bychom z toho měli,” ušklíbl se tiše Gerv. “Naše pověst by utrpěla, ale naše obzory by se rozjasnily. Jistě, porušili bychom naši dohodu. Ano, provedli bychom nějaký špinavý trik. Dobře, takže bychom se museli trochu plazit… Co má znamenat ten tvůj výraz?”

“Plazit se? Proč?!” zařval Gorotul.

“Chceš se dostat na Rivenholm? Nové země, nové úkoly, přimět tamní klany, aby se před námi sklonily?” ozvala se žena.

“Samozřejmě,” odpověděl Gorotul. “Proč se vůbec ptáš? Všichni to chtějí.”

“Kolik lodí má náš klan?”

“Dvě. A další dvě stavíme.”

“Stačí to na celý konvoj? Dost na to, abychom se tam dostali, vzhledem k tomu, že konkurence se nás bude snažit potopit na každém kroku? Kraken a jeho chapadla? Veselí piráti, kteří létají na neméně veselém Rogeru a snaží se na nás, suchozemce, uspořádat džihád? Cokoli jiného by se mohlo stát?”

“Samozřejmě že ne,” připustil Gorotul. “I když se tam, pokud vím, ještě nikdo nedostal.”

“Přesně tak. Tak co je špatného na tom, když požádáme Šedou čarodějku, aby nás nechala připojit se k jejich flotile? Jako doprovod. Když jim pomůžeme a ukážeme, že jsme loajální, nejspíš jí to nebude vadit. A pokud se ukážeme jako spolehlivý, přátelský a pro Psy smrti užitečný klan, jakmile budeme ve flotile, pomohou nám, až se dostaneme na Rivenholm. A to se nedá vyčíslit. Takže, můj drahý, uděláme všechno, co bude třeba. Radostn�. A neuškodilo by, kdybychom pro ně udělali ještě něco jiného, něco neobvyklého…”

Žena se začala houpat na lavičce sem a tam, což mě přimělo pohupovat se v koberci. Pivo ve mně si začalo stěžovat na zacházení, kterého se mu dostává.

“Slyšel jsem,” pokračoval Gerv bezelstně, “že se Šedá čarodějka o někoho zajímá…”

“Ano? V jakém smyslu?” Gorotul se zasmál svému dvojsmyslu.

“Ne tak, jak si myslíš,” odpověděl Gerv chladně. “Nic osobního.”

“Jak to víš?” zeptala se žena se zájmem a přestala se kolébat, což mě uklidnilo.

“Prostě to vím,” odpověděl Gerv vyhýbavě. “Jak… No, k čemu by ti to bylo, Elino?” Je to tajná informace, která nemá opustit klan. Říkají mu Poutník a on ještě nedosáhl poslední úrovně. Čarodějka se o něm snaží zjistit všechno, co se dá, a hlavně chce vědět, kde se ve hře nachází.”

“Neuvěřitelné!” vykřikl Gorotul. “Ty máš u Psů špiony?”

“Panebože!” vykřikli ostatní dva najednou, očividně šokováni hloupostí svého společníka.

“Nevíš, proč se tak zajímá o Poutníka?” zeptala se žena.

“Jediné, co vím, jsou klepy,” odpověděl Gerv. “Říká se, že Poutník dostal úkol Velkého draka.”

“Ale no tak, to nic není,” prohlásil bas. “Jen další z kdoví kolika, kteří mají úkol Velkého draka.”

“Jasně,” souhlasil Gerv. “Ale proč by se o něj Šedá čarodějka tak zajímala? Jen tak pro nic za nic? O tom pochybuji.”

Dobře, Gerve,” zatleskala žena. “Prověříme naše kontakty a uvidíme, co o Poutníkovi zjistíme. Třeba někdo něco ví. To by pro nás mohl být příjemný bonus - jen to musíme udělat v tichosti.”

“No jasně,” odtušil Gerv. “Jestli se někdo dozví, že jsme to zjistili, znepříjemní nám život -pokud nás rovnou nezničí. Není žádná legrace strkat nos do záležitostí Šedé čarodějky.”

“To mi povídej,” řekla žena. “Fuj, to je ale den…”

Rychle vstala, lavička se zhoupla dozadu a to vyrazilo zpod lavičky koberec se mnou srolovaným v něm.

To, co se dělo dál, mohlo být přímo vystřiženo z nějaké staré komedie. Koberec se rozmotal, nechal mě vyletět na podlahu a já vzhlédl a uviděl, jak na mě skupinka tří lidí zírá v němém úžasu. Stál tam statný půlork v brnění a s obrovskou bojovou sekerou. Alespoň jsem si představoval, že takhle půl-orkové vypadají - světle zelená kůže, velké zuby, které jim netrčí z úst jako mému příteli Euiikhovi, s dobře stavěným, mohutným tělem pokrytý mohutnými svaly od hlavy k patě. Vedle něj stál Gerv, malý člověk s tuctovým obličejem, oblečený v nenápadném oblečení, se sadou kovových nožů a malým mečem připevněným na zádech. Hádal jsem, že je to zvěd. Nebyl jsem si přesně jistý, co je to zvěd. I když, soudě podle toho, co říkal, to zřejmě bylo něco jako zpravodajský agent… nebo špión. Nakonec tam byla vysoká, ohromně krásná elfka. Měla mandlově modré oči, učebnicově ostré uši, zlaté vlasy a bílé šaty - pravděpodobně mág. Také to byla nejspíš spíš dívka než žena.

Přikrčila se vedle mého bezvládného těla a melodickým hlasem se mě poněkud zmateně zeptala: “Kdo jsi?”

Nevím, co to do mě vjelo. Možná vypršel čas mého opojení, nebo to byla elfčina krása. Možná to byla myšlenka, že jsem královsky v háji, nebo že skutečný život se neděje jako v knihách či filmech. Ať už byl důvod jakýkoli, dar řeči se vrátil.

“Hagen,” odpověděla jsem.

“No, to je velmi poučné,” poznamenal elf. “Jak ses sem dostal, Hagene?”

“Přišel jsem sem s Tlustým Williem na pivo. Opil mě, sroloval do koberce a strčil pod lavici,” odpověděl jsem po pravdě.

“To je asi Divoký Willie,” řekl půlork, “ten, co odešel, když jsme sem přišli. Ale je to Divoký Willie, ne Tlustý Willie.”

“Koho zajímá, který Willie to je?” vykřikl elfka smutně. “Co s ním teď budeme dělat? Vždyť všechno slyšel! Slyšel jsi přece všechno, ne?” Otočila se ke mně.

“Slyšela jsem všechno.” Nemělo smysl popírat zjevné. “I když jsem z toho ničemu nerozuměl.”

“No, aspoň nelže,” řekl Gerv. “Přesto je to problém.”

“Vážně, Gorotule,” obrátil se k němu elfka a řekla: “Máme klanovou pevnost s ochranou proti kouzlům, pohodlné pokoje a všechno ostatní, co by sis mohl přát. Ale ne, musel jsi nás zatáhnout do téhle obskurní hospody. Říkala jsem ti to! ‘Pivo je dobré.’ Děláš si ze mě legraci!”

Zkřížila ruce na prsou a nervózně přecházela po místnosti.

“Ale je!” odpověděl půlork. “A svitky bychom neměli používat tak často. Musíme šetřit!”

“Jo, šetřit. Podívej, co jsme ušetřili,” odpověděla elfka a dřepla si přede mě. “Chápeš, jak moc jsi všechno zkazil tím, že jsi tady a tohle všechno jsi slyšel?” zeptal jsem se.

“Samozřejmě. Hned jsem to poznal.” Nehodlal jsem se hádat.

“Jaký má smysl s ním všechno probírat?” zařval Gorotul. “Přidáme ho na černou listinu klanu a zabijeme ho, jestli ho ještě někdy uvidíme. Ani neopustí město.”

“Gorotule, víš vůbec, proč jsi ještě v klanové radě?” obrátil se na něj elf.

“Protože jsem výborný!” Půlork hrdě vystrčil hruď.

“Protože jsi jeden ze zakladatelů. A to je jediný důvod.”

“Co jsem řekl tentokrát?”

“Gerve?” Elfka se podívala na zvěda.

“Podívej, Gorotule,” začal zvěd stejně jemně jako předtím. “Když se seriózní klan zaměří na nooba na šesté úrovni, všichni si toho všimnou. Všichni jejich analytici se budou divit, co děláme, a brzy se budou dohadovat, že ten noob ví nebo viděl něco, co by neměl. A budou mít pravdu. Pak ten, kdo na to přijde první, mu slíbí, že ho bude chránit, pomáhat mu v rozvoji a dávat mu věci (což je snadné a levné), a noob jim všechno řekne - a ochotně. Jsme v háji a někdo jiný to rozjel ve velkém. Pak nám budou Psi smrti dýchat na záda, pokud nás rovnou nezabijí. A aby toho nebylo málo, jakmile se informace dostanou k našim starým známým, udělají nám život taky zajímavý.”

“Ale nechystají se to udělat tak jako tak?”

“Samozřejmě že ne. Jestli náš plán vyjde, budeme mít za sebou Psy smrti,” vysvětlila elfka svému tupému příteli.

“Tak co s tebou uděláme?” Zamyšleně se na mě podívala.

“Patová situace,” zamumlala jsem.

“Cože?” zeptal se Gorotul.

“Pat. Se mnou v zádech, toho moc nezmůžete, ale mohli byste si všechno zničit. Já se proti vám nemůžu postavit, i když budu v dohledné době pro tvůj klan hrozbou. Patová situace.”

“Dobrá práce. Jsi chytrý,” prohlásil elf.

“Cože?” Gorotul zavrčel. “Hrozba! Hned tě sežeru! Výhrůžka…”

“Pšt!” Elfka ho náhle umlčel. “Už jsem se rozhodla.”

“Myslíš na to, na co myslím já?” Gerv se na ni podíval stranou.

“Je to nejlepší možnost,” přikývla.

Elina Moudrá, vůdkyně Hromových ptáků, tě pozvala do svého klanu.

Pokud přijmeš, staneš se členem a získáš následující bonusy:

+5 % získaných zkušeností

-7% poškození způsobené protivníky

+4% schopnost vidět skryté vlastnosti předmětů

+4% poškození způsobené všemi typy zbraní

+5% ochrana proti chladu

+5% ochrana proti ohni

+15 % obdržené léčby (25 % při léčení jiným členem klanu)

+3% šance na získání vzácných a skrytých úkolů

Každý den můžete opravit dva předměty za peníze z klanového účtu.

O 20 % nižší ceny za pronájem dopravy v oblastech, které respektují váš klan.

Další bonus: Protože se ke klanu připojujete na pozvání jeho vůdce, získáváte +10 % předmětů v dungeonech (při hře se skupinou tvořenou členy klanu).

Vaše bonusy mohou být upraveny nebo zvýšeny podle stupně respektu v rámci klanu.

Zavrtěl jsem hlavou a řekl: “Páni!”.

“To, že kroutíš hlavou, znamená, že nesouhlasíš?” Elina byla opět překvapená.

“Ne, to ne. Znamená to jen, že mě to zaskočilo. Nepřekvapilo by mě, kdyby ses rozhodla mě rozřezat a mé kousky rozházet po Aeganu. Tohle je mnohem překvapivější.”

“Kdyby to bylo možné, rozřezali bychom tě už před pěti minutami,” řekl Gerv. “Ale ty by ses prostě znovu objevil.”

“Takže přijmeš pozvání?” zeptala se Elina, která začínala být nervózní.

“Hej, hej, hej,” upozornil jsem ji. “Jak říkal Spartakus, vyjasníme si věci, než vstoupíme do arény.”

“Kdo co řekl?” zeptal se Gorotul.

“Byl to slavný tank,” shrnul Gerv odpověď zjevně podloženou trpkou zkušeností z rozhovoru s půlorkem.

“Proč ‘byl’?” pokračoval Gorotul.

“Nedokázali ho dostatečně rychle buffnout, než se dostal do boje, a zabili ho. Dokonce získali jeho účet!”

“Ale no tak, to se přece nestává.” “Na jakém serveru hrál?” Gorotul naléhal dál.

Nemohl jsem si pomoct. “Taky jsem o něm slyšel. Hrál na italském serveru. Na římském serveru, abych byl přesný.”

“Vidíš, s kým musíme pracovat?” Elina řekla smutně a sklesle.

“To je v pořádku.” Snažil jsem se neusmívat, když jsem se díval na zmateného Gorotula. “Ale zpátky k věci. Rád bych věděl, co ode mě očekáváš a co z toho budu mít. Komu budu co dlužit?”

Gorotul otráveně zavrtěl hlavou nad tím, že nějaký noob na šesté úrovni se vytasil s hromadou otázek. Přesto zůstal zticha.

“Co chceme? Chceme, abys o všem, co jsi tady slyšel, mlčel. Opravdu je to i ve tvém zájmu. Pokud se ty informace dostanou ven, budeme mít plné právo udělat to, co navrhl Gorotul. Označíme tě za klanového nepřítele a zemřeš, ať jsi kdekoli ve Fayrollu - dokonce i v Šedých zemích. Pokud nic neopustí tuto místnost, budeš mít podporu a ochranu klanu. V oblastech, které kontrolujeme, můžeš zvyšovat úroveň a z klanového skladu si můžeš pořídit oblečení a zbraně. Samozřejmě ne epické, ale lepší než ty krámy, které máš. V podstatě standardní dohoda.”

“Ale co když se ty informace dostanou ven a já s tím nebudu mít nic společného?” zeptal jsem se.

“Existuje kouzlo, kterému se říká Pravdivé slovo. Hrozně vzácné a drahé. Ale pokud dojde k úniku informací a ty řekneš, žes to nebyl ty, tak za něj pro jistotu zaplatím.”

“Existuje taky Pravdivý prášek a ten je levnější,” poznamenal Gerv.

“Jistě, je levnější, i když má desetiprocentní chybovost,” přikývla Elina. “To je fajn na drobnosti, ale ne na něco tak důležitého, jako je tohle.”

“Chápu,” souhlasil Gerv.

“No, kvůli mně bys to zřejmě nekupovala. Chtěla bys najít tu krysu,” poznamenal jsem rozumně.

“Samozřejmě.” Elina se nehodlala hádat. “Za tebe neutratím ani měďák. Bez urážky.”

“A ještě jedna podmínka,” vložil se do toho zvěd. “Klan můžeš opustit jen ve dvou případech. Buď máš Elinino svolení (a jenom její), nebo jsi náš zapřisáhlý nepřítel. Pokud opustíš klan na vlastní pěst, budeme tě pronásledovat, ať už budeš kdekoli.”

“Musím něco podepsat? A budu mít nějaké povinnosti? Jako člen klanu?”

“Nemusíš nic podepisovat,” potvrdila Elina.

“Seržant pevnosti ti vysvětlí tvá práva a povinnosti,” řekl Gerv s mrknutím, které mluvilo za vše.

“A kdyby se něco stalo, budeš se muset zodpovídat mně!” Gorotul znovu zařval.

Zamyšleně jsem se na ně podíval, vzpomněl jsem si, jak Willie říkal, že klany jsou dobré, a silné klany obzvlášť, a položil jsem svou poslední otázku: “A co když jsou tady tři orkové, kteří mi slíbili opakovaněposílat do místa respawnu?”

“S tím si nedělej starosti, válečníku,” řekl Gorotul. “Uděláme z nich sekanou. PKeři u nás nemají volný výběh. Dotkni se našich noobů a my tě ulovíme. Je to dobrý skutek a ještě se u toho pobavíme. Jsme jediní, kdo může našim noobům nafackovat.” A s tím se hlasitě zachechtal.

“Tak já jdu do toho!” Řekl jsem a klepnul na tlačítko pro přijetí.

Gratuluji! Připojil ses k Hromovým ptákům.

V současné době jsi dobrovolníkem v klanu.

“Budu dobrovolníkem dlouho?” zeptal jsem se Gerva.

“Začínáš jako dobrovolník, tak to v našem klanu funguje. Pak se o měsíc nebo dva později (nebo i dříve, pokud se osvědčíš) staneš příbuzným. Tehdy se stáváš plnoprávným členem klanu.”

“A co pak?”

“Co pak? Když dosáhneš 120. úrovně, získáš v klanu respekt, a pokud to rada klanu uzná za nutné a možné, můžeš se stát důstojníkem. Pak můžeš přijímat nové členy, dostaneš nové bonusy a vedle svého jména dostaneš pěkný odznak. Potom je to zástupce vůdce a, no…”.

“Já zatím nikam neodcházím,” oznámila Elina. “I když bychom mohli přeskočit fázi dobrovolníka. Možná bychom z něj měli udělat příbuzného?”

“Proč to přeskočit?” Gerv se zeptal. “Zaprvé, to mu dává příliš mnoho. Za druhé, nemůžeme na něj takhle upírat pozornost. Lidé se začnou ptát, proč se mu dostává zvláštního zacházení, a to nemůžeme dopustit. Ať si běhá s ostatními.”

“Souhlasím,” přikývla Elina. “Dobře, jděte do pevnosti.”

“Já?” zeptal jsem se ovšem ostýchavě.

“Kdo jiný?” odpověděla elfka sarkasticky.

“A jak to? Vždyť nemám ponětí, kde to je!”

“Jako bych to nevěděl.” Začínal jsem si myslet, že ta mladá dáma není tak příjemná osoba, jak jsem si myslel. Čekaly mě zajímavé chvíle.

“Gerve, odveď ho tam.”

Gerv mě vzal za ruku a četl z nějakého svitku. Poslední, co jsem v místnosti zaslechl, byla Elina: “Tak kolik jsme ušetřili?”

Přede mnou se roztočila další modrý závoj a já se ocitl na dlážděném náměstí.

Když jsem si představoval jejich “klanovou pevnost”, vybavilo se mi něco z mého vzdáleného dětství: Waltera Scotta, Dumase nebo hlavně něco z Ivanhoea - nějaký zapovězený hrad postavený z obrovských kvádrů, padací most, věže, hladomorny a nádvoří uprostřed.

Bylo tam nádvoří, ale to bylo všechno. Tedy ano, bylo tam všechno, ale ne tak, jak jsem si to představoval. Spíš to připomínalo přerostlý venkovský dům, který patřil nějakému naftaři nebo delegátovi střední úrovně někde v oblasti Nikolina Gora[6].

“Neudělalo to na tebe dojem?” ironicky se zeptal Gerv.

“Ne,” odpověděl jsem upřímně.

“Tak to je dobře.”

“Proč?” Nejdřív jsem to nechápal, i když mi začalo svítat. “Aha, už to chápu! Čím nenápadněji to vypadá zvenčí, tím méně lidí se bude snažit přijít na to, co je uvnitř?”

“Přesně tak. Dobrá práce!” Gerv přikývl.

“Ale na to by mohli přijít i jiní lidé.”

“Ne všichni. Gorotul pořád ještě netuší, proč rádi držíme věci v tajnosti.”

“Nakresli mu to,” navrhl jsem. “Třeba rozumí obrázkům líp než slovům.”

“Jsi jen dobrovolník a na to nezapomínej,” zvážněl zvěd. “Mluvíme tu o zástupci vůdce klanu. Jo, a o veliteli klanu pro boj. Není to žádný génius, ale pokud jde o plánování nájezdů, není nikdo lepší. Jestli tě někdy pozve, abys s ním šel do dungeonu nebo na nájezd, uvidíš sám. Každopádně pojďme najít seržanta. Předám tě mu k výcviku a pak musím ještě něco zařídit. Vlastně docela dost…”

Jak jsem si představoval, pevnost byla uvnitř mnohem větší, než vypadala zvenčí. Buď byli Hromovládní ptáci dobře obeznámeni s pátým rozměrem, nebo existovala nějaká extra placená možnost, o které jsem při koupi klanové pevnosti nevěděl. (Mnohem víc jsem se přikláněl k té druhé možnosti.) Ať tak či onak, všude byly místnosti, zákruty, chodby a balustrády.

Gerv rychle proběhl celým bludištěm a čas od času na něco upozornil. “To je výcviková hala.” “To je malý klanový sklad. Tam ještě nesmíš,” “A tohle je velké klanové skladiště. Tam tě nikdy nepustí.” “To je hlavní hala.” Asi po sedmi minutách se zastavil u vchodu do malé místnosti.

“Jsme tady. Proč ten protáhlý obličej?”

“Snažím se přijít na to, jak odsud najdu cestu ven. Ty se chystáš zmizet a já nemám tušení, kde je východ. Budu bloudit tady dokud neumřu hlady.”

“Neboj se, někdo ti ukáže, kam máš jít. Seržante, jste tady?”

“Pojďte dál,” ozval se hluboký basový hlas. Ozvěna se rozléhala kolem a po celé místnosti.

Jakmile jsme vešli, uviděl jsem, že majitelem hlasu je vousatý (jako by existoval nějaký jiný druh) trpaslík s mohutně stavěnýma rukama a bramborovitým nosem. Podle štítku nad jeho hlavou jsem viděl, že se ve skutečnosti jmenuje Seržant.

“Hm, takže ty se jmenuješ Seržant,” vyslovil jsem své překvapení. “Myslel jsem, že to je jen tvoje hodnost.”

“Je to obojí a je to způsob života,” vyhrkl seržant. “Gerve, to si ze mě děláš srandu. To budeme jako ten Armedakil a začneme verbovat přímo před Nooblandem? Proč ne? Máme spoustu vůdců, na výcvik máme tolik peněz, že nevíme, co s nimi, a dobří hráči nám lezou ušima…”

“Dobře, dobře, slyším tě,” odpověděl skaut a mávl rukou ve smířlivém gestu. “Tohle je jednorázová záležitost. O detaily se nestarej, ale je to tak. Elina ho vlastně sama přijala.”

“A co teď?” zamumlal trpaslík. “Šestá úroveň! My bereme jenom pětadvacátou úroveň a vyšší. Rozhodli jsme se tak na radě a Elina souhlasila. A ty mi teď přivedeš tohohle lúzra na šesté úrovni.”

“Jaký já jsem lúzr?” Byl jsem právem rozhořčen. “Ano, jsem noob. Ano, jsem oblečený jako idiot. Ale proč bych měl být lúzr?”

“Dobrovolníku! Nikdo neřekl, že smíš mluvit!” Trpaslík se na mě otočil. “Tvůj úkol je stát tam a držet hubu!”

“Jdi do háje!” rychle jsem odpověděl. “Co to má být, armáda? A kdo jsi ty, abys mi říkal, že mám držet hubu? Můj rodič? Můj šéf? Myslíte si, že jsem podepsal smlouvu, aby mě banda vousáčů začala buzerovat?”

“Coooožeeeee?” prckova ruka sáhla k opasku a zjevně sahala po jeho bojové sekerce.

“Jo-o-o-o?” Posmíval jsem se mu. “Nemůžeš zabíjet spolubojovníky, to je jedno z hlavních pravidel hry. A jestli to uděláš, budeš z klanu potupně vyhozen.”

“Má pravdu,” přerušil ho Gerv, který konflikt očividně sledoval se zájmem. “Nemůžeš ho zabít. Tedy, můžeš, ale pak…”

“Nebudu ho cvičit,” řekl trpaslík naprosto klidným hlasem. “Nebudu, a to je konečná.”

“Je to tvoje práce,” odpověděl Gerv velmi klidně a, jak jsem si pomyslel, s náznakem výhrůžky. “V poslední době jsi dost často vybočoval z řady. Nejsi spokojený s tímhle, jsi frustrovaný z tamtoho. A dvakrát tento měsíc jsi neuposlechl přímý rozkaz rady. Možná si o sobě začínáš myslet příliš mnoho?”

“Jestli si myslíš, že vybočuju z řady, proč prostě neopustím klan?” trpaslík se opět rozčiloval. “Můžeš si ta štěňata vycvičit sám.”

“Myslíš, že bychom nemohli najít jiného trenéra? Samozřejmě, že bychom mohli. Ale myslíš, že najdeš jiný klan, který ti bude tak věrný jako my? Tím si nejsem tak jistý. Opravdu si musíme vážně promluvit a Elina má stejný názor. K tomuto tématu se vrátíme, až se dostane do pevnosti. Mezitím toho dobrovolníka podrobte základnímu výcviku, ať tam jen tak nestojí a nic nedělá.”

“I když se držme dál od všech těch vojenských nesmyslů. Toho jsem si v armádě užil tak akorát. Mimochodem, sloužil jsi?” Zeptal jsem se trpaslíka.

“Ne,” odpověděl krátce.

“Myslel jsem si to. Zaplatil sis, abys z toho vyvázl, a teď chodíš a házíš příkazy na všechny ostatní.”

“Kdepak, nic jsem nezaplatil. Prostě jsem se na to nehodil, a to je všechno, co potřebuješ vědět. Posaď se.”

Posadil jsem se na židli před stolem, zatímco on se usadil na tu za ním. Gerv se na nás podíval.

“No, nevypadá to, že by dneska někdo někoho zabíjel, takže já půjdu pryč.”

Vytáhl svitek, uslyšel jsem zvuk “pššššš” a zmizel v malém obláčku kouře.

“Dobrá, takže základy,” začal trpaslík pomalu bručivým hlasem.

Probírání těchto základů nakonec trvalo dvě hodiny. Vyslechl jsem si, co smím dělat, co nesmím, co musím dělat a na co mám právo. Abych byl spravedlivý, ukázalo se, že to, co jsem byl povinen dělat, byl o něco delší seznam než to, co jsem měl právo dělat. Trpaslík prošel svým výkladem sebejistě, protože to zjevně nebylo jeho první rodeo, ale bez citu a zájmu - a zjevně myslel na něco jiného.

Upřímně řečeno, nepřijal jsem Elinu nabídku jen proto, že jsem neměl na vybranou. V životě máš vždycky na výběr. Mohl jsem například stisknout tlačítko odhlášení. Díky bohu, že to pořád byla možnost. Prostě jsem si vždycky myslel, že život v klanu je jednodušší, a Tlustý Willie mi to potvrdil. Ale život pro Hromoptáka byl směšně složitý. V době, kdy jsem hrál hry, bylo všechno jednodušší; parta lidí se dala dohromady, aby si usnadnila průchod nájezdy nebo dungeony. Mít prověřené hráče, kterým jste mohli věřit, že vám kryjí záda, bylo mnohem lepší než jít jen tak s kýmkoli a čímkoli, na koho jste narazili. Díky tomu jste také měli k dispozici zdroje, u kterých jste se mohli informovat, když jste byli uprostřed úkolu, což vám ušetřilo čas potřebný k tomu, abyste se dostali ze hry a prolézali fóra. V některých situacích jste si dokonce mohli půjčit herní peníze. A opět, klany vám ve spoustě her poskytovaly docela dobré bonusy k atributům.

Tohle bylo mnohem přísnější. Jistě, to všechno stále platilo, ale zároveň teď měl každý svou práci. Každý člen například odváděl klanu 5 procent z vydělaných peněz. Jednou týdně museli všichni členové na úrovni 180 a vyšší provést nejnovější členy klanu nějakým dungeonem nebo jeskyní, pomoci jim ho porazit a po celou dobu je chránit. A platilo přísné pravidlo o trávení času online - kdo se dva týdny po sobě nepřihlásil do hry, aniž by to dal pánům hry předem vědět, byl bez možnosti odvolání vyhozen. Všechno, co se v klanu stalo, muselo zůstat v klanu. Trestem za vyzrazení jakékoliv tajné informace bylo rovněž vyhození, a pokud byla tato informace použita proti klanu, mohl být dotyčný označen za jeho nepřítele. Platilo to i obráceně: všichni členové museli hlásit všechny zajímavé nebo užitečné informace, na které narazili.

Dále to byly informace o úkolech, protože všechny MMORPG jsou na určité úrovni založeny na boji, plnění úkolů a na tom, jak je navržen svět. PK, společenský život, crafting a roleplaying vycházejí z těchto tří pilířů a bez nich prostě MMORPG nemůže existovat. Pokud svět není dobře navržený nebo je nevyvážený, hráči se do něj nemohou zabrat a jdou si najít něco jiného. Pokud jsou všechny úkoly jednoduché a stejné, hráči se nudí. Jistě, úkoly typu “Zabij deset lišek”, “Posbírej pět kyčelních kloubů od skákajících kostlivců” nebo “Odnes dopis starému goblinovi” můžete splnit jednou, dvakrát nebo dokonce pětkrát. Ale kdo potřebuje hru, kde je to všechno, co mšte dělat? A MMORPG jsou o tom, že každý bojuje s každým, ale nikdo by nechtěl hrát něco, co by se rovnalo nějakému mlýnku na maso. Potřebujete jednoduché úkoly, které vám pomohou zvyšovat úroveň a po cestě se bavit, ale jádrem hry musí být příběhové úkoly vytyčené přes všechny herní skupiny a jejich úrovně. A svět Fayroll měl superúkoly - jak epické, tak skryté. Epické úkoly vám umožnily projít náročnými, víceúrovňovými úkoly a získat za ně odpovídající odměnu: respekt a přátelství nehráčských frakcí a epické a vzácné předměty, které bylo těžké nebo dokonce nemožné získat při běžném hraní. Skryté úkoly byly řetězce úkolů, které jste plnili, abyste získali něco neuvěřitelně cenného: podporu (včetně vojenské podpory) celé skupiny NPC, předměty ze sad nebo jedinečné schopnosti. Bylo velmi těžké je najít a hráči na ně většinou narazili náhodně tím, že dělali něco zcela nesouvisejícího, nebo proto, že jim o nich řekl někdo z administrátorů hry, což se stávalo velmi zřídka a stejný administrátor se za to mračil. A pro skryté úkoly neexistovaly žádné návody, což je činilo jedinečnými. Osamělí hráči, kteří skryté questy našli, o nich raději mlčeli a klany, které se o nich dozvěděly, tuto informaci okamžitě utajily. Poslední část dávala smysl, protože každý klan měl své analytiky a špehy, kteří se snažili vyhrabat jakýkoli střípek informací, a byli ochotni za ně zaplatit slušné peníze - dokonce i peníze v reálném životě. Utajovat informace o epických a skrytých úkolech před svým klanem bylo velezradou.

Některé věci byly přímo zakázané. Členové klanu se nemohli (nebo jsem to alespoň odhadoval) navzájem zabíjet. Mohli jste zabít jiné hráče, ale pouze v sebeobraně, a každý případ posuzovala rada klanu individuálně. Politika klanu vůči PKerům byla jednoduchá: nebyli tolerováni. Nemohli jste neuposlechnout rozhodnutí vydaná klanovou radou, což bylo něco, co jsem si představoval, že vychází z císařské politiky. Samozřejmě jste nemohli okrádat klanové kolegy ani klanové skladiště. Poskytovat informace o klanu komukoli zvenčí bylo přísně zakázáno. Nemohli jste ignorovat člena klanu, který potřeboval pomoc, pokud jste náhodou šli kolem (i když to bylo samozřejmé, protože tak by pravděpodobně reagoval každý normální člověk).

Život v klanu tedy nebyl, mírně řečeno, procházka růžovým sadem, protože měli všechno pěkně pod zámkem. Na druhou stranu to mělo docela dost výhod. Klan poskytoval plnou a naprostou ochranu před všemi a vším, pokud jste se ovšem do potíží nedostali vlastní vinou. Jak jsme se bavili v hospodě, každý PKer, který se pokusil napadnout člena klanu, byl předem mrtvý. Lovili je mnozí klanoví veteráni, kteří se jen rádi zapojili do honičky. Koneckonců neměli nic lepšího na práci (nebo to alespoň tvrdili), protože už všechny úkoly pokořili a všechny lokace prozkoumali, takže to bylo zábavné zpestření. Ve skutečnosti těch veteránů moc nebylo a ta historka nebyla tak úplně pravdivá. Svět Fayrollu byl tak velký -myslím, že dokonce neomezený - že obejít všechny lokace a projít všechny questy bylo nemožné, nemluvě o pravidelných aktualizacích… Přesto nejdůležitější bylo, že PKeři věděli, že se nikoho z klanu nemají dotýkat, pokud nechtějí mít problémy. A to nebyla jen politika Hromových ptáků, platila pro všechny zodpovědné a respektované klany. I když se tam pořád ještě našli lidé, kteří měli sebevražedné sklony a neposlouchali hlas rozumu.

Klan měl informace, zbraně, oblečení, součástky, všechno, co člověk mohl potřebovat k výrobě věcí… samozřejmě v rámci možností. Kdo se to chtěl naučit, mohl se učit u mistra klanu. Klan měl také vlastní loviště nebo několik oblastí s různými úrovněmi, které mohli noví hráči využívat ke zvyšování úrovně, v bezpečí před PKery. Druhý den jsem se do jedné z nich měl vydat s poslední várkou dobrovolníků.

A to bylo v podstatě vše, co se týkalo práv a povinností.

“Rozumíš?” Seržant se na mě podíval.

“Jo,” přikývl jsem.

“Tak buď zítra v devět ráno moskevského času na náměstí před pevností. Vyrazíme do Gringvortu vymlátit pár kostlivců a zombíků. To je zatím všechno - vypadni odsud.”

“Hm… pane seržante, já nemůžu.”

“Cože? Víš, začínáš mi lézt na nervy! Přestaň s těmi svými vtipy! Proč nemůžeš?” Trpaslíkovi zrudl a dokonce i vousy mu zrůžověly.

“Nevím, jak se dostat z pevnosti ven…”

Věděl jsem, že je lepší než doufat, že mě trpaslík, který se mi chystá rozdrtit lebku, doprovodí k východu. Přesto mu ještě nějaké mozkové buňky zbyly, protože zavolal na mága 114. úrovně, který šel kolem: “Eilinn, jsi na cestě ven?”

“Jo, proč?”

“Gerv na mě hodil toho dobrovolníka a on nemá ponětí, jak odejít. Nemám čas, víš, jak to chodí - přepady plánovat, zrady pronásledovat.”

“Chápu. Jasně, ukážu mu to,” odpověděl mág přátelsky. Vypadal mile, měl upřímnou tvář, střední výšku a zajímavou hůl: čtyři drápovité tlapy držící korunu s ulomenými hroty.

“Neobvyklé, že?” Eilinn se usmál, když viděl, na co se dívám.

“Ano,” odpověděl jsem. “Epické?”

“Epické. Dovol mi, abych se představil, a pak se pustíme do práce. Seržant má vždycky spoustu práce, a pokud vím, zítra vede exkurzi do Gringvortu. Není to snadná lokalita, vyžaduje spoustu přípravné práce. Každopádně se jmenuji mistr Eilinn. A ty, můj mladý padawane?”

“Hagen.”

“Jak jsi se dozvěděl o našem výletu?” Seržant mu znovu skočil do řeči.

“Nemusíš se ptát, protože není slušné mě přerušovat,” řekl mág trpaslíkovi vyčítavě. Ten mlčel, což mě velmi překvapilo. “Ale od tebe bych nic jiného nečekal. Zítra půjdu s vámi, abych kryl dobrovolníky.”

“Aha, tak zítra tam budeš.” Seržant se rozzářil. “To je skvělé. Kdo ještě půjde?”

“Rango, Reineke Lis a Krolina.”

“Páni, už dlouho jsme neměli takovou skupinu veteránů. Z jakého důvodu?”

“Prostě to tak vyšlo,” zasmála se Eilinn. “Hagene, pojď za mnou. Uvidíme se zítra, Seržante.”

“Tak zítra,” řekl jsem na rozloučenou svému prvnímu šéfovi.

Tvrdohlavý trpaslík si nás nevšímal a vrátil se do svého pokoje, přičemž se tahal za vousy tak silně, že s nimi málem utřel práh.

“Co je s ním?” hned jsem se zeptal Eilinn.

“No, dvě věci. Zaprvé, ještě nikdy jsem neviděl trpaslíka, který by neměl špatnou náladu. Ani jednou. Všichni jsou neuvěřitelně vznětliví a odtažití. A abych byl upřímný, všichni jsou prostě jenom chamtiví.”

“No, ne všichni,” řekl jsem a vzpomněl si na trpaslíka, který mi dal deset zlatých, když jsem pobíhal po Aeganu ve spodním prádle.

“Jestli jsi viděl nějakého jiného trpaslíka, tak máš štěstí. Všichni, které znám, jsou lakomí parchanti. Každopádně za druhé, seržant to má těžké. Nemůže chodit.”

“Jak to myslíš, že nemůže chodit?”

“Prostě nemůže. Když mu bylo šestnáct, měl autonehodu. Auto se převrátilo, on seděl vzadu, a když dopadlo, něco se příliš ohnulo a zlomilo mu to páteř. Proto začal hrát fayroll. Vlastně je tu skoro pořád.”

Cítil jsem se hrozně. Samozřejmě nikdy nesloužil v armádě. Na druhou stranu jsem to nemohl vědět. Přesto jsem začal mít ten sžíravý pocit.

“Očividně mu to nepřidalo na skromnosti a příjemnosti. Ale věř mi, že je to dobrý člověk. A opravdový přítel. Jen mi věř. Jednou se o tom přesvědčíš sám.”

“A co ostatní, kteří jedou s námi?”

“Máš štěstí. Máš všechny tři nejlepší hráče klanu. Dobré bojovníky. Rango a Krolina jsou v klanu od začátku a Lis se přidal o něco později. Rango a Krolina jsou lovci, Lis je šermíř. Zítra si tedy můžeš uvolnit a soustředit se na zvyšování úrovně.

“Je něco, čeho bychom se měli obávat?”

“No, řekněme to takhle… Lokace je záludná a je určena pro úrovně 29-32. Vždyť je to jenom o tom, jak se tam dostat. Sám by ses tam nikdy nedostal. Ostatní dobrovolníci se většinou pohybují mezi 26. a 29. úrovní, takže taky dostanou pořádnou porci zkušeností, hlavně na začátku. Proto tě tam posílají. Zítra bys měl dostat hromadu dobrot, takže tvůj křeček bude mít radost. Předpokládám, že získáš nějaké dobré úspěchy a 10 nebo 12 úrovní. Co se týče toho, co to dělá složitým, tak mezi kostlivci a zombíky je občas pár bossů. Je tam upír na 46. úrovni a král zombíků na 48. úrovni. Ti jsou těžcí, protože jsou silní a hází různé postihy. Teoreticky byste je mohli zlikvidovat, ale stejně byste při tom několikrát zemřeli. A přišli byste o všechny získané zkušenosti, takže jaký by to m+lo smysl? Každopádně, když se ukážou, tak je sejmeme.”

“To zní zajímavě. Jo, a co jsi říkal o křečkovi?”

Eilinn se usmál: “Všichni hráči mají v sobě křečka, který v nich sedí. Když dostanou něco zadarmo, je šťastný a zpívá. Když se musí něčeho vzdát, kňučí a stěžuje si. Ten tvůj si zítra určitě přijde zahrát. Jen nepřijď pozdě; portovat budeme v 9:05. A nebudeme na nikoho čekat.”

Než jsme domluvili, došli jsme k východu.

“Rád jsem tě poznal,” řekl Eilinn. “Musím běžet, ale uvidíme se zítra.”

“Já taky,” odpověděl jsem naprosto upřímně. “Tak se měj.”

Sledoval jsem, jak Eilinn odchází, a klikl na tlačítko pro odhlášení.

Kapitola šestá

Gringvort

Letmý pohled na hodiny, když jsem vylezl z kapsle, mě šokoval; hrál jsem už docela dlouho.

Ten Mamut je pěkně zákeřný. Byl jsem v práci celý den a ještě o něco déle, pomyslel jsem si. Ale tuhle myšlenku rychle přerušily další dva základní instinkty. Měl jsem hlad a… no, potřeboval jsem dělat něco jiného. A to druhé se muselo stát co nejdřív.

Když jsem se najedl a trochu se upravil, sedl jsem si k počítači. Byl nejvyšší čas začít psát článek. Hodiny přece jenom tikaly. Podíval jsem se na otevřený textový editor před sebou. A díval jsem se a díval.

“Nejdřív potřebuju víc materiálu. Pak to budu mít v mžiku hotové… Později…” A pak jsem se usmál.

Už jsem chtěl vypnout počítač, když jsem si vzpomněl, jak ležím zabalený v dece a slyším Elinu a Gerva, jak se baví o výpravě za Velkým drakem a o tom, jak se dostanou na Rivenholm v lodích. V duchu jsem si poznamenal, že si mám obojí vyhledat - vlastně zjistit, co to vůbec Rivenholm je. A taky jsem se potřeboval podívat, jestli se mi podaří vyhrabat něco o tom Poutníkovi. Možná by se dalo něco najít na internetu? Nebo taky ne.

Přihlásil jsem se na fórum a začal s hledáním Velkého draka. Jak se ukázalo, neměl jsem přeskočit čtení všech tradic a pověstí o Fayrollu, když jsem začal hrát. Historie byla dalekosáhlá, fascinující, krvavá a rozmanitá. Obzvlášť bohatá byla na války. Byly tu dvě války kostlivců, tři války nenávisti a další tucet, které zůstaly beze jména. Nejbrutálnější a nejnásilnější však byla Dračí válka. Před několika tisíci lety, dávno předtím, než vůbec nějací hráči existovali, se všechny inteligentní rasy ve Fayrollu střetly. Na jedné straně stáli nemrtví a nelidé pod velením Velkého draka - skutečného, ohnivého s křídly, posledního z blanokřídlých ve Fayrollu. Do jeho řad patřili kostlivci a upíři, přízraky se svými psy smrti, trollové, zombie a orkové. Na druhé straně stály světlé a inteligentní rasy: lidé, elfové a trpaslíci… no, a půlčíci a všichni ostatní, kteří do těchto kategorií více či méně spadali. Boje začaly v malém a nemrtví a nelidé začali přirozeně prohrávat. Situace se však vyhrotila do genocidy, když byly vyhlazeny celé temné rasy v jejich rodných zemích. Tehdy jejich vůdce, Velký drak, pronesl výrok: “Pokud nás osud nepovažoval za hodné vítězství, náš čas ještě nenastal.”

Rozpustil své síly, přiznal vítězství světlým rasám a požádal o ukončení nesmyslného zabíjení. Výměnou za to, že jeho síly složí zbraně, však požadoval, aby byly ušetřeny pronásledování, jehož cílem bylo jejich zničení nebo vymáhání odškodného u civilních soudů. Válka skončila a oni se potřebovali vrátit k normálnímu životu.

Síly světla souhlasily, přičemž poukazovaly jak na vlastní únavu z války, tak na svou vrozenou dobrotu. Své slovo však nedodržely. Nebylo to úmyslné a nešlo o všechny, ale škoda byla napáchána. Několik trpasličích oddílů buď o příměří nevědělo, nebo je hnala dál jejich věčná zarputilost bojovat, a vyhladili velký kmen orků - zelených, zubatých a neozbrojených - poté, co se dostali do boje s několika temnými trpaslíky. Zkrátka, byl to zmatek.

Velký drak se dozvěděl, co se stalo, a rozzuřený vyhlásil kletbu na světlé rasy. Tuto kletbu však navrhl jako úkol. Super-mega-extra-vzácný úkol. Ve skutečnosti byl tak vzácný, že ho v historii hry nenašel ani jeden hráč. Co obsahoval, bylo záhadou, ačkoli jeho odměna nikoli -schopnost povolat všechny temné armády a v podstatě se stát Temným pánem. Říkalo se, že tato schopnost je nějak omezená, ale nikdo nevěděl, jaké je to omezení. Všechny klany strávily ohromné množství času snahou ji najít, ačkoli se nevědělo, jak ji získat, kdo ji dává a co všechno je třeba udělat.

Několik hráčů se rozpovídalo o tom, jak posvátný úkol našli, ačkoli se později ukázalo, že všichni byli Falešní Dmitrijové[7], kteří se chtěli zadarmo zviditelnit.

Po vytvoření kletby se Velký drak ztratil a v historii už o něm nebyly žádné zmínky. Možná zemřel, možná se schoval. Nejpravděpodobnější však je, že ho vývojáři ze hry stáhli a uložili na záložní kopii někde na záložním pevném disku.

Takže pokud Poutník skutečně dostal tento úkol, nebylo divu, že se snažil dostat co nejdál od všech. Být na jeho místě, odešel bych na nějakých sto let do pouště nebo jeskyně. A pokud by to byla pravda, nebylo by překvapivé ani to, že po něm Šedá čarodějka šla - ale jak ho vůbec získal?

A pak jsem si o ní také něco přečetl. Psi smrti byl velký, náročný a nemilosrdný klan, který vznikl spojením dvou dřívějších klanů: Šedých koťat a Tryskáčů. Šedá čarodějka byla vůdkyní Šedých koťat a nově vzniklý klan ovládla. Byla chytrá, mstivá, bezohledná a pomstychtivá, i když také racionální a vypočítavá. Nikdy se nenechala ovládnout emocemi a dokázala pro sebe a svůj klan vyjednat výhody, i když se skrývaly za sedmi cihlovými zdmi. Osobně kompromitovala vůdce Tryskáčů, který se chtěl stát i vůdcem nového klanu, podrobným a brutálně lstivým plánem. Skončilo to tím, že byl odsouzen jako zrádce a na základě stanov klanu byl usnesením rady vyhozen. Kdykoli někdo (zpravidla ze starého klanu Tryskáčů) něco namítl, vznešeně se zeptala: “A kdo řekl, že máš právo jít proti klanu a požadovat cokoli, co je v rozporu s rozhodnutím rady?”

Přesto se klan pod jejím vedením stal podle řady ukazatelů nejlepším ve hře.

Každopádně soudě podle toho všeho bylo logické předpokládat, že Poutník něco odhalil. Jinak by se Šedá čarodějka neuráčila jít za ním osobně s nabídkou. Na druhou stranu na fóru o Poutníkovi nic nebylo, nebo jsem alespoň nic nenašel.

To, co jsem našel o Rivenholmu, bylo mnohem jednodušší. Když hra začínala, existoval jen jeden kontinent - Rattermark, ten, na kterém jsem se právě nacházel. Rok a půl předtím, než jsem se k němu připojil, však byla vydána globální aktualizace, která zahrnovala zcela nový, nazvaný Rivenholm. Byly dva způsoby, jak se tam dostat: buď jste ho mohli uvést jako výchozí lokaci (tuto možnost jsem při registraci zřejmě přehlédl), nebo jste se mohli plavit přes oceán, což bylo mnohem těžší. Problém nebyl ani v tom, že lodě byly drahé. Šlo o to, že dostat se tam bylo těžké a nebezpečné - natolik, že malý konvoj neměl šanci.

Konvoje čelily ze vzduchu harpyím, garudům (kouzelní ptáci z indické mytologie) a stymfalidům (bojoví ptáci z řecké mytologie), zatímco zdola je pustošil kraken obrovských rozměrů a obludné síly. Všechny, kteří zůstali plavat ve vodě poté, co byly jejich lodě zničeny, sežrali žraloci. Koneckonců to byl oceán. Největším nebezpečím však byli piráti číhající ve vodách obklopujících rozsáhlé souostroví Tigali, ležící uprostřed mezi Rattermarkem a Rivenholmem. Dělali to, co piráti dělají vždycky - kradli a zabíjeli, jedli a pili a nutili každého, koho zajali, přejít po prkně. Zajímavé je, že všichni byli NPC, protože neexistovala třída “pirát”, kterou by si hráči mohli vybrat. Byli to tedy naši Piráti z Karibiku. Jack Sparrow. Omlouvám se. Kapitán Jack Sparrow.

Mimochodem, pokud jste byli na moři zabiti, byli jste posláni na nejbližší respawn point. Ve výchozím nastavení to bylo v Rattermarku, protože na moři žádné respawn body nejsou a hráči se tam respawnovali bez svých lodí. Takto přišel o své flotily tucet klanů.

Takže se prostě podívejte, jestli se tam můžete dostat. A bylo to tak lákavé; skoro nikdo tam nebyl, protože noví hráči dávali mnohem raději přednost osídlenému kontinentu. Byly tam silné klany, průvodci a usedlý způsob života. Jistě, našli se pionýři a nadšenci, kteří chtěli vyzkoušet nové dungeony, nová kouzla a nové úkoly… Klany tam také začaly posílat zvědy, ale i když tito zvědové měli nějaký čas na zvyšování úrovně a průzkum… stejně by proti výsadku hráčů na vysokých úrovních neměli moc šancí. Všechny nejlepší klany tedy začaly připravovat flotily. Zbytek prostě neměl zdroje. Psi smrti měli připraveny svoje a nebylo překvapením, že se k nim Elina chtěla přidat.

“Super,” řekl jsem, když jsem strávil všechno, co jsem si přečetl. “Tolkien o tomhle nic nepsal…”

A poté, co jsem si v hudebním centru nastavil budík na osmou hodinu ranní, jsem šel spát. Spal jsem jako miminko, klidně a bez nočních můr. Až těsně předtím, než jsem se ráno probudil, se mi z nějakého důvodu zdálo o Spartakovi, který seděl u monitoru a říkal: “Kdybych jen věděl, že na aukci seženu lepší brnění… nějaké bych si koupil…”.

V tu chvíli mi díkybohu zazvonil budík. Někdy se vám zábavné životní zvraty mohou vymstít -koneckonců jsme právě mluvili o Spartakovi. Ale to je jedno, byl čas na bitvu. Dal jsem si šálek čaje a připravil se na drcení kostlivých žeber pod bedlivým dohledem našich starších klanových kolegů.

Na náměstí jsem dorazil asi o dvacet minut dřív a první, koho jsem tam uviděl, byl starý nooblandský přítel: Oygolinn. Našel způsob, jak se dostat až na 27. úroveň a sebrat nějaké pěkné vybavení. Jeho luk rozhodně představoval vylepšení oproti mému jednoduchému kyji.

“Je tu nějaký elf!” zamával jsem na něj. “No, podívejme se na tebe. Jedl jsi vůbec nebo spal? Začali jsme ve stejnou dobu!”

“Hej!” Oygolinn mě pozdravil. “No, ne všichni jsou tak líní jako ty. Vypadá to, že jsi nedokázal poskočit víc než dvě úrovně. Jak to, že jsi vlastně tady? Nemusíš být na pětadvacáté úrovni?”

“To ti nemůžu říct. Je to velké tajemství. Ale vážně, jak jsi tak rychle zvýšil úroveň?”

“Ne tak rychle,” mávl elf rukou. “Od té doby co jsme byli spolu, opustil jsem hru, až když mi začal vypínat mozek. Spal jsem čtyři hodiny a skočil zpátky. Město, lokace; město, lokace.”

“Proč jít do města?”

“Prodal jsem všechno, co jsem získal obchodníkům, a zlato jsem nechal ve svém pokoji. PKeři jsou brutální. Zdá se, že jich je v poslední době hodně. Dostali mě nejmíň dvacetkrát. Naposledy mě zabili, tak jsem se rozhodl, že na to kašlu, přihlásil jsem se na fórum, prohlédl si seznam klanů a vybral si Hromové ptáky. Jejich podmínky nejsou špatné a jsou silní v ochraně: PKeři nejsou tolerováni ani v nejmenším. Tak jak jsi se zasekl na šesté úrovni?”

“Víš, nějak se to prostě stalo… nejsem si jistý. Nejdřív jedna věc, pak druhá… Dneska se budu věnovat levelování.”

Zatímco jsme si povídali, lidé se trousili dovnitř. Upřímně řečeno, myslel jsem, že nás bude jen pět nebo šest, ale už nás tam bylo devět… No, ne tak docela lidí. Byli tam čtyři lidé: dva tanci, lučištník a mág. Pak tam byli dva elfové, osamělý trpaslík a půlčík jménem Liutix. Půlčíka jsem do té doby nikdy neviděl a rozhodně byl neobvyklý. Málem jsem Liutixe požádal, aby si sundal boty, abych viděl, jak má chlupaté nohy. Jsem zvědavý! Ale v tu chvíli vyšel z pevnosti můj nový známý Eilinn, spočítal hlavy a řekl: “Tak jo, jeden nám chybí. Seržante, kdo tady není?”

Seržant vyšel zpoza něj stejně zachmuřený jako den předtím (nebo možná byl takový vždycky), oblečený v řetízkové zbroji. Za opaskem měl bojovou sekeru a na hlavě helmu, která vypadala jako konvička s druhou hubičkou a víčkem připájeným k ní. Po rychlém přepočítání odpověděl: “Chybí nám elf. Gless. Lovec šestadvacáté úrovně.”

Jakmile však slovo “lovec” opustilo jeho ústa, objevil se před seržantem Gless v celé své elfí kráse. Seržant uskočil dozadu.

“Vy elfové,” řekl rozzlobeně, “se staráte jen o své předvádění!”

“Promiň,” vykoktal Gless, podíval se na něj bokem a odbelhal se k hlavní skupině.

“Páni,” řekl jsem. “Seržante, vy jste kouzelník. Takže když řeknete ‘sud piva’, objeví se sud piva?”

“Řeknu ti tolik, že když řeknu ‘velká modřina na hlavě’ a mávnu kouzelnou hůlkou,” řekl, zatímco něžně hladil bojovou sekeru u boku, “dostaneš svou pohádku! A nebude mít šťastný konec!”

“Dobře, klid,” řekl Eilinn. “Všichni jsou tady, nikdo se neopozdil, a to je dobře. Dobře, poslouchejte. Začneme tím, že si projdeme pár informací, a pak se přeneseme ven. Jedeme do Gringvortu, kde jsou nestvůry v průměru asi na 29. až 34. úrovni. Obývají ho převážně kostlivci a zombie, i když narazíte i na psy smrti a přízraky. Průměrný respawn je čtyři minuty. Občas se objeví i bossové, ale o ty se bát nemusíte, od toho jsou tady tihle fajnšmekři.” Mávl rukou směrem k pevnosti, před níž stáli tři bojovníci na vysoké úrovni (to se dalo poznat už při pohledu na jejich vybavení a zbraně). Byli tam dva lučištníci - muž a dívka - a šermíř.

“To je Rango.” Mužský lučištník mávl rukou.

“To je Krolina nebo prostě Kro.” Dívka se zakřenila.

“A konečně Reineke Lis, nebo také Lis.” Šermíř si přitiskl pěst na hruď a udělal poloviční úklon.

“Lisikins,” zasmála se Krolina.

“Mají spoustu zkušeností a jsou to veteráni cechu. Takže se postarají o to, abys nemusel řešit žádné bosse ani nečekané respawny botů. Ty se nestávají často, i když se stávají. Také se nám tam občas potulují PKeři, i když velmi zřídka. Obecně řečeno, buď jsou na opravdu nízké úrovni a nemají ponětí, co dělají, nebo jsou součástí velmi zkušených gangů. S nooby se můžete vypořádat sami, když vidíte, že je vás deset, ačkoli s veterány PKer si neporadíte. Jen nečekejte, že se za vás postaráme o boty. Nikdo z těch tří se k vaší skupině nepřidá a nikdo z nich vám nepomůže v bitvách, které byste měli zvládnout sami.”

“Dobře, děcka,” zatleskal seržant. “Zformujte se!”

“Kdo je vůdce?” zeptal se statný barbar jménem Ronin.

“Jak to máme vědět?” Eilinn odpověděl vlastní otázkou. “Je to vaše skupina, takže rozhodněte vy.”

“Ale my se přece vůbec neznáme!” řekla překvapeně elfka.

“No a co?” Seržant se zeptal. “Existuje spousta způsobů, jak si rychle vybrat vůdce, i když nikoho neznáte.”

V tu chvíli mi přišla pozvánka do skupiny, kterou poslal Oygolinn. Samozřejmě jsem ji přijal. Neměl jsem zájem, abych byl vůdcem, takže pokud někdo jiný hledal tuto čest – tém líp pro něj.

“Proč to musíš být zrovna ty?” Ronin odpověděl ostře, zřejmě právě dostal pozvání. “Možná chci být vůdce?”

“Pak jsi měl nejdřív poslat pozvánku,” poznamenal Eilinn souhlasně.

“Kdo dřív přijde, ten dřív mele,” poznamenal Reineke Lis a přistoupil k němu.

“To si ze mě děláš legraci!” Ronin byl bez sebe a jen stěží zadržoval svůj hněv.

Všichni ostatní bez problémů přijali pozvání do skupiny a brzy to bylo oficiální.

“Jaké rozdělení trofejí jsi stanovil?” Seržant se zeptal Oygolinna.

“Kdo co potřebuje,” odpověděl mu.

O trofeje šlo především. Když jste hráli ve skupině, existovaly čtyři způsoby, jak rozdělit kořist: vůdci skupiny, tomu, kdo dal poslední úder, demokraticky (vezmi si, co můžeš) a kdo co potřebuje (nejlepší možnost). Zatímco v prvních třech režimech dostávala kořist vždy konkrétní osoba, v posledním režimu dostali hráči zprávu s dotazem, zda jednotlivé předměty potřebují. Pokud ne, zvolili možnost “ne” a loterie se nezúčastnili. Pokud zvolili “ano”, hodila se pro každou osobu virtuální kostka a ten, kdo měl nejvyšší číslo, získal předmět nebo surovinu. Bylo to spravedlivé a fungovalo to dobře. Dobrá práce, Oygolinn. Navíc peníze, které jste dostali za zabití nepřátel, se rozdělovaly mezi všechny ve skupině rovnoměrně a automaticky.

“Proč?” zeptal se frustrovaný Ronin. “Pojďme na Poslední úder. Když to uděláme po tvém, mohl bych všechno zabíjení udělat já a nezůstalo by mi nic!”

“Žádný problém,” řekl Oygolinn. “Pojďme hlasovat. Kdo je pro Poslední úder?”

Kromě Ronina zvedl ruku jen jeden člověk, lučištník jménem Kerv.

“Kdo chce Kdo co potřebuje?” Všichni ostatní zvedli ruku.

“Hotovo. A abyste věděli, tohle byl poslední kousek demokracie, který ve skupině máme. Já jsem vůdce a já rozhoduji. Pokud budu potřebovat váš názor, zeptám se na něj. Pokud mě neposlechneš, vykopnu tě ze skupiny.”

Náhodou jsem zahlédl, jak se Eilinn rychle podívala na seržanta. Zajímavé.

“Nikoho nevyhazujte,” řekla Eilinn. “Tenhle výlet organizují Hromoptáci a vy všichni jste dobrovolníci. Nemáš pr�vo lidi ze skupiny vyhazovat, i když jsi zodpovědný za její velení. Můžeš také požadovat, aby poslouchali tvé pokyny v boji, a rozhoduješ o tom, jak se bude rozdělovat kořist.”

“Přesně tak!” Ronin byl opět u toho.

“Je všechno jasné?” zeptal se seržant. “Eilinn, otevři portál.”

Eilinn pronesl jakési zaklínadlo, mávl holí a portál se otevřel. Vypadal přesně tak, jak jsem očekával - velký modrý kruh s třpytivými okraji, kroužícími kolem a…

“Na co čekáme?” Seržant vykřikl. “Běžte tam! Za chvíli se to zhroutí a ty propásnete svou šanci!”

Nepotřebovali jsme druhou výzvu, protože se všichni hrnuli tím směrem.

Gringvort

Místo, kde se na lovy a buhurty scházeli válečníci z velkého, ale dávno zapomenutého království Ringholl. Po druhé válce kostlivců na něj padla kletba, kterou na něj uvalil mocný nekromant.

Nyní ho obývají nemrtví a…

Zbytek zajímavého, i když velmi dlouhého a předčasného vyprávění o zajímavostech Fayrollu jsem přeskočil. Kdybych byla sám, přečetl bych si ho. V mém případě jsem však pochyboval, že by mi to seržant dovolil, a nechtěl jsem přijít o nic důležitého.

Stáli jsme na malém kopci. Před námi se rozkládala skromná planina posetá malebnými ruinami, které vypadaly, jako by kdysi mohly být malými základnami vybudovanými pro něco velkého - například na ochranu zbytků Temnoty, když se plížily ze západu nebo proti machinacím nepřítele. Asi kilometr a půl od nás začínal malý les. Bylo to zkrátka idylické místo.

“Tak tady je vaše bitevní pole. Jakmile sejdete dolů pod kopec, začnou ze země vylézat kostlivci. Zombíci začnou o něco později, blíž k lesu. Bossové přicházejí téměř vždy sami. Jeden z nich, lich, vylézá z těchto trosek.” Eilinn prstem ukázal ke skupině trosek nalevo od kopce. “A král zombie obvykle vychází z lesa. Budeme to hlídat, takže se soustřeď na boj. Nějaké otázky?”

“Ano, jednu mám.” Zvedl jsem ruku. “Co se stane, když zemřeme? Vždyť kdo ví, co se stane. Všechno tady je dost silné, a jestli mě jednou chytí, tak to bude konec. Kde je respawn point?” zeptal jsem se.

“Dobrá otázka,” řekla Eilinn a podívala se na mě. “Respawn je tady, hned za námi.” Mávl prstem za sebe na (Jak jsem to mohl přehlédnout?) kámen pokrytý runami, který mírně zářil.

“Měli byste se na něj všichni napojit. Jinak se v případě smrti respawnujete zpátky v pevnosti. A nikdo se pro vás nevrátí!” Seržant zakřičel svým normálním tónem hlasu.

“Hlavně se nezapomeňte znovu připojit, až se vrátíme do pevnosti,” řekla Krolina, “jinak se ocitnete zpátky tady a do pevnosti nebo do Aeganu je to daleko.”

Otevřel jsem mapu a zkontroloval, kde se nacházíme. Aegan byl hrozně daleko. Nejspíš patnáct dní cesty a cesta byla plná náročných (pro mě, samozřejmě) lokací.

Lokace ve Fayrollu byly relativní, vzhledem k tomu, že to byl svět - podobně jako všechny ostatní hry nejnovější generace - který byl kompletní a bezproblémový. Jedinými rozdíly byly úrovně nepřátel, kterým jste čelili, a názvy míst. Nedocházelo k žádnému načítání, žádné “počkej chvilku”. Když už nebyli žádní kostlivci, začali přicházet vlkodlaci a já byl pravděpodobně v další lokaci. I když jistě, oba by mohli spokojeně žít na jednom místě. Odchodem z Gringvortu bych se ocitl na Deisnellské pláni, takže by se všechno kolem mě změnilo, i když na pláni by mohlo být kdoví kolik druhů nepřátel. Na rozdíl od nížinné oblasti, jako je Gringvort, mohla být planina naprosto obrovská - stovky vesnic, desítky měst, tábor kočovníků… ta rozmanitost byla impozantní. A ať jste se vydali kamkoli, našli jste přátele, nepřátele, úkoly, mistry dovedností a obchodníky - cokoli jste chtěli.

Nakonec jsme se vydali dolů z kopce. Byli jsme spojeni s místem respawnu, naše zbraně byly vytaženy a nastal čas boje.

“Dobrá, kamarádi.” Oygolinn nás zastavil, když jsme byli téměř u úpatí kopce. “Taktika. Každý si dělejte, co chcete, jen pro prvních pět kostlivců, abych se mohl podívat, co umíte.”

Ve stejnou chvíli z kopce sešli naši velitelé. Seržant a Eilinn se zájmem naslouchali našemu rozhovoru, ačkoli se nepokusili přijít blíž nebo se ho zúčastnit. Veteráni si lehli na trávu a Reineke dokonce vytáhl dýmku a naplnil ji tabákem (na rozdíl od mnoha jiných her Fayrollu nevadily všechny legální druhy kouření během hry; sloužilo jim to jen k tomu, aby získali více hráčů).

“Tvoje ubohá očička s tím budou spokojená?” Ronin ostře zareagoval. “To si myslíš, že jsme nějaký experiment? A co budeš dělat ty?”

“Za dva dny poskočil o 23 úrovní,” odpověděl jsem. “Tobě trvalo kolik, tři týdny, než jsi se takhle posunul?”

“Drž hubu,” zavrčel na mě Ronin. “Pořád jsem nepřišel na to, jak se takový slaboch na šesté úrovni jako ty dostal mezi dobrovolníky.”

“Promiň, ale to s námi nemá nic společného,” ozval se Eilinnin hlas. “Taky bych ráda zmínila, že skupina má na nájezd pět hodin. Čím víc času teď promarníte, tím méně zkušeností získáte později.”

“Všichni buďte zticha!” vyštěkl Oygolinn. “Já jsem vůdce skupiny a já budu rozhodovat. Právě teď zabijeme pět kostlivců, potom všechny rozdělím do družstev po třech… A ty se k jednomu z nich přidáš jako čtvrtý.” vrhl rychlý pohled mým směrem.

“Tady je formace,” nařídil Oygolinn. “Já jsem vpředu s Roninem a Fladrem.” Trpaslík přikývl, barbar se ušklíbl. “Přimějeme kostlivce, aby na nás zaútočili, zatímco lovci je budou střílet. Kromě mě máme ještě tři lovce.” Dva elfové a člověk také přikývli.

“Flosi a ty, Liutixi, hlídejte lovce, kdyby po nich někdo šel. Ujistěte se, že se zaměří na vás.”

“Ale já jsem zloděj!” Liutix řekl rozhořčeně, zatímco velký paladin tiše přijímal rozkazy.

“No a?” “Já jsem lučištník, ale budu taky v první linii,” řekl Oygolinn. “Když toho bude moc, budeme se střídat, dokud je lovci nedorazí. Jen to nepřeháněj, jinak přilákáš nové.”

“A kdo,” vůdce se podíval na mága, “umí léčit?”

Mág, který se jmenoval Rodriquez (skutečně tak vypadal, měl vousy a hůl, i když ta hůl byla zjevně mnohem jednodušší než měl Eilinn), vážně přikývl.

“Drž se u mě a já ti řeknu, koho máš léčit, kdyby na to přišlo. No, a sám si dávej pozor. Umí někdo nějaké buffy?”

“Umím udělat ochranu proti živlům,” zaburácel Rodriguezův hluboký hlas.

“Nemůže to uškodit - jdi do toho.”

Mág zatočil holí, vykřikl něco v jazyce, který jsem neznal, a já viděl, že teď máme pětiprocentní ochranu proti poškození vzduchem, ohněm a vodou.

“A ty,” Oygolinn se na mě podíval a vydechl, “zůstaň vzadu.”

No, samozřejmě. Kam jsem měl jít se svými atributy? Stačila by jedna rána od kostlivce na dvacáté úrovni a byl bych vzpomínkou tam nahoře vedle kamene na kopci… ve spodním prádle.

“Zabijeme pět kostlivců a padáme zpátky na kopec,” řekl náš vůdce, než jsme vyrazili. V čele průvodu stáli naši dva šermíři po boku našeho velitele, několik kroků za nimi tři lovci s napnutými a připravenými šípy, za nimi Liutix s připravenou dýkou a paladin, pak já a vzadu náš šedovousý mág.

Asi patnáct kroků před trojicí se země začala téměř okamžitě rozšiřovat, přičemž jedno místo bylo ještě blíž. Rostla a rostla, až z ní začali vylézat kostlivci. Byli přímo jako z fantasy románu, mávali a třásli rezavými meči a štíty, chrastily kosti, řinčely řetízkové zbroje. V hlubokých očních důlcích zasazených do jejich žlutých lebek hořely malé rudé ohníčky. Jedna po druhé praskaly bubliny hlíny a z každé… nevím, z každého prasknutí nebo výbuchu… se vyklubaly tři kostry. Náš plán zlikvidovat pět cílů byl zavržen dřív, než vůbec začal, a kostlivci k nám vyskočili ze svých kráterů. Celá scéna byla obzvlášť strašidelná vzhledem k mrtvolnému (jakému jinému?) tichu, které to všechno obklopovalo. Všichni jsme mlčky sledovali vývoj událostí. Nestává se každý den, aby na vás běželi kostlivci. Pokud vím, ani deset procent lidí ve Fayrollu se s nemrtvými nesetkalo. Veteráni naopak mlčeli, protože to bylo něco, co už viděli mnohokrát. Kostlivci byli samozřejmě potichu, protože neměli s čím mluvit.

Oygolinn zareagoval jako první, zabodl šíp do kostlivce, který na něj běžel - a byl to dobrý zásah, který kostlivce okamžitě připravil o polovinu zdraví (ne o život - jaký život může mít mrtvý kostlivec?). Kostlivec pak schytal seknutí Fladrovým mečem a seknutí Roninovou ocelí, načež jsem obdržel zprávu:

Odemkl jsi Sílu silných, 1. úroveň.

Chcete-li ji získat, zničte dalších devět nepřátel, kteří jsou o 10 nebo více úrovní nad vámi.

Odměna:

Odvaha, pasivní schopnost, 1. úroveň: +0,3 % k poškození, které způsobíte všemi typy zbraní.

Titul: Neohrožený silák

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Než jsem stačil říct “wow”, dostal jsem další:

Odemkl jsi Smrt z kostí, 1. úroveň.

Chcete-li ji získat, zničte dalších 49 kostlivců bojovníků.

Odměna:

Mentální síla, pasivní atribut, 1. úroveň: +0,7 % k tvé mentální síle proti hrobovým hrůzám.

0,2 % obrany proti jedům

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Všichni ostatní dostali zprávu o všech těch kostech a dalších věcech také, a to skupině podrazilo nohy. Kostlivci toho využili proti nám a naše přední linie začala dostávat rány. První dva kostlivci je začali mlátit do hlavy, ale to byla jen část problému. Hned za těmi dvěma bylo dalších šest.

“Lovci, palte!” Ozval se Oygolinnův výkřik. “Rodriguezi, uzdrav nás! Flosi, pojď sem! Hagen, Liutix - na levé a pravé křídlo. Jestli na vás zaútočí, ať se zaměří na někoho jiného a utíkají za kopec, abyste jich nevyvolali víc!” Všichni se rozběhli do údolí.

Vrhl jsem se doleva, zatímco lučištníci stříleli, a prohledával okolí, abych se ujistil, že nás neobklíčí. V čele naší skupiny to mezitím skákalo. Oygolinnův povel nemohl přijít v lepší chvíli, protože lučištníky vytrhl z otupělosti. Rychle zlikvidovali dva z prvních tří kostlivců a druhou trojici těžce poškodili, takže se stali snadnou kořistí pro tři meče našich tanků. Když padl první z nich, zvýšil jsem úroveň.

“Lučištníci, přepněte na další tři!” křikl Oygolinn a sám vystřelil na vzdálenou skupinu. Když dál ztrácel šípy, ustoupil, krytý našimi šermíři. “Rodriguezi, vyléč tanky!”

Tři lovci také obrátili palbu na vzdálené cíle. Strategie byla dobrá: k šermířům se dostali jen dva a ti proti jejich třem mečům nevydrželi ani pět vteřin.

“Stáhněte se,” přikázal vůdce, jakmile se ze všech kostlivců staly hromádky kostí na zemi.”

“A co je obrat o kořist?” zeptal se lučištník jménem Kerv, který do té doby mlčel.

“Flosi,” řekl Oygolinn a kývl k hromadám kostí.

Sbírání trofejí se neukázalo být tak těžké. Stačilo natáhnout ruku k ostatkům protivníka a vše, co měl, se objevilo v batohu.

V našem případě jistě, pokaždé se objevila otázka: “Potřebuješ tento předmět?”. A než jste odpověděli, chvíli jste přemýšleli.

Tentokrát žádná z devíti koster nepřinesla nic zajímavého - jen kosti, úlomky zrezivělých mečů a několik hrobových stonožek. Hromada blbostí… Přesto se někdo rozhodl, že je potřebuje. Kdo to všechno mohl vzít?

“Dobře, potřebujeme novou strategii. Nebudeme se rozdělovat do skupin po třech,” oznámil Oygolinn. “Přemohli by nás, protože jsou taky ve trojicích. Šermíři, vy budete vpředu a vezmete si na mušku kostlivce uprostřed. Já budu hned za vámi, také budu pracovat uprostřed, a další tři lovci budou pracovat na levém a pravém křídle. Vy dva,” řekl Liutixovi a mně, “hlídejte boky. Pokud budou lovci ohroženi, víte, co máte dělat. Rodriguezi, soustřeď se na léčení tanků

A tak to šlo dál. Dalších devět kostlivců byla hračka. Lučištníci se rozložili tak, že se k šermířům vůbec dostal jen každý třetí kostlivec, a i jejich zdraví bylo v červených číslech. Skoro bylo slyšet, jak skřípou něco jako “Ach, dostal jsi mě, ty živá špíno”, když se rozpadli na hromádky drobných kostí dřív, než se do nich Flosiho meč stačil zabořit.

Byl jsem docela spokojený s tím, jak se věci vyvíjejí, protože jsem ještě třikrát zvýšil úroveň a dostal další zprávu:

Odemkl jsi Sílu silných, 2. úroveň.

Abyste ji získali, zničte dalších 19 nepřátel, kteří jsou o 10 nebo více úrovní nad vámi.

Odměna:

Odvážlivec, pasivní schopnost, 2. úroveň: +0,6 % k poškození, které způsobíte všemi typy zbraní.

Přídavná odměna: pasivní schopnost: +2% šance na nalezení vzácných předmětů u poražených nepřátel

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Obzvlášť mě potěšila Přídavná odměna, protože jsem si byl jistý, že ji získám. Právě jsem se dostal na 10. úroveň a všichni kostlivci byli na 28-30 úrovních, takže jsem měl před sebou ještě deset úrovní. To by bylo dost času na to, abych zlikvidoval 19 kostlivců, ne?

“Liutixi, Hagene, nezapomeňte nám krýt záda. Každé čtyři minuty se respawnují, takže se musíme ujistit, že na nás nepůjdou zezadu. A kontrolujte boky.” Náš velitel se ve své roli cítil pohodlně a v jeho hlase se objevila nová ocel.

Jeho pokyny byly dobře načasované. Ohlédl jsem se přes rameno, pak jsem se podíval doleva… a oči se mi otevřely dokořán. Čtyřicet kroků od nás se z malebných ruin vynořil obrovský kostlivec. Na hlavě měl helmu a místo očí ohnivé koule.

“Hej, veliteli, podívej!” Zakřičel jsem ze všech sil.

“Formace, čelem doleva!” Oygolinn vyštěkl, jakmile otočil hlavu.

“Ale ne, to je ten lich!” řekl půlčík tiše a roztřeseně.

“Nepleťte se do toho, nechte nás, ať si s ním poradíme!” uslyšeli jsme od Reineke Lis.

Aniž by si vůbec vytáhl dýmku z úst, třemi velkými skoky překonal vzdálenost - stejnou, jakou jsme my překonávali patnáct minut - a s vytaseným mečem se vydal k upírovi. Ten na něj ani v nejmenším nereagoval, což vzhledem k rozdílu jejich úrovní nebylo překvapením. Bot nepřátelé vás považují za cíl, dokud se nedostanete o 15 úrovní před ně. Pak vás ignorují. A ve skutečnosti je ignorujete i vy, protože za jejich zabití nedostáváte zkušenosti. Proč je tedy vůbec zabíjet?

Ani jsem si nevšiml, kdy přesně lich zemřel. Dva záblesky slunce a jeho helma a lebka se válely po kamenech a trávě trčící mezi nimi.

“To netrvalo dlouho,” zavrčel Kerv za mnou. “Musí být hezké být tak pokročilý.”

“Na co koukáš?” vyštěkl Oygolinn. “Zformuj se! A-a-jdeme!”

A vyrazili jsme. Během následujících tří hodin jsem devětkrát zvýšil úroveň, dostal jsem se na třetí úroveň Síly silných a konečně jsem dostal další zprávu:

Odemkl jsi Smrt kostí, 2. úroveň.

Pro její získání zničte dalších 99 kostlivců bojovníků.

Odměna:

Mentální síla, pasivní atribut, 2. úroveň: +1,5 % k vaší mentální síle proti hrobovým hrůzám.

0,5 % obrany proti jedům

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Náš tým rozházel po poli kosti kostlivců a na několika místech byly vidět otrhané zbytky zombií. Byli pomalejší než kostlivci, ačkoli snesli více zásahů. Pravda, z nějakého důvodu mi nedali bonusy. Postarali jsme se také o ducha, který vypadal jako přerostlý Casper a divoce vyl. To vytí bylo nejspíš proto, aby nás vyděsilo, ale já měl jasný dojem, že vyje proto, že se nás bojí. Přesto:

Odemkli jste si Světlo vyhání temnotu, 1. úroveň.

Abyste ji získali, zničte dalších 49 přízraků.

Odměna:

Vidět neviditelné, pasivní atribut, 1. úroveň: 0,5 % k tvé schopnosti vidět neviditelné-tajné dveře a krypty.

0,5 % obrana proti chladu

Chcete-li vidět podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Někdy jsme v hromadách, které po sobě zanechali naši mrtví přátelé, našli víc než jen kosti. Na mé úrovni tam samozřejmě nic nebylo - jen obvyklé modré předměty pro úrovně 27-30. A samozřejmě nic vzácného nebo elitního. Ale to dávalo smysl; tohle byla prostě normální lokace s normálními moby.

Ve světě Fayroll bylo pět druhů předmětů:

Obvyklé předměty byly modré, měly jeden nebo dva atributy a byly pro jakoukoli třídu.

Vzácné předměty byly fialové, měly tři nebo čtyři atributy a byly pro jakoukoli třídu.

Elitní předměty byly žluté, měly tři až pět atributů a schopnost specifickou pro danou třídu a byly určeny pro konkrétní třídy.

Legendární předměty byly oranžové, pyšnily se až šesti atributy, obvykle v určitém okamžiku patřily nějakému prastarému hrdinovi a umožňovaly naučit se novou schopnost nebo dovednost. Při plnění běžných úkolů jste je nemohli najít, i když vzácné vám dávaly šanci. Na druhou stranu jste pro jejich získání museli zabíjet obzvlášť zlé a neobvyklé příšery.

A nakonec tu byly setové předměty. Byly ze zlata a měly neuvěřitelné schopnosti. Kompletní sady mohly mít od 2 do 15 předmětů a každý z těchto předmětů bylo neuvěřitelně těžké najít. Každý další nalezený předmět vám dával obrovské bonusy. Bylo však téměř nemožné je najít v přírodě, takže jejich získání znamenalo zabít silné raidové bossy - jednoho každý raid, a to ne pokaždé. Mohli jste je také získat z úkolů, i když pouze z epických a skrytých úkolů. Pokud jste měli kompletní sadu s alespoň pěti předměty, blížili jste se k titulu herní legendy. Ačkoli v běžném boji jste sety předmětů získat nemohli. Tedy, mohli jste, ale vaše šance se nejenže blížila nule, ale spíš byla jedna ku miliardě.

Na druhou stranu jste mohli získat vzácné, a dokonce i elitní předměty v normálních bojích, i když velmi zřídka. Neměli jsme štěstí a já jsem měl obzvlášť smůlu; pro mou třídu bylo několik předmětů, ale žádný z nich jsem nevyhrál. Prostě to nebyl můj den.

“Vraťme se na kopec,” nařídil Oygolinn. “Chvíli si odpočineme a rozdělíme si body atributů.”

Naše formace se otočila a vyrazila ke kopci. Tam jsme si lehli do trávy a poslouchali Eilinna.

“Můžete odpočívat, jak dlouho chcete. Zbývá nám hodina a 45 minut. Oygolinne, mohlbych s tebou na chvilku mluvit?”

Náš velitel zamířil k němu a já na vteřinu přemýšlel, o čem by se mohli bavit. Měl jsem však jiné starosti, takže jsem je ignoroval a pustil se do rozdělování bodů. Celkem jsem se třináctkrát dostal na vyšší úroveň, čímž jsem získal 80 dovednostních bodů.

Stále jsem si chtěl vybrat válečníka - jednoduchou třídu, která moc nepřemýšlí, je silná a má hodně zdraví. S tímto vědomím jsem si přidal 40 bodů do síly a 30 do výdrže. Po chvíli přemýšlení jsem skončil se šesti body obratnosti a po dvou bodech za moudrost a intelekt. Proč ne? Nakonec jsem měl:

Základní atributy:

Síla: 56

Intelekt: 3

Obratnost: 9

Výdrž: 41

Moudrost: 3

Jo, není to moc vyvážené. Přesto je silný a zdravý. A teď by bylo potřeba víc než jedna rána, aby mě kostlivci zabili! Konečně jsem si mohl jít pro úkol specifický pro danou třídu a získat nějaké bojové schopnosti.

Během zbytku lovu se už nic zajímavého nestalo. S kostlivci jsme bojovali ještě hodinu a půl, ale přece jen… Všichni ostatní už také dost povýšili, ne-li tolikrát jako já, a trojice kostlivců, které nás na začátku nájezdu jen tak tak dostaly, už ke konci sotva představovaly výzvu. Naši lovci je zlikvidovali, jakmile se dostali dostatečně blízko, abychom na ně mohli střílet.

Když se vše chýlilo ke konci, všichni jsme s úlevou uslyšeli, jak na nás seržant z kopce křičí: “Nááááávrááááát!”.

Poté, co jsme prošli portálem a ocitli se na dláždění před pevností, byli jsme všichni připraveni poděkovat Eilinnovi, seržantovi a ostatním veteránům a vyrazit do terénu. Všichni jsme byli z toho stresu pěkně unavení. Než jsme to však stihli udělat, Eilinn řekl: “Ne tak rychle, seřaďte se.”

Poslechli jsme jeho rozkaz, protože jsme tušili, že se něco děje.

“S radostí vám oznamuji, dobrovolníci z Hromoptáků, že většina z vás prošla úkolem na výbornou. To, co jsme dnes dělali, nebylo ani tak o zvyšování vašich úrovní, jako spíš o tom, abychom zjistili, jak se chováte v extrémních a společných situacích.”

“Prošli všichni?” zeptal se Oygolinn.

“Samozřejmě že ne,” odpověděl Eilinn lehce. “To se nikdy nestává. I když ty sis vedl dobře -sedm z deseti.”

“Kdo neprošel?” Opět Oygolinn.

“Ronin, Kerv a Aerinn.”

“Cože?!!!” vyhrkl barbar. “Vždyť jsem tam zabíjel kostlivce napravo i nalevo!”

“Ano, to jsi dělal,” řekl Seržant. “Ale tvoje schopnost mávat mečem není to jediné, na co se díváme.”

“Přesně tak,” potvrdil Eilinn. “Na začátku jsi neustále a nesmyslně bojoval s Oygolinnovým vedením, což všichni ostatní akceptovali. A pak jsi byl neposlušný. To v našem klanu netolerujeme.”

“Ale proč my?” zeptal se Kerv a elfka souhlasně přikývla.

“Jaké předměty jste si během hry vzali?”

“Dostal jsem ramenní chrániče se silou +3 a škrpály s výdrží +3 a silou +2,” řekl Kerv.

“Mám plášť s +2 moudrostí a +2 výdrží a nátepník s +3 obratností,” odpověděla elfka.

“A k čemu by něco z toho potřebovali lučištníci? Tedy až na ten nátepník. To všechno je pro válečníky a mágy. Věděl jsi to a věděl jsi, že máš ve skupině obě tyto třídy, ale přesto sis ty předměty vzal. To není nic hrozného, ale svědčí to o tom, že ještě nejsi připraven pracovat v týmu. A to není ani dobrá, ani špatná věc; jen se teď nehodíš do našeho klanu. Jestli chceš, přijď za měsíc a přihlas se znovu - kromě tebe, Ronine. Ty se neobtěžuj, protože o tom nebudeme vůbec uvažovat.”

Klanový odznak nad hlavami tří našich nedávných spolubojovníků zamrkal a zmizel.

Proto chtěl mluvit s Oygolinnem, když jsme byli na kopci, pomyslel jsem si.

“Ale já to neudělám. Kdo vás potřebuje?”

Barbar si dramaticky odplivl na dlažbu a otočil se ke dveřím.

“Poslouchej, elfská špíno.” Ronin se u brány otočil a podíval se na Oygolinna. “Ještě se uvidíme. Jo, a na tebe si taky dám pozor, maličký.” Šťouchl prstem mým směrem a odešel.

“Hele, život je zajímavější, když máš nepřátele,” zasmála se Krolina. “Tak máš vždycky nějaký cíl.”

“Vy můžete jít taky,” řekla Eilinn a podívala se na Kerva a Aerinn. “Myslím, že zkušenosti, které jste dnes získali, vám plně vynahradí čas, který jste strávili s námi.”

“Mějte se hezky,” řekl Kerv a dívka jen přikývla. Připadalo mi, že se ze všech sil snaží, aby se nerozplakala. Myslím, že se prostě styděla.

“Myslím, že se ještě setkáme,” řekl Eilinn jemně.

“No,” řekl, když ostatní dva stáli před branou. “A teď odměny pro všechny, kdo prošli zkouškou. Přímo tudy.”

A následovali jsme ho do pevnosti.

Kapitola sedmá

Do vesnice, do divočiny

“Odměny, to zní dobře,” zamumlal Liutix a kráčel vedle mě. “Ale opravdu nám někdo dá něco dobrého jen tak? Nejspíš nám každému dají jen lektvar života a lektvar many a tím to hasne.”

Došli jsme do malého klanového skladu, do kterého jsem “zatím nesměl”. Byl zamčený, ale vedle seržanta stál půlelf se svazkem obrovských klíčů zavěšených na opasku.

“Tohle,” ukázala na něj Eilinn, “je Marcho Bigl, strážce velkého a malého klanového skladiště a strážce klanových klíčů…”

“…od všech dveří a zámků.” Nemohl jsem si pomoct.

“Velmi vtipné. Ha, ha, ha,” řekl bez emocí strážce velkých a malých skladišť, sedmi moří a všech lidských obydlí a rychle se na mě podíval. “Nějak mám pocit, že na odměny budeš stát poslední v řadě.”

“To není dobré,” řekl jsem.

“Vůbec ne,” souhlasil Marcho. “A myslím, že můžeme říct, že budeš vždycky poslední.”

“Ale co když přijdu sám? A nikdo jiný tam nebude?”

“Něco vymyslím,” řekl skladník s úsměvem, který mluvil za vše. “Mám čas a navíc bohatou fantazii…”

“Dobře, dobře,” řekl Eilinn smířlivým tónem. “Už ví, že udělal chybu, a napraví ji. Je pořád ještě nový. Co naděláš?”

“Nový je správně,” vložil se do toho seržant nevrle. “Marcho, měl jsi ho slyšet, jak se mnou včera mluvil!” Kecálek.

“To se vsadím!” Marcho soucitně pokýval hlavou. “Dnešní děti.”

“Vaše výsosti,” řekl Eilinn, “všichni víme, jak byla tráva zelenější, nebe modřejší a vaše ponožky nikdy neměly díry, když jste byli noví. Možná bychom se do toho mohli pustit?”

Marcho s odfrknutím a zasténáním otevřel masivní dubové dveře s nádhernými intarziemi a celá naše přátelská skupinka vkročila do malého klanového skladiště.

Můj první dojem byl zmatený. Klanové skladiště bylo nakreslené jako… no, já nevím… No, viděli jste Skladiště 13? Vypadalo to nějak takhle. V regálech byly uloženy nejrůznější pomůcky a různé druhy brnění, na stěnách visely zbraně a mumifikované hlavy epických zvířat. Na každé hlavě byla cedulka s nápisem:

Třínohý gorgol, plivač jedu, regenerující. Epická příšera, boss. Zabita Harveym Ragnarrsonem během klanového nájezdu v jeskyni Khittsbro poblíž Ainy.

No, nebylo to standardní skladiště - spíš šatna. Nebo skladiště naší jednotky. Náš skladník, zocelený válečník, měl bujnou fantazii a zařídil to tak, aby se nikdo neprocházel a nic nekradl. Vešli jste dovnitř, udělali tři kroky a ocitli se u výdejního okénka.

Marcho se postavil za okénko a řekl: “Jsem připraven. První!”

“Ještě vteřinku.” Eilinn tleskal rukama jako nějaký učitel na základní škole nebo průvodce. “Po dnešní zkoušce jsi nyní mnohem blíž plnohodnotnému členství v klanu. Ukázal jsi nám -mně i několika elitním členům klanu -, co dokážeš v boji i v osobních situacích. To, že jsi tady, znamená, že vše dopadlo dobře. A jako uznání toho, že se klanu líbí, co v tobě vidí, bychom ti rádi dali malou zálohu v naději, že se ti bude líbit i to, co vidíš v nás. Přesněji řečeno, dáme ti vybavení a zbraně, které odpovídají tvé úrovni.”

“Přistupte k Marchovi,” skočil mu do řeči seržant.” Řekněte své jméno, úroveň a třídu. Vezměte si, co vám dá, a odstupte.”

“Co když se mi nebude líbit, co mi dá?” zeptal se Flosi.

“Děláš si ze mě srandu?” Seržant se zakuckal. “Nekousej ruku, která tě krmí.”

“Nevyjádřil se jasně,” řekl Oygolinn rychle. “Chtěl říct, že musíme nosit to, co nám dají? Myslím tím, jestli během nájezdu získáme něco lepšího.”

“Jestli to budete nosit, nebo ne, je jen na vás,” odpověděla Eilinn. “Pokud to už nepotřebuješ, můžeš to vrátit do skladu.”

Jo, jasně, pomyslel jsem si. Jakmile něco dostanu, nevzdám se toho. A vůbec, vždycky to můžu prostě prodat.

Skupina se seřadila a já se ocitl na třetím místě.

“Hej, vtipálku,” řekl Marcho, když mě uviděl. “Zařaď se na konec řady.”

Okamžitě jsem pochopil, že nemá smysl se s ním hádat, a tak jsem šel a našel Oygolinna, který stál na konci řady.

“Proč jsi poslední?” Zeptal jsem se ho.

“Vedl jsem, takže bych měl být poslední,” odpověděl klidně.

“To jsi na to tak korektní?”

“Ne, tak se to prostě dělá. Alespoň to tak bylo v jiné hře, kterou jsem hrával. Ten, kdo velel skupině nebo nájezdu, dostal odměny jako poslední.”

“Rozdávali věci často?”

“Jo.”

Řada se rychle přesunula, protože Marcho vypadal, že se pro svou práci narodil. Všichni, kdo odstupovali od pultu, si se spokojenými tvářemi prohlíželi své nové dárečky.

Když na mě konečně přišla řada, vyhrkl jsem: “Hagen, 19. úroveň, válečník.”

“Říkáš válečník?” Při pohledu na Marchův obličej jsem nedokázal říct, co tím myslí, ale měl jsem pocit, že má v rukávu něco nepříjemného.

“Přestaň děsit toho kluka,” zachichotala se Krolina, protože veteráni šli do skladu s námi. Zahrozila na skladníka prstem, než mě jím šťouchla do boku. “A ty, ať se z něj nepoděláš.”.

“Tady náš vlasatý lakomec se rád baví. Ale dá ti dobré zboží a je poctivý, takže si z toho nic nedělej. Mimochodem, králi Leere, copak nevíš, že ho Elina sama pozvala do klanu?” pokračoval Reineke Lis.

“Opravdu?” překvapeně odpovědě Marcho. “Za něco, co udělal?”

“Kdo ví?” Lis odpověděla. “Ale možná se to dozvíš, když mu dáš něco pěkného.”

Marcho se otočil a zamířil do hloubi místnosti, udělal nějaký rámus, zašustil kolem a zavolal zpátky: “S čím bojuješ?”

“Palcátem!” Odpověděj jsem.

Z jeho směru jsme slyšeli další hluk, než se konečně vrátil s obrovským štítem naloženým různými předměty.

“Tady, vezmi si tohle. A pamatuj si, co pro tebe udělal starý Marcho. Až se dostaneš na vyšší úroveň a rozhodneš se pořídit si nové věci, zastav se a vrať tohle - třeba pro to najde využití někdo jiný.”

“Díky, Marcho,” řekl jsem upřímně. “Budu se snažit.”

“Nesnaž se.” Prcek to myslel naprosto vážně. “Prostě to udělej.”

Na to, co mi dal, jsem se přestal dívat až poté, co jsem opustil skladiště, kde jsem našel všechny ostatní zaměstnané tím samým. Ti, kteří dostali výslužky jako první, už je měli na sobě.

Věci, které jsem dostal já, byly docela dobré. Možná ne výjimečné, ale na aukci by mě stály pěkný balík. I když možná ne; ještě jsem si nebyl jistý, jaké jsou ceny. Vybavení, které jsem dostal, zahrnovalo hrudní plát, chrániče holení, chrániče ramen, helmu, rukavice a boty - to vše se dvěma atributy, které přidávaly sílu a výdrž. Jo, a Marcho se rozšoupnul s palcátem. Byl vzácný, fialový a měl čtyři atributy.

Palcát Severní vítr

Poškození: 25-45

+5 k síle

+7 k výdrži

+5% k šanci na kritický zásah

+14% poškození ohněm

Odolnost: 80/80

Minimální úroveň pro použití: 15

Docela šikovný chlapík a mnohem víc, než jsem čekal. Štít byl také docela dobrý, i když modrý a obvyklý.

Štít válečníka

Ochrana: 220

+6 k síle

+23% šance na odražení úderů

Odolnost: 180/180

Minimální úroveň pro použití: 15

“Tak co, jsou všichni spokojení?” zeptal se Eilinn s úsměvem.

“Ano, díky, je to skvělé!” odpověděli jsme bez jakéhokoli rozmýšlení.

“Tak než odejdete, dovolte mi říct toto - nezapomeňte, že klan vám kryje záda. Doufám, že si pamatujete svá práva a povinnosti. Nicméně s tím, že máme jednu hlavní povinnost a jedno hlavní právo. Vaší největší odpovědností je vyhnout se tomu, abyste jakýmkoli způsobem zneuctili klan, ať už slovem, nebo činem. A co se týče vašeho nejdůležitějšího práva, nezapomeňte, že jste nyní součástí klanu a můžete požádat o pomoc, kdykoli ji budete potřebovat. Omlouvám se, jestli to zní příliš dramaticky…”

“Je všechno jasné?” Ozval se seržantův hlas. “Nedělej chyby a neboj se. To je v podstatě všechno.”

Eilinn si otráveně povzdechl a otočil se směrem k pevnosti.

“Co se týče přepravy,” houkl seržant. “Lis vezme každého, kdo chce jít do Aeganu, s sebou. Vy ostatní můžete opustit pevnost, protože na své úrovni se v této oblasti budete cítit dobře, pokud neuděláte nějakou hloupost. Mobi v okolí jsou na úrovni 33-35.”

“Měl bys jít do Aeganu,” řekl Reineke Lis a přistoupil ke mně. “Ještě jsi nebyl u instruktora válečníků, že?”

“Jasně,” odpověděl jsem.

“Tak pojď, ukážu ti, kde v Aeganu bydlí.”

A prošli jsme portálem.

Aegan byl stejně hlučný, barevný a malebný jako vždycky. Hráči a NPC se tam proháněli jako poslíčci s pizzou a hádali se za pochodu.

“Díky všem,” řekl Oygolinn. Portál zmizel a my jsme zůstali stát na ulici.

“To bylo skvělé,” řekl najednou Fladr a já si uvědomil, že jsem z něj za celý den neslyšel ani tucet slov. Otočil se k Oygolinnovi. “Jsi fantastický vůdce. Kdyby ses rozhodl dát dohromady nějakou skupinu, dej mi vědět.”

“Mně taky,” řekl Flosi.

Flosi si tě chce přidat do přátel.

Přijímáš?

Fladr si tě chce přidat do přátel.

Přijímáš?

Přijal jsem všechny jejich žádosti - Flosiho, Fladrovu i všech ostatních. Pak jsem poslal jednu vlastní Oygolinnovi. Podíval se na mě a lehce pokýval hlavou.

Tak jo, řekl Oygolinn, já jdu. Přehodil si luk na záda a odešel směrem k tržišti.

O chvilku později zmizeli i ostatní.

“Tak co, už jsme všichni přátelé?” zeptala se Krolina žoviálně.

Zabručel jsem a poslal žádosti o přátelství jí a Reineke Lisovi.

“To bylo rychlé,” přikývl Lis.

“Jako blesk,” zasmála se Krolina.

Reineke Lis přijal žádost o přátelství.

Přidán do přátel.

Krolina přijala tvou žádost o přátelství.

Přidána do přátel.

“Ten chlap je rozený vůdce,” řekl Lis tiše Krolině.

“Myslíš, že si toho Eilinn nevšiml?”

“Proč jsi pořád tady?” Lis se otočila ke mně.

“Chtěl jsi mě vzít k instruktorovi,” připomněla jsem mu.

“Aha, jasně. Kro, jdeš s námi?”

“Ne, já jdu ven. Uvidíme se, kluci!” Krolina na nás vyplázla jazyk, otočila se na patě a zmizela ve stínu, který znamenal, že se odhlásila ze hry.

“Jdeme,” řekl Reineke a vyrazili jsme ulicí.

“Znáte se dlouho?” Zeptal jsem se Lis.

“Kro a já? Jo, už je to nějaká doba. Prošli jsme si spolu už lecčím. Před časem jsme spolu byli v jiném klanu, pak jsme přeskočili k Hromovým ptákům. Ona to udělala o něco dřív než já. Na tom nezáleží. Tady zahni doleva.”

Jak jsme si tak povídali, došli jsme k malé uličce se šesti nebo sedmi budovami seřazenými vedle sebe. Nad vchodem do každé z nich byl vyřezávaný překližkový nápis: štít a meč, hůl, luk a tak dále.

“Tohle je ulice instruktorů,” řekl Reineke a ukázal směrem k budově se štítem a mečem. “Tam půjdeš. Zůstaň tady a počkej na mě, až budeš hotový.”

Vešel jsem dovnitř. Fayroll nedělá nic jiného, než že boří stereotypy. Čekal jsem nějakého šedovousého a prošedivělého starého válečníka pokrytého železem, kterému možná dokonce chybí nějaká končetina a který mě přivítá hromovým ocelovým hlasem: “Ahoj, hrdino! Přišel sis pro lekce?”

No, něco takového.

Ha! Vnitřek budovy vypadal něco jako stará dřevěná chýše, jen bez ohniště. A v ní seděl šedivý stařec, který cosi vyřezával ze dřeva. Podíval se na mě a zeptal se: “Co pro tebe můžu udělat, synku?”.

“Potřebuju dovednosti… asi. Možná nejsem na správném místě?”

Někdo si ze mě dělá legraci. Pomyslel jsem na Lis. Tady se určitě učí řemeslníci! To je ale vtipálek!

“Nejsi náhodou válečník?” zeptal se mě stařec.

“Ano, válečník.”

“A na jaké jsi úrovni?”

“19.”

“Pak jsi na správném místě.” Znovu se usmál. “Kým bys chtěl být?”

“Jak to myslíš?”

“No,” začal stařec a točil ve vzduchu svým krátkým nožem, “existují různé druhy bojovníků. Někteří útočí, jiní se brání a všichni mají svůj druh zbraně. Někteří dávají přednost mečům, jiní si vystačí s palcáty nebo řemdihy. Tak kdo jsi ty? Nebo kým chceš být?”

“Pche, dědo, nejsem si jistý. No, já nechci chránit. Mám štít, takže ani nechci dvouruční meč. A vlastně bych se zatím raději obešel bez mečů úplně. Mám ale jeden docela pěkný palcát.”

“No, tak vidíš. Takže jsi útočný válečník, jehož hlavní zbraní je štít a palcát, alespoň prozatím. Je to tak?” Upovídaný prosťáček náhle zvážněl a přešel k věci.

“Jo, v podstatě.”

“Skvěle. Pak z tebe udělám válečníka. Jen mi přines deset nepřátelských mečů, holí nebo prostě jakýchkoli zbraní pro boj zblízka, ale ujisti se, že je dostaneš v boji. Pak z tebe udělám válečníka. Dobře, to je zatím všechno, běž. Musím dokončit tuhle píšťalku pro svou vnučku.”

Máš novou nabídku na úkol: Při hledání oceli.

Úkol: získej 10 zbraní z poražených nepřátel.

Odměna:

Odměna: 400 zkušeností

Příležitost získat první třídní dovednosti

Přijmout?

Byl jsem naštvaný jako sršeň, když jsem opouštěl starce. Stačilo mi, vrátit se na výpravu do nížin; těch mečů bylo všude plno.

“Cože, to tě ten stařík tak zmátl?” Reineke ke mně přistoupil.

“Ne, to ne. Kde mám vzít deset mečů? Kolem města jsou jenom zvířata, takže budu muset jít kus cesty, abych je našel.”

“Začínám si připadat jako Čaroděj ze země Oz!” zasmál se Reineke. “Uklidni se, dobrý muži, pomůžu ti v nouzi. Chystám se do přístavu u malé vesnice, kde jsou všichni mobi kolem dvacáté úrovně a většinou goblini. No, jsou tam samozřejmě i zvířata, nemrtví a nelidé, ale většinou jsou to jen humanoidi. Můžeš od nich získat vše, co potřebuješ, a dokonce si i trochu přilepšíš. Co myslíš, chceš jít se mnou?”

“No jistě!” Málem jsem poskočil radostí. “To bych moc rád!”

“Aha, a tady.” Reineke vytáhl z kapsy amulet na řetízku. “To je pro tebe.”

“Za co?”

“Prostě dárek,” usmál se Lis. “Chvíli jsem ho nosil sám, když jsem byl na tvé úrovni. Taky mi ho někdo dal a já ho nechal ve svém pokoji, když jsem se dostal na vyšší úroveň a našel si něco lepšího. Upřímně řečeno, své staré zbraně a zbroje skoro nikdy neprodávám. Mám pocit, že by mi chyběly. Každopádně zbroj nepotřebuješ, protože ti dali dobrou sadu, ale tenhle amulet by se ti hodil. Vezmi si ho.”

Otevřel jsem okno výměny, přijal amulet a prohlédl si ho.

Amulet Chrámu síly

+9 k síle

+13 k výdrži

+7 k obratnosti

+14 % k šanci na kritický zásah.

V kombinaci se schopností Úder zespodu, 50% ke schopnosti okamžitého opakování.

Třídní omezení: pouze válečníci

Minimální úroveň pro použití: 15

Elita! Dal mi elitní amulet. Byl jsem přinejmenším v šoku.

“Kočka ti spolkla jazyk?” Lis se přátelsky zeptal.

“Jako bys to nevěděl. Nevadí ti, že mi dáš něco elitního?”

“Táta mi jednou řekl, abych to zaplatil předem,” řekl. “Pojďme do vesnice.”

“Není ten svitek moc drahý?”

“No, musím tam jít bez ohledu na to. Mimochodem, nezapomněl jsi na něco?”

“Poděkovat?”

“Na co potřebuju tvoje poděkování? Jestli tě skřeti zabijí hned, jak tam dorazíme, kde se znovu objevíš?”

“Á, kruci!” dokonce jsem se cítil trochu trapně. “Kde je severní brána? Tam jsem měl svůj respawn point.”

“To je fuk, jdeme. Ve vesnici se můžeš znovu připojit. Stejně nejspíš někdy umřeš…”

“Jak se dostanu z vesnice zpátky?”

“No… pěšky. Na koně zatím nemáš peníze ani schopnosti. Ale to nevadí, místa mezi tamtou vesnicí a Aeganem nejsou tak špatná. I když jsou tam PKeři… A je to daleko. Nebo se můžeš vydat do jiného města - poblíž je Chitskern a Fladridge.

“Ale já se musím vrátit ke instruktorovi, abych dokončil svůj úkol.”

“Můžeš ho dokončit s někým jiným. Zeptají se tě, jestli už jsi byl u jiného instruktora, a ty řekneš, že ano. Pak jim jen řekneš, co máš, a úkol dokončíš. Všichni mají stejné schopnosti.”

Poté, co jsem se spojil s místem respawnu a potvrdil to tím, že jsem viděl, jak kámen bliká, Reineke vytáhl svitek a použil ho. Vstoupili jsme do portálu, který se otevřel.

Zůstali jsme v něm uprostřed vesnického náměstí. Že je to náměstí, jsem poznal díky zjevně společné studni, několika stánkům a několika žvanilům, kteří seděli kolem a diskutovali o všem pod sluncem. No a respawn kámen tomu také napomohl. Nedostal jsem zprávu s příběhem typu: “…tuto vesnici založili dva bratři lovci po dlouhém putování přes lesy, hory a dálavy…”. Ukázalo se, že ne všechny osady a místa si zaslouží vlastní příběh. Nebo byli vývojáři prostě líní nějaký vymyslet pro všechna různá místa ve hře.

Malá vesnice, podle toho, co jsem mohl poznat, byla malá, s možná o něco méně než čtyřiceti domy. Obklopovala ji palisádová zeď, za níž, soudě podle korun stromů vykukujících nad ní, byl les. Moje mapa, kterou jsem otevřel, jakmile jsme opustili portál, mi ochotně napověděla, že se vesnice jmenuje Tocbridge.

“Reineke, kde jsou ta dvě města?” zeptal jsem se. Zeptal jsem se Lise, správně předpokládajíc, že ho tlačí čas.

“Jedno je tady, druhé tady.” Vytáhl z brašny mapu a ukázal na ně.

“Páni, ty máš taky mapu. Nejen tu vestavěnou.”

“Jo, můžeš ji získat v úkolu po čtyřicáté úrovni. Nebo si ji můžeš koupit, i když jsou hodně drahé.”

“Ukazuje všechno? Celý kontinent?”

“Kvůli úkolům ne všechno, to ne. Odhaluješ ji za pochodu a ukazuje, kde už jsi byl. Ta, kterou si můžeš koupit, ale ukazuje všechno, kromě dungeonů a tajných oblastí. Ale je vážně drahá.”

Pokud se někomu na jeho úrovni zdála opravdu drahá, pak pro mě byla nemyslitelná. Ale koho to vlastně zajímá? Měl jsem přece vestavěnou mapu. Města byla velmi blízko. Zatímco do Aeganu to bylo pět dní chůze, další dvě byla vzdálená jen den a půl nebo dva dny. Jedno bylo na severu, druhé na východě.

“Dobře, uvidíme se. Kdybys něco potřeboval, pošli mi zprávu.”

Reineke mi potřásl rukou a zamířil k bráně vesnice. Když tam dorazil, otočil se a zavolal zpátky: “Nezapomeň splnit nějaké úkoly!”

“Nezapomenu,” řekl jsem jeho vzdalující se postavě. “Zítra.”

Bál jsem se věřit své paměti, a tak jsem se okamžitě napojil na místní obelisk, kterému jsem se rozhodl říkat bod znovuzrození. Posadil jsem se poblíž studny a stiskl tlačítko odhlášení. Se zasténáním jsem se vytáhl z kapsle a masíroval si záda.

“Trávím příliš mnoho času ležením. To není dobré, musím se víc hýbat,” řekl jsem si. “Možná bych měl zavolat Elvíru? Možná bych se měl nejdřív najíst. Nebo bych to mohl spojit: ona může přijít, uvařit a pak bychom se mohli pustit do práce. Nejdřív jedno, pak druhé.”

Mé příjemné myšlenky přerušilo zvonění telefonu. Přistoupil jsem ke stolu a zkontroloval displej - volal Mamut.

“Ahoj, Semjone Iljiči,” odpověděl jsem.

“Hej, hej, Nikiforove! Ty sis dovolil zvednout telefon! Hádám, že si jen tak prochlastáváš svůj život.” Z telefonu se ozýval šéfův řev.

“Jo, jasně. Dělám to, co jste mi řekl - trávím každý den sezením ve hře… no, ležením.”

“Ty neděláš ani hovno! Kde je můj článek? Kde je můj článek, ty troubo?”

“Copak jsem meteor?” Mé zmatení bylo naprosto upřímné. Strávil jsem tam jen tři dny… nebo to byly čtyři?

“Máš měsíc na to, abys napsal devítidílnou sérii článků. Každé tři dny vylez ven a něco napiš!”

“Jak to myslíte, devítidílný seriál? Dobře, možná se trochu rozrostl, ale ne o tolik. Šestidílný! Mluvili jsme o šesti článcích.”

“Dobře, fajn. Šest. Ale první z nich musí být zítra ráno v mé poště. Ať se děje, co se děje!”

“Bez ohledu na co?”

“Bez ohledu na cokoli. Zařiď to!”

�Něco vymyslím,” řekl jsem sklesle a zavěsil telefon. Podíval jsem se, kdo další volal, a viděl jsem, že to byl ten den už šestý Mamutův hovor.

Vypadá to, že někteří jeho klienti přitvrzují, pomyslel jsem si. Zaplatili peníze a teď chtějí vidět nějaké výsledky. Měli prostě zaplatit mně. Napsal bych jim to celé, aniž by si hru vůbec vyzkoušeli. Takhle…

Ale nejvíc mě frustrovalo, že moje plány s Elvírou byly mimo. Holky a psaní seriózních materiálů jdou obecně dohromady stejně jako “zlo” a “génius”.

Poté, co jsem se zakousl do pelmeně, jsem si sedl k počítači a sebevědomě zadal svůj název: “Nový svět pro miliony”.

Datloval jsem do dvou v noci ale článek nedopadl špatně a Mamut by měl radost přinejmenším z toho, že jsem Radeonu udělil zlatou hvězdičku. Odhrnul jsem si vlasy a řekl: “Dobrá práce, dobrá práce. Geniální! Hvězda na moderním literárním nebi.”

A se splaceným dluhem jsem šel spát s tím, že mě ráno čeká bitva… zase…

* * *

Ve vesnici bylo ráno. Na dvorech kokrhali kohouti, zpoza palisádové zdi otráveně kvákal nějaký pták, vesničané kráčející ke společné studni přidávali na hluku a stařešina nebo jen nějaký stařík funěl vedle. Šel jsem se podívat, jestli něco nepotřebuje, i když ten hluk, který vydával, mohl být jen jeho normální způsob mluvy.

“Mohu vám nějak pomoci?” Zeptal jsem se ho už potřetí.

“Určitě,” kývl hlavou. “E-e-eah, určitě - dobré načasování!”

To “e-e-eah” mi začínalo lézt na nervy.

“E-e-eah co?”

“E-e-eah, potřebuju pomoc!”

“Pomoc s čím?”

“Přesně tak!”

“S čím, s ušima?”

“Ne, ne, ne, moje uši jsou v pořádku. Moje oči taky! A moje zuby… těch pár, co mi zbylo. O ně se neboj. Potřebuju pomoc!”

“Jakou pomoc potřebuješ, ty prosťáčku?”

“Rozhodně pomoc!”

“O-o-okay… A mimochodem, kolik zaplatíte?”

“Aha, k věci!” Starcův obličej se okamžitě změnil z debilního na soustředěný a jeho chování se výrazně změnilo. Zřejmě mě považoval za někoho, kdo má z představených, nebo možná jen za nějakého darebáka. “Vypíšeme stvrzenku na tři sta zlatých a ty dostaneš 230, když odvedeš práci. Co ty na to?”

“270.”

“240.”

“285.”

“250.”

“Beru!”

“Cože?”

“Je to domluvené. Co ode mě potřebuješ?”

“Zabít příšeru!”

“Jaký druh a kde?”

“Jaký druh… jaký druh… zrůdu! Vyjdi z vesnice, drž se vlevo a jdi dvě míle. Její doupě je u bažiny.”

“A proč se o něj ty a ostatní zdejší muži nemůžete postarat?”

“Mají strach. Myslí si, že selžou, a dokonce budou prokleti. Je tam starý hřbitov a poblíž zřícenina hradu. Hnusné místo. Dokonce i prokletý les!”

“Možná je to naopak? Hrad a nedaleko něj hřbitov?”

“Ne, milý pane. Hřbitov tam byl odjakživa - jsou tam pohřbeni naši pradědové. Ale hrad tam stojí teprve čtyři sta let. I když ho jistě postavili na starších základech.”

“Kdo ten hrad zničil?”

“Asi před dvěma sty lety jsme bojovali s kostlivci, kteří tam obléhali našeho starého pána. Ale nemrtví přišli na hrad - zkušení bojovníci, kteří to tu znali. Kostlivci a jejich páni, taky samí kostlivci. S korunami a žhnoucími svícemi místo očí. A obrovskými meči.”

“Lichové?”

“Jak to mám vědět? Nejspíš. Ale bojovníci byli dobří, i když na sobě neměli žádné maso -samé kosti. Dobyli hrad. Pan domácí se nechtěl stát zombie, tak použil nějakou magii a -puf, on, jeho rodina i bojovníci byli v posmrtném životě, z koster byly hromady kostí a hrad byl v troskách. A vesnice už neměla pána. Nejdřív to bylo divné - můj dědeček to vyprávěl mně a jeho dědeček to vyprávěl jemu. Ale líbilo se jim to! Později samozřejmě přišel nějaký bratranec toho pána a všem řekl, že se ujímá vedení. Ale pak se jednou v noci z nějakého důvodu vydal na procházku do bažin…”

“A?”

“A každého, kdo se v noci projde po bažině, úplně ovládne moc zla… Nejspíš se utopil… Nebo ho něco sežralo. Dědeček mi říkal, že tam tu noc něco vylo až do rána… Možná 240?”

“250. A nějaké jídlo.”

“Dobře. Jakmile nám přineseš hlavu té věci, vypíšu stvrzenku a dostaneš peníze. Oukej?”

Máš novou nabídku na úkol: Zabij bažinnou bestii.

Úkol: Zabij příšeru poblíž bažiny a přines její hlavu starci.

Odměna:

Odměna: 250 zlatých

1000 zkušeností

Přijmout?

Netřeba říkat, že jsem přijal.

“Dobře. Za co je ta stvrzenka?”

“Jednou za měsíc přijde někdo z města, z Fladridge, vybírat daně, takže potřebuje zprávu -kdo komu co zaplatil a za co.”

“Daně?”

“V životě musíš vždycky někomu něco zaplatit. My nejsme jiní. Platíme městu Fladridge, ale když máme problém, pomůže nám. Například před dvěma lety byla špatná úroda poté, co nějaké čarodějnice proklely pole nějakou nákazou a obilí shnilo. Poslali nám tu… humanskou pomoc. Jídlo, cukr, sůl.”

“Humanitární.”

“Cože?”

“Je to humanitární pomoc. To znamená, že ji poslali z dobroty srdce.”

“Aha, jasně, jasně,” přikývl stařec. “Přesně to říkám, jsou to dobří lidé. A my jim platíme daně, jak se patří. Nechali nám peníze, abychom si mohli najmout jednoho z vás kolemjdoucích, kdybychom měli problém. Ale musíme mít potvrzení: ten a ten dal tolik a tolik, ten a ten dostal tolik a tolik. Takže tu stvrzenku vypíšeme, jakmile zabije tu bestii.”

“To zní dobře! Hele, třeba tady ještě někdo potřebuje pomoc?”

“Samozřejmě!” A stařík mi vyprávěl o všech problémech osady.

Zanedlouho jsem dostal od kováře úkol sebrat dvacet skřetích hrotů šípů, zatímco těžkotonážní žena z místní krčmy potřebovala, abych jí přinesl pět kančích nohou - přesněji řečeno pět levých předních nohou. Opakovela mi to pětkrát: “Levé přední, drahý. Nezapomeň! Určitě ti budu mít čím poděkovat!” Po poslední větě koketně mrkla.

Vzhledem k tomu, že vážila víc než já, moje kapsle a Mamut, který mi dýchal na krk, dohromady, musel jsem se zamyslet, jestli mi to stojí za to. Rozdrtila by mě… Nebyla tank, takže se pod ní nedal jen tak hodit granát - tanky nebyly tak nebezpečné. Ale moje obavy byly neopodstatněné. Ukázalo se, že mi ta NPC žena chce výměnou za ty levé přední nohy dát zkušenosti, peníze a suché příděly na tři dny. Stařík mi přidaal i nějaké jídlo, takže jsem byl připraven.

Místn� pastevec také potřeboval, abych našel ztracenou krávu a dal mu vědět, kde je chudák. Naštěstí to bylo všechno, nemusel jsem ji sám přivést.

To byli všichni lidi ve vesnici, kteří měli nějaké problémovy, a tak jsem se rychle vydal k bráně. Říkal jsem si, jako každý normální člověk, že čím rychleji začnu, tím rychleji skončím.

Stejně jako v Aeganu začínal tocbridgeský les hned za branou. Jediný rozdíl byl v tom, že z Aeganu vedly cesty dál, zatímco v Tocbridge bylo jen pár úzkých pěšinek. Když jsem byl asi sto kroků od vesnice, otevřel jsem mapu a zkontroloval stav svých úkolů. Vývojáři Fayrollu to hráčům usnadnili. Zóny s questovými příšerami nebo předměty blikaly na mapě červeně. Jejich přesná poloha se samozřejmě nezobrazovala, ale blikající zóna nebyla tak velká - asi pět set metrů v průměru. Bylo to mnohem lepší než v jiných hrách, kde jste měli získat roh od nějakého chlupatého sedminohé potvory, ale neřekli vám, kde ta věc je, ani ji neukázali na mapě. Takže jste byli odkázáni na to, abyste celou hru bloudili a doufali, že na ni narazíte. Tady vám dali značku.

Nejbližší blikající oblast byla velmi blízko, jen pár kroků od vás. A podle všeho to byly gobliní hroty šípů. Pravděpodobně s gobliny, kteří je měli u sebe. Opustil jsem pěšinu a skrytě (jak jsem si myslel) se přesunul mezi břízy a borovice.

“Člověk!” ozval se pisklavý hlas. “Goblin vidí člověka! Goblini rádi jedí člověka! Člověk je vynikající! Goblini rádi chroupou člověka!”

Najednou jsem dostal dvacet poškození, takže to muselo odněkud přijít… Asi pět metrů ode mě stála malá, zelená, věc s vykulenýma očima a znovu natahovala luk.

“Goblini budou jíst lidi. Lidi a žabí vejce - dohromady je to zábavnější a chutnější!”

Přiskočil jsem k němu, uhnull před šípem, který na mě vypustil téměř z bezprostřední blízkosti, a pustil se do něj palcátem. Skřet zřejmě nebyl tak odolný, protože jeho zdraví okamžitě zčervenalo. Moje další rána vyvolala dlouhé zakvílení a dorazila ho!

Nechal po sobě několik měděných mincí, kus špinavé látky a tři hroty šípů.

K dokončením úkolu ti zbývá nasbírat ještě 17 hrotů šípů.

“To křičel Khryk. Říkal, že v okolí je dobré jídlo, ale ono to pořád kope.” zaslechl jsem hlas a zpoza okolních stromů na mě vyskočila skupinka pěti goblinů.

“Jo, dobrý jídlo!” blekotali, když se na mě vrhli. “Šťavnaté, chutné jídlo! Khryk nelže!”

“Ono to zabilo Khryka!”

“Dobře, tak to budeme jíst déle než s Khrykem! A pak sníme Khryka! Zabijte ho!”

Tři z nich se na mě rozběhli a mávali sekerami. Dva začali rychle natahovat luky.

“Pche, chlapče! Dají se snadno zabít, ale je jich pět. Raději si pospěš!”

Prvnímu goblinovi jsem zasadil ránu palcátem, která mu ubrala polovinu zdraví. Vyhnul jsem se jeho zrezivělému meči a můj další úder našel druhého goblina s podobným výsledkem. Neméně zrezivělá šavle třetího se mi odrazila od hrudního plátu a můj zpětný úder mu posal zdraví do kritické zóny. Zřejmě se projevily mé bonusy z předmětů.

První šípy do mě narazily, ale už jsem si nedělal starosti. Vypadalo to, že nebudu mít problém dorazit pět goblinů. Několik dalších ran se postaralo o první tři nenažrance, čímž se mi uvolnil prostor pro útok na lučištníky.

“To není špatné. Nejsou moc silní ani chytří,” přemítal jsem, když jsem obíral mrtvé gobliny. Moje sbírka hrotů šípů (12 z 20) a mečů (tři z 10) se rozrůstala.

“Hej, goblini!” Zahřměl jsem. “Tady je dobré jídlo! Pojďte!”

Někde v křoví jsem zaslechl šustění. “Jídlo, jídlo, jídlo.” Skřeti spěchali, aby se nakrmili.

Následující půlhodinu jsem strávil tím, že jsem vyhlazoval jednoho malého prevíta za druhým. Přibíhali ve skupinkách po třech až pěti a říkali: “M-m-m! Šťavnaté jídlo! Goblini rádi polykají lidi!” Jejich bezhlavý útok přerušil až můj přátelský úsměv a vítací palcát.

Během těch třiceti minut jsem splnil kovářův úkol i úkol pro svou třídu, sledoval jsem, jak mi roste hromádka měděných mincí, nasbíral jsem obrovské množství skřetího odpadu (hadry, knoflíky, přezky, půl okenice…) a dokonce jsem získal nějaké věci na lukostřelbu. Mohl bych se zabíjením goblinů přestat, ale byl jsem blízko další úrovně. Ještě chvíli a bylo to tam.

Jakmile jsem se dostal na vyšší úroveň, skočil jsem za strom a zamířil k cestě do vesnice.

Goblini byli věčně hladoví, ale neměli chuť se příliš vzdalovat, takže za mnou žádný z nich neběžel. Slyšel jsem, jak se pošťuchují po okolí: “Khrym není naživu! Gryk taky! Kde je to jídlo co je zabilo?”

Potichu jsem vyšel na mýtinu a zamířil do lesa, abych dokončil kovářův úkol. Nemělo smysl čekat. Potom bych se šel podívat, co mám udělat s tou nestvůrou. Jo, a taky jsem se chtěl podívat na hřbitov a na hrad. Byl jsem zvědavý a možná bych našel něco zajímavého.

Kapitola osmá

Do lesa a z lesa ven

Kovář byl překvapený.

“To bylo rychlé! Očividně jsi dobrý válečník. A ty hroty šípů jsou dokonalé! Tady máš odměnu.”

Splnil jsi úkol: Zneškodni skřety.

Odměna:

800 zkušeností

35 stříbrných mincí

20% sleva na kovářské služby v Tocbridge

+8% k přátelství, které vám projeví obyvatelé Tocbridge.

“Páni!” Byl jsem nadšený. “Hned tolik.”

“Přesně jak jsme se dohodli,” poznamenal kovář rozumně.

“Mimochodem,” oslovil jsem ho ještě jednou, když si prohlížel hroty šípů, které jsem přinesl, “komu tady můžu prodat věci? Mám tu nějaké krámy, které jsem získal od skřetů, a nechce se mi je s sebou tahat.”

“Promluv si se Šindlikem Torgašem,” odpověděl rychle. “Je to úplný trouba a vyždímá z tebe každý měďák, ale platí skutečnými mincemi a platí hned. Jeho stánek je támhle za tím domem. Jestli máš něco kovového, třeba meče nebo brnění, možná bych byl ochotný si to vzít sám.”

Vyložil jsem na pult všechno, co jsem měl.

“Vyber si, co chceš, no, pokud vůbec něco chceš, samozřejmě.”

Kovář se rychle prohrabal hromadou skřetího harampádí, vybral několik předmětů a položil je na stranu.

“Tohle všechno si vezmu,” řekl o pět minut později. Prstem šťouchl do malé hromádky úlomků mečů, knoflíků a nějakého dalšího kovového zboží. “Dám ti čtyřicet stříbrných mincí.”

“Za tuhle hromádku uměleckých pokladů a historických drobností mi dáš jen 40 mincí?” V hlavě mi zazněl babiččin hlas: “Musíš smlouvat. Vždycky smlouvej. Jinak si tě nebudou vážit.”

“Za tuhle sbírku vzácného skřetího zboží jen 40 stříbrných? Ne-ne-ne, příteli. Raději si to nechám, když…”

“Douf�m, že dostaneš choleru,” přerušil ho kovář. “Padesát a dost. A už žádné smlouvání.”

“Tak tedy padesát,” souhlasil jsem a zametl zbytek hromádky zpátky do brašny. Strčil jsem si do kapsy svých padesát stříbrných a vydal se hledat Šindlíka - abych mohl smlouvat dál.

Moje peněženka byla v docela slušném stavu. Na jednu stranu mít víc než sto zlatých nebylo špatné pro někoho, kdo hru hraje necelý týden. Na druhou stranu to pořád nebylo dost na to, abych si za to koupil něco pěkného. Stačilo to na nějaké lektvary, jídlo nebo možná na to nejobyčejnější vybavení, i když bych musel najít nějakého prodejce; na nákupy v aukci jsem pořád neměl dost. Na druhou stranu jsem se o peníze příliš nestaral. Kdybych musel, vždycky bych mohl v aukci utratit skutečné peníze (i když mě nenapadalo, co by mě k tomu mohlo přimět).

A peněžní systém ve Fayrollu byl tak jednoduchý, jak jen to šlo:

Jeden zlatý měl hodnotu 100 stříbrných mincí.

Jedna stříbrná mince měla hodnotu 100 měděných mincí.

Jedna měděná mince, no, byla jedna měděná mince. Neměli žádné půlmince ani nic podobného. A peníze se přepočítávaly automaticky, takže hromádka měďáků, kterou jsem nasbíral od žravých goblinů, se proměnila v pár dobře vypadajících stříbrných mincí.

A hranice mezi skutečnými a virtuálními penězi byla jemná, i když jasně citelná. Každý hráč se mohl dotovat skutečnými penězi, i když existoval limit - 5000 dolarů pro každý účet -nebo samozřejmě jejich místní ekvivalent. Tuto částku jste mohli do svého hráče investovat najednou, později nebo postupně. Mohli jste si koupit brnění, zbraně, svitky. Ale jakmile jste dosáhli této částky, nemohli jste přidat další. Veškeré další extravagance musely být financovány herními penězi - těmi, které jste si vydělali ve hře. A pokud jste svou postavu smazali a založili novou, mohli jste za ni utratit pouze peníze, které vám zbyly pod limitem. Jediné, co jste mohli udělat, pokud jste se nechtěli namáhat, bylo založit si nový účet. Spousta lidí to mimochodem udělala.

Jedinou výjimkou bylo utrácení peněz za dekorace. Mohli jste si například zaplatit, aby váš meč vypadal jako meč barbara Conana. Vypadal by působivě a impozantně, ale atributy by se ani v nejmenším nezměnily. Nebo jste si mohli pekelně vyzdobit hotelový pokoj a rozvěsit po stěnách umělecká díla. To vám sice nic nepřineslo, ale vypadalo to hezky. Společnost udělala tento kompromis, aby potěšila své estetičtěji založené hráče, i když to mělo zvláštní podmínky a museli jste podepsat dodatečnou smlouvu.

Jistě, objevily se pokusy o podvody na černém trhu nebo hledat mezery v kódu, ale žádný z nich neskončil pro zúčastněné dobře. Vývojáři přivírali oči nad tím, že lidé prodávali herní předměty za skutečné peníze a převáděli je na cizí účty, protože i v tomto obchodě mohli mít prsty. Pokusy o neoprávněné vnášení peněz do hry však pro ně byly příliš velké vzhledem k vážným problémům, které by jim mohly hrozit podle zákonů o praní špinavých peněz. A to by mohlo mít důsledky pro jejich herní licenci. Takže každý, kdo se pohyboval v šedé zóně věděl, že Fayroll je jednosměrná ulice.

Opravdu mě překvapilo, jak protichůdné to celé bylo. Obvykle bylo všechno naopak - herní vývojáři chtěli, abyste do jejich her sypali peníze. Bylo by zajímavé sednout si s vývojáři Fayrollu a zeptat se jich, jaké k tomu měli důvody.

Ze Šindlíka se vyklubal neobyčejně lakomý a vychytralý půlčík, který smlouval o každou měděnou minci, kterou mohl dostat. A když si na pokraji spravedlivého hn�vu vytrhl zdravý kus vlasů ze skalpu a obvinil mě, že chci vidět jeho rodinu hladovět, bylo naprosto jasné, že se nehodlá vzdát. Dal jsem mu zbytek svého harampádí, strčil si do kapsy pětadvacet stříbrných a zamířil k bráně vesnice. Ještě jsem musel najít krávu a navštívit hřbitov. Jo, a ten les… Jak to bylo? Správně, u bažiny byla příšera, kterou jsem potřeboval zabít.

Mapa mi ukázala, že kráva se shodou okolností pohybuje právě směrem ke stejné bažině. Blikající oblast úkolu na mapě se rychle posouvala jejím směrem na východ.

“Měl bych si pospíšit,” rozhodl jsem se. “Ta příšera nemůže krávu sežrat, jinak by úkol skončil. Předpokládám.”

Po několika kilometrech sprintu po cestě jsem znovu vytáhl mapu a uvědomil si, že musím zabočit do lesa; bažina byla kolmo na mou polohu. Po sto metrech jsem se rozhodl, že se ujistím, že v okolí nejsou žádní skřeti.

“Hej, chutné jídlo je tady!” Hlasitě jsem zakřičel. “Tady je šťavnaté, křupavé jídlo!”

Nic. Neslyšel jsem nikoho, kdo by se prodíral křovím a slintal za běhu.

“Výborně,” řekl jsem, a pokračoval v cestě, aniž bych si dělal příliš velké starosti s utajením.

Asi po kilometru a půl jsem si všiml, že se krajina mění. Vysoké borovice vystřídaly břízy a jedle. Tráva pod mýma nohama byla hustší - bažina byla zřejmě nedaleko.

“Dobrá práce vývojářů!” Udělalo to na mě dojem. “Jako ve skutečnosti.”

Znovu jsem otevřel mapu a zjistil, že nedaleko je kráva. Stejně tak i ta příšera.

“Chystá se ji sežrat!” Zrychlil jsem krok.

O pár minut později jsem uslyšel vyděšené bučení, nebo alespoň bučení, které bylo tak vyděšené, jak jen bučení může být, a nějaké praskání. Někdo se prodíral břízami. Samozřejmě to byla kráva, a tak jsme se na malou mýtinu prodrali současně z opačných stran. Skočila ke mně, jakmile jsem ji zahlédl, a legračně se oháněla kopyty.

“Mo-o-o,” ozvalo se znovu. Ale v tom “mo-o-o” jsem měl pocit, že slyším něco jako “mo-o-onsters everywhere, almost ate me!” (Všude samá “mo-o-onstra”, málem mě jedno sežralo).

A mělo to svůj důvod. Hned za krávou se na mýtinu vyřítila samotná příšera. Byla to odporná bestie a programátoři zřejmě trpěli kocovinou nebo měli jen špatnou náladu, když to vymýšleli.

Bylo to na dvacáté úrovni a mělo to šest nohou, škorpioní ocas, chitinové tělo, dvoje klpeta, složené oči a čelisti, aby byl obraz kompletní. Jakási směs mouchy, raka, pavouka a štíra. Nad hlavou měl modrá písmena:

“Burrig-questové monstrum”.

Ooh, příšera z úkolu. S vlastním jménem! Příšery ve Fayrollu byly rozmanité i jednoduché. Mobi se dělili na:

Obvyklé-různé typy goblinů, harpyjí, vlků, přízraky, loupežníků a další typy zlých duchů, nemrtvých a dokonce i humanoidní rasy. Ti tvořili 95 procent nepřátelských mobů, s nimiž se hráči potýkali.

Úkoloví-protivníci vytvoření speciálně pro úkoly. Existovaly pojmenované i nepojmenované questové příšery, i když ty pojmenované dávaly mnohem větší šanci na nalezení dobrého předmětu než jejich nepojmenovaní přátelé. Na druhou stranu byly také mnohem nebezpečnější.

Vůdci - vzácný typ pojmenovaných nestvůr obdařených pozoruhodnou fyzickou nebo dokonce magickou silou. Vždy ti dávali dobré věci, i když jejich zabití bylo noční můrou. A nemohli jste je jen tak hledat, protože se objevovali jen náhodně na místech se správnou �rovní.

Pánové dungeonů - hroziví nepřátelé. Obecně vzato to byly poslední nestvůry, se kterými jste se v dungeonech potýkali, a byly v nich nejrychlejší, nejzáludnější a nejnebezpečnější. Hráči jim říkali bossové.

Epičtí - nejsilnější nepřátelé, které hra nabízela. Klany na ně vysílaly nájezdy a zjistit, kdo koho přesně zabil, bylo vždycky složité. Krakena se zatím nikomu nepodařilo zabít. Pozitivní bylo, že odměna, kterou jste za jejich zabití dostali, byla značná a odpovídala obtížnosti.

No a nejnebezpečnějším nepřítelem ve Fayrollu, stejně jako v reálném životě, byl Člověk. Nezapomeňte na PKery. Bylo těžké je zabít a odměna se lišila…

Kolem mě proběhla bučící kráva a objevila se zpráva:

Dokončil jsi úkol: Najdi krávu.

Chcete-li získat odměnu, řekněte pastýři, kde se kráva nachází.

Jak jednoduché. Jo, můžu se prostě otočit a jít rovnou tam.

Burrig mě uviděl, zasyčel a hrozivě kolem sebe zamával svým špičatým ocasem.

“Kruciš, měl jsem být lučištník,” zasyčel jsem zpátky a obkroužil jsem Burriga zleva. Vypoulil oči a kroužil se mnou, přičemž přívětivě klapal klepety.

Už jsme kolem sebe skoro udělali celý kruh, když to Burrig porušil jako první. Vrhl se na mě. Instinktivně jsem se přikrčil a jeho klepeta mi nad hlavou zaklapaly. Před sebou jsem viděl, že pravý chitinový bok mého protivníka je otevřený. Zakryl jsem si levou část trupu štítem, švihl jsem vzhůru a zasadil mu první ránu, načež jsem uskočil doprava a znovu ho udeřil poblíž ocasu.

Opět jsem měl štěstí, protože jeden ze dvou zásahů byl kritický. Burrigův ukazatel zdraví se změnil ze zeleného na žlutý, což znamenalo, že jsem ho připravil o 30-40 procent zdraví.

Burrig zařval, otočil se ke mně a pokusil se mě bodnout ocasem. Buď jsem byl jen rychlejší, nebo jsem mu něco poškodil. Ať tak či onak, úder minul cíl. Jeho ocas se zaryl do země a Burrig zůstal v neohrabané póze. Využil jsem příležitosti, přiskočil k němu a udeřil ho palcátem do hlavy. Odletěl zelený sliz a nepříjemný zvuk mi prozradil, že jsem mu vyrazil oko.

Měl jsem skočit zpátky, ale z nějakého důvodu jsem zaváhal. Burrig potřásl hlavou, všude mu z oka vystříkl sliz, a zakousl se mi levou čelistí do paže.

Byl jsi otrávený!

Jed bude po dobu pěti minut vysávat 0,7 zdraví za sekundu!

Ale no tak! Musel jsem si pospíšit - měl jsem hodně zdraví, nebyl jsem tak slabý jako na začátku, a utratil jsem spoustu bodů na výdrž, ale jed se nedal brát na lehkou váhu.

Přesunul jsem se k Burrigově levé straně. Jeho oko bylo pryč, takže jsem byl v jeho slepém bodě, a on slábl; jeho zdraví už bylo v červené části.

“Jdeme na to!” Skočil jsem dopředu a zasadil mu, jak jsem si myslel, těžkou ránu do zadní nohy. Ta povolila a Burrig se svalil na levý bok. Zasadil jsem mu další úder do hlavy. Nohy netvora se vymrštily vzhůru a on zemřel.

Odemkl jsi Bestiář, 1. úroveň.

Pro jeho získání znič dalších deset pojmenovaných příšer.

Odměna:

Nebojácnost, pasivní atribut, 1. úroveň: +1 % odolnost vůči psychickým účinkům.

+1 k výdrži

+1 k obratnosti

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Odemkli jste 21. úroveň!

Body jsou připraveny k rozdělení: 5

Pěkné. Taky jsem se dostal na vyšší úroveň!

Dokončil jsi úkol: Zabij bažinnou bestii.

Pro odměnu jdi a ukaž starci Burrigovu hlavu.

Aha, jasně, potřeboval jsem tu hlavu. Naklonil jsem se nad padlého nepřítele a zjistil, že z něj moc nezbylo, jen hlava a klepeto - z nějakého důvodu levé.

Burrigovo klepeto. Může být použit řemeslníkem k vytvoření předmětu nebo jiným způsobem.

To je všechno. A to jsem si myslel, že získám něco vzácného - ne, jen klepeto. Ale počkat! Mělo to doupě.

Spěchal jsem na okraj bažiny. Byl vidět skrz břízy, hlavně tam, kde byly mezery vytvořené nejdřív krávou a pak příšerou. Cestou jsem si dal jablko - jed byl stále aktivní a stále mi škodil, i když pomalu. A kdo ví? Možná se ta bestie mohla znovu objevit.

Doupě bylo dobře vidět. Opravdu bylo na samém okraji bažiny a vypadalo jako hluboká, i když úzká díra v zemi. Rychle jsem do něj skočil a ocitl se v malé jeskyni poseté shnilým listím. Šťouchl jsem palcátem do listí a našel něco, co se nejprve zachytilo o mou zbraň a pak se v polotmě zalesklo.

Odemkl sis Ostré oko, 1. úroveň.

Abys ho získal, najdi ve Fayrollu dalších 49 hrobek, pokladnic, skrýší a úkrytů.

Odměna:

Bohatství, pasivní atribut, 1. úroveň: +3 % k mincím, které získáte z poražených nepřátel.

+1 k výdrži

+1 k obratnosti

Chcete-li si prohlédnout podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Tak tohle bylo produktivních pět minut. Ale co se přede mnou skrývalo?

Našel jsi Burrigovo doupě a objevil jsi:

67 zlatých

Hrubě opracovaný ramenní chránič

Talisman

Dobře, zlato je dobré, ale co je to za ramenní chránič?

Hrubě opracovaný chránič ramen

Ochrana: 60

+3 k síle

+7 % k ochraně před chladem

Odolnost: 110/120

Minimální úroveň pro použití: 20

“Tohle prodám,” rozhodl jsem se. “Mám mnohem lepší. Ale co ten talisman?”

V tu chvíli mi došlo, že tohle všechno dělám v malém doupěti, které patří nějaké pěkně drsné bestii, která se může kdykoli respawnout. S touto myšlenkou jsem se rychle odplazil ven a odběhl od ní půl kilometru. Rozhlédl jsem se kolem a pro jistotu zavolal: “Tady je jídlo, dobré jídlo!”. Žádná reakce se nedostavila, a tak jsem vytáhl talisman. Byl kulatý, s dírou uprostřed. Uprostřed té díry bylo něco, co vypadalo jako slza.

Talisman rytíře bohyně slz.

Tento talisman patřil Olafu von Dalovi, rytíři řádu Slzavé bohyně. Odevzdej ho v některé z misí řádu (nachází se ve všech městech Fayrollu) a potvrď, že byl zabit, abys získal odměnu.

Máte novou nabídku úkolů: Vzpomínka na padlé.

Úkol: Vyzkoušejte si, jak se vám daří v boji proti padlým: Dejte bratrům v rytířském řádu vědět, že je mrtvý.

Odměna: Všichni rytíři, kteří se stali členy rytířského sboru, jsou odměněni:

Odměna: 100 zlatých

500 zkušeností

+5 přátelství s Řádem slzavé bohyně

Přijmout?

Ono to funguje. Snadné peníze, snadné zkušenosti. Zvlášť když jsem stejně plánoval po vesnici zamířit do Fladridge a řád má mise v každém městě. Štěstí. Ale zajímalo mě kdo byla Slzavá bohyně? Myslel jsem, že s panteonem bohů ve Fayrollu je to mnohem jednodušší -žádný tam nebyl. Musel bych se na to podívat na fóru.

Jo, a potřeboval jsem rozdělit body atributů po dvojím zvýšení levelu. Po přiřazení všeho k síle a výdrži, s výjimkou po jednom bodu na obratnost a intelekt, jsem se podíval, co mám.

Základní atributy:

Síla: 91 (60+31)

Intelekt: 4

Obratnost: 17 (10+7)

Výdrž: 75 (45+30)

Moudrost: 3

Po tom všem jsem zhodnotil situaci: kráva byla nalezena, nestvůra byla mrtvá. Zbývalo mi jen najít kančí nohy, i když jsem se chtěl zastavit i na hřbitově. Otevřel jsem mapu a viděl, že hřbitov je nedaleko, zatímco kančí nohy vypadaly, že jsou asi tři kilometry daleko.

“Půjdu se podívat na hroby,” rozhodl jsem se. “A taky tam byl háj stromů. Cestou zpátky se postarám o divočáky.

Hřbitov byl přesně takový, jaký se dalo očekávat. Nebylo tam nic jako vytažené z Romerova filmu - mlha nad hroby, vrány přistávající na náhrobcích, ruce natahující se z hromad hlíny. Všechno bylo klidné a vznešené, ptáci zpívali, mezi hroby se rozprostíral břečťan a náhrobky se bořily do země. Celé to bylo docela malé a za ním, dírou ve zdi, byly vidět malebné zříceniny hradu.

Než jsem vyšel na hřbitov, ujistil jsem se, že mám zdraví na maximální úrovni a jed už vyprchal. Pak jsem vytáhl palcát a nenápadně se plížil kolem. Nic se nestalo. Ze země nevylézali žádní kostlivci, oblohou se nevalil žádný hrom a neozýval se žádný démonický smích. Slunce svítilo a ptáci zpívali dál. Strávil jsem půl hodiny průzkumem, abych ke svému zklamání zjistil, že jsem jen promarnil čas.

No, možná je něco tam v těch ruinách? pomyslel jsem si, prolezl dírou ve zdi a bloudil mezi obrovskými balvany zapuštěnými do dlouhé trávy. Před výbuchem tu musela být hradní zeď.

Po další půlhodině jsem starce proklel. “Nečistá místa, nemrtví… zázraky, ďábel chodí kolem. Nic než nějaké kameny a tráva!”

S tím jsem opustil zříceninu něčím, co vypadalo jako starý vchod na vnitřní nádvoří hradu. Za nimi se rozprostírala rovina a na obzoru byl malý lesík - pravděpodobně ten, o kterém se zmínil stařec.

“Je zvláštní, že tady stavěli hrady. A kde je ten příkop? Kde je padací most?” Překvapeně jsem poznamenal. “Není divu, že obléhání bylo tak krátké.”

Ale co ten les? Nemohl jsem se rozhodnout, jestli se tam chci jít podívat, nebo ne…

Přikláněl jsem se k tomu, abych to celé vzdal, když jsem v lese neměl žádný úkol a už vůbec jsem nevěřil ničemu, co říkal ten stařec. Nejenže tam nebyly žádné kostry, ale nebyly tam ani žádné kosti. I když možná kostlivci vylézali v noci? Možná tehdy chytali kolemjdoucí a trhali je na kusy. Přesto...

Už jsem se skoro rozhodl. “Jo-jo, kašlu na to. Dojdu pro kance, dokončím úkoly a vyrazím do Fladridge.”

Ale právě v tu chvíli mě zaujalo něco, co se třpytilo v levé části oblouku. Odhrnul jsem nohou trávu a sklonil se.

Našel jsi úkryt a objevil:

144 zlatých

Náušnice pro štěstí

Náramek smrtícího lučištníka

Tak to tě zdravím! Den je zachráněn! Předměty se ukázaly být docela dobré a oba fialové. Lučištnický náramek jsem ani v nejmenším nepotřeboval, i když z náušnice jsem byl nadšený:

Náušnice pro štěstí

+6 k výdrži

+5 k intelektu

+5% k šanci na kritický úder

+7 % k šanci na získání předmětů z mrtvých nepřátel

+5 % zlata získaného z mrtvých nepřátel

Odolnost: 160/160

Minimální úroveň pro použití: 25

Ani mi nevadilo, že ji ještě nemohu nosit - byl jsem trpělivý člověk a mohl jsem počkat. Potřeboval jsem se však nutně dostat do města. Kdybych zemřel, v žádném případě bych nenašel jinou náušnici, jako byla tahle. Bylo načase poslechnout Willieho radu a pronajmout si pokoj, protože jsem to nestihl udělat dřív. Nejdřív jsem se vyválel v koberci, pak jsem bojoval s kostlivci, pak s něčím dalším… A ve vesnici nebyl žádný hotel.

Už jsem se chtěl vydat zpátky do lesa, když ve mně sedělo něco malého - něco, co máme všichni - a začalo jektat: “Možná by stálo za to se tam podívat? Bylo tu pár skvělých věcí, tak třeba tam najdeš ještě lepší? Nebo něco jiného cenného?”

Odpověděl jsem svému vnitřnímu hlasu rozumně: “Ale proč? Kdysi tu byl hrad, ale co tu kdy bylo? Žili tu lidé, kteří by potřebovali schovávat věci, ale kdo tam žil?” “Budeš litovat, jestli tam nepůjdeš. Je to přímo tady… Vrátíš se dřív, než se setmí!”

“Jasně, a pak budu muset lovit divočáky potmě!”

“Ale no tak. Co můžeš ztratit?”

Uvědomil jsem si, že hádat se sám se sebou nemá smysl, a vyrazil jsem k lesu.

Kapitola devátá

Dobré úmysly

Planina nebyla úplně bez života. Jak jsem šel, občas jsem se snažil zamezit případnému přemnožení místní fauny a mlátil jsem palcátem po hlavě sysly a hady. Dokonce jsem dorazil i vyhublého goblina, který si sem nějak našel cestu. To se ukázalo jako užitečné rozptýlení, protože se ukázalo, že vzdálenost mezi hradem a lesem je mnohem větší, než jsem si zpočátku myslel. Ve skutečnosti mi trvalo asi dvě hodiny, než jsem ji překonal. Trochu optický klam.

Slunce už dosáhlo svého vrcholu, a tak jsem šel dál. I když, abych byl upřímný, užíval jsem si to a těšil se, až si smočím nohy v chladivém potoce, o kterém jsem si byl jistý, že tam bude. Samozřejmě digitální potěšení, ale rozhodně se zdálo být dostatečně reálné.

Vstoupil jsem do lesa a napínal uši, abych zaslechl zvuk tekoucí vody. Místo toho jsem však zaslechl ženský výkřik vycházející z křoví pár metrů ode mě: “Hej, nech toho! Prosím, nedělej to!”

Vytáhl jsem palcát a rozběhl se za zvukem. I když nejsem zrovna nejctnostnější chlap a nedoporučuji, abyste se snažili hrát na nějakou občanskou zodpovědnost, kterou bych měl cítit, nesnáším, když někdo uráží nebo bije ženy či děti. A znělo to, jako by se přesně tohle dělo.

O dva skoky později jsem byl v křoví a viděl jsem přede mnou dost nepříjemný obrázek -hráč na 23. úrovni jménem Gvegory používal svou zahnutou šavli k rozsekání jakéhosi příšerného stvoření, zjevně ženského pohlaví. Ta se poškrábala na opičím obličeji, rozplakala se a vykřikla: “Prosím, nedělej to! Prosím tě!”

Gvegory se nenechal vyvést z míry a právě zvedal šavli, zřejmě s úmyslem useknout nebohému stvoření ruku.

“Hej, co jsi zač, nějaká druh monstra?”zeptal jsem se ho.

Otočil se celým tělem a výhružně zamával šavlí. “Kdo jsi? Co je ti do toho?” zařval.

“Na tom nezáleží,” odpověděl jsem. “Proč ji obtěžuješ? Není agresivní, nenapadla tě. Usekneš jí ruku, a stejně ti nic neudělá. Podívej se na ni; už takhle nevyhrála zrovna v loterii. Podívej se na tu chudinku, jak se tam krčí, a ty se na ni vrhneš jako maniak.”

“Co je ti do toho? Uříznu si, co chci.”

“Mně je to jedno, je to prostě šílené…”

“Je to šílené? Vždyť je to jenom kód! Jenom kód!” Gvegory skoro zavyl.

“Tak ona je jenom kód,” odpověděl jsem co nejklidněji. “Pořád brečí. Bolí ji to. Nejsi žádné divoké zvíře, tak ji prostě nech jít.”

“A když to neudělám?”

“No tak, mluvíme spolu jako pár páťáků. Prostě pojďme. Můžeš se vydat k tomu lesu a tam najdeš všechno, co potřebuješ. Divočáky, skřety, dokonce i nějakou příšeru s vlastním jménem. A v noci pak vylézají kostlivci! Můžeš si je rozemlít na malé kousky, jak jen budeš chtít.”

“Poslouchej, ty a tvoje lidská práva,” zavrčel Gvegory. “Já rozhodnu, koho a kdy zabiju. Nebudeš strkat nos do toho, jak hraju hru. A jestli to uděláš, nahlásím tě administrátorovi.”

“Pomoz mi! Nechci zase umřít,” zašeptalo mi to stvoření, když vidělo Gvegoryho zúžené oči a pozvednutou šavli.

Opravdu jsem nechtěl být PKer, protože to s sebou neslo tresty, a navíc, no… Ale taky jsem nechtěl nechat ani ten mizerný kousek kódu u tomu psychopatovi. Byl čas na nějaké lsti…

“Tu jsi ji taky pořezal?” zeptal jsem se důstojným hlasem.

“Koho?” Gvegory ta slova spíš zadusil, než vyslovil.

“Tu, co ti nechtěla podržet. Hádám, že jsi byl jediný, koho odmítla, že?”

“Drž hubu, ty děvko!” Otočil se, oči se protočily bělmem dopředu a z pusy mu vytekl pramínek slin.

Páni, on je vážně blázen. Tenhle chlap potřebuje nějaké velké mediky, aby ho odvezli do nemocnice ve svěrací kazajce. Přímo k doktoru Kaščenkovi. No, měl jsem pravdu.

“Všechny vás podříznu!” zařval Gvegory. “Všechny vás! Tebe, i tohohle šmejda, i támhletoho šmejda!”

A s tím po mně mávnul šavlí. Stáli jsme ještě dost daleko od sebe, takže minul s velkým odstupem, ale hra jeho pokus započítala jako útok hráče na hráče. Mohl jsem ho s klidným svědomím zabít.

Gvegory vyjekl, zmenšil vzdálenost a pokusil se zasadit ránu shora. Nebyl jsem však žádné bezbranné stvoření, takže jsem uskočil a zabořil palcát do jeho pravého boku. Jeho další seknutí zablokoval můj štít a odrazil ruku držící šavli, aby se mu odkryla hruď - příležitost, kterou jsem plně využil a vší silou ji zasáhl. Síla úderu ho poslala dozadu a já rychle přiskočil a zasadil mu další ránu, tentokrát do hlavy. To stačilo, abych ho dorazil.

Odemkl sis Potrestání vrahů, 1. úroveň.

Chceš-li ji získat, potrestej dalších 29 hráčů, kteří zabili jiné hráče.

Odměna:

+1 k síle

+0,1 % poškození způsobeného všemi typy zbraní.

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně s atributy.

Gvegory se proměnil ve stín, který pak zcela zmizel. To bylo poprvé, co jsem viděl, co se děje s hráči, když zemřou.

“Páni, vážně psychopat,” zamumlal jsem. “Je nebezpečný pro společnost a teď půjde někomu podříznout krk v reálném světě.”

Byl jsem ohromen. Bylo mi řečeno, že mnoho lidí, kteří to nemají v hlavě v pořádku, hraje videohry, aby si své touhy spíš zahráli, než aby je způsobili skutečné veřejnosti. Ale potkat někoho takového osobně…

Na panelu jsem našel tlačítko “Kontaktovat administrártora”, zkopíroval do zprávy rozhovor, který jsem s mutantem vedl, přidal několik vlastních komentářů a také žádost o jejich předání a Gvegoryho osobních údajů orgánům činným v trestním řízení a kliknul na “Odeslat”. Samozřejmě jsem nečekal, že něco udělají - měli politiku volných rukou a hodně dbali na ochranu osobních informací… Přesto, kdyby to dokázal, zabil by mě a bylo by mu jedno, jestli ve skutečném, nebo virtuálním světě.

Tím, že jsem ho vyprovokoval, jsem věci nepomohl. Kdyby se pak rozhodl odhlásit ze hry, šel by vzít sekeru a vyrazil by na ulici, nebo nedej bože nějakou střelnou zbraň. Začínal jsem být vzteklý.

Děkuji vám za zprávu. Vaše informace byly prověřeny podle článku 14.6 smlouvy mezi hráčem a společností a spolu s místem bydliště uvedeným tímto hráčem při registraci, odeslány orgánům činným v trestním řízení.

No, teď už mi zbývalo jen doufat, že ten psychopat uvedl svou skutečnou adresu. Ale dobrá práce ze strany Radeonu. Bylo od nich chytré, že do smlouvy dali takovou klauzuli. Zajímalo by mě, co v ní ještě bylo, když jsem si ji před souhlasem s celou věcí nepřečetl - stejně jako 99,9 procenta ostatních hráčů ve hře. Musel bych se k ní vrátit a přečíst si ji.

Vzlyk z levé strany mi připomněl to nešťastné stvoření tady. Pořád ještě seděla na zemi, kde jsem ji viděl poprvé. Její rány se však začínaly uzavírat - byla to přece jen NPC -, a také fakt, že hra měla humánní zásady proti způsobování psychických traumat.

“Na,” řekl jsem a hodil jí z batohu jablko. “Sněz ho, bude ti líp.”

Chytila růžový kousek ovoce a zadívala se na mě obrovskýma zelenýma očima, které v jejím vrásčitém opičím obličeji vypadaly nepatřičně.

Současně jsem přešel ke pozůstatkům Gvegoryho. Nemohl jsem se rozhodnout, jestli mám jeho věci sebrat, nebo je tam nechat ležet. “To je fuk, v lásce a válce je všechno povoleno,” přidal jsem se k drancovníkům všech dob a národů a natáhl k nim ruku.

Vlastně toho moc neměl. Šavle byla jen průměrná a všechno ostatní bylo modré nebo dokonce bezbarvé. Jedním slovem nic hodnotného.

Cinknutí mi oznámilo, že mám novou zprávu. To bylo ale překvapení!

“Jdu si tě najít. Najdu tě tady ve hře a najdu tě i v reálném životě. Zemřeš pomalou smrtí! Nenávidím tě!”

Opravdu jsem začínal mít pronásledovatele. To už byl třetí člověk, který mi slíbil zábavný zbytek života - během pouhých pár dní. Zůstat tu ještě pár týdnů, nashromáždilo by se dost lidí na to, aby se vytvořil celý nový klan, který by mě nenáviděl.

Gvegoryho dopis mě ani v nejmenším neznepokojoval. Vlastně jsem se díky němu cítil lépe. Zaprvé to znamenalo, že se neodhlásil, nevzal nůž a nezačal s ním podřezávat každého, koho našel. Zadruhé, ať si mě klidně nenávidí. Co na tom záleželo? Kdyby mě našel, uvidíme, kdo je lepší. Zatím jsem vedl 1:0. A po armádě mě v reálném životě nic neděsilo. Kromě lopaty. A kostely mi pořád naháněly strach z Boha…

“Proč?” ozval se tiše, i když zřetelně hlas toho stvoření. “Proč ses mě zastal?”

Otočil jsem se k ní. Stále tam seděla a svírala jablko, z něhož si neukousla ani kousek.

“No, jak bych to řekl, můj zelená přítelkyně,” začal jsem poněkud rozpačitě. Nečekal jsem, že se bude divit, proč se chovám tak, jak se chovám. Myslel jsem, že mi prostě poděkuje a zaleze si na strom lízat rány nebo někam odběhne. Koneckonců jsem neměl úkol ji chránit nebo zabít. “Prostě, nemám rád, když lidé zabíjejí ženy. Alespoň pokud ta žena nezaútočila jako první na tebe.”

“Ale vy dva jste stejní. Proč on mě mučil a ty ne?”

“Je to psychopat,” vysvětlil jsem smířlivě. “Je šílený.”

Stvůra se poškrábala na tváři, zjevně to nechápala.

“Viděla jsi, jak rostliny onemocní, že?” zeptal jsem se a ona na to přikývla.

“On je taky nemocný. V hlavě. Ale hele, nedělej si s tím moc starostí, nebo onemocníš taky.”

“Chtěla bych se ti odměnit za tvou laskavost a za to, že jsi mě zachránil,” řekla tiše, ale pevně a oči jí blýskaly.

Zvedl jsem hlavu - nějaký dáreček. Doufal jsem, že to bude něco, co budu moci využít. Ale stejně mě zajímalo, kdo to vůbec je.

“Ach, nic si z toho nedělej, jen jsem pomáhal,” řekl jsem skromně. Pořád byla NPC, takže její kód jí nedovolil změnit názor. “Ale hele, ty jsi kdo?” zeptal jsem se.

“Jsem dryáda. Strážkyně Západních planin,” odpověděla s hrdým úklonem hlavy.

“Jsou tu i jiní strážci?”

Dryáda si mě pozorně prohlédla a řekla: “Měl bys znát historii světa, ve kterém žiješ. Stejně si na nás už nikdo nevzpomíná, jen na Prastaré. Možná jsi o nás neslyšel. Strážci jsou čtyři, každý má na starosti svou zemi. I když nám už moc moci nezbývá…”

“Jo, to vidím. Ten chlap tě málem zabil. A ty jsi strážce…”

“Ano, tak to teď je,” odpověděla dryáda smutně.

Na zmínky o dryádách jsem nikde nenarazil a byla tu ještě jedna věc - neměla nad sebou jméno, úroveň, třídu ani rasu. Teprve pak jsem si všiml, že…

“Ach, nebuď tak zachmuřená,” řekl jsem vesele. “Nedělej si starosti. Tak co jsi mi chtěla dát? A jak se jmenuješ?”

“O svém jménu ti povím později,” řeklo stvoření spěšně. “Ráda bych ti dala přítele, který ti bude oddaným a užitečným společníkem. A také silného. Kterého by sis přál, vlka nebo medvěda?”

“Páni, ty mi chceš dát zvíře, které mě bude bránit?” zeptala jsem se.

“Ano, válečníci si jich velmi váží!”

“Ano, ale,” namítl jsem, “jsou s nimi takoé starosti - krmení, napájení, čištění. Ne, děkuji, nechci se tím vším zabývat!”

“Takže to odmítáš?” Dryáda byla ohromená.

“No ano!”

“Ty nemáš ráda zvířata?” zamračila se.

“Mám je rád,” řekl jsem, abych se kryl a ujistil se, že ji zbytečně nerozzlobím. “Jen na ně nemám čas. Už takhle někdy zapomínám jíst, a ty je přece nemůžeš zapomenout nakrmit. A potřebují procházky, na které nemám čas. Chci říct, že jsme zodpovědní za zvířata, která máme v péči, a já nejsem tak zodpovědný ani pokud jde o mě samotného…”

“To dává smysl,” řekla suše. “Mluvíš jako zodpovědný člověk! A dobře řečeno! Pak ti dám jiný dar.”

Vstala, mávla rukama a v její dlani se objevily tři plameny. “To jsou semena velkého stromu Tserlusii. Jeho dřevo je vzácné a neobyčejně pevné. A také cenné - stojí trojnásobek své váhy ve zlatě. Dodávej mu živiny a získáš nevýslovné bohatství.”

Tak to bylo něco nového…

“Díky, slečno. Ale musí se zasadit, zalévat, starat se o ně… A nejen to. Já jsem válečník a na to nemám čas. Ani to neumím a vlastně to ani nechci.”.

“Zase říkáš ne?” Dryáda měla oči velké jako talíře.

Celé mi to připomnělo jeden starý příběh. Chlapík našel rubl, přejel po něm žehličkou a s překvapením zjistil, že se proměnil ve tři rubly. Znovu je přežehlil a zjistil, že jich má pět. Pak deset. Bohužel to nedopadlo tak dobře. Vyžehlil je ještě jednou a zůstal mu jen ten první rubl. Snad se mi podařilo vyhnout se opakování jeho chyby.

“Tak ti nabídnu ještě jednu odměnu: Naučím tě schopnost Lesní cesty, takže už se nikdy nikde v lese neztratíš…”

Přestal jsem přemýšlet. Na jednu stranu to nebyla špatná schopnost. Na druhou stranu, ztratit se v místních lesích nebyl žádný velký problém a koneckonců jsem měl zabudovanou mapu… Rozhodl jsem se, že se podívám, co bych mohl dostat jako zákusek - třetí nabídka nemohla být poslední.

“Ne?” zeptala se suše znovu.

“Ne, má drahá. Už jsem ti to říkal: Nezachránil jsem tě proto, abych dostal odměnu,” odpověděl jsem, ale cítil jsem, jak mi trochu umírá duše.

Jakmile jsem to dořekl, ozvaly se trubky, dryádu zahalila zlatá záře a nad jejím zlatým kokonem se objevilo jméno: Eiliana Západní. Ohromeně jsem se posadil do trávy. O pět vteřin později kokon explodoval v oblaku zlatých jisker a přede mnou stála úžasně krásná dívka se zelenými vlasy. Vůbec se nepodobala té ubohé bytosti, se kterou jsem mluvil, s výjimkou očí.

“Naplnilo se proroctví, které vyřkla naše ochránkyně, Její Výsost bohyně Mesmerta. Před exodem řekla, že mně a mým třem sestrám dá svobodu válečník, který bude jednu z nás chránit z dobroty srdce a nepřijme za to odměnu. Byli bojovníci, kteří mě chránili, ale žádný z nich neodmítl mou odměnu. Ty jsi byl první, kdo se postavil pokušení moci, zlata a magie.

“To je všechno skvělé,” řekl jsem trochu nechápavě, “ale co to znamená?”

“Znamená to, že máš moc naplnit božské proroctví a osvobodit nás!”

Odemkl jsi Historii Eiliany Západní, skrytý úkol.

Tento úkol je klíčem k řadě skrytých úkolů.

Úkol: Vyslechni si příběh dryády a přijmi s její žádost

Odměna:

5000 zkušeností

Meč Hrólfa Chodce

Děti bohyně (série skrytých úkolů) odemknuto

Pokud na její žádost nepřistoupíš

Odměna:

2000 zkušeností

Prsten lesní síly

Přijmout?

Fantastické! Neskončil jsem ani s jedním rublem! Samozřejmě jsem to přijal.

“Před mnoha propastmi času byli bohové nuceni opustit Fayroll. S nimi odešla i bohyně Mesmerta, která stvořila mě a mé tři sestry, abychom chránily její zájmy, a sloužila jako naše patronka. Chtěly jsme se s ní znovu spojit a odejít, ale ona řekla: ’Stvořila jsem vás v tomto světě a pro tento svět. Nemůžete se mnou odejít, protože by to odporovalo záměrům demiurgů, kteří ho stvořili. Mohu vám však dát šanci, abyste mě následovaly jinak. Cesta je dlouhá a obtížná, plná slabosti a bolesti. Ztratíte všechno - svou moc, svou důstojnost, samy sebe. Než přijde den spásy, zemřete milionkrát. Teprve po utrpení ke mně můžete volat a uslyšet můj hlas. Bohyně vysvětlila, že pouze bolest jejích dětí - ona nás stvořila a my jsme její děti - jí může dát možnost znovu se s námi setkat zde na tomto světě. My jsme však musely s tímto utrpením dobrovolně a z vlastní vůle souhlasit, a tady jsi ty. A tak se tě ptám: pomůžeš nám?”

“Jak vám mám pomoci?” zeptal jsem se.

Nehodlal jsem hned souhlasit. Možná bylo posledním úkolem podřezat si vlastní žíly nebo sníst ztrouchnivělý pařez. Nebo vařeného hada. Byly to přece dryády - děti přírody.

“Osvobodil jsi mě a teď musíš osvobodit i mé tři sestry. Teprve pak najdeš cestu, protože poslední z nás ti řekne, co máš dělat.”

Á tak v tom je zakopaný pes, pomyslel jsem si. I když…

“Je tam nějaký časový limit? Já jen, že mám i jiné věci na práci…”

“Moje srdce si přeje, aby sis pospíšil,” řekla Eiliana, “ale chápu tě…”

No, kdybych na to měl tolik času, kolik bych chtěl, a nebyly by za to žádné sankce, tak proč ne? Kdyby bylo nejhůř, mohl bych na to prostě zapomenout.

“Dobře,” mávla jsem rukou. “Proč ne? Jdu do toho!”

Jakmile jsem ta slova vyslovil, uslyšel jsem zřetelné zadunění, po kterém se opět vyvalil zlatý dým a dryáda se s výkřikem zkroutila do vzduchu:

“Ať se proroctví naplní!”

Dokončil jsi úkol: Historie Eiliany Západní.

Odměna:

5000 zkušeností

Meč Hrólfa Chodce

Odemčena sada skrytých úkolů: Děti bohyně

Odemkl jsi sadu skrytých úkolů: Děti bohyně.

Odměna za dokončení celé sady:

Zkušenosti: proměnlivé

Předměty: variabilní

Dovednosti: proměnné

Možnost získat epické úkoly: proměnná

Jakmile úkol přijmete, nemůžete jej odmítnout.

Přijmout?

A hned poté:

Odemkli jste Hrdinové všedních dnů… 1. úroveň.

K jejímu obdržení získejte dalších 9 předmětů patřících hrdinům dávných časů.

Odměna:

Štěstí, pasivní schopnost, 1. úroveň: +0,6% šance na získání elitních nebo legendárních předmětů.

+1% šance na získání skrytých nebo epických úkolů

Titul: Učenec z legend

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

No, to bylo zajímavé. Ta akce byla určitě pěkná. Ale ten úkol… O co šlo? A proč všechny ty proměnné? Všechno bylo “proměnné”. I když jsem si byl jistý, že dostanu víc než jen nějaký odpad. A volba mezi dobrým a dobrým je vždycky dobrá.

Klikl jsem na tlačítko Přijmout.

Čekal jsem další bum nebo prásk, ale mýlil jsem se. Dryáda kývla hlavou, vrátila se na zem a posadila se vedle mě.

“Podívej, hrdino.” v jejím hlase nebyla ani špetka ironie nebo sarkasmu. Zřejmě jsem pro ni byl právě takový. Poprvé v životě, alespoň pro někoho… “Nejdřív musíš najít mou sestru, Oginu Východní. Ona ti dá další instrukce.”

Odemkl jsi funkci Najdi Oginu Východní.

Jedná se o první ze série skrytých úkolů Děti bohyně.

Úkol: Najdi a zachraňi Strážkyni Východních plání.

Odměna:

7500 zkušeností

Kus dryádí zbroje: proměnlivá

Schopnost Vlčí duše

Přijmout?

Souhlasil jsem a okamžitě se zeptal “Ale jak ji najdu?”

“Místo jsem ti vyznačila na mapě. Podívej se po ní. A pospěš si - bohyně na nás čeká.”

A s tím se dryáda vypařila. Přirozeně. V jednu chvíli tam byla a vzápětí už z ní zbyl jen lehký opar a zvuk “pššššš”.

“No,” řekl jsem si, “to nebylo tak zlé. Dobrá, podíváme se, co tu máme, než se vydáme hledat dryádu číslo dvě.”

Otevřel jsem inventář, abych si prohlédl meč, a oněměl jsem, nejprve z nadšení a pak ze vzteku.

Meč Hrólfa Chodce

Patřil velkému válečníkovi známému svou silou a statečností.

Legendární předmět

Poškození: 320-360

+38 k síle

+32 k výdrži

+18% k šanci na kritický zásah

+15% zlata z mrtvých nepřátel

+56% poškození způsobené schopností Trojité ostří

+24 % způsobeného poškození se přičítá ke zdraví majitele meče

Trvanlivost: 760/760

Minimální úroveň pro použití: 110

Pro třídu: válečník

Meč se po obdržení stává osobním majetkem.

Nelze jej ukrást, ztratit, zlomit, prodat ani dát nikomu jinému.

Po smrti majitele se neztrácí.

Je zničen, když je vyjmut z inventáře nebo osobní místnosti majitele.

Cože, vy to nechápete? Měl jsem supermeč, ale nemohl jsem ho použít ani zpeněžit. Dovedu si představit, že bych za něj v aukci dostal slušné peníze - měl skvělé vlastnosti a šel by rychle a za vysokou cenu. Ale byl jen můj! A pochyboval jsem, že budu hrát tak dlouho, abych dosáhl 100. úrovně. Byl jsem si téměř jistý.

Dobrá práce, vývojáři. Pěkně vymyšleno…

Pár minut jsem tam seděl a pozoroval stmívající se oblohu, pak jsem se vydal zpátky přes planinu. V lese jsem udělal všechno, co se dalo, i když jsem si přál, abych tam vůbec nechodil…

Ušel jsem už pěkný kus cesty, když jsem se z nějakého důvodu otočil a uviděl postavu, která ve spodním prádle běžela k lesu - nejspíš Gvegory, který se mě snažil najít.

“Běž, běž, jsi mrtvý muž. Hodně štěstí! Pochybuju, že ti dryáda tentokrát dovolí, abys ji ještě rozsekal,” ušklíbl jsem se.

A opravdu, chvíli poté, co postava vběhla do lesa, jsem uviděl výbuch plamene.

“No, alespoň nějaká spravedlnost na světě existuje,” řekl jsem. Odplivl jsem si a otočil se zpátky k ruinám.

Desátá kapitola

Náušnice pro každou sestru

Když jsem dorazil ke zřícenině hradu, byla už tma. Oblohu pokrývaly obrovské hvězdy a měsíc byl velký a plochý jako palačinka. V trávě dvrlikaly cikády - nebo co to vlastně v noci cvrliká v trávě - jedním slovem krása a nádhera.

Ale mně to bylo jedno. Byl jsem utahaný jako pes. Už je to patnáct let, co jsem se naposledy tak unavil. Ale ani tam jsme toho tolik nenachodili. Tehdy jsme s kamarády chodili na výlety. Prostě jsme šlapali, dokud jsme nenašli místo, které se nám líbilo, vytáhli rybářské pruty a vodku a posadili se. To bylo všechno.

Prošel jsem obloukem, vydechl a řekl: “Konečně! Deset minut tu posedím a pak se vydám ke stromům. Tam se můžu vyspat.”

Chrastění kostí a klapání zubů, které jsem si tak dobře pamatoval z našeho výletu do Grinvortu, mi prozradilo, že mě někdo rád vidí. A ano, byl to on. Z hromady balvanů, které nejspíš kdysi tvořily vchod do hradu, se vynořila kostra 22. úrovně, jejíž kostnatá kolena o sebe spokojeně bušila a rezavý meč mával ve vzduchu. V očních důlcích mu zářila veselá, lákavá zelená světýlka.

“Jednosměrná jízdenka tu bude hned” řekl jsem a plynulým, již nacvičeným gestem jsem vytáhl palcát, který mi kryl pravý bok v úrovni předloktí. “Zakřikl jsem to. Myslel jsem, že vylezou až v noci, ti neposední prevíti. Jen doufám, že se nějaký lich nepřijde podívat, kdo je tu na návštěvě.”

Kostlivec se dostal ke mně a vší silou se rozmáchl mečem. Automaticky jsem zareagoval, zachytil úder štítem a udeřil palcátem nejprve zleva doprava do jeho žeber. Stejným pohybem jsem se rozmáchl vzhůru a zasáhl jeho kymácející se čelist. Dvojitý úder mu ubral asi 60 procent zdraví a srazil ho dozadu. Odtud však rychle skočil zpět, aby na mě znovu zaútočil, tentokrát se divoce rozmáchl na mou hlavu. Uhnul jsem, meč zasvištěl nad hlavou a já mu zabořil palcát do boku. Kostlivec zaskřípal a zhroutil se.

“Už mi to jde líp - stačily mi tři rány!” Šťastně jsem se ušklíbl a rozhlédl se kolem. “Ještě někdo?”

Nikdo se neozýval a tichá noc nad ruinami zůstávala nerušená.

Zrovna jsem se skláněl, abych se podíval, co bych mohl vydolovat z posledního hlídače na hradě hrdého a odvážného (i když mrtvého) pána, když bylo ticho přerušeno.

Zpoza zdi oddělující hrad od hřbitova se ozvaly výkřiky: “Já je přilákám!”

“Kouzli, kouzli!”

“Víťo, ty idiote, na co čekáš?”

“Proč běháš všude kolem hrobů? Všechny jsi je probudil!”

“Dávej pozor! Máte se čeho bát!”

O chvíli později jsem viděl, čeho se mám bát. Odlesky mi napověděly, že hlas vyslal ohnivou kouli - a podle všeho pořádnou. Zřejmě vybuchla někde uprostřed hřbitova. Obloha se rozzářila všemi barvami duhy.

“Je to jako Den vítězství,” řekl jsem, popadl to, co měl kostlivec, aniž bych se na to podíval, a rozběhl se k průrvě ve zdi.

Nahlédl jsem skrz ni a uviděl přesně to, co jsem očekával - skupina hráčů přišla uklidnit neklidné. Tři tanci, lovec, mág a klerik stojící opodál sám, z nichž ten poslední zřejmě léčil ostatní. Skupina vypadala, že si hraje na Evil Dead, jen s tím rozdílem, že to byli oni, kdo strašil mrtvé.

“Tři zbývají! Jeden lich!”

“Tanci!”

“Jeden mrtvý!”

“Druhý dole!”

“Uzdrav tanky!” zakřičel mág na klerika. Mág zjevně velel skupině. “Sundejte toho licha!”

Uprostřed hřbitova plál ohýnek, pozůstatek ohnivé koule. V jeho plamenech se svíjelo docela dost koster - nejméně tucet. Vypadalo to, že odvedli skvělou práci, když probudili místní nemrtvé.

Na druhé straně, dál od mé zdi, tanci dokončovali licha, posledního ze tří kostlivců. Nezdálo se, že by se nějak zvlášť bránil, jen skřípal zuby a koulel žhnoucíma rudýma očima, jako by si stěžoval na svůj těžký kostnatý život a říkal: “V životě nebyl život a po životě nebude taky!”.

“Hej, lidi!” Zařval jsem, vzpomněl jsem si, že místní nemrtvá fauna se respawnuje za pět nebo sedm minut, a usoudil jsem, že bych měl ten čas využít k tomu, abych se dostal ze hřbitova. “Nestřílejte, jsem přítelsky!”

Pohyboval jsem se podél zdi s rukama nad hlavou.

“Kdo jsi?” zeptal se mág překvapeně. Jmenoval se, nebo to alespoň říkal štítek nad jeho hlavou, Grigor.

“Jsem zlatá rybka a přišel jsem ti splnit tři přání!” Nemohl jsem odolat. “Hráč, kdo jiný? Procházel jsem se po pláni a trochu se zdržel. Měl jsem v plánu se sem nenápadně proplížit, ale pak jsi přišel ty a začal jsi na všechno házet firebally.”

“To by ses neproplížil,” skočil mi do řeči lučištník. “Roztrhali by tě na kusy. Ty jsi nevěděl, že je to prokletý hřbitov? Jakmile padne noc, mrtví páni vylézají z hrobů a bloudí za svitu měsíce. Dokonce se říká, že jednoho dne hřbitov navštíví sám Pán mrtvých a že z tohoto místa začne budovat svou říši.”

Příběhy byly za vším okolo. A bylo by zajímavé uvidět Pána mrtvých - nejspíš by to byl zajímavý chlapík na pohled.

“No, chtěl jsem to obejít po kraji,” mávl jsem rukou.

“Stejně by tě sežrali zaživa,” odpověděl mág.

“Takže můžu jít?”

“Samozřejmě. Cože, ty si myslíš, že tě zastavíme?” zeptal se mág překvapeně. “Jsme féroví hráči, ne PKeři. A co bychom od tebe vůbec dostali? Co bys mohl na pláni nasbírat? Meč tisíce pravd?”

Skupina se srdečně zasmála.

“Samozřejmě. No jo… syslí kůže… to je asi tak všechno. Kousek po kousku,” potvrdil jsem.

“Tak jo, radši odsud vypadni. Respawn je za pět minut, takže za chvíli zase vylezou,” dodal mág s jistou vážností. “Dobře, chlapi, utvoříme trojúhelník - budou přicházet ze středu, přísahám.”

Rychle jsem přeběhl na druhou stranu hřbitova a dostal se k východu. Skupina už na mě zapomněla. Tanci vytvořili trojúhelník uprostřed, lovec se pohyboval po pravém křídle a mág hlídkoval vlevo. Jen klerik stál stranou, kde jsem ho poprvé uviděl, a já skončil hned vedle něj. Dali se do práce.

“Hej, buď opatrný. Tady někde poblíž je pojmenovaná příšera,” řekl rychle klerik, aniž by spustil oči ze středu hřbitova.

“Jo, už jsem ho dostal,” odpověděl jsem. “Ale stejně díky za varování.”

“Žádný strach. Jdeme na to!”

Ohlédl jsem se směrem ke hřbitovu a viděl, že se země kolem centrálních hrobů otevřela a vylézají z ní kostlivci.

Je to všechno stejné, pomyslel jsem si. nejdřív v nížině, teď tady… všechno stejné.

“Pozor na okraj!” vyštěkl mág.

Už jsem se o hlídání nestaral a vydal se domů temným a už ne tak strašidelným lesem. Byl jsem sice vyčerpaný, ale bylo mi úplně jedno, jestli mě uslyší místní horda skřetů.

Moje mapa ukazovala, že cesta, kterou jsem ten den už několikrát prošlapal, je asi kilometr a půl rovně. A tak jsem se hrnul vpřed, aniž bych se obtěžoval podívat, kam jdu; jen jsem každých pár minut vytáhl mapu. Už jsem skoro dorazil k silnici a skoro jsem ji viděl, když vtom:

“M-m-m, jídlo se blíží! Hej, skřítci, večeře už je tady! Hodně jídla!”

V tu chvíli jsem pochopil, jak se cítil Gandalf Šedý, když uviděl balroga a řekl: “Tady je. A já jsem tak unavený!”

Dostal jsem dvacet zranění. A dalších dvacet. Větve se lámaly. Tentokrát to znělo, jako by těch skřetů bylo asi dvacet, a ne pět, s nimiž jsem se vypořádal během dne.

Nejspíš existuje nějaké nepsané pravidlo, které říká, že jsem se měl otočit a bojovat s nimi. Nemůžeš přece nechat nějaké malé hladové gobliny, aby tě přemohli. Ale já se o nepsaná pravidla nestaral. Je hezké být hrdý a statečný, ale lepší je žít a bojovat další den. Rozběhl jsem se, nejprve k cestě a pak podél ní. Skřeti za mnou běželi několik minut, stříleli šípy a celou cestu na mě křičeli: “Jídlo utíká! Zastavte jídlo! Jíme maso, pohřbíváme kosti! Těžký rok, vykopávat, žvýkat kosti!”

Ale pak mě přestali pronásledovat. Možná nemohli udržet tempo se svýma krátkýma, křivýma nohama, nebo možná nesměli vycházet mimo svou lokalitu. Kdo ví?

Upřímně řečeno, běžel jsem na krev. A teprve když mi úplně došel dech a připadal jsem si jako ztrhaný kůň, uviděl jsem díkybohu známou palisádovou zeď. Z posledních sil jsem se snažil, abych překonal zbývající část cesty, prolezl do Tocbridge, svalil se k plotu a odhlásil se ze hry.

Víte, dělal jsem reportáže ze senzací, hodnotil jsem tucet soutěží v mokrých tričkách a účastnil jsem se Dne Beaujolais (a to poslední je šílené!), ale nikdy - opakuji, nikdy - jsem nebyl tak fyzicky a emocionálně vyčerpaný.

Cítil jsem se třikrát oškrábaný a vysušený. A měl jsem neuvěřitelný hlad… Jenže jsem neměl chuť vařit.

Vylezl jsem z kapsle, lehl si na gauč a řekl si: “Pár minut si odpočinu, pak si vezmu něco k jídlu a začnu psát článek.” V duchu jsem se pochválil po hlavě za svůj bojovný přístup a vytrvalost. A s touto myšlenkou v hlavě jsem tvrdě usnul.

Probudil mě telefon. Mamut, pomyslel jsem si s pocitem sevřeného žaludku a podíval se na telefon. Nebyl to on. Místo toho to byla Elvíra, má poslední láska, kterou jsem ten den nebo předevčírem - už jsem si to nepamatoval - měl vzít na nějakou akci. Možná na nějakou výstavu, nebo možná do divadla - ani to jsem si nepamatoval. Soudě podle toho, že venku byla tma a ona volala, nejspíš den předtím. Podíval jsem se na čas na displeji, který mi ukazoval, že jsou čtyři hodiny ráno, a klepnutím na tlačítko jsem hovor přijal.

“Ty hajzle! Ty špíno! Ty zvíře!” Hned se do mě pustila, aniž by řekla jediné “Dobrý den” nebo “Jak se máte?”.

“Hm,” zachrčel jsem ospale do telefonu.

“Ty kreténe. Podívejte se na to, on spí! A já tady čekám. Nervózní, snažím se všem dovolat!” Přemýšlel jsem, komu asi volala, když nemáme žádné společné přátele. “Nikdo neví, co se děje, a on nezvedá telefon. Protože spí!”

“Ano,” souhlasila jsem.

“Nenávidím tě! Já… tě… nenávidím!” Dodala nějakou tatarskou nadávku a zavěsila.

“Dobře,” řekl jsem. “Je čas přemýšlet o nějaké snídani.”

Než jsem se vrátil ke spánku, vypnul jsem mobil i pevnou linku, protože jsem měl před sebou ještě dvě hodiny. Zazvonil zvonek, který přerušilo jen bouchání kopanců do dveří. Elvíra si nebrala servítky.

“A je tu snídaně,” řekl jsem, tentokrát už úplně vzhůru. Omotal jsem si kolem sebe deku a šel otevřít dveře. Rozletěly se a já se okamžitě přikrčil, což byl jediný důvod, proč jsem nedostala kabelkou do obličeje. Tenhle trik jsem od ní už viděl.

“Ty zvíře!” zasyčel můj ranní host a natáhl prsty, což vypadalo jako pokus ozdobit je mými očními bulvami.

“Zvíře,” přikývl jsem.

“Nenávidím tě!”

“Opakuješ se.”

“Jak jsi mi to mohl udělat?”

“Ne schválně!”

“Co nebylo schválně?”

“Nic nebylo úmyslné. Omlouvám se!” Jednu věc jsem ale věděl. Hádat se se ženou bylo jako chodit k zubaři; buď to bolí, nebo je to drahé.

Elvíra dalších deset minut prskala a praskala jako vejce na pánvi, dokud si můj vyčerpaný výraz nespletla s výčitkami svědomí. Někde uprostřed jsem se zmínil, že jsem už den nejedl, a její ženský instinkt - nejdřív nakrmit, pak seřvat - se ozval. Něco mi uvařila, vyřádili jsme se v posteli (a s plným žaludkem… fuj, chlapče) a nakonec skončili něžným polibkem. Souhlasil jsem, že jí ten večer udělám totéž, a ona odešla do práce.

“Pěkné ráno,” poznamenal jsem, zatímco jsem kouřil na balkoně a sledoval, jak můj malý Čingischán odjíždí ve svém Matizu[8]. “Stačí to na to, aby to někoho zabilo.”

Dryády, bohyně, kostlivci, Elvíra… Příliš mnoho. Brzy jsem se chystal, že budu mít oční tik jako ta jedna šavlozubá kočka. Nebo infarkt. Petrova z kanceláře měla štěstí; její rubrika ji zvykala na neustálé šílenosti, co na tom, že je jeden den kovbojka a druhý den jeptiška. Já jsem naproti tomu netrpěl na nic jiného než doutníky, mojito, různé popové hvězdy, hvězdičky, zmutované umělce a neuznané génie tiché, zdrženlivé a předvídatelné veřejnosti. A tady jsem dýchal opojný vzduch týdenního vzrušení.

Dokouřil jsem cigaretu a s ní i své sebelítostivé úvahy, než jsem zamířil na internet, abych získal další informace. O bozích a hrdinech.

Slunce ve vesnici bylo vysoko, kohouti už dávno dokokrhali a vesničané už čerpali vodu. Na návsi se smály dětské hlasy, zatímco v pozadí řinčelo kovářovo kladivo. A já seděl opřený o zeď palisády přesně tam, kde jsem se den předtím zhroutil. Přede mnou stály dvě staré dámy a zdálo se, že jsem tématem jejich rozhovoru: “Všichni tudy chodí a pijí jako ti naši staří blázni!” řekla jedna.

“To je to, co říkám. Sedí tam takhle s vytřeštěnýma očima a je mu to úplně jedno,” souhlasila druhá.

Vstal jsem, čímž jsem přiměl staré dámy, aby se zděšeně rozutekly stranou.

“Pozor na něj!” řekla jedna opatrně. “Řeknu to svému synovi a on ti ukáže!” Mávla vrásčitou pěstí do vzduchu.

“Ano, já vím, madam. On mi to ukáže, a my jsme všichni alkoholici a můžeme za to, že se rozpadl Sovětský svaz - zatracení demokraté.”

Ženy nevěřily vlastním uším - první části mých slov rozuměly, ale ta druhá… Musel jsem kout železo, dokud bylo žhavé.

“Co kdybys mi řekla, jestli je pastýř ve vesnici. Nebo odvedl dobytek na pastvu?”

“Pastýř? Willie? Myslím, že je v kovárně. Snaží se tam vyučit.” Mávla tím směrem.

“Co tě to zajímá?” zeptala se druhá a její vnitřní vyšetřovatel se ozval.

“Hledám panoše,” řekl jsem. “Tak já jdu. Uvidíme se později, moje drahé!”

Pastýř byl samozřejmě u kovárny, tak jsem mu řekl, kde je kráva, a dostal jsem za to nějaké zkušenosti, trochu zlata a velké díky. Nejvíc jsem si ale cenil toho, že jsem si zvýšil úroveň. Kovář byl překvapený a pochválil mě tím, že mi zdarma opravil vybavení. Poděkoval jsem tomu dobrákovi a vydal se hledat starce, přičemž jsem si v hlavě převracel, co jsem si přečetl na internetu.

O bozích se toho moc zjistit nedalo. V oficiální verzi, která se dodávala s Fayrollovou teologií, jsem se dočetl něco o tom, že existují entity zvané demiurgové, které stvořily svět. Stvořily ho a to bylo všechno. Stvořily planetu s moři, kontinenty, lesy a údolími. Jo, a její obyvatelstvo: trpaslíky, elfy, lidi, skřety a všechny ostatní. Ale poté, co ji stvořili, odešli -nevládli, nezasahovali. Později však demiurgové přidali další materiál. Zřejmě se rozhodli, že je třeba, aby to někdo řídil, protože bez vedoucí ruky by to celé byla změť zlodějů, kteří se navzájem okrádají nebo zabíjejí. A tak vytvořili hrstku bohů. Pak to ale šlo z kopce. Bohové, které stvořili, byli hloupí, a místo aby vytvořili celosvětový mír, který by vedl k novému zlatému věku, většina z nich si začala rozdělovat sféry vlivu, nazývat se Otci národů a obracet se jeden na druhého. To šlo od špatného k horšímu, až nakonec vypukla světová válka, která učinila ze zabíjení denní povinnost…

Demiurgové to nějakou dobu snášeli, než toho měli dost a řekli bohům, aby se ztratili v paralelním vesmíru.

Ti se dali do boje, ale neměli na to žaludek, byli demiurgy tvrdě poraženi, málem přišli o svou božskou moc a zmizeli za slunce západu. Zanechali po sobě několik společenství, několik zbloudilých kněží, rytířský řád, řadu předmětů, a jak se ukázalo, i skryté úkoly. Možná tam bylo ještě něco dalšího, ale o tom široká veřejnost nevěděla.

Ale o úkolu, který mi dala dryáda, jsem nikde nic nenašel. Vypadalo to, že za celou historii hry na něj ještě nikdo nenarazil, ačkoli někteří lidé tvrdili, že jim vývojáři řekli o úkolech, které měly co do činění s bohy, kteří odešli. Říkali, že kdo je získá, vydělá hory zlata nebo se stane obrovskou silou ve hře. Jeden z úkolů prý hráčům dával magickou sílu, o kterou bohové přišli. Zbytek samozřejmě nebyl nic, co by stálo za zmínku. I když někteří lidé říkali, že existují úkoly, které vedou k sociálním převratům, katastrofám a genocidě.

Rozhodně jsem si byl vědom toho, co vám mohou přinést, vzhledem k tomu, že hned první, mizerný malý quest mi přinesl fantastický meč. Díky požadavku na úroveň jsem ho sice nemohl použít, ale dokázal jsem si představit, co mě čeká. Přesto jsem si musel pořádně rozmyslet, jestli mám pokračovat. Zvlášť, když jsem neměl tušení, co leží přede mnou.

V souvislosti s tím jsem zkontroloval mapu a všiml si, že na ní nejsou žádné značky úkolů. Oddálilil jsem si mapu. Stále nic. Oddálil jsem ji ještě víc a bylo to tam.

Dryáda číslo 2 žila 150 000 mil ode mě, někde na východě. A neměl jsem ponětí, na jaké úrovni jsou tamní lokace, protože jsem tam nikdy nebyl. Mapa ukazovala jen jejich jména. Moje dryáda zkrátka trčela někde ve své vysoké věži…

K tomuhle úkolu se budu muset vrátit. A mimochodem, napadla mě taková malá záludná myšlenka.

Samostatně jsem se rozhodl, že svému klanu nic neřeknu. V sázce bylo víc než jen hra; musel jsem napsat své články. A kdybych jim to řekl, přeorali by zbytek dryád a mě by mezitím nechali zavřeného. Kašlu na ně…

A já potřeboval tu hlavu dostat ke starému pánovi. Zkrátka a dobře, uviděl mě, rozzářil se a řekl: “Co to vidím! Ta stará bestie tě nakonec nezabila. Máš štěstí!”

“Štěstí nebo smůlu. Tady máš hlavu!”

“Tady je,” řekl a šťastně si ji prohlížel. “Přesně ta!”

Dokončil jsi úkol: Zabij bažinnou bestii.

Odměna:

250 zlatých

1000 zkušeností

“Jo, a pojďme vyřídit papíry, abychom se ujistili, že je všechno v pořádku,” pokračoval. “Tady napiš, že jsi dostal 300 zlatých.”

“Tady máš. Prohnaný staříku!”

“Jen tak si vydělávám na živobytí…”

Odešel jsem, znovu se ohlásil u půlčíckého obchodníka, trochu líně smlouval a prodal mu všechno harampádí, které jsem nashromáždil předchozího dne. Nechal jsem si jen Burrigovo klepeto; bylo neobvyklé a kdo ví, kdy se bude hodit.

To bylo asi tak všechno, co jsem tam potřeboval udělat. Jistě, ještě jsem měl úkol s levou přední nohou divočáků, ale to už mi bylo opravdu jedno. Vytáhl jsem ho, našel tlačítko “Zrušit” a kliknul na něj. Možná jsem si tím krátil čas, ale byla to nuda a život na venkově mě unavoval. Město volalo mé jméno. Civilizace, rytířský řád a instruktor třídních schopností. Otevřel jsem mapu, zorientoval se a vydal se směrem k Fladridge.

Jedenáctá kapitola

Mezi předtím a potom

Nejsem velký chodec. Ale no tak, proč to nemohli udělat jako ty staré dobré hry, které jsem hrál, když jsem byl mladý a šťastný? Všechno bylo tak jednoduché a snadné. Ať jste byli kdekoli, vždycky tam byl nějaký grifonek nebo lajdácký čeledín, který hlídal stádo koní, jež jste si mohli půjčit. Někdy tam byl jen vousatý mág opírající se o svou hůl vedle stacionárního portálu, který pro vás nechával otevřený. Prostě jsi naskočil a svištěl si to tam, kam jsi chtěl, samozřejmě za přiměřený poplatek. Jednoduché, rychlé, snadné.

Tady ne. Celé to pohroužení mělo i svou stinnou stránku. Jistě, později jste mohli najít způsoby, jak si vzdálenosti zkrátit, například koupí koně. Ale to znamenalo prokousat se až na sedmdesátou úroveň, zaplatit učiteli jezdectví slušné peníze za výcvik a nakonec vypláznout peníze za koně, který stál něco jako Daewoo Matiz.

Někde na konci cesty jste si dokonce mohli koupit svého osobního horského orla. Stáli stejně jako letadlo, ale už jen jako symbol postavení stáli za to. Nejsem si jistý, jestli si ho někdo někdy koupil, protože jsem na žádné orly nikde nenarazil, i když ta možnost tu stále byla.

Vzdušní mágové to měli nejlepší, protože se mohli naučit kouzlo Portál na 80. úrovni. To z nich dělalo jedinou třídu ve hře, která se mohla sama teleportovat. I oni však měli svá omezení. Mohli se pohybovat pouze po oblastech, které už ve hře prozkoumali, samotné kouzlo stálo horu many a jeho dobití trvalo několik dní.

Mnohem dostupnějším způsobem přesunu byly jednorázové portálové svitky. Jejich cena 1500 zlatých se na první pohled nezdála nepřiměřená; přečetli jste si je, vybrali cíl a ocitli se tam. Problémem pro začínající hráče bylo, že 1 500 zlatých byla neslýchaná částka. Mohli jste si najít skupinu, která se vydá stejným směrem, a nechat se od všech vyplatit, ale to se mnohem snáze řeklo, než udělalo. Navíc vás portálové svitky přenesly jen na místa, kde jste už byli.

A tak jsem po třech hodinách chůze po žluté cihlové cestě skončil. Naštěstí se vývojáři snažili tu a tam přihodit úkoly, které rozbíjely monotónnost.

Moje první setkání přišlo asi 7 kilometrů od vesnice s očividně šílenou dívkou v červeném baretu. Mávala rukama a kvílela. “Doprovoď mě domů, statečný bojovníku. Mám strach z temného lesa!”

Jen tak ze slušnosti jsem se zeptal, kde je její domov. Jak se ukázalo, žila s maminkou v chatrči kdesi ve Velmi temném lese, který byl vzdálen asi hodinu chůze od místa, kde jsme stáli. Ne zrovna po cestě. Hodina tam, další zpátky, a kromě toho jsem slyšel o dívkách v červených kloboucích. Vezmeš je domů, objeví se vlk a ty ho musíš zabít. Pak ho vystřídá pár lovců a s těmi se musíš vypořádat taky. Jo, a kdo věděl, jaká byla její máma? Mohla by se vyřítit z domu se sekáčkem v každé ruce a vy byste ji museli dorazit stejně jako ostatní. To všechno, a já bych dostal možná 300-500 zkušeností a padesát zlatých. Na to kašlu. Právě jsem zachránil malou zelenou příšerku a ještě jsem se snažil prokopat tím, co všechno mě dostalo.

Tak jsem tu holku poslal pryč, ačkoli ještě půl kilometru kvílela.

“Co tím myslíš? Jsi přece bojovník Světla! Máš bojovat proti stvůrám temnoty, které útočí na nevinné lidi!”

Kde se to vzala? Naštěstí mě nechala na pokoji, i když o kilometr později ke mně přistoupila stará paní. Táhla s sebou otep dříví, která musela vážit deset kilogramů.

“Pomoz stařence? Myslím, že mi každou chvíli upadnou ruce!” Skočila rovnou ke mně, aniž by se zeptala jen “Jak se máte?”.

“Omlouvám se,” řekl jsem. “Mám naspěch. Musím něco zařídit!”

“Ty jsi ale chrabrý rytíř, když necháš nebohou ženu samotnou a bezmocnou!”

“Já vůbec nejsem rytíř,” řekla jsem. “Jen se tak toulám. Jak daleko musíš jít?”

“Jen asi sedm mil.”

“Proč sis nenašla dřevo blíž k místu, kde bydlíš?”

“Byl jsem na návštěvě u sestry a cestou jsem nasbírala tuhle otep. Tady větev, tam větev. Vezmi si ji!” Stará babizna mi najednou celou tu změť hodila do tváře.

Máš novou nabídku úkolů: Dobrovolný pomocník.

Úkol: Přineste Gerdino dříví do chýše staré čarodějnice.

Odměna:

Odměna: 300 zkušeností

Jakýkoli Gerdin lektvar.

Přijmout?

“Ha! Správně,” řekl jsem, dokonce trochu neurvale. “Já to neberu. Sedm mil tam, sedm mil zpátky. Nes si to sáma! A proč to vůbec potřebuješ? Je léto, venku je horko.”

“Ach, můj drahý, toho budeš litovat.” Stařena se na mě hrozivě zašklebila a já uviděl mladé zuby ostré jako jehly.

Do její chýše bych se dostal v pořádku, ale tím by cesta nejspíš skončila, pomyslel jsem si.

“Jen do toho, stařeno, řekni, co si myslíš,” řekl jsem a nenuceně jsem položil ruku na palcát. “I já mám způsoby, jak řešit neshody.”

Úsměv na její tváři vystřídal úšklebek, který na mě namířila, než se zasmála a lehce si přehodila přes rameno roští. Naposledy jsem se na ni podíval výhružně.

“Žádné strachy, synáčku. Ještě se uvidíme. Tím si můžeš být jistý!”

Rozplynula se v křoví u silnice s rychlostí a svižností, která mě překvapila.

“Páni, to je způsob, jak to okořenit!” řekl jsem si a pokračoval v chůzi.

Moje cesta by pokračovala stejně hladce, a když ne příjemně, tak alespoň neškodně jako předtím, až na to, že najednou vyskočilo upozornění.

Pozor. Euiikh, hráč, kterého jste zařadili na černou listinu, je poblíž.

Ach jo, starý známý! Nebyla pro něj ale ta nejlepší chvíle.

Seskočil jsem z cesty do křoví a chystal se sprintovat do lesa, když jsem zaslechl hlasy. “Je tady, najdi ho! Nejspíš je někde v lese.”

Běh by nadělal příliš velký hluk, a tak jsem si v křoví lehl.

“Vylez, vylez, ať už jsi kdekoli!”zavolal na mě můj zubatý přítel. “Jsme tři a nepřestaneme hledat, dokud tě nenajdeme. Neměl jsi čas utéct, takže to znamená, že jsi pořád tady. Vylez ven a zemři jako chlap! Nemůžu ti slíbit, že to bude rychlé, ale aspoň to uděláme jednoduše. Jestli nás donutíš, abychom tě našli, bude to dlouhé a ponižující. A bolestivé.”

Zvážil jsem své šance a došel k závěru, že jsem v řece bez pádla. Najdou mě, tím jsem si byl jistý. A kdybych utekl, sto ku jedné by mě našli - orci dokážou utíkat celé dny. Na druhou stranu jsem teď byl v klanu, i když to orkové nevěděli. Všichni říkali, že PKeři, a zvlášť ti na nižších úrovních, se drží dál od členů klanu. Možná by tihle nechtěli riskovat reakci, které by se jim dostalo? Pokud by byli ochotni riskovat, no, nemohl jsem toho moc dělat. Jen byla škoda, že bych přišel o své zlato a stříbro - a o Reinekeho dar. Dal mi ho od srdce. Naštěstí bych nepřišel o meč ani o amulet mrtvého rytíře. A kdybych zemřel, Reineke by byl první, komu bych to řekl. Nemyslel jsem si, že by se mu líbilo, kdyby si nějací oškliví zelení moulové odnesli jeho dar.

Vylezl jsem z křoví a postavil se. Orkové se na mě dívali s něžnými, vyčkávacími úšklebky, jako se kočky dívají na ptáky s přistřiženými křídly.

“Zdravím vás, pánové,” řekl jsem a úsměv jim oplatil. “Jako bychom se od sebe nikdy neodloučili!”

“Vylepšuješ se.” Euiikh uznale pokýval hlavou. “Dobrá práce! Jo, a dokonce ses přidal ke klanu! Podívejme se na to.”

“Ano, a měl bych tě varovat, že jsem pod ochranou svého klanu!”

“Jistě, i když to ti na cestě sem moc nepomůže.” Euiikhův hlas byl klidný. “Jdi do jakéhokoli klanu, který chceš, do toho nejlepšího a nejsilnějšího tam venku. Stejně tě rozmáčkneme jako brouka.”

“Co jsem ti kdy udělal?”

“Byl jsi hrubý. Nemám rád hrubé lidi. Zašel jsi příliš daleko a naštval jsi nás.”

“Cože, a ty nejsi hrubý?” Už jsem věděl, že jsem chodící mrtvola. Věděl jsem, že moje zlato a vybavení jsou pryč. A věděl jsem, že jsem celý den trmácel zbytečně. Právě v tu chvíli se mi však v hlavě zrodil odvážný nápad a já se rozhodl udělat, co budu moct, abych jim zpestřil život stejně jako oni mně. Bez dalších okolků jsem myšlenku převedl do akce. “Vezměme si například to, co jsi právě řekl…”

Rychle jsem zapnul svou online kameru a nastavil ji na nahrávání.

“Co tím myslíš?” Euiikh se chraplavě zeptal.

“Všechno to, co jsi říkal o klanech, co kdybys to řekl někomu z - ehm, já nevím - Psů smrti?”

“Seru na všechny klany!” Jeho hlas se zvýšil. “Stejně umřeš a nikdo nás nezastaví. Psi smrti… ha! Vážně si myslíš, že se jich bojím? Zapomeň na jejich klan. Seru na ně! Všichni tři je nenávidíme a opovrhujeme tou sviní Šedou čarodějnicí.”

Očividně jsem zasáhl nerv. Celá jeho tiráda byla nahraná, takže jsem věděl, že budu přinejmenším pomstěn.

“A ty vaše Hromoptáky jsem si nechal opéct na rožni! Jo, a…”

“Koho jsi nechal opékat na čem?” Z křoví po pravé straně cesty se ozval hlas a naším směrem se z křoví vyřítili dva trpaslíci. Podle odznaků nad jejich hlavami jsem poznal, že se jmenují Rone a Dorn, že jsou na 40., respektive 42. úrovni a že…

Mohl jsem skákat radostí, když jsem viděl, že jsou to také Hromoptáci.

“Hele, ty zelenej idiote, zeptám se tě ještě jednou. Koho jsi nechal upéct? Náš klan?” Dorn se netvářil zrovna nadšeně.

“Neboj se, dobrovolníku, my už to spravíme.” Rone ke mně přistoupil a poplácal mě po rameni. “Jak jsi je dokázal tak rozčílit?”

“Když mě zabíjeli naposledy, mohl jsem jim naznačit, že mají raději velké kravské u opačného pohlaví - nebo dokonce malé kravské rohy.” Při těch slovech jsem se podíval na své nohy.

Trpaslíci se bouřlivě zasmáli.

“Jo, to je pro orky v pořádku. Tihle chlápci zní jako zábava. Hej, stoupni si sem!” Dorn vyštěkl na jednoho z PKerů, který se přiblížil ke kraji cesty a zjevně se chystal k útěku. “Řekl jsem, že to spravíme. Já si vezmu toho vlevo, Rone si vezme toho vpravo. Ty, maličký, budeš bojovat s jejich vůdcem, jak to tak vypadá. Takhle to bude fér. Je o několik úrovní výš než ty, ale to nic neznamená, věř mi. Máš dobrou zbroj a jsi naštvaný, takže ho určitě zvládneš. Kdo vyhraje, odejde s kořistí svého soupeře.”

“Ha, jasně. Já tu krysu zabiju a pak se na mě vy dva vrhnete.” ork si to nenechal líbit.

“Nepředstírej, že trpaslíci mají stejný kodex cti jako vy orkové,” řekl Rone vyrovnaným hlasem. “Když řekneme, že odejdeš, tak se to taky stane.”

“A vy nemáte moc na výběr,” dodal Dorn. “Za to, co jsi řekl o našem klanu, zemřeš později, a nejspíš víckrát. Jo, nemysli si, že jim to neřeknu. Ale zatím máš šanci vyváznout z toho živý, za předpokladu, že dokážeš zabít jednoho z nás. Ale jestli se ti to nelíbí, rádi si to s mým přítelem vyřídíme s vámi třemi sami.”

“Odejít od vás…” Ork s příhodným jménem Grim nespokojeně zasyčel. “Na padesáté úrovni a pokrytý železem.”

“Cože, ty sis myslel, že to bude snadné?” Dorn se ušklíbl a Rone souhlasně pokýval hlavou. “Tak dost. Je čas zodpovídat se ze svých zločinů!” Trpaslíci plynule a v tandemu vytáhli bojové sekery, které měli připevněné na zádech.

I já jsem vytasil svůj palcát, než jsem si zapřel štít a upřel pohled na Euiikha. Teď už by alespoň nebylo tak frustrující zemřít. I když, ono by to nebylo tak frustrující, ani kdyby plán, který jsem vymyslel, vyšel.

“Roztrhám tě na kusy,” řekl ork. Olízl si rty.

Skvělé, tenhle je taky šílený, pomyslel jsem si. Se zálibou v kanibalismu. Jak mě vždycky najdou? Na druhou stranu, možná toho můžu využít.

“Proč se na mě tak díváš? Já se o tohle nemám zájem,” řekl jsem. “Kromě toho jsem myslel, že jsi na zvířata?”

Můj primitivní trik zafungoval. Euiikh zavyl jako divoké zvíře z hloubi lesa, odhodil štít a skočil po mně. Jeho scimitar, který držel oběma rukama ve zjevné snaze zasadit silnější úder, se mihl vzduchem.

Uskočil, aniž by se to pokusil nějak zamaskovat, takže jsem se prostě přikrčil doleva a o vteřinu později mu zabořil palcát do zad. Euiikh se otočil a já na vteřinu zachytil jeho pohled. Ten chlap byl úplně mimo. Další úder namířil na můj bok, zachytil jsem ho štítem, ale než jsem ho stačil odrazit, ucítil jsem, jak se celou vahou vrhl za svou čepel. Byl o pořádný kus vyšší než já a rozdíl šesti úrovní mezi námi byl značný.

Bylo mi jasné, že je jen otázkou času, než prorazí mou obranu.

“K zemi!” uslyšel jsem, jak se ozývá Dornův hlas.

Rychle jsem pochopil, co po mně zkušený trpaslík chce, odvalil jsem se doprava, vyskočil a zaujal pohotovostní postoj. Ork držel scimitar v obou rukou a trochu se kymácel. Buď byl šílený, nebo se mě snažil zhypnotizovat.

“Vážně ti to udělali,” řekl jsem. “Eh, s tím si nedělej starosti. Jestli mě zabiješ, můžeš si za moje peníze koupit celé stádo krav. Tak se s nimi můžeš v noci bavit a ráno si je dát k snídani.”

“A-a-ah!” Rozzuřený ork se na mě znovu pokusil zaútočit, ale už vůbec nevěděl, kam míří, a vysloužil si pořádnou ránu do břicha. Nešikovně se otočil, aby našel můj palcát ve svém náprsním pancíři, a já očekával, že jeho zdraví každou chvíli zrudne. Postupně jsme se propracovali k okraji cesty, kde Rone právě dorazil jednoho z Euiikhových společníků. Rone si s ním dával na čas, protože rozdíl mezi jejich třídami a úrovněmi byl příliš velký na to, aby mohli bojovat rovnocenně. Všiml jsem si, že tam Rone stojí, a obešel jsem ho, ale můj šílený protivník zakopl a padl po hlavě. Nejsem zrovna nejčestnější člověk, jakého najdete. No, buďme upřímní, nejsem čestný ani v nejmenším. Takže když jsem ho tam viděl ležet, přiskočil jsem k němu a dvakrát mu vrazil palcát přímo do hlavy. Potřetí už nebylo třeba, protože Euiikh byl mrtvý.

“Páni!” Dorn řekl. “Na nikoho se neútočí, když je na zemi…”

“I když tohle byl PKer,” přerušil ho Rone. “PKeři dostanou, co jim patří. Takže jim to dáme znovu sežrat? Myslíš, že se sem vrátí?”

“O tom pochybuju.” Dorn zavrtěl hlavou. “Proč?” “Vědí, že jim všechno sebereme. V žádném případě se nevrátí.”

Ve schránce mi zazvonilo. Další zpráva od mého fanouška se zelenou kůží.

“Přísahám, že si tě najdu i ve skutečnosti. Na hře ani nezáleží, tvůj život tady bude peklo. Ale já si tě najdu ve skutečném životě a přísahám, že umřeš jako…”

Neobtěžoval jsem se číst zbytek. Byl to zjevně jen horká hlava, která nedokázala spojit dvě myšlenky dohromady. Nejspíš byl opravdu mladý - takoví jsou všichni. Neměl jsem se čeho bát. Hodinu by byl pryč a křičel by, zatímco by rozbil pár zdí a vymyslel sto způsobů, jak mě rozsekat na malé kousky. Pak by sám sebe přesvědčil, že to dopadne přesně tak, jak si myslel, a šel by spát. Ráno by si myslel, že už mě našel a vyřídil. Jen spousta hluku, který není ničím podložený.

Trpaslíci si mezitím vybrali své oběti, aby zjistili, co si zasloužili, čestně a poctivě. Zamířil jsem k Euiikhovu tělu, abych se podíval, co má. Scimitar byl docela pěkný, navíc otrávený, zatímco jeho zbroj nebyla nic zvláštního. Čtyři sta šedesát zlatých a nějaké další drobnosti doplňovaly obraz. Ale počkejte…

Sprinterův prsten

+4 k výdrži

+5 k obratnosti

+0,5 % rychlost regenerace zdraví

+7 % k rychlosti pohybu

Výdrž: 96/110

Minimální úroveň pro použití: 21

Všechno nejlepší k mým narozeninám!

“Co jsi dostal?” zeptal se Dorn. “Rozsvítil ses jako vánoční stromeček.”

Hrdě jsem mu ukázal prsten. Ve skutečnosti jsem musel vypadat něco jako Frodo, což Rone se smíchem zaznamenal. “Máš před sebou ještě dlouhou cestu, můj mladý hobite!”

“Jo, není to špatné.” Dorn pronesl svůj názor s nadhledem znalce. “Alespoň na tvou úroveň. Ještě něco?”

“Ani ne. Nějaké zlato, scimitar, všechno slabé až průměrné. Hromada smetí.”

Všechno mají ve svých pokojích.” Rone si odplivl. “Ti parchanti vědí, že všichni obírají mrtvé PKery až na kost, až po hodinky a zlaté plomby. Takže s sebou nic nenosí. Ale k čemu to je? Zabiješ lidi a pak ani nemůžeš použít to, co jsi vzal. Idioti…”

“Myslím, že jsou nemocní,” řekl jsem. “Komplexy méněcennosti. Třeba Euiikh, viděl jsi ho na konci? Nebyl to člověk, jenom vztekle útočící mezek. Kopyta kopala do všech stran a od huby mu lítala pěna…”

“Kdo ví, jestli je to blázen, nebo jen nějaký mutant,” řekl Dorn. “Ale musíme to dát vědět klanu. Oni se o něj postarají.”

Skoro jsem jim chtěl říct o svém nápadu, ale rozhodl jsem se to nedělat. Jaký by to mělo smysl? Mnohem lepší bylo nechat si to pro sebe.

“Díky, lidi.” mé uznání bylo upřímné. “Nebýt vás, vybíhal bych teď z Tocbridge ve spodním prádle naštvaný a ponížený.”

“Ale běž, mohl jsi to prostě dát vědět klanu a my bychom ti poslali nějaké peníze,” řekl Dorn.

To mě ani nenapadlo. Stěžovat si u nich mě napadlo, ale ne že bych dostal nějakou finanční podporu.

“Dáváme si záležet, abychom novým členům vždycky pomohli. Samozřejmě v rámci možností,” řekl Rone.

“Mimochodem, kam jsi šel?” zeptal se Dorn.

“Do Fladridge.” Upřímnost je ta nejlepší politika.

“Páni, to máš ještě hodně daleko. Poslyš, právě jsme dokončili úkol na získání schopností a pro odměnu jsme si chtěli zajít za instruktorem do Khitskernu, ale je jedno, do kterého města půjdeme. Máme portálový svitek, který stojí 1500 zlatých. Jestli chceš, můžeš nám dát 500 zlatých a všichni půjdeme do Fladridge. Jsme vždycky pro pomoc dobrovolníkům, ale určitě chápeš, že svitky stojí peníze. Nic ve zlém?” Dorn se na mě tázavě podíval.

“To zní skvěle!” Okamžitě jsem souhlasil. “Můžu vám dát víc…”

“To není potřeba. Pět set zlatých za jednoho je fér. Navíc jsme díky tobě od těch chlapů taky něco dostali. Jestli jsi připravený, můžeme jít hned.”

Dorn vytáhl z pouzdra na opasku svitek a použil ho.

Fladridge se ukázal jako příjemné městečko vystřižené přímo ze středověké Evropy: taškové střechy, úhledné domečky, dámy v čepcích a muži v plášťích. Chyběla už jen kostelní věž, která by vykukovala nad budovami. Ale kde by ve Fayrollu vzali věž a hlavně kostel, na který by ji mohli připevnit? Byli to přece pohané. I když, počkejte - hádám, že to byli ateisté. Nějací bohové tu byli, ale vyhnali je. Zůstaly jen legendy a čtyři dryády. Ale i ateisté někdy změní názor.

Rone, Dorn a já jsme se rozdělili na centrálním náměstí města, protože trpaslíci byli na cestě za nějakou schopností. Slíbil jsem jim, že mě nechají koupit rundu piva, až se příště uvidíme, a poslal jsem jim žádosti o přátelství. Zasmáli se a podívali se po sobě, ale přijali. Než odešli, zeptal jsem se, jestli vědí, kde jsou třídní instruktoři.

“Dnešní děti jsou všechny tak líné.” Rone se na mě nesouhlasně podíval. “Žádné běhání a hledání. Ne. nasměruj je správným směrem, aby se nemusely obtěžovat ani otočit hlavu.”

“Rone, pojďme ho adoptovat!” řekl Dorn. “Bude to mnohem levnější a za poslední půlhodinu jsme se v podstatě stali jeho otci. Támhle, synku, v té uličce mezi budovami.”

Trpaslík ukázal směrem k malé uličce.

“Dobře, uvidíme se později.” Rone mě plácl do ramene. “Kdybys něco potřeboval, pošli nám zprávu.”

“A pošli nám peníze, až je budeš mít.” Dorn mě poplácal po druhém rameni.

A s tím odešli.

Byl čas na mou pomstu. Nejsem tak zlý člověk, ale musel jsem něco udělat. Nebyli by tu pokaždé trpaslíci ve křoví, kteří by mi přišli zachránit kůži. Bylo však nad slunce jasné, že mě ork nehodlá nechat na pokoji, a tak jsem ho musel zneškodnit. Buď to, a nebo to udělat tak, aby měl dost práce a nemohl se o mě starat. Dobrá zpráva byla, že jsem měl skvělý plán.

Rozhlédl jsem se a na jižním konci náměstí jsem si všiml něčeho, co jsem potřeboval pro svůj Velmi Záludný Plán: poštovní schránky.

Poštovní schránky byly ve Fayrollu všude, od vesnic přes města a nomádské tábory na pláních až po ty nejdivočejší výspy. Obchodníka jste možná nenašli, ale poštovní schránku jste mohli najít vždycky. A nejen to, vždy byly navrženy tak, aby odpovídaly svému prostředí.

Všichni hráči mohli používat herní systém zpráv, ale byly případy, že jste potřebovali poštovní schránku. Například když jste chtěli někoho vyzvat na souboj. Klany si prostřednictvím pošty vyhlašovaly válku, pokud se navzájem vyloženě nenáviděly. Samozřejmě si jen posílaly kurýry s memorandem o nepřátelství, když se neměly rády, ale přesto se respektovaly. Poštovní schránky byly také důležité, když jste si chtěli něco půjčit, protože je vývojáři považovali za pádný důkaz v jejich roli rozsuzování sporů.

To vše stranou, přešel jsem k poštovní schránce na náměstí a aktivoval ji.

Chtěl byste poslat dopis?

Ne, samozřejmě že ne. Proč bych tu asi jinak byl? Do okénka pro odesílatele jsem zadal své jméno a tam, kde se to ptalo na příjemce, jsem zadal “Šedá čarodějka”. Pak jsem připojil část svého rozhovoru s Euiikhem, kde mi oznamoval, co by chtěl udělat s Psy smrti a zejména s Šedou čarodějnicí. Všechno ostatní, a zejména zmínku o Hromových ptácích a vystoupení Roneho a Dorna, jsem chtěl původně vyjmout. Proč by o tom museli Psi vědět? Po delším přemýšlení jsem se však rozhodl pro lepší postup.

Drahá Šedá čarodějko,

dnes jsem byl svědkem nedůstojné scény, při níž hráč, plně si vědom následků svých činů, urazil jeden z nejmocnějších a nejdůstojnějších klanů Fayrollu: Psy smrti. Není třeba dodávat, že už jen to, že být jeho členem, je snem, který sdílí i ostatní hráči ve hře, a o to víc je jeho urážka tebe, jeho vůdce, politováníhodná. Jistě, pachatel byl mnou a mými přáteli z klanu Hromových ptáků okamžitě zničen, protože jsme takové gesto nemohli nechat bez trestu vzhledem k přátelským vztahům, které naše klany mají. Nemůžeme si však být jisti, že nebude i nadále hanobit jméno vašeho klanu, jednoho z nejsilnějších a nejváženějších ve Fayrollu. Jako důkaz přikládám video, které jsem natočil.

S upřímnou úctou a respektem,

Hagen, válečník, dobrovolník z Hromových ptáků.

Něco takového. Jistě, možná jsem to trochu přehnal, když jsem alespoň částečně jednal jménem klanu. Na druhou stranu mu to jen prospělo. Kdyby všechno ostatní selhalo, prostě bych řekl, že jsem byl po událostech toho dne v šoku.

Odeslal jsem dopis a podíval se na oblohu, abych zjistil, že den už je dávno za polovinou. Proto byl čas vrátit se do skutečného světa. Elvíra mě chtěla ten večer někam vzít a já se potřeboval najíst a pracovat na nápadu, který se mi plně zformoval v hlavě. Také jsem potřeboval napsat příběh. Mamut nebyl trpělivý typ.

Kapitola dvanáctá

Mezi předtím a potom

Zatímco jsem jedl, všechno jsem si promýšlel a snažil se přijít na to, jestli mám pokračovat ve svém plánu. Mohlo by to dost dobře naštvat hodně hráčů, ale dalo by mi to šanci zjistit, jak bude herní svět reagovat na silnou provokaci. Na jednu stranu mě to celé trochu děsilo. Ostatní hráči by mě nemohli najít, ale vývojáři ano. I když abych byl spravedlivý, nikoho jsem neomezoval v postupu hrou. Na druhou stranu morbidní fascinace, provokace a dělání povyku v informační sféře byly mým denním chlebem. Bez toho všeho bych zůstal trčet a mávat zbraněmi stejně jako všichni ostatní ve hře. Buď to, nebo bych, bůh mi pomáhej, musel utíkat kdo ví kam na východ a hledat materiál.

“No, to je fuk.” Pokrčil jsem rameny. “Co můžou udělat, zabít mě? Je to jen banda vousatých programátorů - ne jednotky speciálního nasazení.”

Posadil jsem se, a než jsem udělal cokoli dalšího, zapojil jsem USB modem do počítače a odpojil internetový kabel. Pak jsem spustil program, který jsem měl na vygenerování náhodné IP adresy.

“Opatrnosti není nikdy dost,” bylo moje heslo, když šlo o vymýšlení příběhů na internetu. Pochyboval jsem, že by se mě někdo pokusil hacknout, ale stejně. Bůh pomáhá těm, kteří si pomáhají sami… a orkové zabíjejí ty, kteří si nepomáhají.

Přihlásil jsem se na stránky hry, zaregistroval se jako Buzdigan, zamířil na fórum, kliknul na sekci “úkoly” a pak přešel do podsekce “Epické a skryté úkoly”. O vteřinu později jsem založil nové téma s názvem “Přivést zpět bohy: nesmysl, nebo skutečný úkol?”.

“Nehraju dlouho, ale už dělám nějaké pokroky - 23. úroveň. Hra je super, všechno vypadá skvěle, bojuješ, ale musíš používat i mozek, a úkoly jsou zábavné. PKeři jsou otrava, ale to je vždycky. Mám ale dotaz ohledně questů. Na fórech jsem četl, že jsou skryté a epické questy a že za ně dostanete ty nejlepší věci. Je ale těžké je získat. Každopádně jsem se nedávno bavil s nějakým chlápkem. S několika kamarády z vysoké jsme byli v pátek po vyučování v baru a on přišel s jedním z nich. Taky právě začal hrát Fayroll, jeho úroveň je zhruba stejná jako moje, ale říkal, že právě dostal skrytý úkol. Byla to úplná náhoda, která se stala, když něco zachraňoval nebo zabíjel kvůli nějakému jinému questu. Zkrátka a dobře, má pomoci nějakým NPC a možná za to dostane něco od bohů, kteří odešli.

“Takže moje otázka: Je to pravda? Stalo se to? Pokud je to skutečné, můžeš ten úkol plnit ve skupině? Co za to dostaneš? Někdo se s tím určitě někdy setkal, tak se ozvěte!”.

Znovu jsem si přečetl to, co jsem považoval za skvělý příklad okouzlujícího, ne zrovna výstižného psaní, které by mohl věrohodně napsat průměrný Pepík - směs pravdy a lži. Koneckonců nemělo smysl vymýšlet nějakou falešnou výpravu, když jsem věděl o skutečné. Přesto mi nestálo za to odhalit celou pravdu. Přemýšlel jsem, jakou reakci to vyvolá, a kliknul jsem na tlačítko odeslat.

Pak jsem zavolal Elvíře a zjistil, že máme jít na nějakou výstavu nových umělců, kteří údajně objevili nový umělecký styl. V podstatě šlo o skupinu dlouhovlasých žen, které postávaly v šátcích a kouřily své štíhlé malé cigarety. Kdo ví, co vlastně nakreslily? Možná oko, možná něčí zadek, ale bylo to umění. New age! Bléééééééé. Přesto jsem tam musel jít, protože Elvíře se tyhle blbosti líbily. Vydržel bych to, ona by mi pak udělala nějaké jídlo a já bych aspoň zase neskončil u pelmeňů.

Další dvě hodiny jsem strávil usilovnou prací na svém článku a už jsem byl skoro hotový, když jsem se musel začít připravovat. Zamířila jsem ke skříni a chvíli přemýšlel, co si vezmu na sebe. Předchozí událoost byla propadák. Elvíra mě vytáhla na další výstavu a já si myslel, že to bude jen banda pološílených avantgardních mužů s očními linkami, kteří budou postávat kolem uhrovitých dam s plochými hrudníky a kvákat o tom, že: “Je to geniální! Geniální, říkám vám!”

Tak jsem se podle toho oblékl: džíny a tričko s podobiznou populárního seriálového doktora, který mává prstem nad nápisem: “V téhle nemocnici jsem král a bůh!” Bylo to super tričko, které mi holky z reklamy daly k narozeninám. Jak už to tak bývá, byly to jediní slušní lidi v našem hadím hnízdě.

Jak jsem měl vědět, že to není výstava moderního umění? Nebo že je to vlastně výstava kousků ze sbírek různých oligarchů? “Malí Holanďané”, Polenov, Aivazovskij, Serov… Byl tam dokonce nějaký chlapík z ministerstva kultury, soudě podle toho, jak sklesle celý ten obraz vnímal. Bylo to mnohem působivější než to, co mají v Treťjakovské galerii… I když, abychom byli spravedliví, možná byl jen šokován tím, že to, co viděl, visí tam, a ne v Treťjakovské galerii.

Přítomní lidé byli patřičně oblečeni - dámy v perlách a kožichu zavěšené na ramenou chodících peněženek, béčkové štětky s drahými telefony v jedné ruce a malými teriéry v druhé, stejně béčkové netradiční páry (aspoň něco jsem pochopil správně), celebrity, kolega novinář pronásledující číšnici s jednohukami?, politici, a to vše oblečeno na jedničku. Smokingy, obleky Burberry Prorsum a Frankie Morello, večerní róby… Elvíra byla taky v něčem ověšeném drahokamy a vedle ní jsem byl já s doktorem na tričku. Celý večer na nás lidé zírali - na mě a doktora s překvapením, na Elvíru se soucitem. Mně to bylo jedno, ale ona byla poněkud jiného názoru.

Vypadala, jako by mě chtěla podříznout, až přijdeme domů. Celou noc jsem nespal, protože jsem se bál, že se mě pokusí ve spánku udusit. Nemyslete si, že si dělám legraci - ona je Tatarka a to jsou blázni.

Nakonec jsem se rozhodl, že se ujistím, že mám pokryté základní možnosti, a vzal jsem si plátěný oblek, který byl stejně pohodlný jako univerzální. Všechno jsem si připravil a vyrazil do Krymského valu[9], kde se akce konala.

Výstavu nemá cenu popisovat, snad jen to, že jsem si mohl dovolit víc. Stačilo mi dát plátno a pár tub s barvami, protože vymačkávat z nich barvu je teď zřejmě skutečná dovednost. Přesto se na umělecká díla přišlo podívat docela dost zjevně dobře situovaných mužů a žen, kteří si dokonce nějaké koupili pro sebe. Chvíli jsem chodil za Elvírou, která se proháněla po galerii, než jsem se rozhodl posadit na lavičku v rohu za palmou. Bylo to příjemné místečko, kde byl klid a ticho. Dokonce jsem začal podřimovat, když jsem poslouchal hudbu, která se tiše linula od stropu. Avšak právě když jsem začal usínat, zastavila se na druhé straně palmy dvojice mužů. Nemohl jsem si pomoct, ale vyslechl jsem jejich rozhovor.

“…povolali všechny veterány.”

“Kvůli jednomu odkazu? To zřejmě napsal nějaký kluk, nebo je to tam jen proto, aby to lidi vyvedlo z míry.”

“Ale proč? Z jaké cesty by se snažili lidi svést? Informační války mají vždycky nějaký cíl, ať už se snaží přilákat lidi, nebo oslabit opozici. Ale pokud tím nic nezískáš, není vůbec žádný důvod to dělat! Tohle není tvá první akce. Měl bys vědět, že tohle nezní jako vaše obvyklé provokace.”

“Já nevím… možná jen upoutání pozornosti… vyjasnění pozic…”

“Pro hráče na třiadvacáté úrovni? Kromě toho je to očividně někdo, kdo ještě chodí do školy, a jediný způsob, jak se snaží upoutat pozornost, je nasírat hráče kolem sebe. S tím se oba musíme potýkat neustále. Ne, tohle vypadá opravdově. Nějak� hloupý kluk našel stejně hloupý zdroj, který narazil na něco, čemu nerozuměl. A teď chodí po hře s neuvěřitelně vzácným úkolem. Jen doufejme, že je to neomrzí a nevzdají to.”

“Opřel jsem se do svých lidí, aby mi zkusili dát IP adresu autora vlákna, ale víš, jak je na tom Radeon s důvěrností. Není to tam žádná Státní duma[10] - oni to myslí vážně.”

“Pokud všechno ostatní selže, můžeme najít nějaké hackery, kteří se do serveru nabourají.”

“To je odvážné, ale taky hloupé. Oni si ty vaše hackery najdou, to víš stejně dobře jako já. Pak budeme muset poslat ty-víš-komu peníze a on…”

Dvojice odešla od mé palmy a nechala mě úplně probuzeného.

Čtyři ku jedné mluvili o mně, pomyslel jsem si. To je šílené - takováhle dvojice důležitých chlapů a hraje hry.

Vykoukl jsem z úkrytu za palmou a uviděl, že se vzdálili směrem k rohu a mluví na svých telefonech. Nebyli jediní, protože spousta mužů v místnosti vypadala, že se chystá odejít, navzdory zklamání vepsanému ve tvářích jejich partnerek.

Ne, pomyslel jsem si, to musí být náhoda. Nemůže tu být tolik lidí, kteří tu hru hrají, a už vůbec ne starých bohatých chlapů.

Elvíra šla kolem.

“Tady jsi! Chtěla jsem zavolat pohřešované osoby. Pojďme, všichni se chystají odejít.”

“Proč?”

“Nejsem si jistá.” Pokrčila tmavými holými rameny, plné poprsí se jí pohupovalo pod tenkou látkou šatů. “Spousta lidí mluví o nějakém úkolu, o něčem jedinečném nebo tak něco. Zní to jako dobrodružná hra nebo nějaká blesková akce pro hromadu lidí.”

“Jo, nejspíš.” Možná jsem se nějak přepočítal, ale něco mi někde říkalo, že to rozhodně bude zajímavé.

První věc, kterou jsem udělal, když jsme dorazili do mého bytu, bylo zapnutí počítače. Přihlásil jsem se do svého účtu na Buzdigana a zjistil přesně to, co jsem tušil. Dostal jsem mnohem víc, než se mi zdálo možné. Doufal jsem, že se mi podaří vyvolat trochu rozruchu, že se možná lidé trochu rozpovídají a že uvidím, jak komunita zareaguje na něco neobvyklého. Možná se toho dokonce zúčastním.

V pořádku, zúčastnil jsem se. Za čtyři a půl hodiny, které uplynuly od chvíle, kdy jsem vlákno založil, se rozrostlo na osmdesát stránek. Už to ani nebylo vlákno, byla to teď nová sekce s názvem “Odkaz zemřelých bohů”. Bylo v ní sedm vláken a komentáře pokrývaly celou škálu. Někteří měli ze zprávy radost, jiní si mysleli, že jde o podvrh, a další mě žádali, abych se s nimi spojil. Zdálo se, že si nikdo nevzpomněl, že to nejsem já, kdo má úkol.

Moje schránka na fóru byla také zaplněna více než padesáti zprávami. Přečtení několika prvních témat mi na náladě nepřidalo: “Koupím si vaše informace. Za dobré peníze.” “Řekneš mi, co se děje, jestli víš, co je pro tebe dobré.” “Vítejte ve Velké armádě Fayrollů!”

Ohromeně jsem si povzdechl - možná mi to přerostlo přes hlavu. Přesněji řečeno, zdálo se, že jsem podcenil, jak moc bude herní komunitu zajímat, co po sobě bohové zanechali.

Obrazovka se obnovila a objevila se nová zpráva: “Hromovládci vás zvou do svých řad.” Můj klan byl pozadu. Tady si dávali načas a Velká Fayrollova armáda se mě snažila přetáhnout.

“Ahoj, Nikiforove.” Elvířin hlas se ozval za mými zády stejně otráveně jako vždycky. “Tobě na tom počítači záleží víc než na mně?”

“Víš, El, jsi skvělá, ale někdy říkáš ty nejsměšnější věci.”

“Tak vypni tu svou idiotskou bednu a pojďme se najíst. Můžeme se taky trochu napít - byl to dlouhý den.”

No, pomyslel jsem si, tak zítra to budu řešit s kocovinou.

Elvířino “trochu” nebylo tak vůbec přesvědčivé.

Další ráno bylo ponuré s šedivou oblohou. Měl jsem kocovinu, kterou jsem očekával -“trochu” se změnilo v “trochu víc”, pan nastoupilo “ještě jeden drink”. Celé to zkomplikovalo poslouchání jejího vrčení, když hledala jednu ze svých punčoch. “Ty zvíře, tys ji někam schoval! Další z tvých fetišů.” Pak to byl její telefon: “Ty sis četl moje esemesky? Jak se opovažuješ!” To mi připomnělo. Potřeboval jsem si změnit heslo v telefonu. Bůh mi pomáhej, kdyby ho našla. Lenu z reklamy by zabila a mě taky. Lena by zemřela rychle, ale mě by si nejspíš ještě nějakou dobu nechala. V tomhle směru je rafinovaná. Pak hledala své klíče… které se našly kde? Samozřejmě v kabelce (“To je fuk, zase jsi všechno popletl, jako vždycky.”) Nakonec jsme skončili polibkem na rozloučenou a: “Zavolám ti. Neopovažuj se nezvednout telefon.”

Neměl jsem nejmenší chuť kouřit, ale stejně jsem vyšel na balkon a zapálil si. Odcházela a já si potřeboval být jistý, že se tak stane. Úlevou jsem si oddechl, až když její Matiz vjel do provozu a zmizel za rohem. Ženy jsou skvělé - jsou zábavné, příjemné a chutné. Ale jsou vyčerpávající…

Zapnul jsem počítač, ujistil se, že mám zapojený USB modem, a přihlásil se ke svému účtu na Buzdigana. Oči se mi rozšířily šokem. Počet vláken se ztrojnásobil a fórum ovládla debata o tom, jestli je celá věc pravda, nebo ne. Pravda, neměl jsem tolik nových zpráv - jen asi sto, i když výhrůžek bylo víc než den předtím. “Jestli lžeš, tak si pro tebe přijdu.” “Najdeme si tě a budeme tě mačkat, dokud nám ty informace neprozradíš.” “Máme vaši IP adresu. Řekni nám, co se děje, nebo se u tebe zastavíme na návštěvu.” Děti se bavily. Proč ale nebyly ve škole? Co vůbec dělá ministerstvo školství? Nebo jsou všichni na prázdninách?

Byly tu i nabídky a jiné klany mě zvaly, abych se k nim připojil. Celkově vzato, úspěch. Každopádně, co se stalo, stalo se a byl čas vyrazit do Fayrollu. Jen jsem doufal, že tam bude svítit slunce. Bez dalších řečí jsem přepnul počítač na běžné připojení a lehl si do kapsle.

Fayroll mě přivítal nádherným slunečným ránem. To platilo nejspíš pro většinu lokací, déšť, mlhu a všechno ostatní, co je na počasí rozkošné, si pravděpodobně nechával pro oblasti, kde se hodily do scénáře nebo byly součástí úkolu. Na to se budu muset někdy podívat.

Náměstí bylo přeplněné a hlučné. Za posledních pár dní jsem zapomněl, kolik hráčů ve hře vlastně je, a tak mi trvalo pár vteřin, než jsem se znovu adaptoval na pobíhání, obchodování a nadávání, které se odehrávalo všude kolem mě.

V levém dolním rohu herního rozhraní upoutaly mou pozornost dva symboly. Oba to byly obálky, což znamenalo, že na mě čeká pošta jak v mé osobní schránce, tak v poštovním systému hry. Musel jsem si najít poštovní schránku. Skutečnost, že mám něco v poštovním systému, mě nepřekvapila - pravděpodobně to byli Psi smrti, kteří odpovídali na mou zprávu. Ale kdo by mi posílal osobní zprávu? Možná v tom byl zase Euiikh.

Zkontroloval jsem, kdo mi napsal, a vypískl jsem. Zpráva byla od Gerva. Zajímalo mě, co by on, šedá eminence klanu, ode mě, náhodného dobrovolníka, chtěl.

“Ozvi se mi, jakmile se přihlásíš do hry. Gerv”

Krátké a sladké. Už jsem chtěl odpovědět, když… Ach, není třeba. “Gerve. Ge-e-erveeeee!” Zařval jsem přes celé náměstí a mávl rukou. Stál tam patnáct kroků ode mě, bral si jídlo od NPC, a když mě uslyšel, otočil se, kývl a mávl rukou, jako by mi chtěl říct, abych počkal, kde jsem. No, když vám šéf řekne, abyste počkali, tak to uděláte.

O tři minuty později přišel Gerv a hned se vrhl na to, co mi chtěl říct.

“Chápeš vůbec, co jsi udělal?”

Byl jsem zaskočený, nebyl jsem si úplně jistý, o čem to mluví. O mém dopise Psům, nebo o mé eskapádě s výpravou? Okamžitě jsem vyloučil možnost, že by něco vyčmuchal o tom úkolu, vzhledem k tomu, že jsem byl jediný, kdo o tom mohl vědět. Nebyli tu žádní svědci.

“Jen jsem se snažil udělat něco dobrého.” Rozhodl jsem se hrát na jistotu a být neurčitý.

“Kdybys chtěl udělat něco špatného, řekl bych, že ses zbláznil. Víš o tom, že existuje oficiální protokol pro komunikaci mezi klany? Koneckonců jsi napsal oficiální dopis od klanu. Představme si, že Merkelová dostala dopis od… no, já nevím, od Vasji Pupkina, zámečníka z Údržby budov 18. A co kdybychom si ho přečetli? ’Nějaký chlápek v hospodě mi řekl, že se s námi Němci chystají zase válčit, ale neboj, dal jsem mu do nosu. Nejste idioti a do třetice nás v Berlíně nepotřebujete. Rusko a Německo jsou přátelé a vůbec. Jo, a máš ve skříni taky sukně, nebo jenom kalhoty?” To je v podstatě to, co jsi napsal. Jistě, možná je kontext trochu jiný, ale myšlenka je stejná.”

“Ale všechno je v pořádku?” Vydechl jsem úlevou, když jsem si uvědomil, že mluví o mém dopise Šedé čarodějce.

“Ano, samozřejmě. Víc než v pořádku. Naše dva klany podepíší dohodu o spolupráci a vzájemné pomoci. Čarodějka byla zřejmě natolik dojata tím, co náš klan cítí k tomu jejímu, že sama kontaktovala Elinu, aby nám nabídla své přátelství. Elina byla zřejmě v šoku, protože netušila, proč. Ale rychle dala Čarodějce najevo, že každý, kdo uráží Psy smrti, uráží i Hromové ptáky. Dokument bude připraven k podpisu zítra. Jakmile jsme si to s Šedou čarodějnicí vyjasnili, všichni jsme tě odešli hledat ale tys byl odhlášený. Tak jsme se snažili najít někoho, kdo s tebou v poslední době mluvil, a ozvali se nám bratři akrobati, Rone a Dorn. Usoudili, že jsi udělal něco špatného, a tak nám hned začali vykládat, jak jsi hodný kluk a nemohl jsi chtít ublížit.” Gervova imitace Dornova chraplavého hlasu byla mrtvá. “Udělal všechno podle pravidel, to oni si začali.”

“Ha! A oni pořád dokola omílali, jak jsem bezmocný.” Dojalo mě to.

“To zní jako oni.” Gerv pokýval hlavou a pokračoval. “Když jsme přišli na to, co se děje, Elina začala ječet, že jsi nám to nedal vědět první. Pak se uklidnila, chvíli přemýšlela a pronesla řeč o tom, že to byl osud, který nás k tobě zavedl do hospody. Vzali jsme tě do klanu a ty jsi nám pomohl splnit cíl, o kterém ses doslechl. Pak řekla, jak tě musíme odměnit, když jsi jednal v zájmu klanu.”

“Samozřejmě!” Vypnul jsem hruď.

“Já s ní ale tak úplně nesouhlasím.” Gerv přehlédl mé gesto a pozorně se na mě zadíval. “Myslím, že ti na Ohařích nemůže záležet, a myslím, že ti je úplně jedno, co potřebujeme. Předhodil jsi toho orka Psům, prostě jsi ho předal, abys s ním už nemusel mít co do činění. O klanu jsi psal jen proto, abys zněl působivěji - nemyslím si, že by to mělo cokoli společného s našimi zájmy. Možná tě to napadlo později, ale pochybuji o tom.”

Sakra, ten je ale chytrý, pomyslel jsem si. Musím si na něj dávat pozor. Nebyla to nijak strašně těžká dedukce, ale stejně.

“Ale stejně jsem ti pomohl!” Začal jsem se bránit.

“Ano, pomohl. Elina ti chtěla v klanové pevnosti něco oficiálně předat, ale pak vypukla celá ta bouře a teď nemáme čas.”

“Jaká bouře?” zamrkal jsem pro efekt.

“Čteš vůbec fórum? Zajímá tě vůbec, co se ve hře děje?” Gerv byl najednou naštvaný.”Nemůžeš být tak nevšímavý! Někdo zřejmě dostal úkol od Bývalých.”

“Bývalých?”

“Odešlých bohů.”

“A to je dobře?” udržoval jsem si svou fasádu.

“To je nemožné. Všechny klany jsou teď na nohou a i osamělí hráči se snaží zjistit, co se dá. I když jsou všichni venku. Jakou mají šanci?”

“Jak to myslíš?”

“Šance najít hráče s tím úkolem je téměř nulová. Minimální - byla by to čirá náhoda.”

“Páni, tak co je to za úkol?” náramně jsem se bavil.

“To nikdo neví.”

“Tak jak se o něm všichni dozvěděli?”

“Přesně to říkám, přečti si fóra. Včera nějaký hráč na 23. úrovni psal, že si povídal s někým na stejné úrovni, kdo mu řekl o úkolu, který dostali od Odešlých bohů. Teď ho všechny klany hledají, aby se o tom druhém hráči něco dozvěděly.” Gerv zavrtěl hlavou. “Víš, když si to přečteš na fóru, tak je to všechno hezké a dobré, ale když to takhle vysvětlíš, tak to zní šíleně.”

“Vážně. Možná si ten první hráč jen dělal legraci? Nebo se někdo snaží všechny napálit?”

“Možná, ale to nedává smysl. K takové lsti bys potřeboval důvod, a ten tady není.” Gerv doslovně citoval oba obchodníky z galerie.”Buď je to tak, nebo je to naprostý nesmysl.”

“Možná se chtěl jenom zasmát!”

“Nikdo takový tady není.” Gerv si byl ve své odpovědi jistý. “Navíc ta zpráva není napsaná takhle. A i kdyby to byla pravda, věř mi, že klany se vyřádily, aby prověřily i horší historky. Takže od včerejšího večera jsou všichni v napětí. Všichni hráči na vysokých úrovních prohledávají lokace na 18. až 30. úrovni, mluví s NPC a hráči, aby zjistili, kdo co viděl. NPC odpovídají, hráči nikoliv.”

“Proč ne?”

“Jsou tu hromady klanů. Jen si představ, že se tě někdo po sté zeptá, jestli jsi něco viděl. Jaká by byla tvoje odpověď?”

“Poslal bych je do háje. Samozřejmě ne každého. Od některých lidí bys mohl něco dostat.”

“To je přesně to, co všichni říkají. Nikomu se to nelíbí.”

“Opravdu je tolik klanů?”

“Jen se rozhlédni kolem sebe!”

Rozhlédl jsem se kolem. Kolem pobíhala spousta hráčů, ale ne zase tolik.

“Podívej se pozorněji.”

Udělal jsem, co chtěl, a uvědomil si, o čem mluví. Všichni, kdo pobíhali kolem, byli na 100. nebo vyšší úrovni a zjevně ve vedoucích funkcích.

“Všechny cechy vyslaly své nejlepší lidi, aby vyslechli svědky, ale jdou na to tak tvrdě, že už není koho vyslýchat. Každý má jinou metodu - někteří jsou na to příjemnější, jiní se tě snaží vyděsit, abys mluvil. Všichni jsou naštvaní.”

“Zaplaťte jim tři zlaté a oni vám všechno řeknou.” Měl jsem pro něj radu. “Zaplať jim 10 zlatých a oni si dokonce vymyslí, co ti řeknou.”

“Dobrý nápad.” Gerv zmlkl a poplácal mě po rameni. “Výborně, to mě mělo napadnout samotn�ho. Ty jsi nic neviděl, že ne?”

“Ne, to bych ti řekl hned. Mimochodem, jaká je ta odměna, o které jsi pro mě mluvil?”

“Aha, jasně, promiň.”

Gerv mávl rukou.

Tvé postavení v klanu se změnilo na příbuzného. Nyní jsi plnoprávným členem.

Máš právo přístupu do malého klanového skladu.

Mezi tvé klanové bonusy nyní patří:

+7% ochranu před psychickými účinky

+4% ochrana před jedem

+5 % k rychlosti pohybu

Bonusy mohou být upraveny nebo zvýšeny získáním další reputace v rámci klanu.

“Tady to máš. Chtěli jsme to udělat slavnostně v klanové síni, ale bohužel není čas.”

“Tohle mi vyhovuje. Máš nějaké poznatky o tom chlapovi, kterého všichni hledají?”

“Ani ne. Vlákno založil někdo jménem Buzdigan a do včerejška byl na 23. úrovni. Jediné, co o něm někdo může zjistit, je, že ve hře byl hráč s tímto jménem, i když se naposledy přihlásil před dvěma lety. Buzdigan, který zprávu napsal, se pravděpodobně na fóru zaregistroval pod jiným jménem, než pod jakým hraje. To dělá každý. Takže kdo ví, jaké je jeho jméno ve hře. Někteří lidé mluvili o tom, že shromáždí všechny hráče 23. úrovně, které najdou, ačkoli je jich prostě příliš mnoho - a ne všichni hrají pravidelně. Navíc neustále přeskakují mezi lokacemi. Teď už by mohl být i na 24. nebo 25. úrovni. Na fóru od něj také nepřišla žádná reakce, takže si asi uvědomil, že všechny příliš rozčílil. Možná se bojí a čeká, až se to všechno přežene.”

“A co ten druhý hráč?”

“Ten s tím questem? Nic. Víme, že existuje, ale nevíme, kdo to je, jaké je třídy, jak se jmenuje, vůbec nic. Jen jeho úroveň, a ani ta není jistá. Takže toho Buzdigana hledají všichni, jak ve hře, tak ve skutečném životě.”

“Páni, to je vážné.”

“No jistě. Je to skrytý úkol od Odešlých bohů. Dobře, každopádně už musím jít. Mám toho tolik na práci, je to šílené. Jo, Elina tě možná požádá, aby ses zastavil na soukromý rozhovor. A setři si ten úsměv z tváře - mluvíme o vůdci našeho klanu. Kdyby tě někdo ze Psů smrti požádal, aby sis s nimi přišel promluvit, komu to řekneš jako prvnímu?”

“Elině?”

“To zní dobře. A jako druhému?”

“Gervovi!”

“Dobrá práce. Měj se hezky!”

“Gerve, počkej chvilku. Kde je mise Řádu slzavé bohyně?”

“Aha, zajímavé. K čemu ji potřebuješ?” Gerv se napřímil.

“Podívej.” Vytáhl jsem z inventáře medailon nešťastného rytíře. “Našel jsem ho v nějaké kořisti, kterou jsem dostal, a byl k němu přiložen úkol.”

“Aha, tak ten medailon doruč.” Zvědův zájem okamžitě opadl. “No jo. Dají ti něco slušného, ne horšího než vzácného. Slyšel jsem, že od nich lidé dostávají i epické věci, i když to byly jen zvěsti. MaryAnn z našeho klanu ale dali něco legendárního. Každopádně mise je tamhle, napravo od studny. To je všechno?”

“Jo. Díky, Gerve.”

“Měj se.”

Odešel si promluvit s další NPC na seznamu.

Co se mě týče, rozhodl jsem se jednat podle toho, co mi řekl později, a místo toho jsem zamířil ke schránce.

“Stát!” Zastavil mě rázný elf na 100. úrovni s klanovým odznakem s nápisem Nezlomený zlem. “Pár otázek.”

“Dvacet zlatých.”

“Za co?” Elf byl zaskočený.

“Za mé odpovědi.”

“Trochu drahé, nemyslíš? A možná trochu drzé?”

“Nemusíš platit, když nechceš.”

“Patnáct.”

“Beru.”

Peníze přešly do mé kapsy a já ho vlídně vyzval, aby pokračoval.

“Ptejte se!”

“Znáš hráče jménem Buzdigan?”

“Ne.”

“Slyšel jsi něco o úkoluě, který přivádí zpět Odešlé bohy?”

“Ne.”

Elf mávl levou rukou a zahalil mě do oblaku něčeho jako třpytivého prášku. Kýchl jsem.

“Co to sakra je?”

“Je to jen prášek pravdy. Kdybys lhal, zčernal by. Jednoduché a účinné.”

“To si děláš srandu. A co mě varovat? Je to kouzlo!” Byl jsem rozhořčený.

“Já ti platím.” Elf mě chladně odmítl. “Mám právo kontrolovat tvé odpovědi. Dobře, uvidíme se.”

Mám štěstí! pomyslel jsem si. Ještě že tu druhou otázku formuloval nešikovně. Mohl jsem se vymluvit, že o Buzdiganovi nevím,i když o něm teď slyšel každý. Ale kdyby se mě zeptal, jestli vím, kdo dostal skrytý úkol o zesnulých bozích, byl bych v háji na pět způsobů. To mu slouží ke cti.

Dalšímu hráči na vysoké úrovni, který ke mně přiběhl, jsem hned na začátku řekl, že nic nevím. Chtěl jsem si jen vyzvednout poštu.

Ve schránce jsem měl zprávu. Byla od Psů smrti, přesně jak jsem předpokládal. Na druhou stranu by mě nikdy nenapadlo, že bude od jejich vůdce - Šedé čarodějky.

Drahý Hagene,

Určitě je dobré vědět, že na světě ještě existuje trocha slušnosti. Proč by se jinak někdo z jiného klanu, který ani není spojencem Psů smrti, zastával cti a důstojnosti vůdce téhož nespojeneckého klanu? A přesně to jste ty a tvoji přátelé udělali. Spousta lidí říká, že jsem přísný a nemilosrdný vůdce, téměř tyran. A víš, musím s nimi souhlasit. Ale vždycky dodávám, že stejnou měrou reaguji na dobré i špatné věci, které se týkají mě a mého klanu, bez ohledu na to, jestli je provedli přátelé nebo nepřátelé. Člověk sklidí to, co zaseje.

Ukázal ses jako věrný a oddaný přítel můj i mému klanu, a proto bych tě ráda počítala do přátel Psů smrti. Pokud se někdy rozhodneš opustit Hromové ptáky, můžeš být klidný s vědomím, že u nás na tebe čeká místo.

Ráda bych také podepsala smlouvu o přátelství s Hromovými ptáky. Soudě podle Elininy odpovědi to vypadá, že jsi jí ještě neřekl o tom, co jsi udělal, ani o svém dopise. To, co jsi napsal, mě utvrdilo v mém dobrém mínění o tobě, i když je jasné, že vůdci klanů musí o takových dopisech vědět.

Ale přejděme k hmotnějším záležitostem, přijmi prosím prsten přiložený k této zprávě jako projev mého vděku. Máme slušné klenotníky a nechala jsem ho vyrobit speciálně pro tebe. Doufám, že se ti bude líbit.

To je prozatím vše.

Tvůj přítelkyně, větší, než si dokážeš představit,

Šedá čarodějka(Gray Witch)

P.S. Myslím, že orka Euiikha nečeká zrovna snadná budoucnost. No, ve skutečnosti si myslím, že ho žádná budoucnost nečeká. G.W.

P.P.S. Poslala jsem tvým přátelům Ronovi a Dornovi také malé dárky. Snad se jim budou líbit. G.W.

Aha. Hned všechno vypadalo líp.

Psi smrti ti nabídli své přátelství.

Výhody, které získáš, pokud je přijmeš, jsou následující:

Titul: Přítel Psů smrti

O 10 % nižší ceny za pronájem dopravních prostředků v oblastech, které respektují Psy smrti.

o 8 % nižší ceny nabízené NPC za zboží prodávané v oblastech, které respektují Psy smrti.

o 6 % nižší ceny oprav v oblastech, které respektují Psy smrti.

Toto rozhodnutí nemohlo být jednodušší. Samozřejmě jsem to přijal. Jo, a ke zprávě byl přiložen prsten.

Prsten přátelství se Psy smrti

Předmět ručně vyrobený Fladerem

+17 k síle

+15 k výdrži

+5% obrana proti všem typům zbraní

+50% šance, že se 25% poškození způsobeného nepřáteli odrazí zpět na ně.

+25% obrana proti kouzlu Hrobový chlad.

Výdrž: 260/260

Minimální úroveň pro použití: 25

Pouze pro Hagena

Nelze ukrást, ztratit ani dát nikomu jinému.

Pokud majitel zemře, nezůstane na místě jeho smrti.

“Máme slušné klenotníky.” To bylo docela slabé slovo - jejich klenotníci byli neuvěřitelní, pokud byli něčeho takového schopni. Dokázal jsem si představit, jaké materiály k výrobě použili a kolik stály. Jedno bylo jisté: čekalo ji strašně milé a uctivé “děkuji”.

Velevážená Šedá čarodějko,

hluboce si vážím pocty, že jsem byl jmenován přítelem jiného klanu, a to jak jako člen Hromových ptáků, tak jako prostý hráč jménem Hagen. Můžeš počítat s mou pomocí, kdykoli ji budeš potřebovat, pokud to nepoškodí můj klan nebo mou čest.

Děkuji ti za prsten. Nic lepšího jsem si nedokázal představit. Vaši klenotníci jsou skvělí. Srdečně je pozdravuji.

S úctou a respektem,

Hagen, příbuzný z Hromových ptáků

Jakmile jsem dopis dopsal, sedl jsem si a v duchu procházel svůj seznam věcí, které musím ve městě udělat. Ukázalo se, že jich není příliš mnoho:

Navštívit misi Řádu slzavé bohyně.

Navštívit instruktora a konečně mu předat deset skřetích mečů.

Rozhodl jsem se začít u instruktora. Když jsem si vzpomněl, kam Dorn ukázal, dokázal jsem poměrně rychle najít malou uličku a všiml jsem si, že budovy v ní jsou totožné s těmi v Aeganu. Vybral jsem si tu se štítem a mečem visícím venku a vešel dovnitř.

Jak si možná vzpomínáte, první stařec vyřezával píšťalu. Tenhle vyráběl draka -obyčejného, kosočtvercového draka. Když jsem vešel, připevňoval provázek ocasu.

“Jaký materiál bys použil? Tady v okolí není žádný dobrý papír, že ne?” Byl jsem tak překvapený, že jsem zapomněl pozdravit.

“Pergamen. Ve východních zemích dělají skvělý pergamen.” Odpověděl si sám bez náznaku vychloubání. “Je tenký, pevný - je ideální pro lítáky.”

“My jim říkáme draci.” Šťouchl jsem prstem do starcova výtvoru.

“Ne, příteli. Draci jsou druh ptáků. Taky létají ve vzduchu, ale od lítáků se liší.”

Odložil své dílo stranou a podíval se na mě.

“A kdo ty jsi? Myslím, že jsme se ještě nepotkali.”

“Nepotkali. Jsem válečník, i když pořád ještě nový, a chci získat nějaké schopnosti.”

“To mi zní dobře. Byl jsi už u nějakých dalších instruktorů?”

“Samozřejmě!” Nehodlal jsem to skrývat. “Byla jsem u instruktora v Aeganu. Řekl mi, abych si sehnal nějaké nepřátelské zbraně - meče nebo palice.”

“A ty jsi to udělal?” Jeho oči se zúžily.

“Ano, i když do Aeganu je to daleko. Rozhodl jsem se prostě přijít sem.”

“To jistě. Je to obzvlášť daleko, když nemáš žádné schopnosti ani dovednosti… Dobrá, tak se podíváme, co pro mě máš.”

Hodil jsem před něj na stůl deset rezavých mečů.

Instruktor si hromádku nevzhledného kovu prohlédl, spočítal, dokonce si k ní přičichl.

“Goblini?”

“Jo.”

“Malí prevíti. Tak jo, jaká je tvoje úroveň?”

“Dvaadvacet.” V tom krátkém okamžiku na mě vykoukla herní mechanika a zkazila celou atmosféru, pomyslel jsem si.

“Dobře.” Stařík se poškrábal na zátylku. “Uděláme to takhle. Dám ti několik možností a ty se rozhodneš, která ti bude nejlépe vyhovovat.”

“Opravdu?” překvapilo mě to.

“Opravdu. Můžu tě naučit dvě aktivní schopnosti a dvě pasivní, i když budou velmi průměrné pro útok i obranu. Můžu tě také naučit dvě aktivní schopnosti a jednu pasivní -budou slušné, ale to je všechno. A konečně tě mohu naučit jednu aktivní schopnost a dvě pasivní schopnosti, které jsou pro tvou úroveň nejlepší. Je to na tobě.”

“Kolik budou stát?”

“Cena? Je stejná pro všechny možnosti: 200 zlatých předem.”

Stál jsem tam a přemýšlel. Jistě, poslední možnost zněla nejlépe a schopnosti byly zřejmě opravdu dobré, ale něco mě zdržovalo.

O pár vteřin později mi došlo, co to něco je. Zaprvé, silná, aktivní schopnost by nejspíš vyžadovala hodně many a té jsem moc neměl. A taky by dost možná chvíli trvalo, než by se dobila. Za druhé, schopnosti by byly nejlepší pro mou současnou úroveň. Za dalších deset úrovní by se všechno změnilo a mně by zůstalo něco obyčejného a ne moc užitečného. A to by bylo všechno, co bych dostal, kdybych si vybral třetí možnost. S druhou bych získal dvě aktivní schopnosti - ne tak dobré, ale alespoň solidní.

“Vezmu si možnost číslo dvě. Tady jsou peníze.”

Odemkl sis Dobrou volbu, úroveň 1.

Abyste ji získali, udělejte dalších 14 dobrých (podle hodnocení mistrů hry) rozhodnutí v herních situacích.

Odměna:

+2 k moudrosti

Logik, pasivní schopnost, 1. úroveň: +1 k intelektu.

Chcete-li si prohlédnout podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

Naučil ses novou aktivní schopnost: Meč odplaty, 1. úroveň

Zvyšuje sílu vašich úderů o 75 % a zvyšuje vaši šanci na kritický zásah o 50 %.

Cena aktivace: 30 many

Doba dobíjení: 45 sekund

Naučil ses novou aktivní schopnost: Krvácení, úroveň 1

Dává ti 50% šanci na způsobení krvácení.

Poškození způsobené krvácením: 7 zdraví za sekundu po dobu 50 sekund

Cena aktivace: 35 many

Doba dobíjení: 1 minuta

Naučil ses novou pasivní schopnost: Silná ramena, úroveň 1

Umožňuje nosit lehkou zbroj a řetízkové brnění.

“Spokojený?” Stařec pozorně sledoval můj obličej.

“Jistě!” Nemělo smysl to skrývat. Byly to dobré schopnosti, nepotřebovaly moc many a způsobovaly slušné poškození. Navíc jsem mohl nosit zbroj. “Můžu se tě na něco zeptat?”

“Jen do toho.”

“Jak mám používat schopnosti v boji?” Znělo to směšně, že se ptám, ale na fóru jsem to ještě nehledal. Asi jsem nepřemýšlel tak daleko dopředu.

Poklepal na lavičku vedle sebe, abych se posadil. “Podívej, když jsi v bitvě a chceš nějakou použít, prostě ji řekni - buď nahlas, nebo pro sebe. To je všechno. Jen si pamatuj, že nemůžeš mít víc než pět aktivních schopností. Pokud se budeš chtít naučit šestou, budeš si muset vybrat jednu ze svých stávajících pěti, kterou zapomeneš.”

“Kolik pasivních schopností můžu mít?”

“Tolik, kolik chceš.”

“A druhá otázka, všechny jsou na 1. úrovni. Co se stane později? Zvýší se jejich úroveň?”

“Dobrá otázka. Čím víc je používáš, tím větší máš šanci, že se některá z nich dostane na vyšší úroveň. Každá z nich má svůj bod zlomu, ale nedokázal bych ti říct, kdy přesně to je. Hodně bojuj, hodně je používej, hodně poškozuj protivníky a bude to v pořádku.”

“Kolik úrovní mají schopnosti?” Došlo mi, že jsem se starého můžu zeptat na všechno, co mě napadne, když už jsem ho měl přímo vedle sebe.

“Tři. Jen tři.”

“Kdy se můžu naučit nové?”

“Až se dostaneš na 25. úroveň. A pak na 30. úrovni.”

“Chápu. Úrovně dělitelné pěti.”

“Cože?”

“Děkuju, řekl jsem. Je čas, abych šel.”

“Vydrž chvilku. Vidím, že tě cesta vede na východ.” Stařec po mně hodil pohled, který mluvil za vše.

“Cože? Proč to říkáš?” Překvapilo mě to, protože jsem vůbec nepřemýšlel o tom, kam půjdu dál. Měl jsem příliš mnoho práce právě tam, kde jsem byl.

“Nevím, jen jsem měl takový pocit. Každopádně jestli budeš na východě, přines mi nějaký pergamen na lítáky, ano? Moje vnučka s nimi ráda létá, ale jestli tenhle rozbije, nemám dost pergamenu na výrobu dalšího.”

Máš novou nabídku úkolů: Získat pergamen.

Úkol: Získejte pergamen z východního konce kontinentu a přineste ho instruktorovi Serhiovi do Fladridge.

Odměna:

Odměna: 1000 zkušeností

Výběr aktivní schopnosti.

Přijmout?

Ano, samozřejmě. Ačkoli jsem neplánoval vyrazit na východ - alespoň zatím.

“Dobře, uvidíme se později.” Hluboce a vděčně jsem se starci uklonil.

“Hodně štěstí, synku!” Zamával mi a vrátil se k práci na ocase draka.

Opustil jsem instruktora, jehož jméno jsem se ke své hanbě dozvěděl až díky popisu úkolu, a usmál se. Život dostal nový smysl a vypadalo to, že díky mým novým schopnostem bude mnohem zábavnější. Zbývalo mi jen navštívit rytířskou misii, předat jim Olafův amulet a získat odměnu.

Kapitola třináctá

Rytíř a starosta

Z misie se vyklubala malá budova označená symbolem totožným s amuletem - kruhem se slzou uprostřed. Otevřel jsem dveře, vešel dovnitř a ocitl se v malé místnosti obklopující psací stůl. Za ním seděl starý muž, který ani zdaleka nevypadal jako rytíř. Měl na sobě hábit a něco psal. Tohle měl být reprezentant mocného rytířského řádu? Kde byla jeho řetízková zbroj, meč, knír? Vzhlédl od pergamenu, který měl před sebou.

“Jak vám mohu pomoci?”

“Je tohle Řád slzavé bohyně?” Pomyslel jsem si, že jsem se možná spletl. Možná ta budova patřila… ach, já nevím… Komu by tak mohla patřit?

“Ano, Řád slzavé bohyně.” Okamžitě rozptýlil mé pochybnosti a přerušil můj pokus přemýšlet o tom, co jiného by se mohlo dít. “Co potřebuješ?”

“Mám pro tebe amulet.” Vytáhl jsem ho a ukázal mu ho. “Tady, myslím, že patří jednomu z vás.”

“Počkej chvilku.” Vyskočil ze stoličky, na které seděl, a odběhl do vedlejší místnosti. Vrátil se téměř okamžitě, otevřel dveře a velkolepě oznámil: “Mistr Řádu slzavé bohyně, strážce tajemství ztraceného chrámu, člen Rady zasvěcených, majordomus Hugo von Shlippenshtain vás očekává!”

To bylo působivé. Zapojený do čeho? A co to bylo za tajemství?

Prošel jsem otevřenými dveřmi co nejdůstojnější a nejrozvážnější chůzí.

Vnitřek místnosti vypadal mnohem vhodněji pro rytířský řád. Místnost byla prostorná, na stěnách visely zbraně, na podlaze se rozprostírala obrovská medvědí kožešina a v krbu praskal oheň. Zjistila jsem, že se dívám na vysokého a šlachovitého staršího rytíře. Měl svěšený knír v polském stylu a mohl být vytažen přímo z Dragonlance nebo z filmu Křižáci. Shlippenshtain mi pro něj připadalo jako zvláštní jméno, protože bych čekal něco jako Pan Tadeusz nebo Sir Ogloblya.

“Vítej, válečníku.” Rytíř lehce kývl hlavou na pozdrav. “Jsem mistr Řádu slzavé bohyně sir Hugo von Shlippenshtain. Můžeš mi říkat mistře Hugo. A jak se jmenuješ ty?”

“Hagen,” odpověděl jsem. “Hagen z klanu Hromových ptáků. Nemám tolik titulů, protože jsem ještě neměl čas je získat. Takže mi můžete říkat prostě Hagen.”

“No, pokud máš v srdci statečnost, v pažích sílu a v hlavě mozek, tituly a sláva přijdou samy. Jen si musíš uvědomit, jestli slávu opravdu potřebuješ.” Mistr Hugo byl velmi diplomatický. “Bratr Tsimiskhy říkal, že jsi přinesl amulet patřící jednomu z našich bratrů. Mohl bys mi ho dát?”

“Samozřejmě. Proto jsem tady.” Nabídl jsem mu ho.

“Olaf von Dal.” Rytíř se na amulet smutně podíval. “Byl to veselý, bezstarostný chlapec a jediné, po čem toužil, bylo sepsat kroniku našeho řádu. Víš, Hagene, dokonce si koupil tlustou knihu, která byla z nějakého důvodu oranžová. Žertovali jsme, že ze strachu, co do ní napíše, zmodrá, ale on říkal, že dříve nebo později se jeho příběhy o našem řádu budou jmenovat Oranžové kroniky. Jak zemřel?”

“To nevím, mistře Hugo. Jeho amulet jsem našel v doupěti, které patřilo zvoru jménem Burrig, kterého jsem zabil. Domnívám se, že za to může on. Nejspíš měl jen smůlu, protože to musel být silný rytíř a ten tvor nebyl tak nebezpečný. Možná si vyvrtl kotník nebo byl už zraněný… Kdo ví?”

“To už není důležité.” Mistr souhlasně pokýval hlavou. “Říkáš, že jsi tu bestii zabil?”

“No, ano.”

“Můžeš to dokázat?”

“Ano, samozřejmě.” vytáhl jsem Burrigovo klrpeto, které jsem měl celou dobu u sebe.

“Dáš mi ho? Nechám si ho spolu s Olafovým amuletem, abych ukázal, že jeho smrt nezůstala nepotrestána.”

“Samozřejmě.” Podal jsem Hugovi klepeto.

Splnil jsi úkol: Vzpomínka na padlé.

Bratrům v rytířském řádu jsi dal vědět, že je mrtvý.

Odměna:

100 zlatých

500 zkušeností

+5 přátelství od Řádu slzavé bohyně.

Také jsi dokončil další akci a můžeš získat proměnlivou odměnu.

“Děkuji.” Rytíř si přitiskl pěst na srdce. “Myslím, že by bylo spravedlivé dát ti něco víc než standardní odměnu nabízenou za vrácení amuletu patřícího našemu padlému bratrovi.”

Aha, tak o tomhle Gerv mluvil! pomyslel jsem si.

Snažil jsem se přijít na to, o jaké odměně to mluví, když v popisu úkolu o ní nebyla ani zmínka.

“Řád slzavé bohyně je velmi starý,” pokračoval Šlippenshtain. “V našich skladech se nahromadilo mnoho věcí, které potřebují lidé toužící po slávě a velkých činech. Máme také mnoho zlata, kterého si lidé tak váží. V neposlední řadě má řád znalosti, o které se můžeme podělit.”

Vyber si jednu z dalších odměn, které jsou k dispozici za splnění úkolu Vzpomínka na padlé:

3000 zlatých

Předmět ze skladiště řádu odpovídající tvé třídě

Schopnost odpovídající vaší třídě

“Vybírej pečlivě, Hagene. Vyber si to, co nejvíce potřebuješ.”

“Co by sis vybral ty?” Zeptal jsem se.

“Já?” Rytíř se usmál. “O tuhle volbu mě nikdo nežádal, protože ji obvykle dávám já. Mohu jen říci, že jsou tři věci, kterých si řád cení nade vše: osobní čest, cílevědomá filozofie a vojenské schopnosti. To jsou naše základní principy.”

Podruhé během deseti minut jsem se přistihl, že se dívám na to, co bylo zjevně záludnou otázkou. Stejně jako u instruktora jsem si byl jistý, že se za ní skrývá víc než jen zlato, nějaký předmět nebo schopnost.

“Vybírám si schopnost.”

“A proč?” Huga to zaujalo.

“Zlato je prostě kov a můžu ho získat, kdykoli se mi zachce. Předměty si mohu za získané zlato koupit. Ale schopnosti… Ty nemůžeš těžit a nemůžeš si je jednoduše koupit. Navíc jsou to bojové schopnosti, takže by mi mohly zachránit život.”

“Bravo!” Hugo nešetřil chválou. “Nezmýlil jsem se v tobě!”

Naučil ses novou aktivní schopnost: Síla ohně, úroveň 1

Způsobuje protivníkům poškození ohněm: 5 zdraví za sekundu po dobu 30 sekund

Cena aktivace: 55 many

Doba dobíjení: 30 sekund

Řád slzavé bohyně ti nabídl své přátelství:

Výhody, které získáš, pokud je přijmeš, jsou:

Titul: Přítel Řádu slzavé bohyně.

Na fyzickou, magickou nebo finanční pomoc řádu, jehož mise jsou ve všech městech Fayrollu, se můžeš kdykoli spolehnout, pokud ji budeš potřebovat k obraně své cti, ochraně bezbranných nebo zničení zla.

Všichni rytíři řádu, pokud uvidí, že potřebuješ asistenci, budou považovat za svou povinnost ti pomoci.

Pokud se dopustíš nečestného činu a řád se o tom dozví, budeš zbaven jejich přátelství a prohlášen za jejich nepřítele.

Přijmout?

To bylo zajímavé. Na jedné straně to byla pomoc od spousty NPC a peněženka, do které jsem mohl v případě potřeby sáhnout. Na druhou stranu, pokud se vám náhodou podaří někoho jen tak zabít a NPC to uvidí, jsi v troubě – je z tebe nepřítel. Nepotřeboval jsem žádnou pomoc, abych si představil, co rytíři dělají se svými nepřáteli. Pro mě by to bylo rovnou na respawn point.

Přesto jsem se přiklonil k přijetí jejich přátelství a nakonec jsem kliknul na “Ano”.

Odemkli jste si Hromady přátel, 1. úroveň.

Abyste ji získali, staňte se přítelem dalších devíti řádů, frakcí nebo společností založených NPC.

Odměna:

Sympaťák, pasivní atribut, 1. úroveň: 5% sleva u všechn obchodníků na všechny produkty v Rattermarku.

Titul: “Oblíbenec všech

Chcete-li zobrazit podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributu.

“Mám velkou radost, že náš řád má nového přítele. V minulých dobách bylo mnoho lidí vašeho druhu našimi přáteli, i když v dnešní době raději dostávají hmotné odměny, než aby využívali vztahů s námi.” Zdálo se, že Hugo svou lítost myslí zcela upřímně.

“Věci už nejsou takové, jaké bývaly.” Povzdechl jsem si. “Na světě už není žádná romantika…”

“Tohle jsou špatné dny. Všichni se honí za zlatem a mezitím se probouzí zlo.”

“Je to hrozné. Člověk nemůže ani chodit po cestách.” Vzpomněl jsem si na tu nepříjemnou ženu s otepí klacků.

“Vlastně existuje důvod, proč jsem pořád tady.” Mistr Hugo se ke mně naklonil a svěřil se mi. “V našem městě, nebo možná někde na předměstí, je velmi mocný čaroděj. Buď venku opatrný, Hagene, a zvlášť v noci.”

“Můžu nějak pomoct?”

Máš novou nabídku na úkol: Černokněžník ve stínech.

Úkol: Zjisti něco o černokněžníkovi žijícím ve Fladridge nebo na jeho předměstí a předej informace Hugovi von Shlippenshtain.

Odměna:

1200 zkušeností

Další odměny: variabilní

Důležité upozornění: Pokud informace, které se dozvíš, nedáš Hugovi von Shlippenshtain a místo toho je použiješ k nalezení a zabití černokněžníka, úkol nesplníš.

Přijmout?

“Rád řádu pomůžu.”

Z misie jsem odcházel velmi spokojen se získanými schopnostmi, zkušenostmi, zlatem, akcemi a úkolem. To nebylo špatné!

O deset kroků později jsem zjistil, že zírám na ceduli: “Hotel.”

“Ty jsi ale idiot!” plácl jsem se do čela. “Málem bych zapomněl. Zase bych se s tím vším tahal.”

Hotel byl malý a útulný. Zvonek zavěšený na vchodu tiše zazvonil a tvář roztomilé blondýnky za pultem se rozzářila úsměvem.

“Vítejte v hotelu Starling a Lira! Doufám, že váš pobyt bude příjemný.”

“Jsem si jistý, že bude. Mohl bych si vzít pokoj?”

“Samozřejmě.” Znovu se usmála. “Pokoj číslo 15, druhé patro, po schodech nahoru a doprava. Pět stříbrných mincí na den. Zaplatíte, až vrátíte klíč a opustíte hotel.”

Podala mi klíč.

Teď sis pronajalš hotelový pokoj. Je to tvůj osobní prostor, což znamená, že si vždycky máš kde nechat své věci bez ohledu na to, ve kterém městě v Rattermarku jsi. Dovnitř můžeš vstoupit jen ty, pokud si s sebou někoho nepřivedeš, a ten smí vstoupit, jen když jsi tam i ty. Nezapomeň včas zaplatit. Pokud tak neučiníš, nebudeš do svého pokoje vpuštěn. Neměj však obavy, tvoje věci tam na tebe přesto budou čekat.

“Beru!” Znovu jsem se na dívku podíval a ona se ještě jednou usmála. “Jak se jmenuješ, zlatíčko?”

“Lubelie.” zčervenala.

“Krásná. Lubelie, tady máš třicet zlatých. To stačí na nájem na… no, na dlouhou dobu. A tady je jeden zlatý pro tebe. Kup si nějaké sladkosti nebo něco takového - něco tak nádherného, jako jsi ty!”

“Děkuji, pane.” Lubelie se znovu začervenala a koketně se na mě podívala. “Možná bych se mohla večer zastavit a načechrat ti polštář?”

“Ne, ne, ne,” řekl jsem. “Dnes večer tam nebudu, mám něco na práci. Ale díky.”

Šel jsem nahoru a přemýšlel o tom, co jsem odmítl. Byla skvělá a sex mám rád stejně jako ostatní, ale sex s kusem kódu mi připadal trochu moc. Někteří úchyláci se toho ale nejspíš někde nemohou nabažit…

Pokoj byl jednoduchý: stůl, postel, židle, okno a velká truhla. Ta poslední byla to jediné, co mě zajímalo. Vyložil jsem všechno kromě třiceti zlatých a chvíli se poplácal po zádech, což byl na dvaadvacátou úroveň slušný úlovek. I když to opravdu nebylo tak těžké - tisíc sem, pět set tam. Také jsem se rozhodl nechat tam náušnici pro štěstí, dokud se nedostanu na 25. úroveň, a meč následoval. Jistě, nemohl jsem ji ztratit, ale jaký mělo smysl ji s sebou nosit? Prsten, který mi dala Šedá čarodějka, jsem si ale nechal, protože jsem si pamatoval, že ho také nemůžu ztratit.

Jakmile jsem měl v truhle všechno, poodstoupil jsem a hrdě si svou sbírku prohlédl. Pak jsem ji zabouchl a opustil místnost.

“Ty už odcházíš, pane?” Lubelie se rozkošně poškrábala na nose. “Tak rychle?”

“To si piš, zlato.” Podal jsem jí klíč. “Čeká mě dobrodružství! Nevíš náhodou, kde bych mohl najít nějaké padouchy, před kterými bych mohl chránit město, že ne?”

“Samozřejmě, že vím.” povzdechla si. “Už nemůžeme ani do lesa. Žije tam čarodějnice a magistrát dokonce vypsal odměnu na její hlavu. Běž si promluvit se starostou, ten ti všechno řekne. Vrátíte se sem?”

“No, určitě. Já se vrátím!” řekl jsem svým nejlepším rakouským přízvukem.

“Cože?”

“Ále, zapomeň na to, to je z filmu.” (I´ll be back, Arnold Schwazenegger v Terminátorovi)

Budova magistrátu byla nejvyšší ve Fladridge a pobíhalo kolem ní nejvíc NPC a hráčů. Už jsem měl plné zuby zvědavých hráčů vysokých úrovní, kteří kolem mě pobíhali a vyptávali se, a s jedním z nich jsem se málem popral, když mě chytil a snažil se ze mě vytřískat nějaké informace. Očividně měl velkou převahu, takže jsem musel rychle něco vymyslet.

“A-a-ah! Herní administrátoři! On mi brání v postupu hrou! Pomoooooc!”

“Zbláznil ses?” Volosat z klanu Děti hříchu mě pustil. “O čem to mluvíš? Jestli něco nevíš, tak to řekni!”

“Vím to!” podíval jsem se na něj nenávistně. “Přišel jsi mě zabít! Vrždááááááááááá!”

“Kdo tě potřebuje, ty spratku?” otočil se a odešel.

“Proč jsem si s tím vším musel začít?” nadával jsem si, když jsem šplhal po schodech budovy magistrátu. Starostova kancelář byla ve třetím patře a nikdo se ještě neobtěžoval vymyslet výtah. “Viděl jsem, co jsem chtěl vidět, ale tohle se mi začíná vymykat z rukou.”

Starosta vypadal, no… jako starosta. Vzpomín�te si na Jevgenije Leonova z Obyčejného zázraku? Jeden a ten samý, i když tenhle byl v černém fraku. Měl obrovský nos, červené tváře a vychytralé oči - ten typ člověka, který nikdy nedává a vždycky bere.

“Co potřebujete, pane?” zeptal se.

“Někdo mi řekl, že máte problém s čarodějnicí. Mohu vám pomoci se o to postarat.”

“Ano, přesně tak. Je příšerná, plíží se všude možně!” Starosta se usmál, když si uvědomil, proč tam jsem.

“Čarodějnice jsou všechny stejné.”

“To je pravda.” Starosta zakroutil hlavou a podíval se na mě. “Nebýt rytířů, jako jsi ty, kteří nezištně pomáhají nám, prostým lidem…”

“Nezištně?” rozhořčil jsem se. “Zlo má vždycky svou cenu!”

“Cože?” Starosta si přiložil ruku k uchu.

“Svou cenu. Byl jsem v Tocbridge a měl jsem tam co do činění s jednou zrůdou…”

“Aha, to jsi byl ty! Mimochodem, kolik ti ten stařec zaplatil?”

Vzpomněl jsem si na něj a uvědomil jsem si, že to nebyl tak špatný člověk. Nemělo smysl kazit jeho malou hru.

“Tři stovky. Proč?”

“No, nic, jen jsme měli podezření, že už nějakou dobu účtuje víc než vyplatí. Dobře, tak se na to podíváme, kolik bychom měli zaplatit za tu čarodějnici? Myslím, že tři sta zlatých je fér, stejně jako za tu příšeru.”

“No, jedno je nemyslící zvíře z bažin a druhé je prohnaná, kouzelná lesní čarodějnice, která touží po krvi.”. Vyčítavě jsem zavrtěl hlavou a podíval se starostovi do nechutně upřímných očí.”Jsou úplně jiné!”

“Jiné v čem?”

“Čarodějnice stojí víc, říkám!”

“Ano, to chápu. O kolik víc?”

“Asi o pět set víc.”

“Ne, ne o tolik víc. Když řekneme třeba něco jako dvě stovky…”

“Ty o zlých tvorech nic nevíš, dobrý muži.” Nasadil jsem tajemný výraz. “Příšerná otrhaná sukně. Děsivý křivý nos. Příšerná košťata a vařící kotel hnusu. Ke standardním třem stovkám přidej čtyři sta zlatých a dohodnem se.”

“Máme počestné město a obyčejnou čarodějnice.” Starosta se zatvářil dotčeně. “Křivý nos a vřící kotel – prosím tě! Tohle je normální zlé stvoření a podívej se, jak to pořád omíláš. Dám pět set, a to je všechno. Běž ji už konečně zabít. Celé město panikaří, už musí krmit krávy senem, a venku je ještě léto!.....Promiň, nechal jsem se unést. Každopádně se pastýř bojí odvést dobytek za město. Ale která čarodějnice by šla po takovém špinavém ubožákovi, jako je on? Tak co říkáš na 550?”

“Dobře, pane starosto.” už jsem chtěl být venku. “Šest set a vyrazím na lov.”

“Platí. Ale přines mi její knihu kouzel, abys dokázal, že jsi ji zabil.” Díky jeho tónu jsem si uvědomil, že o tomto bodě se vyjednávat nehodlá.

Máš novou nabídku na výpravu: Zabij lesní čarodějnici.

Úkol: Zabij čarodějnici žijící v lese poblíž Fladridge.

Odměna:

Odměna: 600 zlatých

1500 zkušeností

10% k vaší reputaci ve Fladridge

Další podmínka: Přineste starostovi města čarodějnickou knihu jako potvrzení, že jste ji zabili.

Přijímáš?

“Hotovo! Jen mi dejte nějaké zlaťáky, abych si za ně mohl koupit jídlo.”

�Až po úkolu.” Starosta mě zastavil gestem.

“Jeden stařík v malé vesničce mi dal zálohu, abych se mohl před svým odvážným hrdinským činem najíst. Ale starosta obrovského města se mu nemůže rovnat. No, jak myslíš… Jen nečekej, že tě budou minstrelové opěvovat v mých baladách!”

“Dobře, dobře.” Starosta se pod mými výčitkami přátelsky prohnul. “Na baladách mi nezáleží, ale na pověsti města… Promluv si s prodavačem v prvním patře. Řekni mu, že tě posílám.”

“Ne, ne, děkuji. Já ty obchodníky znám. ’Napíšeme potvrzení. Dejte doručiteli jídlo. Tady se podepište. Tady razítko.”

“Jsi si jistý, že jsi hrdina, který hledá dobrodružství?”

“Ano, jsem, nebojte se.”

Opustil jsem budovu magistrátu spokojen sám se sebou. Zastavil jsem se, abych se rozhlédl po náměstí, a poznamenal jsem si, jak jsou developeři skvělí. Byl to dobrý svět, který vymysleli. Velmi rozmanitý.

Tak kde byl místní kámen znovuzrození? Musel jsem zabít čarodějnici.

Kapitola čtrnáctá

Lovec a lovci (část první)

Po návštěvě domovského kamene, který se podle zvyku nacházel blízko městské brány, jsem u něj chvíli postával a přemítal o svých možnostech. Stálo za to vrátit se a toulat se ulicemi a hledat nějaké vedlejší úkoly? Nakonec jsem se rozhodl, že mi to za další námahu nestojí - koneckonců největší zábavu jsem ve hře zažil, když jsem prozkoumával oblasti mimo vyšlapané cesty. Navíc mě nic takového jako “přines mi deset vlčích tesáků” nebo “nasbírej deset léčivých polních pampelišek” moc nezajímalo. Takové úkoly byly příliš přímočaré a nudné. Nechápejte mě špatně, nemám nic proti lidem, kteří se snaží pokořit každý úkol v dané hře, a nenazývám je nerdy (počítačovými maniaky). Takoví lidé prostě jsou - na tom není nic špatného.

Znovu jsem se znechuceně plácl do čela nad svou zapomnětlivostí, zamířil k nejbližšímu prodavači a vyložil z batohu všechno, co jsem nashromáždil: nějaké kožešiny, scimitar patřící mému nyní poraženému příteli Euiikhovi a zbytek smetí. Celkem mě to vyneslo šest zlatých. Jistě, máma s babičkou mi říkaly, že mám vždycky smlouvat, ale já byl tentokrát příliš líný.

U Fladridžské brány jsem čekal, že uvidím obvyklou cestu ze žlutých cihel, ale mýlil jsem se. Ukázalo se, že je vydlážděná prkny a asi po kilometru ustoupí normální polní cestě. Možná se developeři trochu bavili, nebo byl starosta prostě příliš lakomý na to, aby vysolil peníze. Ať tak či onak, vzor byl porušen.

Čekala mě ještě dlouhá cesta: odhadem pět kilometrů po silnici a pak cesta lesem. Překonávat takové vzdálenosti každý den, pomyslel jsem si, tak si rychle zvyknu a nakonec mě to možná začne i bavit. Zvlášť když jsem měl o čem přemýšlet.

Moje myšlenky se týkaly sociálního experimentu, který přinesl tak neobvyklé a fascinující výsledky, a mého třetího článku, který jsem už měl napsaný v hlavě a jen jsem ho potřeboval dostat na papír. Dokonce jsem si začal uspořádávat myšlenky na čtvrtý článek. Vzpomněl jsem si, jak jsem Elvíře slíbil výlet do Španělska, který jsme nikdy neuskutečnili. A to víte, že jsem se tak dobře bavil, že jsem byl vyloženě zklamaný, když jsem uviděl tři postavy rozkročené na silnici a vyskočila na mě zpráva.

Pozor. Euiikh, hráč, kterého jste zařadili na černou listinu, je poblíž.

“Snad sis nemyslel, že ti to tak snadno projde, ne?” “Ne. Hlas patřil mému již dobrému příteli Euiikhovi.

“Počkej, ty mě sleduješ?” Zeptal jsem se. “Copak ty nemáš žádný život? Jednou jsi mě zabil, jednou jsem zabil já tebe, a tak jsme si kvit. Dej si padla a zmiz.”

“Kde je můj scimitar? Nejspíš jsi ho prodal, ty pse.”

“Nebudeš tomu věřit, ale právě před půl hodinou jsem to udělal.” Moje odpověď byla naprosto upřímná. “Ve Fladridge. Když si pospíšíš, možná ho stihneš koupit. Hledej prodavače, který je nejblíž bráně. Tak běž!”

“Nejdřív tě zabiju a pak si pro něj dojdu.” Euiikh si olízl rty, zřejmě v očekávání těch sviňáren, které měl v plánu.

Ano, jdi si pro něj, pomyslel jsem si. Tam tě chytí - viděl jsem nejméně dva Psy smrti. Dají ti scimitar, na který hned tak nezapomeneš, a dají ti toho ještě mnohem víc. I když bylo divné, že se nebál jít do města. Možná nevěděl, že je na černé listině?

Mimochodem, moji protivníci byli oblečeni mnohem hůř, než když jsme se viděli naposledy, a zarazilo mě, jak ošuntěle vypadají. Zřejmě popadli, co měli v pokojích, a na návštěvu aukce si čas neudělali.

“Nevypadáte zrovna nejlépe, hoši. Nemáte peníze?” Moje otázka byla stejnou měrou škodolibá i soucitná.

“Spěchali jsme,” odpověděl Euiikh. “Nechtěli jsme tě minout.”

“Proč jste si mysleli, že mě tu najdete?”

“Je tu jen jedna cesta. Zřejmě jste byli na cestě do města a tohle je jediná cesta, která vede tím směrem. Jakmile jsme zemřeli, posbírali jsme nějaké věci z našich pokojů a použili poslední svitek, abychom se dostali do Fladridge. Pak jsme na tebe nastražili tuhle malou léčku v přesvědčení, že by ses mohl rozhodnout vrátit do Tocbridge. Byli jsme tu několik dní, nikoho jsme se nedotkli, jen jsme se střídavě odhlašovali, abychom se trochu vyspali. A teď jsi tady.”

Jejich plán měl jistou logiku, to se jim muselo nechat. Také proto se k nim nikdo z Psích psů nedostal - celou dobu se tu skrývali. Byla to pravda: neměli tušení, že jsou pronásledováni.

Naprosto mě uspokojovalo vědomí, že moje smrt bude téměř okamžitě pomstěna a že o moc nepřijdu. Koneckonců můj nejcennější majetek byl teď v hotelu spolu s mými penězi, a tak jsem mohl v aukci jen nahradit své dosavadní vybavení a zbraň. Možná dokonce utratit za vylepšení. Ale pomyšlení na překvapení, které čekalo na mé zapřisáhlé nepřátele, mě úplně uklidnilo.

Do boje jsem se pustil chladně a klidně. “Jdeme na to, vy zvířata! Zloději, vpřed!” Zaujal jsem postoj.

Orkové vypadali šokovaní mým klidem a drzostí. Přinejmenším ti dva, kteří se přesunuli, aby mě obklíčili z obou stran, tak učinili opatrně a dokonce nejistě, zřejmě si nebyli jisti, co si mají myslet o válečníkovi na 22. úrovni, který je připraven postavit se třem protivníkům na vyšší úrovni.

Klidně jsem sledoval, jak se ke mně blíží jejich klepeta. Sám Euiikh zjevně toužil po zabití, aby ukojil svůj komplex. Zbylí dva tam byli proto, aby ho podpořili, a kdyby bylo nejhůř, zabili mě dřív, než bych mohl ublížit jejich vůdci. Nezdálo se, že by pomýšleli na protahování mé bolesti a utrpení. Možná to bylo proto, že si mě Euiikh začal vážit, nebo proto, že se bál, aby na něj z křoví zase někdo nevyskočil. Ta druhá možnost byla pravděpodobnější a ta myšlenka mi vykouzlila úsměv na tváři.

“Jen se usmívej,” řekl ork. “Nebudeš se smát dlouho!”

“Ne, ne, ne,” odpověděl jsem. “Vůbec nevíš, jak se takový padouch chová. Měl bys říct něco jako ‘Moje ocel ti ten �směv za chvíli setře z tváře! Nebo: ’Ten úsměv ti ještě zůstane na tváři, až ti oddělím hlavu od ramen’.”

“Hej, šéfe, někdo jede na koni!” Varování přišlo od jednoho z dalších dvou, který se jmenoval Gryk. Nedaleko jsme slyšeli klapot kopyt. Někdo jel na koni, i když to neznělo, že by spěchal.

“To je NPC. Ti se do těchhle věcí nepletou,” odpověděl Euiikh. “Hráči tak pomalu nejezdí, a proč by tady někdo měl koně? Zdejší lidé nemají peníze ani schopnosti, aby si mohli pořídit koně. A hráči na vysokých úrovních používají jen portály.”

“Jo, jasně!” skočil jsem mu do řeči. “To je kavalerie, která mě přijela zachránit. Vážně! Chystají se tě zase roztrhat na kusy.”

“Ále, kdo by se o tebe staral?” Do Euiikhova hlasu se už vkrádala pochybnost. “Jednou jsi měl štěstí, tak si teď myslíš, že se ti to stane pokaždé?”

“Štěstí jednou, štěstí dvakrát.”

Euiikh odpověděl seknutím šavlí směrem dolů, které jsem zachytil štítem. Odrazil jsem ho doprava a bodl palcátem do jeho břicha ve snaze ho alespoň srazit dozadu, když už jsem mu nemohl způsobit žádné škody.

“Vydrž, příteli! Už jdu!” Slyšel jsem hlas přicházející odněkud ze shora doprovázený dusotem kopyt.

“Co to…” Gryka přerušilo zabodnuté dlouhé kopí, které držel jezdec na rozjetém koni.

“To si ze mě děláš srandu! Kdo jsi?!” Euiikh se na jezdce vrhl s plnou zuřivostí. “Jsi NPC! Proč?”

“Proto!” praštil jsem mu ho palcátem zboku do hlavy a zamumlal si pro sebe: “Meč odplaty.”

Proč si nechat ujít příležitost vyzkoušet něco nového? Jsem pro sebevzdělávání. Rána byla zesílena schopností a zřejmě byla kritická, protože orkovo zdraví rychle zrudlo.

“A-a-ah!” Vykřikl a pokusil se mě nachytat seknutím šavlí vzhůru.

Uskočil jsem do strany, rozmáchl se palcátem a zasadil další ránu do hlavy, která ukončila mé třetí setkání s Euiikhem. Stav byl dva ku jedné v můj prospěch. Ve stejnou dobu mně dosud neznámý NPC spěšně vytáhl dlouhý meč a obratnými údery odpravila i druhého Euiikhova společníka, orka jménem Mruk.

“To je všechno? Jsou tu ještě nějací další nepřátelé, pane?” Rytíř si sundal přilbu a oslovil mě.

“Nevypadá to tak.” hledal jsem jeho jméno.

“Dovolte, abych se vám představil. Gunther von Richter, rytíř Řádu slzavé bohyně.”

Gunther von Richter byl velmi mladý rytíř s upřímnou tváří, nepoddajnými zrzavými vlasy a zářivě bílým úsměvem. Byl také majitelem dlouhého meče, širokých ramen a válečného koně, kterému jsem vděčil za život.

“No, podívejte se na to,” řekl jsem nahlas. “I když se pořád snažím přijít na to, proč jsi mi pomohl.”

“Svatou povinností všech rytířů Řádu slzavé bohyně je pomáhat každému, kdo je v nouzi, zvláště pokud je přítelem řádu.” Nebylo to příliš originální, ale řekl to naprosto upřímně.

“To není špatná zodpovědnost.” fandil jsem mu. “Konej dobro na zemi!”

“Kde? Co s tím má společného země? Nejsem žádný oráč!” Rytíř se na mě nechápavě podíval.

“Zapomeň na to. Děkuji ti, Gunthere von Richtere. Nebýt tebe, zabili by mě. Nebál jsem se, ale určitě by to bylo nepříjemné.”

“Smrt není nikdy příjemná a vždycky je děsivá. Přesto existují různé způsoby, jak zemřít.” Richter byl v zajetí svého nastaveného skriptu. “Ale rytíři jsou vždycky připraveni zemřít. Patří to k jejich práci.”

“Samozřejmě. Samurajové musí mít vždycky na paměti, že mohou kdykoli zemřít, a když přijde čas, musí zemřít se ctí. To je jejich největší starost.”

“Dobře řečeno. Ale co je to samuraj?”

“Ti jsou daleko na východě.” Rytíř se zájmem naslouchal. “Všichni v bílých kalhotách, bílých kabátcích a s mečem. Drsní bojovníci. Vymysleli ‘kodex bojovníka’, neboli bušidó v jejich jazyce. Později ho jeden z těch hlavních, chlapík jménem Daidódži Júzan, celý sepsal.”

“To bych si rád přečetl.” Rytíř se zdál být zvědavý i vzrušený. “My máme také kodex, i když je malý a ne tak dobře napsaný. Mimochodem, kam se chystáš? Jestli jsi na cestě do Fladridge, můžeme jet spolu. Rád si s tebou povídám a můj otec vždycky říkal, že výlety s dobrým společníkem ubíhají dvakrát rychleji.”

“Promiň, příteli, ale já jsem vlastně právě odjel z Fladridge. Nějaká čarodějnice obtěžuje místní obyvatele, takže jsem byl pověřen, abych si to s ní šel vyřídit.”

“S čarodějnicí?” Rytíř se napřímil jako teriér, který zachytil pach lišky.

“Jo. Žije někde tady poblíž.”

“Nevadilo by ti, kdybych se k tobě přidal? Složil jsem slib, že zničím všechny čarodějnice, kdekoli a kdykoli je uvidím.”

“Jestli by mi to nevadilo?” Dokonce jsem zatleskal rukama. “Děláš si legraci? Bylo by mi ctí a velkým potěšením, kdybych tě mohl mít po svém boku.”

Byl jsem nadšený, že jsem dostal za společníka NPC rytíře. Možná byl bláznivý, ale aspoň měl meč. Mohl jít první a zasadit první ránu.

“Je to zlé stvoření daleko odsud?” Richter se tvářil věcně.

“Ne, ani ne,” odpověděl jsem. “Asi tak tři míle, i když je to přes les.”

“Míle?” Rytířovo obočí vystřelilo vzhůru.

“No, prostě ne daleko.” Budu si muset dávat pozor na jazyk, protože Gunther zřejmě sbíral materiál pro svou vlastní encyklopedii. “Patnáct minut chůze.”

“Tak na co čekáme?”

Rytíř zavěsil kopí do speciálního držáku v koňském postroji, odepnul štít ze sedla a pověsil si ho za záda.

“A co tvůj kůň? Neukrade ho někdo? Nebo neuteče?”

“Ne, ne, ne.” Gunther poplácal koně po kohoutku. “Je příliš chytrý na to, aby ho chytili, a rozhodně neuteče. Připraven?”

Zaslechl jsem, jak za mnou něco zašustilo.

Ten zvuk byl nečekaný, a tak jsem se otočil a zároveň vytáhl palcát. Když jsem uviděl osobu před sebou, palcát mi upadl a ústa se mi otevřela. Byl to vytáhlý muž v černém obleku, bílé košili a černé kravatě. V ruce držel malý kufřík.

“Neviděl jsem Gordona Freemana a ani nevím, co se děje.” Moje odpověď byla automatická. Co byste asi čekali, když jsem ve hře uviděl takovou osobu? Navíc ve fantasy hře.

“Dovolte, abych se vám představil.” Muž v obleku mírně sklonil hlavu. “Herní admin Číslo Devatenáct.”

“A vaše jméno?”

“Číslo Devatenáct. To je moje jméno.”

“Pane Hagene, s kým to mluvíte?” Gunther nedokázal pochopit, co se děje.

“NPC nás neslyší,” vysvětlil Číslo Devatenáct.

“Jistě, neslyší vás, ale dělá si starosti. Řekneš si své a pak odejdeš a on si bude myslet, že jsem se zbláznil. Navíc ho potřebuju, aby mi pomohl zabít čarodějnici.”

“Jestli ti to pomůže…” Číslo Devatenáct luskl prsty a Gunter ztuhl.

“Oznamuji vám, že hráč Euiikh podal stížnost číslo 14 347, v níž tvrdí, že nehráčská postava třídy rytíř nevhodně zasáhla do jeho postupu ve hře. Tvrdí, že tento zásah měl za následek jeho smrt, smrt jeho společníků a jejich prohru v bitvě. Přejete si mým prostřednictvím sdělit něco správě hry?” Hlas čísla Devatenáct byl bez emocí.

“Samozřejmě,” řekl jsem. “Docela dost. Především by určitě vyhrál - byli to tři proti jednomu.”

“To je irelevantní.” Admin mi rychle skočil do řeči. “Zabíjení hráčů je zabudované do hry. Navíc stížnost nebyla podána proti tobě, ale proti NPC, vy jste byl pouze svědkem. Pokud nechcete nic dosvědčit, můžete další diskusi o této záležitosti odmítnout. V takovém případě bude nehráčská postava deaktivována a situace se vrátí do stavu před jejím zásahem. Pokud se vám podaří prokázat, že nehráčská postava byla na vině, bude to platit i pro vás.”

Uvědomil jsem si, že mlčením bych se ocitl ve společnosti tří rozzuřených orků, kteří by mě toužili zabít. Navíc bych přišel o dobrého a velmi užitečného rytíře. “Rád bych podal výpověď.” Rozhodl jsem se, že se trochu pobavím. “A rád bych tak učinil okamžitě. Nehráčská postava jménem Gunther von Richter jednala ve všech ohledech rozumně - jak z hlediska herního, tak z hlediska lidské slušnosti.”

Jaký nesmysl - lidská slušnost? Vždyť to byl jen program!

“A váš důkaz?”

“Rád bych vás upozornil na skutečnost, že dotyčná nehráčská postava patří k Řádu slzavé bohyně. Dále si povšimněte mého osobního statusu přítele zmíněného řádu a odpovědnosti, kterou vůči mně nese nehráčská postava jménem Gunther von Richter.”

Číslo Devatenáct chvíli mlčel a zřejmě si prohlížel informace, které jsem mu poskytl.

“Stížnost číslo 14 347 byla přezkoumána. Bylo zjištěno, že nehráčská postava jednala v rámci svého programu. Hráči Euiikhovi byla jeho stížnost zadmítnuta.”

“Udělal to schválně, krysa jedna!” pokusil jsem se o vlastní stížnost. “Snažil se zmást administrátora. Takový je to člověk.”

Číslo Devatenáct zavrtěl hlavou.

“Všichni hráči mají právo podávat stížnosti a my jsme povinni je rychle a nestranně přezkoumat. Hráči Hagene, pomoc, kterou jsi v této záležitosti dobrovolně a objektivně poskytl, si zaslouží odměnu od administrativy. Chtěl byste ji obdržet?”

Málem jsem ze sebe vypravil sarkastické “samozřejmě že ne”, ale rozhodl jsem se to neudělat. Číslo Devatenáct by to mohl považovat za mou odpověď.

“Samozřejmě!”

Číslo Devatenáct luskl prsty.

Dostal jsi požehnání: Levá ruka Stvořitele

+20% ochrana před ohněm

+20% ochrana proti chladu

+15% ochrana před mentálními účinky

+20% vitality

+15% rychlost obnovy zdraví

+15% rychlost obnovy many

Aktivní po dobu jedné hodiny

“Páni!” Byl jsem ohromen. “A to je jen levá ruka! Zajímalo by mě, jaká je pravá ruka.”

“Jestli nemáte žádné relevantní otázky, tak odejdu.” Číslo Devatenáct ukončil schůzku.

“Děkuji za buff (dočasné vylepšení statistik).” Rozhodl jsem se být zdvořilý. “A prosím, rozmrazte Gunthera. Potřebuji jeho pomoc s tou čarodějnicí.”

“Probudí se, jakmile odejdu. Užívejte si hru.”

A s tím Číslo Devatenáct zmizel - víte, jak zmizí obraz na televizní obrazovce, bum, a je pryč, jen tma a teplo.

Gunther se rozběhl.

“Usnul jsem?”

“Ne, jen jsi oslepnul. Na chvíli.” uklidnil jsem nervózního rytíře. “Můžeme jít?”

Vyrazili jsme.

Zdejší les se mi opravdu líbil. Všechno bylo otevřené, neválelo se tu žádné suché dřevo, terén byl rovný a my jsme tu byli sami. Šli jsme za zvuku cvrlikání ptáků, pod nohama nám křupala tráva a ve vzduchu se vznášela příjemná, svěží vůně.

“Pane Hagene, co je ještě v té knize, kterou napsali na východě?” Zřejmě jsem vzbudil Guntherův zájem.

“No, je toho hodně,” odpověděl jsem.

Musel jsem být opatrný. Kdybych mu ji citoval, musel bych mu vysvětlit, co je to šógun, co je to kakemono a proč samurajové nemohou ležet s nohama směřujícíma k sídlu svého vládce.

“Řekni mi nějakou jejich moudrost.”

“Když samuraj prohraje v bitvě a má zemřít, musí hrdě vyslovit své jméno a zemřít, aniž by udělal něco, co by ho ponížilo.” Chvíli jsem musel přemýšlet, ale nakonec mě napadlo něco jednoduchého.

“Přesně tak. O tom jsme také mluvili. Myslím, že se určitě vydám na pouť na východ. Ty se tam ale nechystáš, že ne?”

Zase ten východ. Celý den jsem měl pocit, že mě tím směrem doslova tlačí. Mohlo to být něco víc než jen pocit? Možná to byla pravda.

Za stromy se objevil malý domek. Byl úhledný a čistý, střecha byla červená a měl bílé stěny se zelenými okenicemi. Mýtina byla okouzlující. Zářilo na ni slunce a byla posetá květinami.

“To je doupě čarodějnice?” zeptal se. Zadíval jsem se na dům. “To není možné!”

“Čarodějnice jsou záludné.” Gunther pokýval hlavou. “Mohou nás šálit oči, takže ničemu nevěřte, sire Hagene.”

Znovu jsem se podíval na dům a vytáhl mapu. Stáli jsme v samém středu červeného kruhu.

“Ano, tohle je to místo,” řekl jsem rytíři. “Pojďme se podívat, co najdeme.”

Vyšli jsme na mýtinu a přivítala nás rozkošná stařenka s bílými kudrnami, ruměnou vrásčitou tváří a bílou zástěrou. Seděla na lavičce a pletla něco, co vypadalo jako velká punčocha, a celý obrázek mohl být vytažen z vánočního přání. Naše kroky upoutaly její pozornost a ona k nám vzhlédla.

“Zdravím vás, vznešení rytíři!” Její hlas byl tak příjemný, jak jen mohl být. “Co vás sem přivádí?”

Kapitola patnáctá

Lovec a lovci (část druhá)

“Ne, nejsem rytíř. On ale ano,” řekl jsem a ukázal palcem přes rameno. “Já jsem jen válečník.”

“Tak co sem přivádí jednoho rytíře a jednoho válečníka?” Stará paní pokračovala v pletení, zatímco pokládala svou otázku. Na vteřinu se mi zdálo, že konce jejích jehlic se červeně zableskly.

“Někoho hledáme.” Nemělo smysl skrývat pravdu. “Děsivou čarodějnici.”

“Jak to myslíš, že ji hledáme?” Gunther se do toho vložil, když si pravou rukou odepnul štít. “Je přímo před námi! Ty ji nevidíš?”

“Samozřejmě že ji vidím,” řekl jsem. “A ona ví, že to víme. Takhle ta hra funguje, Gunthere.”

Udělal jsem pár kroků dopředu, dokud mezi mnou a čarodějnicí nebylo víc než deset metrů.

“Je to pravda,” řekla a její jehly cvakaly stále rychleji. “Ale pořád můžeš odejít – beze škod a zdravý. Mám dobrou náladu a plné břicho, takže se možná stihneš vrátit do Fladridge v pořádku.”

“A možná taky ne?” zeptal jsem se.

“Možná ne,” pokrčila rameny. “Teď mám dobrou náladu, ale kdo ví, jak mi bude za dalších deset minut? Jsem žena a naše nálada se neustále mění.”

“Ty nejsi žena!” Gunterovo rozhořčení se vzedmulo. “Nejsi ani člověk! Měl bych tě na místě zničit!”

“Takže to uděláme po zlém. Neříkej, že jsem tě nevarovala,” řekla vyrovnaným, kontrolovaným tónem a zvedla se ze židle.

Nad její hlavou se objevil nápis napsaný krvavě rudými písmeny.

Čarodějnice Frida

Úroveň 26

Roztáhla ruce na obě strany, v každé držela jehlu, jejíž špičky zářily jasně červeně.

“Je čas na rozcvičku, babičko?” Přikrčil jsem se a připravil se na boj. “Jdeme na to - nohy na šířku ramen!”

Čarodějnice Frida se divoce zašklebila, sepjala ruce a vymrštila je Gunterovým směrem. Vykřikla zaklínadlo v nějakém blábolivém jazyce. Mohla to být starověká chaldejština nebo hindština - to mi nebylo jasné. Nebo to možná byl nějaký místní dialekt? Kdo ví?

Gunther byl možná mladý, ale očividně měl za sebou už nějaké zkušenosti; málem uskočil z cesty ohnivé kouli, která se na něj řítila. Málem, ale ne tak docela. Ohnivá koule - slovo, které dokonale vystihuje to, co zlá žena vykouzlila - se mu odrazila od levého boku a tlaková vlna ho odhodila až na okraj mýtiny. Narazil do břízy a zhroutil se, nohy mu cukaly. Když se nesnažil vstát, uvědomil jsem si, že byl dočasně vyřazen z naší malé hry.

“A-ha!” Frida byla se svým dílem zjevně spokojená a otočila se ke mně. “Teď si můžeme užít zábavy my dva!”

“Nejsi na takové věci už trochu stará, babi? Kromě toho bych raději nějakou mladší a možná trochu prsatější.”

“Oh, tak jsem to nemyslela.” Kývla směrem ke Gunterovi, jehož hlava teď cukala v rytmu jeho nohou. “Ten je konzervovaný jako broskev a vyškrábat ho z toho brnění je pěkná otrava. Navíc jsou takoví rytíři příliš strnulí. Ale podívej se na sebe: čerstvý, měkký, šťavnatý. Dám si tě k večeři s kořínky a kapustou!”

Čarodějnice se mě očividně snažila rozptýlit řečmi, když se plížila blíž. Přesto jsem si mezi námi udržoval určitý odstup. Zároveň neúnavně točila jehlami ve snaze odvést mou pozornost.

Jehly se blýskaly, jedna červenými blesky a druhá bílými. Pevně jsem na ně upínal pozornost a byl připraven. Kolena jsem měla pokrčená, a když jsem si uvědomil, že syčení, které z nich vychází, znamená, že se chystá něco zlého, překulil jsem se dopředu. Nedopadlo to přesně tak, jak jsem chtěl, protože se mi štít zachytil o čelist, ale vyskočil jsem mnohem blíž k Fridě a ohnal se po ní palcátem. Uhnula a jednou ze svých jehel mě škrábla do ruky.

Obdržel jsi zranění chladem.

Po dobu tří minut budeš ztrácet 0,8 zdraví za sekundu!

To je vážně špatné, pomyslel jsem si. Ještě pár takových a nebudu se muset bát nemilosrdných úderů zla - dorazí mě svými kouzly i s mým ochranným bonusem. Nebýt Euiikha a jeho tvrdohlavého orkského chování, byl bych opravdu v pytli.

“Tak co, můj drahý ne-rytíři, jak se ti líbí moje pletení?” Stařena se krutě usmála, když si se mnou pohrávala.

“Později mi upleteš šálu a čepici,” řekl jsem stejným tónem a jedním okem sledoval její ruce.

Stará babizna se očividně uměla prát, a tak jsme příští minutu strávili tím, že jsme kolem sebe bojovně kroužili. Došlo mi, že mě dříve nebo později přechytračí. Navíc osm desetin bodu zdraví se nemusí zdát jako mnoho, ale já ztrácel plných 48 bodů zdraví za minutu.

Už jsem se chystal zaútočit, když jsem uslyšel hukot a výkřik. “Ve jménu Slzavé bohyně!” Odněkud ze strany do čarodějnice vrazil Gunter, který se zřejmě probral z omámení. Náraz ji odhodil i stranou. Její jehlice s rachotem dopadly na zem a s křupnutím se rozpadly pod rytířovýma železem obrněnýma nohama.

Gunther zasadil dvě rány, které naštěstí čarodějnici omráčily. Měly taky nějakou sílu; její zdraví zežloutlo. Po vteřině si uvědomila, že něco není v pořádku, a s výkřikem na to rychle přišla.

“Moje jehlice! Tys je zničil!”

Baba uskočila dozadu, vyhnula se dalšímu drtivému úderu od Guntera a vyjekla něco, co bylo zřejmě mocné kouzlo. Z jejích rukou vyšlehl blesk a probodl rytíře.

Čarodějnice zavrčela, blesky pulzovaly a Gunther se otřásl, jako by seděl na elektrickém křesle. Zarazilo mě, jak moc se podobala císaři Palpatinovi - chyběla jí jen kápě.

“Moje jehly!” Frida šíleně zaječela. “Máme je v rodině už celá staletí, dědí se z matky na dceru po generace. Moje sestra mě zabije!”

Gunther se otřásl ještě prudčeji a hlava se mu bez života houpala ze strany na stranu. Cítil jsem, jak mi v žilách pulzuje vztek.

“Zabij tu Sithu!” Zařval jsem, odhodil štít stranou a sevřel palcát oběma rukama. Rozběhl jsem se k Fridě a vší silou, kterou jsem dokázal sebrat, jsem jí práskl zbraní po hlavě.

Přestala s elektrickým rožněním rytíře a snažila se mi chytit krk drápy a chrlila jedno zaklínadlo za druhým.

Obdržel jsi zranění chladem.

Po dobu dvou minut budeš ztrácet 1,3 zdraví za sekundu!

Obdržel jsi těžké poškození Hřbitovní hrůzou.

Po dobu tří minut budeš ztrácet 0,5 zdraví za sekundu!

Obdržel jsi zranění ohněm.

Po dobu tří minut budete ztrácet 1 zdraví za sekundu!

Ignoroval jsem proud zpráv, vyhnul se jejímu škrcení a mlátil ji palcátem.

“Meč odplaty! Síla ohně!”

“A-a-ah!” Čarodějnice se rozzářila, když se moje schopnost projevila. “Oheň!”

Mé zdraví zrudlo. Netušil jsem, kolik zdraví jí zbývá; byl jsem příliš zaneprázdněný, než abych to kontroloval. Zasypával jsem ji ranami, na což ona odpovídala ohněm, který jí tryskal z konečků prstů a propaloval si cestu skrze mne.

“To je ono, tá-á-á-á-k!” křičela na mě čarodějnice z několika centimetrů. Podíval jsem se jí do očí a neviděl jsem ani zorničky, ani duhovky - nic než tekutý oheň a nenávist, vše tak skutečné, jak jsem to kdy u žádného člověka neviděl. Tělem mi projel adrenalin a moje ruce našly její hrdlo. Zopakovala mou novou taktiku a já cítil, jak ze mě její prsty vymačkávají život.

“Ho-to-vo!!!” To slovo se v ní zaseklo a o chvíli později se rozplynula v hromádku popela. Vzhlédl jsem. O krok dál stál Gunther von Richter a v ruce držel meč, kterým zasadil smrtící ránu. Zbroj měl omlácenou jako starý čajník, oči černé a modré, přilba stále ležela pod břízou a byl bledý jako duch - ale zvítězil.

Odemkl jsi 23. úroveň!

Body připraveny k rozdělení: 5

Díky Bohu. Nebýt toho, vysloužil bych si spolu s vítězstvím i čestnou smrt díky všem těm sračkám, které na mě ten stará mrcha házela. Ale když se dostanete na vyšší úroveň, získáte doplnění zdraví a many na maximum, takže…

“Na, sněz to.” Hodil jsem Gunterovi kůrku chleba a kus sušeného masa.

“Jak můžeš jíst po takové bitvě?” Rytíř se na mě zmateně podíval.

“Prostě to sněz. Zapomeň na bitvu, něco sníst ti pomůže nabrat sílu. A zatímco ty budeš jíst, já se půjdu podívat, co tady kolem najdu.”

Přešel jsem k hromádce popela, která kdysi bývala Fridou, -jak se ukázalo, docela mocnou čarodějnjcí. A co jsem našel?

Čarodějnické brýle. Slouží jako důkaz, že jsi zabil čarodějnici.

Takhle to funguje. Za starých časů by vám hry daly její hlavu, ale tohle byla éra tolerance a humanismu. Takže to budou brýle, získané přímo z čarodějnice.

A to bylo všechno, nic víc. Kde bylo zlato? Kde byla kniha? A taky proč starosta nechtěl, abych mu přinesl brýle? Bylo to vlastně jedno, brýle nebo kniha, hlavně že jsem dokončil úkol.

“Jdu se podívat do domu,” zavolala jsem na Guntera. “Ty se tady porozhlédni.”

“Tam bych nešel.” Rytíř našpulil rty. “Spustíš nějaké kouzlo, a to bude po tobě.”

“Já musím. Musím něco najít, abych mohl dokázat, že je čarodějnice mrtvá.”

“Věci už nejsou, jak bývaly.” Mladý rytíř zavrtěl hlavou. “Nikdo už nevěří slovům válečníka bez hmotných důkazů.”

“Promluvíme si později.” On nevěděl, co je to respawn, ale já ano. Čarodějka byla specifická pro daný úkol a pravděpodobně by se nerespawnovala, ale člověk nikdy nevěděl. Navíc se zmínila o nějaké sestře; možná žily spolu.

Uvnitř byl dům malý, úhledný, a dokonce docela útulný. Stála tu pořádná kamna na dřevo a všude bylo kuchyňské náčiní. Vypadalo to, že stará čarodějnice říkala pravdu o svém kanibalismu.

V rohu, schovaná pod nějakou látkou, byla truhla. Přešel jsem k ní, odkryl ji a zvedl víko.

Fridina truhla

V truhle, která patřila zlé čarodějnici Fridě, jsi našel:

čarodějnickou knihu, která popisuje kouzla a voodoo rituály.

700 zlatých

Stehenní brnění

Kouzelný prsten

8 svazků drianodské trávy

Šachová figurka ve tvaru skřítka vyrobená s mimořádnou zručností, snad z nějaké neuvěřitelně vzácné šachové soupravy (Kdo ví, jak a proč k ní čarodějnice přišla?).

Vyprázdnil jsem truhlu do svého vaku.

Splnil jsi úkol: Zabij lesní čarodějnici.

Zabil jsi čarodějnici žijící v lese nedaleko Fladridge.

Odměnu získáš tak, že starostovi města přineseš knihu kouzel čarodějnice jako potvrzení, že jsi ji zabil.

Vyšel jsem z domu a zavolal na Gunthera: “Tak jo, pojďme odsud!”

“Možná bychom měli ten dům zapálit?”

“Cože? Jsi snad nějaký pyroman? Když ho zapálíme, za hodinu z něj vyleze nějaký lesní ďábel nebo strašlivý duch. Čarodějnické domy je lepší nechat na pokoji. Jejich vypalování nikdy nekončí dobře.”

“Co by se mohlo stát?” Guntera to zaujalo.

“Cokoliv. A opravdu, čím míň toho víš, tím líp se ti spí.”

“Spí se mi dobře,” řekl a hlasitě se zasmál. “Já vždycky spím dobře. Chvíli mi trvá, než usnu, ale jakmile usnu, spím tvrdě.”

Povídali jsme si, když jsme se vraceli k cestě, kde jsme našli rytířova koně, jak se pase a čeká na něj.

“Pane Hagene, jestli chcete, můžete jet na Dukovi. Já poběžím vedle něj.” Guntherova nabídka byla milá a laskavá.

“Kdo?” “Jmenuje se Duke (vévoda)?” zeptal jsem se. Podíval jsem se na koně.

“Jo.” Gunther přikývl. “Dal mi ho vévoda z Orny poté, co jsem zachránil jeho dceru před lichem, který číhal v jejich hradních kobkách. Napochodoval se mnou přímo do své stáje a nechal mě vybrat si hřebce.”

“Zachránil jsi jeho dceru, a to je všechno, co ti dal?”

“Co to povídáš?” rytíř se rozčílil. “Všichni vědí, že vévodství Orny má nejlepší koně v celém Rattermarku. Mají cenu své váhy ve zlatě. Máš vůbec představu, kolik koně váží?”

Mají cenu své váhy ve zlatě? Pěkné. Slyšel jsem, že se takhle platí za meče, ale za koně ne…

“Proto jsem ho pojmenoval Duke - abych mu vyjádřil své uznání. No, tak nasedneš?”

“Ne, ne, ne. Nemám rád koně a neumím na nich jezdit. Ty jeď napřed a já půjdu pěšky.”

“Duke není kůň, je to hřebec. Ale jestli chceš jít pěšky, půjdu taky. Jsme bratři ve zbrani a měli bychom se o všechno podělit.”

“Mimochodem!” Plácl jsem se dlaní do čela. “Díky, žes mi to připomněl, musíme se o kořist rozdělit.”

“Rozdělit co?”

“V domě té čarodějnice jsem našel nějaké zlato a další věci. Polovina je tvoje!”

Dobře jsem si uvědomoval, že NPC nepotřebují zlato ani nic jiného, co bys mohl ve hře najít. Ale připadal bych si jako krysa, kdybych hodnému - i když digitálnímu a naivnímu - rytíři nenabídl jeho polovinu.

“Ne, ne, sire Hagene. Nepotřebuji nic z věcí té čarodějky.” rytíř byl rozhořčený. “Asi bys na to měl taky zapomenout. Z ničeho - dobrého ani jiného -, co získáš od čarodějnice, nic hodnotného nevzejde.”

“Jak myslíš. Kdyby sis to rozmyslel, tvoje polovička na tebe čeká.”

Uvědomil jsem si, že jsem se zapomněl podívat na stehenní brnění a prsten. Ukázalo se, že jsou to brnění je docela pěkné, a prsten taky.

Břečťanové stehenní brnění

Ochrana: 340

+9 k obratnosti

+8% k přesnosti útoku

+6% dodatečného poškození způsobeného toxickým šokem (pokud se ho naučíte)

Odolnost: 230/230

Minimální úroveň pro použití: 27

Teď už se jen někde naučit tu schopnost Toxický šok…

Prsten spletený z trávy

+4 k moudrosti

+3 k výdrži

+0,7 % rychlost obnovy many

Trvanlivost: 110/110

Třídní omezení: pouze mágové

Minimální úroveň pro použití: 26

Byly to docela dobré předměty, i když jsem je ani v nejmenším nepotřeboval. Byla to škoda, prsten bych nosil rád. Moudrost navíc by byla příjemná, kdyby nebylo třídního omezení. Koneckonců jsem moc vlastní neměl.

Boj s čarodějnicí odhalil, jak mílo mám many, protože dvě schopnosti, které jsem použil, jí spotřebovaly téměř polovinu. Prsten by mi pomohl.

“Ach jo.” Smutně jsem si povzdechl a všech pět bodů, které jsem dostal, jsem utratil za moudrost. Byla to škoda, ale musel jsem to udělat.

Když jsem to měl za sebou, zamyšleně jsem si prohlédl byliny. Byly zjevně určeny pro úkol, který jsem nedostal. Rozhodl jsem se, že se druhý den projdu po městě a zjistím, kdo úkol zadává.

Co se týče šachové figurky, byl to zřejmě odpad, ale vypadala určitě hezky. Rozhodl jsem se ji prozatím nechat v batohu.

Než jsem si všechno promyslel a zkontroloval, uvědomil jsem si, že už jsme skoro u města. Gunterova mysl byla také zaměstnána, i když se občas trochu potácel; ta bříza mu zřejmě dala zabrat.

Vešli jsme do města a vydali se každý svou cestou.

“Kam jdeš?” Zeptal jsem se Gunthera.

“Na řádovou misii. Musím informovat představeného o tom, co se stalo, podat mu úplnou zprávu o cestě. Řeknu mu i o naší bitvě.”

“Zítra se u něj zastavím. Řeknu mu, jaký jsi byl hrdina a jak dobře jsi bojoval.”

“To nemusíš…” Gunther zrudl a zakoktal se. Znovu mě ohromilo, jak dobrou práci vývojáři odvedli; mohl to být živý člověk. “To co jsem udělal…”

“Samurajové říkali něco jiného,” přerušil jsem ho a Gunther zpozorněl. Samurajové ho očividně fascinovali a jen stěží skrýval, jak je nadšený z toho, co se mu chystám říct. “Pravá statečnost je žít, když je čas žít, a umřít, když je čas zemřít. Dokázal jsi svou statečnost, žiješ čestně a byl jsi připraven zemřít za věc, kterou jsi považoval za správnou. Není nic špatného na tom, když to řeknu tvému přímému nadřízenému.”

“Komu?”

“Představenému.”

Rytíř odkráčel směrem k misii, jeho ošklivě pochroumaná zbroj při každém kroku řinčela, a já jsem se vydal promluvit si se starostou.

“Tak co?” Čekal jako na jehlách a očima stále těkal po mém vaku. “Zabil jsi tu čarodějnici? Opravdu?”

“Ano, ano, zabil. Tady.” Podal jsem mu brýle a knihu.

“Aha, ty máš dokonce i její brýle! To je od tebe moc hezké. Nebo je musíš používat, abys mohl číst knihu?” Starosta je uložil do zásuvky psacího stolu.

Splnil jsi úkol: Zabij lesní čarodějnici.

Odměna:

600 zlatých

700 zkušeností

10% k vaší reputaci ve Fladridge

Čekalo mě ještě jedno překvapení.

Odemkl jsi 24. úroveň!

Body jsou připraveny k rozdělení: 5

To byl ale den!

“No, děkuji. Město je tvým dlužníkem.”

Starosta vstal, podal mi měšec plný zlaťáků, energicky mi potřásl rukou a začal mě svým objemným břichem tlačit ze dveří.

“Hele, opravdu potřebuješ ty brýle?” Probudilo se ve mně plíživé podezření a chtěl jsem si to ověřit.

“Chceš suvenýr?” Starosta mě žertem píchl prstem do hrudi. “Aby ti připomněl tvůj velký čin?”

“Něco takového. Pověsím si to na ledničku jako magnet.”

“Kam?” Starostův obličej vypadal přesně jako Guntherův.

“Na dveře od lednice,” řekl jsem.

“No, nejsi ty nakonec milovník umění!” Starosta mávl prstem připomínajícím klobásu.

“Docela jo.”

“Eh, jak myslíš, tady to máš..”

Otevřel zásuvku, vytáhl brýle a hodil mi je.

“A teď mě budeš muset omluvit. Mám toho tolik na práci! Město čeká.” Starostova tvář zvážněla.

“Souhlasím, je toho hodně. Kdyby se něco objevilo, pošlete mi zprávu.”

Vyšel jsem ven a chvíli uvažoval.

“Víš co? Zítra je taky den a já si msím všechno promyslet.”

Zamířil jsem ke schránce, poslal stehenní chrániče Oygolinnovi a prsten Rodriguezovi. Třeba se jim budou hodit. Věděl jsem, že kdybych je prodal, moc bych za ně nedostal, takže bylo lepší pomoci pár přátelům.

Pak jsem došel do hotelu a usmál se na Lubelii, když jsem vešel dovnitř.

“Vidíš? Nikdy mi nevěř ani slovo.”

“Jak to myslíš?” zeptala se.

“Slíbil jsem, že sem nepřijdu přespat, ale jsem tady. Každopádně se ujisti, že mě do rána nikdo nebude obtěžovat.”

“Vůbec nikdo?”

“Nikdo.”

Vystoupal jsem po schodech do svého pokoje a hodil šachovou figurku do truhly. Pak jsem si přičetl dva body k síle, jeden k intelektu a další dva k moudrosti a odhlásil se ze hry.

Šestnáctá kapitola

Lovec a lovci (část třetí)

Odsunul jsem židli od stolu, spokojeně se protáhl, sepjal prsty za hlavou a prohlížel si své dílo. Na obrazovce přede mnou byla otevřená složka se čtyřmi soubory tam, kde ještě před čtyřmi hodinami byly jen dva. Vypracoval jsem další dva články. No, nejsem si jistý, jestli “vypracoval” je to správné slovo - psaly se prakticky samy. Jeden se mi v hlavě honil už od cesty z Fladridge a stačilo ho jen přenést na papír. (Dobře, napsat ji v textovém editoru.) Jeho pokračování ze mě vyskočilo jako zátka od šampaňského. První se zabýval herními mechanismy: předměty, úkoly, magií. Druhá popisovala samotný svět: geografii, historii, báje a lidové legendy. Bez ohledu na to, že práce byla hotová z 65 procent, a to jsem měl za sebou ve hře teprve něco přes týden. To mě přimělo k zamyšlení. Měl jsem před sebou celý měsíc a při současném tempu bych byl hotov za další týden. Co jsem měl dělat s dalšími dvěma týdny? Musel přece existovat nějaký způsob, jak to obrátit ve svůj finanční prospěch. V hlavě se mi objevila myšlenka…

Každopádně jsem po rychlé interní diskusi o tom, jestli mám poslat oba soubory hned, nebo je trochu rozložit, poslal soubory Mamutovi. Nakonec jsem se rozhodl, že mu udělám radost, a představoval jsem si, jak se jeho šedá hříva třese štěstím. Možná by si i zatančil.

Teď už články rozvířily vody; zkontroloval jsem webové stránky Capital Heraldu a na fórech to vřelo. Překvapilo mě, že první dva články četli všichni, od dětí až po důchodce, zejména střední generace.

Všichni starší pokrokáři se stavěli jednotně proti mně jako autorovi a mým zjištěním. Svůj postoj jsem vyjádřil poměrně jasně: na hrách samotných není nic špatného, ale neměly by sloužit k úniku před problémy reálného světa. Jsou jen rychlým závanem čerstvého vzduchu.

Starší generace a část střední generace mě a celý herní průmysl obviňovala z vymývání mozků mladých lidí, ze snahy držet je dál od občanského života, ze svádění a vůbec ze všeho pod sluncem. Myslím, že mě možná dokonce obviňovali z vypálení Říma, nemluvě o spolupráci s Griškou Otrepjevem[11], zběhlým mnichem, obsazení Moskvy a atentátu na arcivévodu Ferdinanda. Nebylo to nic, co bych předtím neviděl, a byl jsem jen rád, že moje práce získává ohlas.

Překvapilo mě, že mladá generace čte noviny, pro začátek, i když někdo z nich možná náhodou narazil na článek a sdílel ho na fóru; to bych musel prověřit. Nicméně oni i zbytek střední generace se mě a herního průmyslu zastávali. Nemohli přijít na to, co je špatného na tom, že prostě dělají to, co chtějí. Starší generace zemi podělala a pak se obrátila proti nim. Civilní život? Dejte jim raidy a dungeony!

Z toho všeho musel Mamut skákat radostí. Byl tu provoz, byl tu rámus a sledovanost stoupala. Dokonalá bouře.

I já jsem byl samozřejmě nadšený. Rychlé vyhledávání mi ukázalo, že mé články byly bezostyšně zkopírovány na asi dvacet dalších webů - netřeba dodávat, že všechny s hrubým ignorováním autorského zákona. Ale popularita byla to, co mě tak nadchlo. V tu chvíli však mé snění přerušil žaludek.

“Mám hlad!” oznámil mi to bez okolků. Uklidňujícím způsobem jsem ho pohladil.

“Dáme do tebe pár klobásků. Možná i tři. S těstovinami!”

Můj žaludek spokojeně zakručel. O vteřinu později se však tato odpověď změnila v kyselou, když zjistil, že jsem ho oklamal. V lednici byla studená pustina, v níž se nacházelo jen sklenice s hořčicí a beztvarý kus něčeho, co vypadalo, jako by to v minulém životě mohl být sýr. Vše doplňovala neduživá snítka kopru.

Podíval jsem se na hodiny a zjistil, že je 21:00. Přesto nebylo co řešit - musel jsem si udělat výlet do obchodu. Fayroll v mém bytě způsobil spoušť. Lednice byla prázdná, všude byl chaos a, jak jsem si uvědomil, vzduch začínal být strašně vydýchaný.

S otevřenými okny jsem si oblékl kabát a zamířil do nejbližšího obchodu a problémy příštího dne jsem prozatím pustil z hlavy. Mému zažívání nepomáhaly.

Probudil mě zvuk zvonícího telefonu. Žádné překvapení, byl to Mamut. Nepřekvapilo mě ani to, že bylo šest hodin ráno.

“Nikiforove, co si myslíš o tom, že bys přece jen napsal osm článků?” zeptal se. Hned na mně vybafl, aniž by řekl třeba “dobré ráno” nebo “doufám, že jsem tě nevzbudil”.

“Ne, Semjone Iljiči, to se nestane.”

“Proč ne? Všichni je milují - jdi na internet a přesvědč se sám. Majitelé novin mě plácají po zádech za dobře odvedenou práci. A opravdu…”

“Opravdu, Semjone Iljiči, dokonalé je vždy nepřítelem dobrého. Nechceme nic přehánět. Prostě počkáme půl roku a vrátíme se k dalšímu cyklu, který na tento naváže.”

“Možná máš pravdu,” zabručel Mamut a odmlčel se. “Když o tom tak přemýšlím, je to skvělý nápad. Vypadá to, že ti ještě nějaké mozkové buňky zbyly! Jo, a jakmile skončíš s tímhle cyklem, zamiř do účtárny. Majitelé říkali, že ti dají bonus, až budeš hotový. Naše čísla prodeje rostou. Samozřejmě nejen díky tobě, nelichoť si. Pod mým skvělým vedením odvádíme všichni skvělou práci. Ty jsi prostě jen byl ve správný čas na správném místě.”

“Viděl jste, že jsem poslal další dva články?”

“Jo, jeden vyjde zítra, druhý o dva dny později. Takže za pět dní budu potřebovat další

“To zní dobře.”

“Tak zatím.” Mamut zavěsil.

To je ale chlap! Zavolá, vzbudí tě, urazí tě a ještě tě rozčílí kvůli práci. Odmlčel jsem se, abych si vychutnal, že mám tak skvělého šéfa, a skočil jsem do sprchy.

Když jsem se o dvě hodiny později přihlásil, přivítal mě Fayroll jako vždycky - s krásným počasím a zpěvem ptáků za oknem.

Sešel jsem po schodech a mrkl na Lubélii. “Dobré ráno, krásko!”

“Vůbec není dobré!” Půvabná dívka mi odpověděla s vyčerpaným a sklíčeným výrazem ve tváři. “Někdo v noci zabil Janku, našeho pastýře. Kdo by něco takového udělal? Vždyť by neublížil ani mouše.”

“Jak ho zabili? Nožem? Nebo mu rozbili lebku?”

“Kéž by! Jako by ho usmažili. Oblečení měl celé ohořelé a byl celý popálený. Harry Budočnik říkal, že v noci viděl blesky.”

“No, možná do něj prostě uhodil blesk?”

“Jaký blesk, pane? Už dva týdny nebyl na obloze ani mráček. Ne, je tu nějaká černá magie. Jedné čarodějnice jsi nás zbavil a teď je tu další.”

“Vypadá to tak.” řekl jsem zamyšleně.

Podezření, které jsem měl den předtím, dostalo nový smysl.

Vyšel jsem z hotelu a rychle se vydal směrem k misii Řádu slzavé bohyně.

“Musím okamžitě mluvit s představenýmm Hugem!” Prošel jsem dveřmi a vyštěkl na bratra Tsimiskhyho, který seděl za stejným stolem a popíjel něco, co vypadalo jako mléko nebo kefír.

Služba v polovojenských organizacích stačí k tomu, aby změnila i ty nejzarytější úředníky. Bratr Tsimiskhy vyskočil ze své stoličky, připomínajíc Jackieho Chana, který vyskočí na nohy z polohy vleže. O vteřinu později byl zpátky a rozrazil dveře dokořán. “Představený Hugo je připraven vás přijmout.”

“Dobrý den, sire Hagene.” Představený mě pozdravil ze svého křesla u krbu a kývl hlavou mým směrem.

“Rád vás vidím, mistře. Mám podezření, že vím, kdo je ten zaklínač.” Sotva jsem překročil práh, sdělil jsem mu novinky dnešního dne.

Představený vstal a přistoupil ke mně. “Máš podezření, nebo víš?”

“Ach, to je fráze jak ze špatného románu. Mám pár faktů a několik drobných detailů, které ukazují na jednu osobu. Řeknu vám je a vy se můžete rozhodnout, co si o tom myslíte.

“Jen do toho.” Von Shlippenshtain zkřížil ruce na prsou.

“Včera mi místní starosta zadal úkol, podle kterého jsem měl v nedalekém lese zabít čarodějnici. Však víš, únosy lidí, temné rituály a tak.”

“Jsem si toho vědom. Gunther von Richter mi vyprávěl o tom, jak jsi v zoufalé bitvě zabil tu bytost.”

“Já?” “Ne, to Gunther ji zabil. Bojovali jsme spolu, ale smrtící úder zasadil on. Odvedl opravdu skvělou práci. Pochybuji, že bych to dokázal sám.”

“Ale stejně by to nejspíš nedokázal ani on sám. Oba jste odvedli dobrou práci. Pokračujte.”

“Měl bys Guntherovi dát nějaké ocenění nebo poděkování. Určitě by se mu to líbilo.”

“Dobře, uděláme to. Prosím, pokračujte.”

“Každopádně starosta řekl, že mu musím přinést čarodějnickou knihu kouzel, abych dokázal, že jsem ji zabil. Na tom není nic neobvyklého - ty jsi zabil, teď to dokaž. Ale jde o tohle: jediné, co jsem od čarodějnice dostal, byly její brýle. A myslím, že to je to, co jsem měl použít jako důkaz, že je mrtvá.”

“Jak to myslíš?”

Uf, chlapče. Jak jsem měl vysvětlit NPC, co bylo napsáno v úkolu?

“Bylo tam vyryto. ‘Brýle čarodějnie’.”

“Dobře, a?”

“U té knihy nic takového nebylo. Vypadalo to, jako by byla v rodině té čarodějnice už celé věky, předávala se z generace na generaci. A tu starosta chtěl. Na brýlích mu nezáleželo, ale potřeboval by je, aby zdůvodnil výdaje městské radě. Koneckonců by také chtěli důkaz.”

“Ano, to je zvláštní. Ještě něco?”

“Je. Ta kniha obsahovala všechna kouzla, která Frida znala. Nejsilnější a nejúčinnější byl blesk, který vrhala z rukou. A slyšel jsi, že byl včera v noci zabit pastýř? Slyšel jsi, jak ho zabili? Starosta se dokonce zmínil, jak moc neměl pastýře rád; sám jsem ho slyšel. To všechno jsou jen nepřímé důkazy, ale…”

Dokončil jsi úkol: Černokněžník ve stínech.

Úkol: Zjistěte něco o černokněžníkovi žijícím ve Fladridge nebo na jeho předměstí a předejte informace Hugovi von Shlippenshtain.

Odměna:

600 zkušeností

“To je nepřímé, máš pravdu.” Hugo se procházel po místnosti a třel si spánky. Napadlo mě, že kdyby neměl knír a do pusy byste mu strčili dýmku, byl by jako ztělesněný Sherlock Holmes. “Ale stejně to vykresluje obraz.”

“Nevím, jestli sis všiml,” pokračoval, “ale spousta lidí ve městě říká, že se starosta za poslední půlrok změnil. Dřív trávil čas povídáním si s lidmi ve městě a bral si na starost hostiny při všech mimořádných událostech a zejména svatbách. Dokonce si dělali legraci, že vaše svatba je platná, jen když je starosta na vaší svatbě. Vždycky dbal na to, aby byly silnice v dobrém stavu. Ale v posledních měsících se mu nechtělo opouštět svůj úřad, nechodil na hostiny a vždycky na všechno říkal, že má moc práce. Myslím, že se dá směle říct, že je to černokněžník.”

Představenýr se zastavil. “Musíme si pospíšit.”

“Proč?” Zeptal jsem se.

“Dostal, co potřeboval, a žil tu jen do té doby, než našel tu knihu. černokněžníci se od čarodějnic liší. Zatímco čarodějnice žijí se znalostmi, které jim byly předány, černokněžníci se stále snaží najít nová kouzla. Získal tu knihu, takže může kdykoli zmizet.”

Hugo otevřel dveře a zakřičel do vedlejší místnosti. “Von Richter! Kde jsi, ty líný, nanicovatý imbecile?”

O třicet vteřin později se rozespalý Gunther potácel po schodech vedoucích do druhého patra. Byl stále jen v dlouhých spodkách, ale v ruce držel meč.

“No, podívejme se na to. A ty, Lairde Hagene, jsi mi tvrdil, že tenhle chodící omyl, který jsme nějak vpustili do řádu, je velký válečník?” Zřejmě jsem už byl “laird”. Představený mě povýšil.

“Alespoň má svůj meč!”

Gunther tam stál, červenal se, mrkal a vypadal, že se chce propadnout podlahou.

“Ano, i když ho nebude potřebovat, aby zabil své nepřátele - ti umřou smíchy, jakmile uvidí tuhle ubohou náhražku rytíře.”

“Dobré ráno, mistře Hugo. Dobré ráno, lairde Hagene.” Guntherovi se podařilo vypustit několik mumlavých slov.

“Pro někoho dobré ráno, pro jiného poslední ráno, pokud se tak hodláš chovat i v budoucnu, von Richtere. Celou noc strávíme tréninkem - obléknout, svléknout. Mám dokonce i zásobu spínačů.” Poslední větu řekl mistr Hugo tónem, který se dal označit za otcovský.

Páni. Hra byla možná virtuální, ale armáda je pořád armáda. Málem jsem se zmínil o hořící zápalce a svém seržantovi, ale rozhodl jsem se to odmítnout. Ten chudák už tak byl v nezáviděníhodné situaci.

“Máš dvě minuty na to, aby ses připravil. Jdu lovit černokněžníka a ty jdeš samozřejmě se mnou. Lairde Hagene, mám na tebe otázku.”

“Ano, mistře?”

“Dopřeješ tomuhle klackovi a mně tu čest být s námi? Jsi dobrý bojovník a čestný druh. Ten tvor bude určitě pěkně silný a já tomu hlavonožci nedávám moc nadějí.”

Máš novou nabídku na úkol: Zabij černokněžníka.

Tento úkol je variabilní odměnou za Černokněžníka ve stínech, úkol, který jsi už splnil dříve.

Úkol: Zabij černokněžníka.

Odměna:

1500 zkušeností

Další odměny: variabilní

Důležité upozornění: Na černokněžníka byste měli pravděpodobně útočit s 2-4 dalšími hráči. Je to monstrum vysoké úrovně, které dalece převyšuje většinu protivníků, které ve Fladridge najdete.

Přijmout?

Wow. Kde jsem měl najít ty 2-4 další hráče? I když, počkej, mohl bych se samozřejmě zeptat nějakých klanových spoluhráčů.

“Mistře Hugo, samozřejmě půjdu. A mám pro tebe nabídku.”

“Tak si to poslechněme.”

“Podle toho, co vím, máme proti sobě silného protivníka a z vašeho řádu máme jen tebe a Gunthera.”

“A bratr Tsimiskyho.”

“No, ano, i když nevypadá, že by si v boji vedl tak dobře. Alespoň takový byl můj první dojem.”

“To je pravda. Je to dobrý písař, ale dát mu do rukou meč…”

“Můžu si promluvit s některými svými přáteli. Myslím, že by tvému řádu rádi pomohli.”

“Jistě, ale to bude trvat příliš dlouho. Než se sem všichni dostanou, černokněžník už bude pryč. A já budu zase na začátku, když se ho budu snažit najít.”

“Moji přátelé jsou ze stejného klanu jako já. Mají dost mocné mágy, kteří je sem mohou poslat velmi rychle. Není to levné, ale…”

“Řád jim to proplatí.” Von Shlippenshtain mu skočil do řeči. “Je to věc cti. Jak rychle se sem vaši přátelé dostanou?”

“Dejte mi pět nebo deset minut a já vám to řeknu.”

Vytáhl jsem seznam svých přátel. Ve hře byli momentálně přihlášeni Rodriguez, Flosi, Reineke Lis a Krolina. Perfektní. První dva by, omlouvám se, nebyli nic víc než potrava pro děla. Ale poslední dva…

Napsal jsem Reinekemu: Ahoj! Nemáš náhodou zájem zabít čarodějníka?

Jeho odpověď byla okamžitá. Černokněžníka? Už jsem viděl spoustu čarodějnic, ale černokněžníka… Jak je silný?

Soudě podle popisu, mnohem vyšší než 27-30. úroveň.

Mnohem vyšší? Nejspíš 65-75. To je hračka. Kdo ještě půjde?

Já, představený Řádu slzavé bohyně a jeden z jejich rytířů. Jsou na 55. a 30. úrovni nebo tak nějak.

Kro je přihlášená, pozvi ji taky. Má takové věci ráda.

Jeden tank navíc by taky neuškodil.

Ale běž. Jsme tu my dva a vy tři.

Myslím to vážně. Lepší být v bezpečí, než litovat.

Dobře. Kde?

Fladridge, mise řádu. Mimochodem, zaplatí za portálové svitky.

Pěkné. Budeme tam za deset minut.

Otočil jsem se zpátky k von Shlippenshtainovi. “Mistře, tři moji přátelé tu budou za deset minut.”

“Skvělé!” Rytíř hlasitě zatleskal. “Půjdu si obléknout zbroj. Von Richtere!”

“Tady jsem, mistře!” Do místnosti vletěl Gunther, který zřejmě stál za dveřmi a bál se vejít.

“Pomoz mi obléknout zbroj.”

Rytíři odešli a nechali mě napospas mým myšlenkám. Proč toho černokněžníka ještě nikdo nezabil? Úkol zřejmě nebyl skrytý, jinak by to bylo uvedeno v popisu. Trocha dalšího přemýšlení mě přivedla k závěru, že všechny úkoly spolu souvisejí. Hráči, kteří šli přímo za starostou, dostali úkol, v němž měli přinést čarodějčiny brýle jako důkaz její smrti. Na knihu by ani nedošlo, protože černokněžníka nikdo nehledal a starosta byl jen starosta. A černokněžníka nikdo nehledal, protože představený dal úkol jen přátelům řádu. Jen hráči, kteří si vzali schopnost místo věcí nebo peněz, byli jmenováni přáteli řádu, a tak bylo to odjakživa. Takže úkol nebyl nikdy aktivován. Celé to byl velký, složitý propletenec.

O tři minuty později se s bouchnutím otevřely vstupní dveře a já uslyšel Krolinin hlas.

“Ahoj, plešoune. Kde je Hagen?”

“Laird Hagen je v kanceláři mistra Huga von Shlippenshtain. Mám mu dát vědět, že jste tady?” Hlas bratra Tsimiskhyho byl zjevně rozčilený. Bylo mi jasné proč, když se sem nahrnulo tolik lidí, kteří se potloukali kolem. Podle toho, co věděl, je možná bude muset později i nakrmit.

“Seď tady, já ho najdu sama.”

Dveře zavrzaly a dovnitř vletěla Krolina.

“Hej, ty už jsi laird? Pěkné!”

Otočila se zpátky ke dveřím a zakřičela skrz ně.

“Hej, plešoune, přijdou další dva, tak je hned pošli dovnitř, až sem dorazí.”

“Ano, krásná paní.” Tsimiskhy zadrmolil opatrně.

Po místnosti se rozléhalo klapání Karolininých bot.

“Tady je to senzační. Krb! Páni, to je ale obrovský medvěd. Pěkná čepel!” Stáhla katzbalger[12] ze stojanu, potěžkala ho v rukou a zkusila pár výpadů. “To je zábavná hračka. Já chci taky!”

Mistr Hugo sešel po schodech, zbroj řinčela. Uviděl Kro a sklonil hlavu.

“Dobrý den, krásná paní. Dovolte, abych se vám představil, Hugo von Shlippenshtain. Odpusťte mi, že neznám vaše jméno a že vás nemohu pozdravit na kolenou, jak bych měl. Jak vidíte, je to tou zbrojí.”

Kro se uklonila a odpověděla.

“Ach, to vůbec nevadí? Já jsem Krolina, kamarádka tohohle človíčka. Těší mě, že tě poznávám! Přicházejí k nám další dva přátelé. Když už o nich mluvíme…” Kro zvedla ukazováček.

“Ahoj!” Ozval se hlas Reineke Lisa. “Hledám svého přítele jménem Hagen.”

“Lisi, tady!” Kro na něj zavolala. “Jsme tu všichni!”

Reineke vešel do místnosti a za ním kráčel další válečník jménem Romuil.

“Ahoj všichni.” Reineke kývl na skupinu. Romuil zamával.

“Mistře.” Reineke se osobně uklonil Shlippenshtainovi.

Ten mu odpověděl stejnou mincí.

“Tak co se děje?” Lis šel přímo k věci.

“Je tu jeden černokněžník, který se vydává za starostu.”. Začal jsem své hlášení. “Musíme ho zabít. Je to docela zlý člověk!”

“Jsi si jistý, že je to černokněžník?” zeptal se Romuil. “Jestli zabijeme NPC, bude z toho peklo!”

“Mám úkol hledat černokněžníka,” řekl jsem, “takže bych řekl, že je devadesátiprocentní šance, že je to on.”

“Jestli máš úkol, tak je to určitě on.” Krolina velkolepě pokývala hlavou.

“Mimochodem, mistře Hugo, moji přátelé ještě ten úkol nedostali.”

“Samozřejmě,” řekl rytíř. “Dámo a pánové, pomohli byste nám zabít toho padoucha?”

Všichni odpověděli kladně.

“Tak ho pojďme zabít.” Hugo skončil řeč.

“Počkejte chvíli,” řekl Lis. “Jestli je to starosta, tak kde je? Na radnici? Jsou tam tuny NPC a mohli bychom někoho omylem zabít. Navíc tam není žádný manévrovací prostor. Ne, potřebujeme plán.”

“Přesně tak!” Gunther se ozval z rohu, kde pokorně seděl. “Lidé by mohli přijít k úrazu!”

Vysloužil si dvě současné odpovědi.

“Von Richtere, kdo vám dal povolení mluvit?” To byl mistr.

“Ach, ten je rozkošný!” To byla Krolina, která právě v tu chvíli spatřila mladého rytíře.

“Přestaň!” A to byl Reineke. “Navrhuju tohle. Všichni půjdeme za městské hradby. U brány je malé políčko před lesem a tam můžeme počkat. Jakmile budeme na místě, někdo, třeba i ten vrátný, ten, co sedí u toho stolu a píše…”

“Bratr Tsimiskhy,” řekl von Shlippenshtain.

“Ano, pak může bratr Tsimiskhy jít říct starostovi, že opouštíte město, a požádat ho, aby vás vyprovodil. Jsi důležitý člověk, takže bude muset souhlasit. A tady…”

“Počkej chvilku,” přerušil jsem ho. “Jak na něj vlastně zaútočíme? Vždyť je to pořád starosta. Mohl by nás všechny uvidět, uvědomit si, že se ho chystáme ošálit, políbit mistra Huga na rozloučenou, zamávat kapesníkem a pelášit zpátky na radnici. Pak by mohl utéct, jakmile se setmí.”

“To je pravda.” Reinekeho to zaskočilo.

“To nebude problém.” Mistr se ozval. “Náš řád má prášek připravený Odešlými bohy. K odhalení pravé identity zlých duchů a nemrtvých stačí pouhá hrstka.”

“Perfektní.” Reineke se napřímil. “Tak se ve dvojicích vydáme k bráně a ty řekni Tsimiskymu, ať jde za starostou.”

Krolina měla otázku. “Proč prostě nepůjdeme všichni společně? Čím víc, tím líp!”

“To je naše strategie, Kro. Párování.”

Naše přátelská skupinka se ocitla před Fladridžskou bránou a diskutovala o nadcházející bitvě, i když jsem měl pocit, že ve skutečnosti nikdo nikoho neposlouchá.

“Půjdeme přímo na něj, Kro bude bojovat zpoza nás,” řekl Reineke a Romuil souhlasně kývl hlavou.

“Já budu bojovat!” Von Shlippenshtain byl neodbytný a prstem poklepal na svou zbraň, obrovský meč s plamennou čepelí.

“To je tvůj kůň? Vezmeš mě na projížďku?” Kro se zeptal Gunthera, který zrudl rozpaky. Přikývl, sklopil pohled a, jak jsem si představoval, litoval, že s sebou vzal Duka.

Mlčel jsem a nespouštěl oči z brány.

Celý obrázek stačil přilákat řadu lidí z okolí, od začátečníků až po hráče vysoké úrovně, kterých bylo ve Fladridge stále dost. Nebylo možné každý den vidět skupinu, jako byla ta naše: tři seriózní hráči, jeden noob, dva NPC rytíři a kůň. Ach, omlouvám se - hřebec. A každý každému něco vysvětloval, přičemž hřebec občas v pozadí frkal.

Jeden trpaslík z klanu Stínám orky, svojí sekerou, dostal nápad. “Vypadá to na Bleskovou akci!”

“Ve hře?” Elf z klanu Lesních dětí o tom nebyl příliš přesvědčen.

“Možná je úkolem zjistit, kdo dokáže převálcovat ostatní?” Drobná elfka z klanu Jezerních víl vypískla svou alternativu.

Objevovali se další a další lidé a každý měl svůj vlastní nápad.

Najednou jsem zahlédl, jak bránou prochází obtloustlý starosta.

“Páni, podívejte, kolik lidí přišlo vyprovodit našeho hrdinu, udatného rytíře a mistra Řádu slzavé bohyně Huga von Shlippenshtain! Je tu celé město, a dokonce i někteří jeho hosté. Nuže, příteli, šťastnou cestu.”

“Správně, proto jsme tady.” Ze ztichlého davu se ozval chichotavý hlas.

Pak ale všichni ztichli, protože si uvědomili, že brzy dostanou odpovědi na své otázky.

Starosta přistoupil k Hugovi.

“Co takhle obejmout se na rozloučenou?” Rozpřáhl ruce. Hugo neztrácel čas a vmetl mu do tváře hrst prášku. Něco zasyčelo, stočily se chuchvalce špinavého kouře a vzduch naplnil pach spálených vlasů. Starosta zmizel a nahradil ho vysoký stařec ve špinavém hábitu. Jeho mastné vlasy rámovaly kostnatou, neoholenou tvář.

“Ach-h, Mikaliho prášek. Tys na to přišel, ty hade!” Černokněžník zaskřípal zuby. Byl to určitě on.

Podíval jsem se na jeho úroveň a zděšeně jsem se zapotácel dozadu. 107!

Reineke se podívala stejným směrem a vyměnila si pohled s Kro a Romuilem. Už jsem nebyl součástí jeho plánů, to bylo jisté. Upřímně řečeno, ani já už jsem si nedělal iluze o tom, že bych se mohl účastnit boje.

“Ano, to jsem udělal.” Hugova odpověď byla vyrovnaná. “Nejspíš bys mě někde po cestě přepadl, kdybych opravdu odcházel.”

“Samozřejmě! Ani nevíš, jakou jsem měl radost, když jsem tu zprávu slyšel. Počkal bych do tmy, dostihl tě a dorazil. Co je s tou tvou bandou chátry?”

“Moji přátelé. Jsou tu, aby se ujistili, že je všechno férové.”

“Férové s černokněžníkem? Nechtěj mě rozesmát!”

“A-ah, je to černokněžník! To je určitě úkol.” Z davu se ozval hlas. “Slyšel jsem o jednom vzácném tady. A jo, jsou do toho zapleteni rytíři z řádu.”

“Skrytý úkol?”

“Ne, sakra. Jen vzácný. Jsou tam prý všelijaké podmínky, ale dostaneš opravdu dobrou odměnu. Jeden můj známý za to dostal něco vzácného.”

Takže moje podezření bylo na místě.

“To si děláš srandu!”

“Vážně!”

“Ale podívej se na toho černokněžníka - žádná procházka růžovým sadem, to je jisté.”

“Jo, úroveň 107. Nejspíš má taky nějaké triky v rukávu.”

“Ale Hromoptáci se na něj připravili - tři vysoké úrovně.”

“Dvacet ku jedné, že Hromoptáci vyhrají!”

“No nejsi ty chytrý! Samozřejmě že se o něj dokážou postarat. Tři ku jedné, že ho dorazí ta kráska!”

“Beru. Pět ku jedné říká, že to udělá ten… Reineke.”

“Souhlasím.”

V davu to začalo trochu šumět, jak se všichni handrkovali a sázeli. Černokněžník a rytíř se na orgie hazardu dívali s překvapením. Kro mezitím neztrácela čas a skočila dozadu, zatímco oba bojovníci kroužili po stranách. Gunter si uvědomil, že boji neunikne, a přivázal Duka k nízko visící dubové větvi.

Černokněžník konečně našel svůj hlas. “Kde jsi našel tyhle šašky?” zeptal se.

Hugo rychle opáčil. “Jsou to lidé, kteří tu žijí. A naši hosté. Tak co, začneme?”

Rytíř uchopil oběma rukama jílec svého meče a zvedl ho nad hlavu.

“Proč ne?” Darebák zavrčel, vystrčil ruce dopředu a vykřikl zaklínadlo.

Fridin blesk byla jedna věc, ale tohle bylo něco úplně jiného. Z dlaní mu směrem k rytíři vyskakovaly pulzy energie. Ten sotva stačil přitáhnout meč před sebe, když ho pulzy roztříštily, vrhly úlomky energie do Hugovy hrudi a odhodily ho na záda.

Vše ostatní se odehrálo v rychlém sledu.

“Neuvěřitelné!” Dav zalapal po dechu a zamručel v odpověď.

“Říkal jsem vám, že má v rukávu nějaké triky!”

“Sakra, přesně jako Saruman!”

“Vážně!”

Prošedivělý mág s dlouhým plnovousem jménem Peronius byl zamyšlenější. “Zajímalo by mě, co to bylo za kouzlo?”

“Jdu na to, Kro. Počkej!” Reineke vykřikl přes rameno, než se přikulil k čarodějníkovi, zasadil mu ránu a kličkoval kolem něj.

“Mistře!” Rozrušený Gunther přiskočil k padlému Hugovi a začal mu odepínat přilbu.

Černokněžník vrhal blesky na Reinekeho, který se jim neuvěřitelným způsobem dokázal všem vyhnout. Do nepřítele se zabodl šíp a brzy ho následoval další, když se do boje zapojila Kro. Černokněžník odskočil a vrhl se k Reinekemu.

“Mám ho!” Romuil vykřikl a udeřil mečem do protivníka, když proběhl kolem něj, jen aby viděl, jak se otočil, chytil další šíp a pokusil se seslat další kouzlo. Než se však stačil vzpamatovat, zaskočila ho Reinekeho rána do zad a šíp do ramene.

Nechal jsem se unést frustrací, když jsem sledoval, co všechno se děje beze mě, a skočil jsem za černokněžníka, abych ho praštil do boku. Odrazill mě ranou do trupu, která mě poslala pět metrů dozadu. Můj ukazatel zdraví zčervenal.

Někdo z davu na mě zakřičel. “Vyvázl jsi snadno, příteli!”

To bylo jisté. Proč jsem do toho strkal nos? Vždyť jsem ani nechtěl!

Reineke a Romuil dál mlátili černokněžníka meči a Kro ho zasáhla dalším šípem. Už to vypadalo, že půjde k zemi, když tu náhle vyskočil, vyštěkl zaklínadlo, vystrčil paže směrem k tankům a odmrštil je zpět do opačných směrů. Aniž by se zastavil, aby si prohlédl své dílo, okamžitě natáhl pravou ruku s nataženým ukazováčkem směřujícím ke Kro a vypustil ohnivou kouli, po které se dusila a kašlala na zemi.

Válečník z klanu Kameníci jásal. “Dokázal to!”

“Ne tak rychle.” Neúnavný trpaslík z klanu Sekerníků nesouhlasil. “Už je v červených číslech, takže jestli se jim ho podaří srazit k zemi, tak ho dorazí.”

Černokněžník se zasmál, rozhodil rukama a myslím, že byl velmi překvapen, když uviděl, že mu z hrudi trčí hrot meče.

Gunther von Richter, jediný z naší skupiny, který se ještě držel na nohou, stál za černokněžníkem a držel se jílce svého meče. Ten udělal krok dopředu, aby si meč vytáhll ze zad, otočil se na patě a praštil Gunthera přímo doprostřed trupu.

Nemyslel jsem si, že za tím úderem stojí velká síla, ale nebyl jsem příliš daleko, abych viděl, jak se rytířovo brnění roztéká v místě, kde se ho černokněžníkovy ruce dotýkají. Gunther se zapotácel a zhroutil se.

Přesto mladý rytíř odvedl svou práci. Těch deset vteřin, které získal, umožnilo všem ostatním sebrat síly a darebák se otočil zpět na bojiště jen proto, aby se mu šíp zaryl do hlavy a dva meče se mu zařízly do žeber. Jeho zdraví bylo téměř pryč. Reineke zvedl meč, aby ho dorazil.

“Počkej!” Byl to Hugo von Shlippenshtain. “Je můj!”

Reineke sklonil meč.

Mistr přistoupil k umírajícímu zaklínači a zvedl Guntherův meč.

�A to jsi říkal, že tě nezabiju.” Starý rytíř se zadíval na svého nepřítele.

“Kdybys neměl svou smečku psů, nikdy bys mě nezabil. To ty bys místo toho umíral!”

“Není to smečka a nejsou to psi,” odpověděl představený. “Jsou to moji přátelé.”

A zabořil meč do černokněžníkovy hrudi.

Kapitola sedmnáctá

U ohniště

Odemkli jste 25. úroveň!

Body jsou připraveny k rozdělení: 5

Hra si nemohla vybrat horší čas.

Odemkli jste 26. úroveň!

Body připravené k rozdělení: 5

Ale no tak!

Zběsile jsem listoval oznámeními o úrovních. Bylo jich docela dost - šest… nebo dokonce sedm. Říkal jsem si, že se k nim můžu vrátit a přečíst si je později.

Splnil jsi úkol: Zabij černokněžníka.

Zabil jsi černokněžníka, jdi si promluvit s Hugem von Shlippenshtainem, abys dostal odměnu.

Odměna:

1500 zkušeností

Další odměny: variabilní

To znělo skvěle, ale ani na to jsem zrovna neměl čas.

Pokusil jsem se vstát. Ten zarostlý prevít mě pořádně dostal. Nohy se mi třásly a hluboko uvnitř jsem začínal cítit jakousi příjemnou poddajnost. Dopotácel jsem se ke Gunterovi, který ležel nehybně a bez života obličejem dolů na zemi.

“Hej, kámo, co se děje?” Otočil jsem ho. Skrz díru v jeho hrudním plátu jsem viděl zubatou ránu, která vypadala, že mu sahá skoro až k srdci. Nebo snad plíce? Nebyl jsem patolog.

Gunther téměř neslyšně zasténal a něco zamumlal.

“Co je?” Naklonil jsem se přímo nad něj.

“Je mrtvý?”

“Kdo, ten ďábel? Ano, samozřejmě. Mistr Hugo mu vyřízl do hrudi pořádnou díru.”

“To je dobře. Teď můžu umřít i já. Jako samuraj.”

“O čem to mluvíš?”

Podíval jsem se na dav stojící u Fladridžské brány a poslouchal, co se tam povídá.

“To je tak super! Něco takového nebylo ani při raidu na Klaternah.”

“Vážně. Počkej, kdo si vsadil na toho chlápka s knírkem?”

“Já ne.”

“Já vsadil na toho sexy.”

“Nikdo nesází na NPC!”

“Ve skutečnosti na něj vsadil Ruslan ze Sběratelů. Všichni si vybírali favority a on řekl, že to udělá NPC.

“Ale co ta kořist?”

“Tu dostanou hráči.”

“Ne, to není možné. Nikdo nevsadil na NPC.”

“To je šílené - nikdo nevyhrál.”

“Ha, někdy všichni odejdou s prázdnou.”

Trpaslík, který byl očividně v obraze, na celou věc přišel. “Měli jsme si vsadit na to, jak dlouho jim bude trvat, než toho chlápka zabijí.”

Elfka mu to oplatila. “Zpětný pohled je 20-20.”

“Dobře, představení skončilo. Vrátíme se do města.”

Skupina se pohnula a dala se do pohybu směrem k bráně.

Zakřičel jsem na jejich vzdalující se postavy. “Hej, počkejte! Uzdravte někdo Gunthera!”

Hráči se zastavili a podívali se na mě.

“Zbláznil ses?” Trpaslík na mě zíral a kroužil krátkým tlustým prstem kolem spánku. “Je to NPC!”

“Je to dobrý chlapík a včera mi zachránil život. No, a dneska nám taky pomohl.”

“Vážně, kluci. Jeden z vás je nejspíš léčitel.” Kro se ozvala na podporu, zatímco se prohrabávala zaklínačovou mrtvolou. “Gunther je roztomilý a slíbil mi, že mě sveze na svém koni.”

“Ale no tak. Umře a hned zase ožije. Možná ne tady, samozřejmě, ale stejně…” Trpaslík stál na svém.

“Tenhle ne. Jeho druh po sobě nechává jen amulety,” odpověděl jsem sklesle. “Fajn, jestli ho nikdo nechce z dobroty srdce vyléčit, rád zaplatím.”

“Klid,” řekl klidně šedovousý Petronius. “Já to udělám.”

Přistoupil ke Gunterovi, natáhl ruku a zašeptal zaklínadlo.

Do Guntherovy hrudi se zabodl modrý paprsek světla a rytíř se mírně zachvěl.

“Hotovo. Zdravý jako řípa,” řekl mág.

Radostně jsem se k němu otočil. “Kolik ti dlužím?”

“Dnešní děti se starají jen o peníze. Ty nejsou všechno, dokonce ani v tomhle světě.” Mág vyčítavě zavrtěl hlavou. “Některé věci nemají cenovku.”

Gunther se nadzvedl na loktech, sklonil hlavu a studoval zející díru 1 v hrudi.

“Slyšel jsem o mázích, kteří hojí rány tak dobře, že ani není vidět, kde byly, ale nikdy jsem si nemyslel, že to uvidím. A už vůbec ne na sobě. Děkuji ti!” Vyskočil a uklonil se Petroniovi.

“Žádný problém.” Očividně dojatý Petronius se usmál. “Od toho jsme tu my mágové.”

“Můžeš mi opravit i tu díru v náprsním plátu?” zeptal se rytíř nesměle. “Jde o to, že mi ho dal otec, a kdyby zjistil, že jsem se o něj dobře nestaral…”

“Nebuď hloupý, rytíři!” Petroniův tón byl ostrý, ale z jeho tváře bylo znát, že si Gunterovu naivitu užívá.

“Chtěl bych ti, moudrý, jménem svým i našeho řádu poděkovat za záchranu života toho hlupáka.” Hugo von Shlippenshtain k němu přistoupil. “Věz, že v Řádu slzavé bohyně budeš vždy vítaným hostem.”

“Jsem polichocen a vděčný.” Mág sklonil hlavu. “S tím se však musím rozloučit.”

Petronius kývl na nás všechny, protože zbytek naší skupiny lovců čarodějnic se připojil k Hugovi, Gunterovi a mně, a otočil se směrem k Fladridge. Zbytek davu už se vydal tím směrem a trpaslík stále mluvil o tom, že když budete léčit NPC, přestanete zabíjet i gobliny. Brzy bychom všichni nebyli nic víc než farmáři pěstující tuřín a tabák. Trpaslíci budou vždycky trpaslíky.

“Rád bych vás všechny pozval do misie řádu,” řekl mistr Hugo. “Oslavíme naše vítězství a dořešíme nějaké nedodělky.”

“Vteřinku, nech mě odvázat Duka.” Gunther přeběhl k dubu, kde už jeho hřebec unaveně čekal.

“Hej! Slíbil jsi, že mě vezmeš na projížďku!” Kro se za ním rozzlobeně rozběhla. “Bylo by to pryč, kdybys umřel. Ale jsi tady, takže muž musí držet slovo! No, dobře, ne muž. Ano, chápu, nejsi muž, jsi rytíř.”

“To je směšné.” Reineke zavrtěl hlavou. “Mistře, máte na misii nějaké pití?”

“Tsimiskhy!” Von Shlippenshtain na mladšího bratra zavrčel, jakmile prošel dveřmi. “Přineste mi do kanceláře naše nejlepší víno pro mě a mé přátele.”

Písař, který zřejmě pozoroval celou bitvu, nějak seděl u svého stolu. Stoicky si povzdechl, ačkoli pro víno se vydal bez odmlouvání. Vypadalo, že je někde ve sklepě.

“Až po vás, přátelé.”

Necelou hodinu po odchodu do bitvy jsme se opět ocitli v útulném pokoji. V krbu opět praskal oheň. V rukou jsme drželi poháry s vínem, i když jsme měli stále pocit, že k bitvě vlastně nikdy nedošlo.

Také Kro a Gunther tam nebyli. Kro se projela na koni a svými otázkami přiváděla Gunthera k šílenství. “Máš nějakou přítelkyni? Měl jsi někdy?” A měla pro něj i spoustu historek. “Tak se na mě vrhl a já ho praštila mečem do ksichtu - bum!” “Promiň, červenáš se. Jsi tak rozkošný!”

“To byl ale čaroděj. Úroveň 107 není žádná legrace.” Romuil jí náhle skočil do řeči. “Když nás odrazil do stran a praštil Kro tou ohnivou koulí, myslel jsem, že je po nás. Nebýt toho tvýho mládence…”

“Ano, von Richter si vedl obdivuhodně. Za rok nebo dva ho doporučím na kapitulu řádu. Proto jsem na něj tak přísný - tam to bude mít těžší. Nejvyšší mistr je tyran a Tajný strážce taky není žádný dobrák. Bude vyslán přímo do centra moci moci. Doufám, že bude připravený.”

“To je jisté.” Reineke vydechl. “Jen se obávám, že i ty budeš pro něj hračkou, až se vypořádá s Kro.”

“Je to milá dívka a dobrá bojovnice,” řekl mistr. “Viděl jsem, jak se zvedla, když ji zasáhla ta ohnivá koule. Usmívala se.”

“Nemyslím si, že to byla jen statečnost. Není to zrovna nejblýskavější nástroj v sadě.” Reineke se ušklíbl.”I když, abych byla spravedlivý, všichni jsme toho chlapa podcenili. Ještě že mě Hagen přesvědčil, abych vzal dalšího tanka, jinak kdo ví, jak by to dopadlo. Nejspíš by nás všechny zabil a utekl by.”

“Ne, neutekl by,” řekl jsem. “Všichni, co tam byli, by se na něj vrhli a zabili ho, jen aby viděli, co se stane.”

“Souhlasím.” Reineke přikývl. “Hráči mají svou vlastní politiku, bez ohledu na to, co se píše v novinách. Jde jen o to, že jejich politika se liší od politiky vlády. No, řekněme to takhle: je v jiné dimenzi.”

Romuil se zasmál. “Jsi sjetý jako drak! Mám na tebe dvě otázky. Zaprvé, kde bereš tak silnou trávu? A za druhé, jak si najdeš čas na její kouření?”

Reineke a já jsme se smáli s ním. Von Shlippenshtain se diplomaticky usmíval, zřejmě vtip nepochopil.

“Kluci, ten koník je neuvěřitelný!” Kro vletěla do místnosti jako malý uragán. Za ní stál Gunther a bylo vidět, že toho má plný brejle.

Kro se otočila k mistru Hugovi. “A tvůj Gunther je báječný! Mimochodem, může mě prohlásit dámou svého srdce? Víš, dělat na mou počest statečné činy, chválit mě v různých zemích, všem říkat, že jsem nejkrásnější v celé zemi, a tak podobně? Jako normální rytíř?”

“To není zakázáno.” Von Shlippenshtainova odpověď byla poněkud vyhýbavá. “Pokud o to sám stojí.”

“Ten do toho nemá co mluvit? Kro dostala nápad a nehodlá se ho vzdát. Gunthere, prostě s tím souhlas a udělej, co ti řekne,” pravil Reineke.

Gunther, který byl ze skutečně děsivého výrazu Kroiny tváře spíš vyvedený z míry než vyděšený, spěšně oslovil skupinu. “Ano, hrdě oznamuji, že od této chvíle je lady Krolina dámou mého srdce. Budu si vážit její náklonnosti, a pokud to bude nutné, zemřu pro její čest a pro její úsměv.”

“To je tak sladké!” Dáma jeho srdce byla dojata a sepjala ruce na prsou. “Milý von Richtere, dávám ti svůj polibek a na památku…” Kro hrábla do kapes a vylovila svazek drobných pamlsků: peříčka, náušnici, část kuřecí kosti, malý diamant a několik lepkavých bonbónů. “Na památku… Ach! Moje sponka do vlasů!”

Strčila ruku do své dlouhé hřívy a vyhrabala lesklou sponku osazenou drahokamem.

“Přivaž si ji k nějakému provázku a nos ji na hrudi. Tak si na mě vzpomeneš, až ji ucítíš nebo uvidíš.” Kro ze sebe vydala emotivní vzlyk.

“Samozřejmě, krásná paní.” Richter poklekl na jedno koleno a přijal od ní sponu do vlasů.

Když vstal, Kro ho políbila na tvář a utřela si povinně slzu z oka - z nějakého důvodu z pravého.

“A s tím přejděme k věci!” Reineke tleskl rukama a ukázal směrem k nám. “Krolino, prosím, řekni všem přítomným, co jsi získala ze zaklínačova těla. Viděl jsem, jak ho prohledáváš!”

“Já jsem ho neprohledávala - já jsem sbírala plody svého vítězství.” Důstojně si odfrkla.

Romuil jí skočil do řeči, aby ji opravil. “Našeho vítězství.”

“Našeho vítězství.” Kro se nehodlala hádat a místo toho začala počítat na prstech. “Dobře, tak se na to podíváme. Byla tam kouzelná kniha, pět tisíc zlatých, dva prsteny a to je všechno.”

Von Shlippenshtain vyskočil. “Když už mluvíme o zlatě, právě jsem si vzpomněl na svůj slib, že vám uhradím náklady na vaše portály do Fladridge.”

“Prosím tě, nezmiňuj se o tom,” řekl Lis pevně. “Jsme teď přátelé ve zbrani, takže… Navíc zlato, které jsme dostali od černokněžníka, nám to víc než vynahradí a ještě nám pět set zbyde. Ty si mimochodem nesmíme zapomenout rozdělit.”

“No, když už je to zlato za námi, pojďme probrat tu knihu,” pokračovala Kro rázně.

“Chtěl bych tě požádat, abys mi tu knihu dala. Ani já, ani von Richter, ani náš řád nežádáme a nebudeme žádat žádnou jinou část kořisti.” Von Shlippenshtainův hlas byl tichý, i když velmi zřetelný.

“Tak moc ji potřebujete?” Kro se na něj podívala s vážností v očích, kterou jsem nečekal.

“Stvořilo ji zlo, sloužila zlu a zlo ji tu zanechalo. A už nikdy se nesmí dostat do rukou zla.” Tón starého rytíře byl stále stejně jemný.

Romuil se ozval, ačkoli se nedíval na nikoho konkrétního ani ho neoslovoval. “V takové knize je nejspíš spousta kouzel z temné strany, přičemž osmdesát nebo devadesát procent z nich je určeno pro boj.”

“Vezmi si ji.” Krolina podala starému rytíři tlustý svazek. “Pokud budu muset, budu se klanové radě zodpovídat sama.”

Kniha byla tlustá a stará, s červenou koženou vazbou a bronzovými sponami. Mistr Hugo ji potěžkal v rukou.

“To je zvláštní,” řekl jsem. “Myslel jsem, že jsem mu včera dal jinou knihu.”

“Dal jsi mu jinou knihu.” Von Shlippenshtain se na mě podíval. “Říkal jsem ti, že černokněžníci sbírají vědomosti. Najdou magické knihy a jiné dokumenty se zaklínadly a pak provedou rituál znovusjednocení. Vědomosti ze všech různých zdrojů shromáždí ve svých magických knihách.”

“To dává smysl.” Přikývl jsem.

“Tohle,” řekl Hugo a potřásl svazkem v rukou, “je kvintesence zla. Dá se s ním dělat jen jedna věc.”

Ještě jednou s ním zatřásl, než ho hodil do krbu. Oheň vzplál, zasyčel, zezelenal a… kniha byla pryč. Von Shlippenshtain se zamyšleně podíval a posadil se do křesla.

“Kašlu na knihu,” řekl Reineke, který se také díval na krb. “Vždyť tady žádná kniha nikdy nebyla. Je to tak, Romuile?”

“Cože?” Romuil zíral stejným směrem. “O čem to mluvíš, Lisi?”

“Pěkně provedeno!” Krolina zatleskala. “Konec dobrý, všechno dobré.”

“Samozřejmě,” usmál se Reineke. “A co ty prsteny?”

“Ale no tak!” Kro viditelně splaskla. “Doufala jsem, že na to zapomeneš. Jsou hezké. Jeden je vzácný, pro mágy, se čtyřmi atributy. Ten druhý… Lis, prosím tě, ten je tak skvělý a je pro lučištníky. Podívej!”

Vytáhla ho.

Prsten větru a jisker

+15 k obratnosti

+10 k výdrži

+11% k přesnosti

+13% poškození způsobené schopností Trojitý úder.

+9% šance na kritické poškození při použití schopnosti Přímý průchod

Výdrž: 330/330

Pro třídu: lučištník

Minimální úroveň pro použití: 65

“Odevzdáš to do klanového skladu,” řekl Reineke ostře.

“Ale Lissie, prosím! Je to pro schopnosti, které používám. Prosím, prosím, prosím?”

Lis toho měl konečně dost. “Ach, přestaň s tím! Můžeš si ho nechat, ale prsten pro mágy odevzdáš.”

“Samozřejmě. Jsi nejlepší!” Kro políbila Lise na tvář.

Gunter se zamračil z rohu, kde seděl.

“No,” řekl von Shlippenshtain, který se znovu zvedl ze židle, “teď je řada na mně, abych rozdal nějaké odměny. Černokněžník je mrtvý!”

Za splnění úkolu Zabít čenokněžníka získáváte:

1500 zkušeností

Další odměny: různé

Uslyšel jsem další cinknutí. To je ale den!

Odemkl jsi 31. úroveň!

Body jsou připraveny k rozdělení: 5

Fantastické. Úroveň 31 byla mnohem lepší než úroveň 22, kde jsem se zasekl na tak dlouho.

“Také bych rád odměnil každého z vás zvlášť. I když… mám pro vás všechny ještě jednu odměnu.” Hugo mávl rukou. “Promiňte mi mou troufalost, ale za odměnu považuji i přátelství s Řádem slzavé bohyně.”

“Samozřejmě, mistře,” přikývl Reineke. “Pro mě i mé přátele je to obrovská čest.”

Mistr Hugo se podíval na našeho vířícího derviše, který byl momentálně v klidu. “Paní Krolino, s potěšením vám předávám svitek, který se zde ve Fladridgeově misii uchovává od nepaměti. Obsahuje schopnost nazvanou Skrz zdi, která se vám jako lučištnici bude hodit.”

“Děkuji!” Zatančila malý taneček. “O tom jsem nikdy neslyšela!”

“Pokud vím, dává tvým šípům neuvěřitelně ničivou sílu. Rád bych ti také osobně předal tento katzbalger. Vím, že se ti zalíbil.”

“Děkuji ti. Opravdu, děkuji!” Kro se otočil čelem k nám. “Schopnost, nádherný meč a můj vlastní rytíř. Já mám takové štěstí!”

“Celý řád má štěstí,” řekl von Shlippenshtain s vědoucím úsměvem, který částečně zakrýval jeho knír. “Až se o tobě dozvědí mladíci z našeho řádu, jistě budou chtít zaujmout místo von Richtera ve tvém srdci. Mám podezření, že tvůj úsměv bude příčinou mnoha soubojů.”

Gunther se zamračil ve svém koutě a ponořil se hlouběji do svých myšlenek.

“A teď vy, pánové.” Hugo se podíval na Reinekeho a Romuila. “Dávám vám meče. Oba byly určeny pro bojovníky našeho řádu a jsem si jist, že ve vašich rukou budou sloužit jen dobré věci.”

“Páni,” vypískl Romuil. “Elita!”

“Jo,” potvrdil Reineke. “Děkuji ti, mistře. Věz, že naše meče i meče celého klanu Hromových ptáků budou vždy připraveny pomáhat Řádu slzavé bohyně.”

Von Shlippenshtain se obrátil ke mně. “A pro tebe, můj příteli, bych rád začal tím, že ti dám tohle.”

Sundal ze stěny štít a podal mi ho.

“Patřil velkému rytíři, jednomu ze zakladatelů našeho řádu. Legendy říkají, že mu ho darovala sama bohyně. Dala mu také meč, ale ten se bohužel ztratil. Derek von Lichtenshtain je legendární postavou našeho řádu, protože vzešel z prostého lidu, naučil se způsobům rytíře a za své statečné činy a opravdovou velikost ducha byl korunou pasován na rytíře. Byl to mocný muž.”

Za splnění úkolu Zabít černokněžníka jsi získal další odměnu.

Odměna: Štít Dereka von Lichtenshtain.

Štít? Ty jsou vždycky dobré.

Štít Dereka von Lichtenshtain

Patřil jednomu ze zakladatelů Řádu slzavé bohyně a říká se, že mu byl darován bohyní.

Ze sady Štít a meč

Sada obsahuje:

Štít Dereka von Lichtenshtain.

Meč Dereka von Lichtenshtain

Ochrana: 880

+22 k síle

+30 k výdrži

+32 % k úhybné schopnosti

+14% k šanci na kritický zásah

+7% zlata uloupeného z mrtvých nepřátel

+24% rychlost obnovy životní energie

+18% rychlost obnovy many

+12% zkušeností získaných za zabití nepřátel

Trvanlivost: 1160/1160

Minimální úroveň pro použití: 45

Pro třídu: válečník

Nelze ukrást, ztratit ani zničit.

Používáním kompletní sady se odemknou následující bonusy:

schopnost Záblesk světla

Schopnost Krvavé znamení

schopnost Životodárný strom

+15 % k šanci na získání předmětů z mrtvých nepřátel

+17 % zlata získaného z mrtvých nepřátel

“Páni,” řekl jsem. “Legendární. Super!”

Hugo zvedl obočí, protože mi nerozuměl. O vteřinu později klesly zpátky dolů - moudrý stařec pochopil a pochopil správně.

“Legendární?” Reineke se zeptal. “Všichni jsme měli štěstí. Vážně. Pro jakou úroveň to je?”

“Pětačtyřicet. A neodevzdám ji do klanového skladu!”

“Samozřejmě že ne. Odevzdat spravedlivou odměnu do klanového skladu? Za koho nás máš?”

Hugo si odkašlal. Otočili jsme se k němu.

“Ale to není všechno. Lorde Hagene, rád bych vás oficiálně pozval do Řádu slzavých bohyň.”

Byl jsi pozván do Řádu slzavé bohyně.

Pokud budeš souhlasit, staneš se členem řádu a získáš následující bonusy:

+12 k síle

+6 k moudrosti

+88 ke zdraví

+3 % získaných zkušeností

+7 % poškození způsobené všemi typy zbraní

+5% šance na nalezení vzácných a skrytých úkolů

Další:

Získáte přístup ke skrytým znalostem řádu a s největší pravděpodobností odemknete řetězce vzácných a skrytých úkolů.

Poznámka:

Do Řádu slzavé bohyně bylo dosud pozváno pouze 75 hráčů. Z nich pouze jeden přijal.

Omezení: K řádu se připojíte na straně dobra. Páchání zlých skutků způsobí, že tvá pověst v řádu klesne, a pokud klesne příliš, budeš z řádu vyloučen a prohlášen za jeho nepřítele.

Přijmout?

“To je šílené!” Reineke si vyměnil pohledy se svými přáteli. “Přidat se k NPC řádu? O tom jsem nikdy neslyšel…”

Stál jsem tam, ztracený v myšlenkách.

Osmnáctá kapitola

Volby

Přemýšlel jsem, proč všichni ostatní odmítli. Tedy, věděl jsem, proč bych já odmítl von Shlippenshtainovu nabídku, ale proč to udělali ostatní? Ze stejných důvodů, jako jsem se chystal já, nebo z jiných? A pokud měli jiné důvody, jaké to byly? Obzvlášť mě zaujala ta jediná osoba, která souhlasila, že se přidá. Nejspíš byl skutečnou studnicí informací a někde se procházel.

“Děkuji, mistře Hugo, ale musím odmítnout. Mám k tomu docela pádné důvody a také musím dodržet některé sliby, které se příliš neslučují s posláním řádu. Zejména dvě okolnosti mi brání vstoupit do vašeho řádu. Alespoň prozatím.”

Rytířova tvář zesmutněla. “Budu upřímný, tvá odpověď mě zklamala. Náš řád by získal vynikajícího bojovníka a dobrého člověka, kdyby ses k němu přidal. Uděláme to takhle: Nechám pozvání otevřené. Pokud se v budoucnu rozhodneš, že se k řádu můžeš přidat, prostě mě přijď vyhledat a řekni mi, že jsi připraven. Vyhovuje ti to?”

“Rozhodně,” řekl jsem. “Bylo by mi ctí, ale není problém, že jsem členem Hromových ptáků?”

“Samozřejmě že ne.” Hugo byl v tomto bodě pevný. “Tvůj klan je tvůj klan a tvůj řád je tvůj řád. Kromě toho můj řád a tvůj klan nyní udržují velmi přátelské vztahy, nemám pravdu?”

Ujistili jsme von Shlippenshtaina, že ano, hráči a NPC jsou přátelé navždy, a všichni jsme mysleli každé slovo vážně.

Pak jsme si ještě jednou připili na náš úspěch a rozešli se věnovat dalším záležitostem. Jaký mělo smysl vysedávat? Práce byla hotová, každý dostal svou odměnu a byl čas jít.

Venku na ulici byl život ve Fladridge stejně obyčejný jako vždycky: děti si hrály, staré dámy nosily vodu ve vědrech a hráči se proháněli na všechny strany. Jediné, co vybočovalo z řady, byl vzteklý křik vycházející z vedlejší hospody.

“To jako vážně? Léčení NPC! Pojďme… pojďme… pojďme najít nějaké pandy, které umí kung-fu, a pusťme je do hry taky. Proč ne? Dáme jim vlastní kontinent! To si ze mě dělají srandu…”

“Pořád na tom dělá.” Reineke zavrtěl hlavou.

“Ále, on se nacpe a usne,” řekla Kro klidně. “Tak jo, kdo kam půjde? Já jsem na cestě do Hostigu.”

“Já jedu do Gorrintu. Potřebují mě nějací přátelé,” odpověděl Romuil.

“Nejdřív musím do hotelu,” řekl Reineke. “Hagene, nechceš jít se mnou?”

“Samozřejmě,” řekl jsem. “Já tam jdu taky.”

“A pak kam?” zeptala se Kro. “Ve Fladridge pro tebe na tvé úrovni už nic jiného nemají.”

“Nejsem si jistý,” odpověděl jsem upřímně. “Všichni mě tlačí na východ.”

“Kdo je to ‘všichni’?” zeptal se Reineke.

“No přece všechny NPC.” Máchl jsem rukou kolem. “Instruktor a taky Gunther - běž na východ.”

“V tom případě musíš jít na východ,” řekl Reineke, jako by vynášel rozsudek.

“Rozhodně.” Romuil jeho názor podpořil a Kro souhlasně pokývala bláznivou hlavou.

“Podávej, ve hře si vždycky vybíráš vlastní cestu a rozhoduješ se sám.” Reineke se bez humoru usmál. “Kam půjdeš, jak tam půjdeš, s kým půjdeš a proč. Jen ty se můžeš rozhodnout, jestli chceš být temný elf, nebo zlodějský půlčík. Před chvílí ses například rozhodl. Tisícům a tisícům hráčů se ani nesnilo, že by se mohli přidat k nehráčskému řádu -jsou mnohem lepší než jakýkoli klan. A ty jsi je odmítl, což je tvé právo. Ani klan, ani já se tě nikdy nebudeme ptát proč, ačkoli tvůj vstup by pro nás byl nesmírně cenný: přístup k informacím, přístup do řádových skladů a armáda spřátelených bojovníků. Ale odmítl jsi je a máš na to plné právo. Hra se skládá z takových rozhodnutí, velkých i malých. Rozhoduješ se sám a neseš za svá rozhodnutí odpovědnost.”

“Proč, proč?” Prostě proto. Samozřejmě by to bylo skvělé, ale ne s omezeními, která jsem měl. Cokoli, co bych udělal v kolonce “mínus”, by poškodilo mou pověst. Do této kategorie patří i lži, a já jsem byl neustálý a ochotný lhář. Koneckonců to byla moje profese. Kati sekali hlavy, včelaři chovali včely, květináři pěstovali květiny a já lhal. Dobře, fajn, ne pořád, ale nikdy jsem opravdu neříkal pravdu. Byl jsem novinář a novináři nikdy nemluví celou pravdu. Vždycky je to lepší nebo horší, než to ve skutečnosti je, protože skutečnost nikoho nezajímá. Už v ní žijeme. A kdo ví, co bych v ní nakonec musel uděla? Možná bych někoho zmlátil nebo zabil. Moje pověst by utrpěla, vzhledem k tomu, že by mě nehodnotil člověk -mohl by něco přehlédnout nebo nebrat v úvahu emoce. Ne, byl by to stroj, který by jednoduše zaznamenával, co se děje. Dříve nebo později, a téměř jistě dříve, by mé hodnocení kleslo pod hranici. Vyhodili by mě z řádu, prohlásili by mě za jeho nepřítele a pronásledovali by mě po celém Fayrollu. A to mají misie v každém městě! Každopádně jsem to nepotřeboval. Výhody převažovaly nad nevýhodami. Kromě toho bych většinu výhod nezískal já, ale můj klan.

“Přesto si hra vyhrazuje právo dávat ti přátelské rady,” pokračoval Reineke. “Jakmile uděláš všechno, co musíš udělat ve své aktuální lokaci, použije NPC, aby ti napověděla a postrčila tě směrem, který pro tebe bude nejlepší a nejzajímavější… z jejího pohledu.”

“Ale jak to ví, co je pro mě nejlepší?” Byl jsem si jistý, že odpověď na svou otázku znám.

“Velký bratr se vždycky dívá!” Kro otevřela oči dokořán.

“V podstatě ano,” souhlasil Lis. Hra nás všechny neustále analyzuje, zjišťuje, které úkoly by se nám líbily, hledá dobrodružství, která by nás bavila - na naší úrovni -, a pak se rozhodne, která cesta je nejlepší. Ale ty se rozhoduješ, jestli tou cestou chceš jít, nebo ne. Musím souhlasit s tím, že východ je pro tebe momentálně nejlepší.”

“Proč?” Zaujalo mě to.

“Pro začátek kvůli tvé úrovni. Většina míst tam má úroveň 32 až 45. Tedy, jasně, mají tam i lokace na vysokých úrovních, a dokonce i raidového bosse. Ale cestou do Selgaru…”

“Selgar?” Zeptal jsem se a položil důraz na druhou slabiku.

“Ne, je to Selgar,” řekla Krolina ochotně. Romuil přikývl. “Největší město na východní straně Rattermarku. Tedy stejně jako tady Aegan. Spousta obchodníků, aukce, stáda hráčů, několik velkých klanů, spousta úkolů. Měl bys tam jít bez ohledu na to, ale kromě toho, jediní lidé, kteří nechtějí navštívit všechny části kontinentu, jsou směšní noobové nebo lenoši. Otázkou je, jak se tam dostat.”

“Přesně tak, o tom mluvím.” Reineke vytáhl mapu. “Podívej, jsou dvě cesty, kterými se můžeš vydat. Nejlepší možností je jít podél řeky Crisny, nebo, jak se jí obvykle říká, Velké řeky. Protéká přes polovinu kontinentu, začíná v Sumakských horách a končí v Bezejmenném moři. Stačí ji sledovat a neztratíš se. Tato cesta je samozřejmě delší, ale cestou chodíš od města k městu a plníš úkoly. Nakonec bys měl být v Selgaru za měsíc nebo měsíc a půl. Po cestě je spousta měst a cesta od jednoho k druhému zabere den nebo méně. Vždycky tam máš co dělat.”

“Jen se ujistěti, že vynechá Snakeville.” Krolina šťouchla prstem do místa na mapě. “Tady.”

“Proč?”

“Je to špatné místo,” řekl Romuil. “Kdysi tam byla vesnice, která se jmenovala Snakeville. Pak se před třemi lety dva klany pustily do války. Někdo něco neudělal - někomu šlápli na kuří oko nebo co… Každopádně se do sebe pořádně pustili.”

“A co se stalo?”

“Pak,” pokračoval Reineke, “jeden z klanů začal prohrávat. Jejich mág, zřejmě neuvěřitelně mocný, seslal Univerzální potopu. Je to kouzlo, které spustí vodu, která se valí z nebe jako, já nevím… jako z vědra. Ne, spíš jako z hadice - tuny vody po dlouhou dobu. Ale něco musel přehlédnout, protože celá ta povodeň se přehnala přímo přes Snakeville.”

“A?”

“A spláchla ho do řeky. Celou vesnici. I se střechami, studnou, kravami a NPC vesničany. Všichni se utopili. Zůstaly jen komíny. No, a pitoreskní trosky domů.”

Kro mu skočila do řeči. “Admini zuřili. Přidali pravidlo, že se nesmíš poškodit NPC, pokud to není součástí scénáře, a také další pravidlo proti rozsáhlým bojům ve městech, vesnicích a vlastně všude, kde žijí lidé. A ty tresty, které přidali… sakra.”

“Administrátoři také rozpustili oba tyto klany a učinili je zodpovědnými za katastrofální ztráty a oběti v herním světě, přestože je to všechno jen snůška kódů,” řekl Romuil na závěr. “A pro výstrahu opustili Snakeville. Je to špatné místo. Říká se, že je tam v noci strašně.”

“Jak to myslíš?” Pořád jsem nechápal, co je na tom špatného.

Reineke se znovu zapojil do hovoru. “Vždycky víš, že hraješ nějakou hru, ne? A ať už v ní procházíš čímkoli, nikdy to není tak strašný, ne?”

“Samozřejmě.”

“No, ale když jsi tam, máš problém rozeznat hru od reality. Myslíš si, že když umřeš, nebude to jen ve hře. Alespoň to říkají lidé, kteří tam byli.”

“Ale neřeknou ti, co tam ve skutečnosti je,” potvrdil Kro. “Říkají jen, že je to ‘strašné’. Chtěl jsem se tam jít podívat, ale ještě jsem to neudělal.”

“Zkrátka a dobře, jen to obejdi,” shrnul to Reineke.

“Proč ho posíláš podél řeky?” Romuil ho přerušil a ukázal na jiné místo na mapě, kterou Reineke stále držel. “Mohl by jít přes Foimskou náhorní plošinu.”

“Správně, náhorní plošinu, kde žijí yettiové.” Reineke si odfrkl.

“Je to dvakrát rychlejší. A Amadze ji před dvěma lety přešel sám, a to jeho úroveň taky nebyla tak vysoká.”

“Kdo je Amadze?”

“Zvěd.”

“Přesně tak. A Hagen je válečník. Yettiové budou všude kolem něj a každých pět minut se respawnují. Navíc po náhorní plošině je Gruskatská planina. Musel by se vypořádat s hordami skřetů a vlků.”

“Je to na něm.” Romuil se protáhl a pokračoval. “Každopádně se uvidíme později. Já už jdu.”

“Počkejte, dám vám vaše zlato.” Reineke na vteřinu ztuhl.

Jakmile skončili, otevřel se portál a Romuil do něj vstoupil. Nejspíš jsem si ho mohl přidat mezi přátele, ale z nějakého důvodu se mi nechtělo. Možná to byla jedna z možností, o kterých Reineke mluvil.

“Má v sobě temnou stránku. A mimochodem, s ním a Miuratem se něco děje,” řekla Kro a podívala se na Reinekeho.

“Nemusíme s ním mít nic společného.” Lis mi očima naznačil cestu, čímž Kroovi zjevně připomněl mou přítomnost.

Usoudil jsem, že bude lepší se nevyptávat.

“Lisi, ukaž mi ještě jednou mapu. Jak se tam dostanu a jaký je konečný cíl?”

Lis otevřel mapu a já odhadl vzdálenost, vytáhl herní mapu a pokusil se porovnat obě. Pak jsem aktivoval úkol pro Oginu Východní a zkontroloval červené kolečko. Ukázalo se, že je to asi pět dní chůze od Selgaru, přímo na hranici s pověstnou Gruskatskou plání, kde byli všichni divocí orkové. Byly jich hordy. Romuil měl pravdu: jednodušší by pro mě bylo přejít Foimskou planinu. Ale yettiové…

“Podívej, tady je křižovatka, na kterou musíš jít tak jako tak.” Reineke si zřejmě uvědomil, na co se snažím přijít, a ukázal na město na mapě. “Musíš jít sem, do Montrigu, a to bude trvat dva týdny. Do té doby se rozhodneš.”

“Možná najdeš někoho, kdo půjde s tebou!” Kro se snažila být povzbudivá. “Chceš, abych ti dala svého rytíře?”

“Bohužel, paní Krolino,” řekl Gunther, když scházel po schodech, “ačkoli bych rád šel s lairdem Hagenem, nemohu. Mistr mě posílá k Nejvyšší kapitule do Grondaru, abych jim řekl o smrti zaklínače a dalších novinkách.”

“Grondar. To je někde daleko na jihu.” Krolina se zamračila. “Jak dlouho ti bude trvat, než tam dojedeš?”

“Dlouho. Ale nemám na výběr. Dal mi rozkaz a ten je konečný.”

Krolina se zamyšleně zadívala do noci. “Dovol mi, abych tě vzala s sebou. Vezmu tě portálem do Hostigu, a to ti ušetří zhruba 1500 leguí.”

“To myslíte vážně, paní Karolíno?”

“Ne, dělám si legraci. Běž a sbal si věci.”

“Za tři minuty jsem zpátky.” Gunther vyběhl po schodech zpátky nahoru a jeho brnění při tom řinčelo.

“To je škoda - usnadnil by ti to.” Reineke se na mě podíval. “Dobrá NPC se vždycky hodí.”

“Někdy je opak pravdou.” Usmál jsem se. “Jsi zodpovědný za každého, kdo je v tvé péči. Život je jednodušší, když jsi sám.”

“Ano, jsem si toho vědom. Jen si nenech ujít okamžik, kdy hra přestane být hrou. Když to nepostřehneš, bude to pro tebe později těžší.”

“Udělám, co bude v mých silách.” Věděl jsem, o čem mluví. Čím dál víc jsem o NPC přemýšlel jako o skutečných lidech, a ne jako o digitálních výtvorech. Bylo to nezvyklé, ale docela zábavné. A ne tak úplně zdravé.

“Paní Krolino, jsem připraven.” Gunther seskočil ze schodů a ztuhl před Kro. “Jen sem ještě přivedu Duka.”

“S tím si nedělej starosti,” řekla Kro vznešeně. “Půjdeme najít tvého hřebce a odtamtud se přeneseme. Dobře, kluci, kdyby se stalo něco zábavného, pošlete mi zprávu. Přijdu vás zachránit.”

“Na shledanou, pane Reineke. Sbohem, lairde Hagene.” Gunther sklonil hlavu na rozloučenou.

Bylo to zvláštní, ale za ty dva dny mi ten mladý rytíř a jeho víra v poctivost, přátelství a konečné vítězství dobra nad zlem přirostly k srdci. To bylo rozhodně to nejmenší, v co jsem věřil, když jsem byl mladší…

“Na shledanou, sire Gunthere von Richtere. Myslím, že se naše cesty ještě setkají,” řekl jsem.

“Samozřejmě,” řekl Gunther přesvědčeně a bez stínu pochybností. “Copak jste si myslel, že se nesetkáme? Vy jste na cestě na východ a já se tam brzy vydám. Jen se ujistěte, že tam na mě počkáte. Najdu vás.”

“Určitě počkám,” slíbil jsem. “Nemám kam jít.”

“Jdeme. Mlask!” Krolina nás políbila a odvedla mladého rytíře ke stáji za misií, kde jsme o chvíli později spatřili světla portálu.

“Udatný von Richter byl odtažen jako jehně na porážku,” řekl jsem věcně.

Reineke jen zamručel.

“Takže, do hotelu?”

“Do hotelu.”

Lubelie byla v hotelu a vypadala krásně jako vždycky a podala nám klíče. Všiml jsem si, že se nezeptala, kdo je Reineke, přestože ho ve svém počítačovém životě ještě nikdy neviděla.

“Neodcházej beze mě,” řekl Reineke. “Sejdeme se za deset minut u vchodu.”

“To zní dobře.”

Natáhl jsem se na postel, aniž bych si sundal boty, o čemž jsem já - špinavý prase - vždycky snil, a konečně jsem si rozdělil body.

Bylo jich pětatřicet. Celých pět připadlo moudrosti. Patnáct jsem přidal síle a dalších deset výdrži. Intelekt dostal tři, obratnost dva a byl jsem hotov.

Dále jsem se pustil do třídění všeho, co jsem získal. Kde byla ta super náušnice? A do jakého ucha si ji měl dát? Rozhodně jsem si pamatoval, že plody přinese když se nosí v jednom konkrétním uchu - ale ve kterém? Rozhodl jsem se, že to bude prostě levé. Později si to vyhledám na internetu.

Zbýval už jen zlatý hřeb večera: prsten přátelství Psů smrti. Cítil jsem, jak se měním ve stroj na zabíjení… nejspíš. Jedno bylo jisté: stával jsem se hlavním cílem PKerů.

Dále jsem posbíral všechno, co jsem potřeboval naházet do truhly, a doufal, že toho bude vždycky stejně. Po třiceti odložených zlaťácích na chleba a nějaké pamlsky, jsem zbytek uložil. Pak tu byl štít. Nebyl jsem si jistý, jestli ho budu používat i poté, co se dostanu na 45. úroveň, protože to byl příliš cenný předmět na to, abych ho měl u sebe bez ohledu na bonusy, které s ním přicházely. Navíc… do 45. úrovně zbýval ještě kus cesty a já si zdaleka nebyl jistý, jestli se tak daleko vůbec dostanu. A ani v nejmenším mi nevadilo, že můj klan nevěděl, že mám setový předmět. Rozhodně jsem ho nehodlal odevzdat do klanového skladu. Byl to můj štít, a konec!

Tak kam jsem se tedy dostal, otočil jsem další stránku svého online života?

Základní atributy:

Síla: 128 (80+48)

Intelekt: 13 (8+5)

Obratnost: 19 (12+7)

Výdrž: 100 (55+45)

Moudrost: 15

To není špatné. Jistě, byl jsem trochu jednostranný, ale kostky byly vrženy. Všichni nemůžeme být mágové.

A pak byl čas jít - Reineke už na mě nejspíš čekal.

Měl na mě připravenou otázku, jakmile jsme se potkali na schodišti. “Hele, pamatuješ si, jak jsem ti dal ten amulet? Říkal jsem ti, že nerad prodávám věci, které už nepoužívám.”

“No, ano.” Byl jsem hodně překvapený - chtěl snad, abych mu amulet vrátil?

“Vybírám si, co si schovám, ale nikdy neprodávám zbraně, které jsem používal. A nikdy to ani neudělám. Rád je však rozdávám. Jsi dobrý člověk, i když je někdy trochu těžké poznat, co si myslíš. Každopádně si vezmi tohle.”

Podal mi čepel.

“S touhle kráskou jsem běhal od třicáté do čtyřicáté první úrovně. Předtím jsem měl morningstar(ostnatý palcát), dokud mi jednoho dne kamarád neřekl, že je čas přejít na meč. Říkal, že tupé zbraně nefungují tak dobře jako zbraně s ostřím, a měl pravdu. Opravdu jsem nechtěl používat obyčejný meč, a tak jsem si místo něj pořídil tento široký meč. Tady.”

Široký meč škorpióna

Poškození: 73-114

+11 k síle

+9 k výdrži

+12% šance na poškození ohněm

+9% šance na otrávený úder

Odolnost: 160/180

Minimální úroveň pro použití: 28

“Jsi můj osobní Santa Claus,” řekl jsem mu. “Myslím, že ti to nikdy nesplatím.”

“S tím si nedělej starosti.” Poplácal mě po rameni. “V příštím životě se o mě postaráš. Vždyť jsi na mě taky nezapomněl. To mi připomíná - tady máš svých sto zlatých od černokněžnáka.”

Mince o sebe příjemně cinkly.

“Hele, tys dal Kro její zlaťáky?” Zeptal jsem se.

“Ne,” odpověděl klidně. “Zapomněla a ty jsi mi to nepřipomněl. Pošlu jí je poštou. Jo, a co se týče Santy Clause, tak to máš kliku. Něco mám v Mettanu, který je přímo na řece. Jestli chceš, můžeš jít se mnou.”

“Můžeš mi to ukázat na mapě?”

“Podívej se. Tady je Fladridge a tady Mettan. Ušetříš tím nejméně pět dní.”

Vypadalo to, že se nebudu muset zabývat Velmi temným a velmi děsivým lesem. Místo toho bych skočil rovnou k řece, po které jsem potřeboval cestovat.

“Hele, jsou na řece nějaké lodě? Můžešš se na nich svézt, nebo si můžeš některou z nich vzít? Třeba nějaký pparník s velkým starým kolem, bocmanem a nějakou cikánskou muzikouou?”

“Ano, je, i když - bez urážky - nemáš na to peníze.”

“To je to tak drahé?”

“To záleží na tom, s kým mluvíš. Pro mě deset tisíc zlatých za den není špatné. Nevím, jak ty, ale já si umím představit, že si to zatím nemůžeš dovolit.”

“Představuješ si to správně. Proč je to tak drahé?”

“Chtějí, abys chodil pěšky. Jinak by všichni jezdili lodí.”

“Takže to je jediná možnost?”

“Ne, existuje i questový trajekt, ale je to opravdu náročný quest, který tě ani nenechá jet zadarmo, dostaneš jen slevu. Ale to je na tobě. Jestli chceš, můžeš si jít promluvit s šéfem doků v Mettanu. Nebo se prostě projdi po městě - je tu spousta věcí, které se dají dělat.”

“A co kdybych si prostě postavil vor?”

“Všechno v řece tě sežere zaživa. Hemží se to tam různými věcmi a všechny jsou masožravé. Myslíš, že jsi první, koho to napadlo? Každopádně jdeš se mnou?”

“Samozřejmě. Jen mi dej deset minut, abych si vyřídil jeden úkol.”

Reineke přikývl a já jsem spěchal ke stánku, kterého jsem si všiml už dřív. Na ceduli nad ním stálo: Životodárná síla přírody: “Byliny, kořeny, masti.” Bylinkářka Felga mě rychle požádala, abych našel osm svazků dryádové trávy, i když měla pochybnosti, zda je dokážu najít.

“Je tak těžké je najít… tak těžké!”

K jejímu překvapení jsem je jednoduše vytáhl z brašny a na oplátku jsem od půvabné bylinkářky dostal 150 zlatých, 400 zkušeností a okouzlující úsměv k tomu. Také mi slíbila desetiprocentní slevu na veškerý svůj inventář. Pochyboval jsem, že ji někdy budu potřebovat, ale neuškodilo to.

To jsem vyřídil a přešel k Reinekemu, který seděl na schodech před hotelem.

“Připraven?” zeptal se.

“Tak nějak,” řekl jsem a vykulila oči. “Nevadilo by ti, kdybych si zašel pro nějaké schopnosti k trenérovi? Nejméně dvě na mě čekají.”

“Aha, ty můžeš získat v Mettanu. Rozhodně si vzpomínám, že jsem tam viděl instruktory.”

Lis otevřel portál a vstoupili jsme dovnitř - Lis za svým přítelem a já za novými dobrodružstvími. Nebo možná jen prodalší bolení hlavy.

Devatenáctá kapitola

Velká řeka a další problémy

Vůně říční vody je nezaměnitelná. Je trochu nasládlá, s přídechem svěžesti, různých podmořských rostlin a nádechem písku. Taková vůně nás přivítala, až nám srdce zaplesalo, když jsme vyšli z portálu.

Stáli jsme na naprosto standardním molu. Podle očekávání bylo dřevěné a připomínalo mi molo Bobili v Krasnoslobodsku, kam mě předloni poslali za příběhem. Mamut se doslechl, že se městu říká Rublevka na Volze, a tak se rozhodl, že se pro jistotu pojistí a nasbírá nějaké materiály. Vlastně měla jet Petrova, ale znáte to, mladá žena sama v cizím městě a tak. Mohlo se jí něco stát… Ale co by se jí mohlo stát, co už nezažila? Pracovala jako služebná u oligarchy a pak strávila nějaký čas u beduínů v Egyptě. A jak ti první, tak ti druzí se rádi bavili, alespoň nám to jednou řekla na firemním večírku poté, co jsme ji pořádně opili. Myslím, že jedna věc bylo cpát se kaviárem v Rublevce a experimentovat ve stanu s nějakými exotickými kočovníky, zatímco putovat do hlubin Ruska a povídat si s tamními lidmi bylo něco mnohem horšího.

Krasnoslobodsk se ukázal jako velmi pěkné městečko, i když o něj nebylo dobře postaráno a uvízlo v divokých devadesátých letech. Přesto.

Na konci mola stály tři lodě: jedna velká a dvě menší. Nečekal jsem trajekt s kajutami, ale upřímně… Lodě příjemně připomínaly lodě, o kterých jsem četl v pseudohistorických a pseudoslovanských fantasy románech. Přinejmenším vypadaly přesně tak, jak je knihy popisovaly. A upřímně řečeno, pochybuji, že bych se v reálném životě na takových lodích odvážil vyplout na podobnou řeku.

Už jsem chápal, proč se jí říká Velká řeka. Viděl jsem Volhu, Dněstr, Seinu i Temži. Na Crisnu neměly ani náhodou. Taky jsem slyšel, že Amazonka je velká řeka, ale nevím, protože jsem ji neviděl. Přesto si nemyslím, že by to bylo něco vedle toho, co jsem měl před sebou.

Crisna byla obrovská. Protější břeh byl tak daleko, že zmizel, když se voda zvedla výš. Tekla líně, jako by stále ještě cítila svou velikost a rozlehlost. Vlny jemně omývaly břeh nedaleko mola.

“Působivé, že?” Reineke se očividně bavil pozorováním mého obličeje. “Když jsem to viděl poprvé, taky jsem tomu nemohl uvěřit. Krásná a obrovská!”

“Opravdu,” souhlasil jsem. “Impozantní. Co je na druhé straně?”

“Mohl by to být klidně Měsíc, jak je pro tebe daleko, příteli. Tamhle je Mirastia, temné království mrtvých. Tamní raidová zóna je určena pro silné klany na vysoké úrovni a nikdo, bez ohledu na úroveň, tam nikdy nechodí sám. Zombíci, kostlivci všech tvarů a velikostí, pekelní psi, krvaví duchové, možná wyverny, hlavně ale spousta od všech. A jako by to nestačilo, na konci se musíš vypořádat s Císařem mrtvých, který sedí na svém trůnu z kostí v Paláci lebek. Sedí tam s úsměvem na tváři a mečem v ruce. Spousta lidí říkala, že jeho meč je setový.”

“Opravdu?”

“Ne, ani v nejmenším. Legendární a opravdu neuvěřitelný, ale ne setový. Klan za klanem umíral při pokusech dobýt Palác lebek … V celé historii hry se paláce zmocnily a císaře zabily jen tři klany: Supi, Divoká srdce a, pokud se nemýlím, Lesní bestie.”

“A náš klan?”

“Nejsme tak silní, nebo alespoň zatím ne. Párkrát jsme zlikvidovali pár bossů nižší úrovně v okolí, a to bylo všechno.”

“A co Psi smrti?”

“Zkoušeli to čtyřikrát, ale nedokázali to. Naposledy se Šedá čarodějka a dva jejich bojovníci dostali až k Císaři. Ten je však v trůnním sále srovnal jednoho po druhém a Čarodějka byla dva týdny vzteky bez sebe. Asi ten meč opravdu chtěla.”

“Nebo chtěla pro jejich klan ještě větší prestiž.”

“Možná.”

“Takže se Království mrtvých vztahuje na celou tu mělčinu?”

“Ale prosím tě, ne. Teď vidíš, jak je řeka široká, ale za tři týdny si taky uvědomíš, jak je dlouhá. Za dva týdny potom přijdeš o rozum úplně. Na druhé straně je všechno jinak. Dál po proudu, kam míříš, hned vedle Mirastie, je Les pavouků a pak další les - zřejmě bez zvláštního jména. A pak už je tu všechno, na co si vzpomeneš. Jde o to, že je těžké přežít sám. Musíš jít s celým klanem nebo s velkou skupinou a musíš být alespoň na 100. úrovni. Jo, a měli byste s sebou mít partu léčitelů, protože tam nejsou žádné respawn pointy. Pokud vás zabijí, vrátíte se až sem. Proto je dobývání Paláce lebek tak těžké. Pokud zemřeš a podaří se ti dostat zpátky na tu stranu řeky, stejně se musíš prodírat mořem kostlivců, a to může chvíli trvat.”

“Ale co ty tři klany, které zabily císaře? Jak se dostali zpátky? Nemohlo jich zůstat mnoho.”

“Jedním z bonusů, které získáš za zabití Císaře, je portál, který se otevře. Vejdeš dovnitř, řekneš, kam chceš jít, a jsi tam. Tedy v rámci známých oblastí, samozřejmě.”

“Ale proč to vývojáři udělali tak těžké?”

“Ty jsi dneska zvědavý! Každý má na to svůj vlastní názor. Osobně si myslím, že ty lokace tam udělali jen pro případ, že by se svět příliš zahltil. Takhle můžou postupně začít věci otevírat, zakládat města, zalidňovat je, psát úkoly a přidávat akce, z nichž tam teď žádná není. Nikdo tam nežije, takže tam nejsou ani questy, ani akce. Kdyby tam byly, lidé by se tam snažili zamířit. Takhle si to mohou takříkajíc uchovat na později.”

“A Rivenholm? Jestli je to všechno pravda, proč by potřebovali Rivenholm?”

“Proč si lidé představovali Eldorádo? Je to jenom bláhový sen. Potřebuješ je, abys měl na čem pracovat, o čem diskutovat, o čem přemýšlet. Jde o to, že je to daleko za oceánem, a tahle strana řeky je přímo naproti. No, alespoň ve srovnání s Rivenholmem je to blízko. Á, Ruh, ahoj!”

Přistoupil k nám velký barbar s vysokou úrovní válečníka a svou velikostí mi okamžitě připomněl Tlustého Willieho. Z nějakého důvodu jsem si myslel, že patří k našemu klanu, ale ukázalo se, že je z klanu Dětí údolí.

“Ahoj, Lisi. Kdo je to?” Ruh spíš houkl, než promluvil.

“Hagen. Je to dobrý chlapík z našeho klanu.”

“Ahoj, Hagene! Jak jde život?”

“Seznamuju se s ním tady, Ruhu. Dělám si svoje, nikam nespěchám, zabíjím nějaké příšery.”

“Rychle reaguje!” Ruh na Reinekeho uznale mrkl. “To se mi líbí. Každopádně, jsi připraven?”

“Víc než. Dobře, Hagene, uvidíme se příště. Kdybys něco potřeboval, napiš. Jo, a ještě jednou, vyhni se Snakeville. Nesnaž se být efektní.”

“Souhlasím,” řekl Ruh. “Prohnilé místo. Zoren, náš přítel, tam byl a změnilo ho to. Nakonec byl tak skleslý, že se na hru vykašlal. Byl dokonce na 128. úrovni a v klanu si ho vážili. Takže si prostě jdi hledat zábavu jinam. Tak jo, jdeme.”

Zablikal portál a Reineke se vrhl za Ruhem.

Opět jsem byl sám. Zarazilo mě, jak je to pro mě normální, s výjimkou případů, kdy jsem byl v plném davu. Zdálo se, že nemám žádnou střední cestu.

Měl jsem silný pocit déjà vu. Něco podobného se mi stalo teprve nedávno a tehdy jsem ze hry odešel. Nezbývalo mi nic jiného, než se držet tradice, a tak jsem kliknul na tlačítko pro odhlášení.

Začínala se rýsovat ještě jedna dobrá tradice: jakmile jsem opustil hru, zazvonil mi telefon. Vylezl jsem z kapsle, protřel si ztuhlá záda a zvedl to.

“Ahoj, synku.” Byl to můj táta.

“Ahoj, tati,” řekl jsem s jistou dávkou podezření.

Můj otec byl ten typ člověka, který si myslel, že by se děti měly naučit žít samy. Víte, hodit je do vody a sledovat, jak se topí nebo plavou. A pokud se utopily, byl to jejich problém.

“Tak co, chlapče, co máš za lubem?” Moje podezření rostlo. Očividně něco potřeboval.

“Ach, víš, jsme zavalení prací…” Rozhodl jsem se ho odradit.

“Ale, nech toho. Nejdřív jsem zavolal do kanceláře a chtěl tě k telefonu. Řekli mi, že tam budeš až za tři týdny.”

“To je fuk, jen mi řekni, co potřebuješ.” Tentokrát se tomu nedalo vyhnout.

“Musíme opravit střechu na dače[13],” řekl a vyložil karty na stůl také.

Ale ne, všechno jen to ne!

Kromě bytu, ve kterém jsem bydlel, daroval dědeček naší rodině dvanáct akrů v Možajevském okrese. K pozemku patřila i chata, která byla postaven za komunistických let ze všeho, co se tehdy dalo sehnat nebo ukrást. Netřeba dodávat, že starý dinosaurus se pravidelně snažil ukončit svou bídnou existenci a zhroutit se na hromadu. Můj otec však tvrdošíjně trval na tom, že se to nestane, a byl neustále připraven nakoupit materiál a přivést ho zpět k životu. Rok co rok sténala a skřípala ve větru, frustrovaná tím, že ji její lidé nenechají zemřít. Zřejmě nastal čas na další vzkříšení.

“Tati, já opravdu nemůžu. Mám práci.”

“Synu, je to naše rodinné hnízdo.” Ha, jasně - myslel naše překližkové hnízdo. “Je to prostě něco, co musíme udělat. Navíc víš, že to nenechám jen tak, tak se podvol a pojď. Tvoje máma tě určitě ráda uvidí.”

Povzdechl jsem si, protože jsem věděl, že má pravdu.

“Kdy?”

“Zítra ráno se pro tebe zastavím, takže buď v sedm u vchodu do budovy. A hele, uděláme nějakou práci a večer si opečeme nějaké maso, dáme si něco k pití… bude to skvělé. Ne?”

“Asi jo. Uvidíme se zítra,” řekl jsem sklesle a položil telefon.

Skvělé, teď jsem musel Elvíře vysvětlit, že jedu na daču, a ne za nějakýma holkama. Stejně by mi to ale nevěřila a jen by mi lezla na nervy, takže jsem se rozhodl udělat svou povinnost a poslat jí esemesku. Nehodlal jsem jí volat - moje nálada byla už tak dost špatná, aniž bych se s ní musela zabývat. A rozhodl jsem se nechat telefon doma.

Dobrodružství na dače trvalo celé tři dny a do Moskvy jsem se vrátil až čtvrtý den. Život na venkově by nebyl tak špatný, nebýt toho, že mě rodiče neustále pronásledovali. Táta se mě neustále snažil poučovat o životě a vysvětloval mi, že “všichni jsou zloději. Nebo buzeranti.” Potřeboval jsem si to ujasnit.

“Kdo jsou ‘oni’? A kdo jsou ‘všichni’?”

“Všichni, které vidíš v televizi. Všichni.”

Máma zvolila jinou taktiku: krmila mě. Neustále.

“No tak, sněz něco. Je to dobré! Proč myslíš, že jsem to uvařila?” Tři dny.

Ne, chápu, že rodiče své děti milují, zvlášť když je nějakou dobu nevidí. Ale je těžké se přes takovou lásku přenést bez trochy trávy…

Ráno, když jsem se vrátil, hned jak jsem vešel do svého bytu začal tím, že jsem si zapnul telefon, abych si přečetl zprávy, které mi přišly. Když jsem odjížděl, vypnul jsem ho, protože jsem dobře věděl, že bych se zbláznil, kdybych se musel vypořádat s rodiči a s tím, že mi všichni ostatní volají najednou.

Elvíra, Elvíra, Elvíra, Elvíra. Náhodně jsem jeden z nich otevřel. “Kde jsi? Chybíš mi.” Počkat, byla to opravdu ona? Byla, a já měl nepříjemný pocit. Z toho nemohlo vzejít nic dobrého.

Ach, Mamut. Typické: “Zavolej mi, až se vyspíš z toho chlastu. Jestli nezavoláš do konce týdne, máš padáka.”

“Haló? Semjone Iljiči, tady Nikiforov.”

“Ach, ztracená ovce. Kde jsi byl?”

“Hrál jsem hru, četl fóra. Rozhodl jsem se, že si vypnu telefon, aby mě nerozptyloval.”

“Dnes očekávám tvůj další článek.”

“Proč zrovna dnes? Má vyjít zítra.”

“Termíny, Harrikinsi, termíny. A hodnocení. Naši čtenáři mají tvou práci rádi a my jim musíme dát to, co chtějí. Viděl jsi vůbec naše stránky?”

“Hm, hm…”

“Přesně tak.”Um-m-m…”

“Nejsem si jistý, jestli to stihnu.”

“Ale stihneš. A za tři dny chci ten poslední.”

“Ale no tak! Dal jste mi měsíc a teď to mám všechno vměstnat do dvou týdnů?”

“Už to máš skoro hotové. Dobře, uděláme to takhle: když mi dneska dodáš pátý článek a za tři dny šestý, budu ti dlužit protislužbu.”

“Mám protinávrh. Když budu mít všechno hotové, dáte mi dvoutýdenní dovolenou. Takovou, jakou jsem měl dostat v květnu.”

“Chce dovolenou. Na dva týdny. To je trochu moc, nemyslíš?”

“Je to jenom doba, o kterou jste mi zkrátil termín. Stejně jste nečekal, že se vrátím dřív.”

“Fajn. Dám ti dovolenou a za to… No, o tom, co budeš dělat po dovolené, si promluvíme, až se vrátíš. Dohodnuto.”

“Můžu se tam kolem čtvrté zastavit se svým článkem a vyplnit formulář o dovolené, když už tam budu?”

“Jsi chytrý hajzl, Harrikinsi. Takhle jsem tě ještě nezažil. Fajn, zastav se. Když už tu budeš, můžeš si taky vyzvednout peníze, ať mi účetní dají pokoj. Nechápu ani polovinu toho, o čem mluví.”

Zavěsil jsem.

Vítězství! Celá věc byla nakonec ještě jednodušší, než jsem si myslel. Tady jsem plánoval velkolepou kampaň, jak z něj ty dva týdny vymáčknout, protože články byly těsně před dokončením. Stačilo je jen sepsat - netbook jsem nechal doma, když jsem jel na daču. I když… Rozhodl jsem se, že si po rozhovoru s Mamutem a po podání ruky spočítám, jestli mám všechny prsty u sebe. Na obou rukou. Pro jistotu bych si zkontroloval i prsty na nohou.

Aniž bych zabíhal do podrobností, všechno šlo dobře. Napsal jsem článek, zastavil se v kanceláři, vyplnil formulář a dostal peníze - docela slušnou částku, jak se ukázalo. Ten večer jsem se rozhodl vyřídit dvě věci, které jsem odkládal: zavolat Elvíře a podívat se na herní fóra i na stránky novin.

Začal jsem u svého oblíbené zástupkyně Zlaté hordy (Společenství tatrských kmenů, žijících staletí v jižních částech dnešního Ruska, a kterým místní obyvatelé museli platit daně). Upřímně řečeno, vzhledem k mému odporu ke skandálům a potyčkám jsem se na ni opravdu netěšil. Ale ještě větší odpor mám k odkládání všeho nepříjemného, co musím udělat. Kdysi dávno jsem byl spíš jako všichni ostatní na planetě a snažil jsem se takovým rozhovorům vyhýbat. Víte, jak to je, přijde těžký rozhovor, který musíte vést, a vy začnete vymýšlet jakoukoli záminku, abyste ho mohli odsunout o kousek dál. Bohužel to znamená jen to, že si nevybereš bitevní pole, a co hůř, promarníš celý den vymýšlením toho, co chceš říct. Poté je vaše karma v háji a vy jste si zničili nervové buňky, které už nikdy nedostanete zpět. K čemu vám to bude? Lidé, kteří se rozhodnou pro tuto cestu, mi připomínají muže, kteří se snaží brodit ve studené vodě. Chodí po špičkách, cákají na sebe vodu, jako by je to zahřívalo, svírají břicho, dělají holčičí dřepy a piští, když jim voda sahá po pás. Není jednodušší prostě skočit rovnou do vody? Celou věc máte za sebou najednou.

“Hej, El.”

“Kde jsi byl?”

“Na chalupě, kde jsem pomáhal rodičům. Nečetla jsi mou zprávu?”

“Ne. Tys mi napsal?”

“Samozřejmě! Hned jak jsem se to dozvěděl, že tam musím jít. Taky jsem ti volal, i když tvůj telefon byl nedostupný.”

“Bála jsem se.”

To mě opravdu vyvedlo z míry. Možná byla těhotná? Děti jsou obecně skvělé, ale zrovna teď…

“El, máš schengenské[14] vízum?” zeptal jsem se.

“Jistě.”

“A tvůj kamarád pracuje v cestovní kanceláři, že?”

“Pořád tam dělá.”

“Poslyš, co bys řekla na to, kdybychom si za pár dní udělali výlet? Jen ne do Turecka. Třeba do Španělska nebo Řecka? Zeptej se ho, jestli zrovna nemá nějakou výhodnou nabídku.”

V telefonu bylo ticho. Konečně se ozvala, i když její hlas byl téměř neslyšitelný.

“Děláš si legraci?”

“Proč bych si z dělal legraci?”

“Dobře, ale jestli mi za pár dní řekneš, že to nakonec nevyjde, tak tě zabiju doopravdy.”

“Nezabiješ.”

“Dobře, zavolám ti zpátky.”

To byla další hotová věc a další věc, která mě příjemně překvapila tím, jak dobře dopadla. Pořád mě znepokojovalo, jak divně se chová, ale to chce ženu, aby pochopila jinou ženu.

Na fórech novin nebylo nic nečekaného. Vytvořily se bojové linie a všichni pro i proti videohrám se do sebe pustili z jednoho konce na druhý. Neřekl bych, že za to mohly moje články. Byla to jen šťastná náhoda, že vyšly ve správný čas a na správném místě. Přesto jsem při pročítání debat cítil stejný pocit uspokojení, jaký může mít řemeslník při pohledu na své dílo.

Na druhou stranu herní fóra utichla. Většina hráčů usoudila, že celá myšlenka epických questů je mýtus, a odešla na zajímavější diskuze. Na druhou stranu mě zarazilo, že většina vláken na toto téma byla napsána poměrně profesionálně. Měl jsem pocit, že v zákulisí tahá za nitky nějaký PR specialista, aby se všichni zaměřili správným směrem. Možná se nějaký klan nebo skupina klanů rozhodli, že urovnají situaci a zbaví se potenciálních konkurentů, zatímco budou hledat držitele questu. Pokud to byla pravda, odvedli dobrou práci. Tiše jsem jim popřál štěstí při hledání, zajímalo mě, jestli ho najdou, a šel jsem spát.

Protáhl jsem se a uslyšel, jak mi zvoní telefon.

“Kife, to jsem já. Je tu výlet na Costa Daurada, Salou. Letovisko ve Španělsku.”

“Aha, Katalánsko. To zní skvěle. Kdy to letí?”

“Patnáctého, za čtyři dny. V 16:15 ze Šeremetěva.”

“Perfektní. A není to charterový let, takže nebudeme muset čekat na letišti.”

“Takže si mám rezervovat místa?”

“Jasně.”

Elvíra se odmlčela, než tiše zamumlala na rozloučenou.

“Dobře, uvidíme se zítra.”

Katalánsko, ovoce, sangria, Port Aventura… Zbývalo mi jen napsat poslední článek a odevzdat ho, než se vydám na cestu do slunného kousku ráje.

Do hry jsem se opravdu přihlašovat nemusel, protože jsem věděl, o čem budu psát. Nic jiného mi však nezbývalo, a ač to může znít divně, začínalo se mi stýskat po modrém nebi Fayrollu.

Opět jsem se ocitl na molu. Ranní slunce si pohrávalo s vodou Velké řeky a nad hlavou mi létali rackové. Pro jednou klidná scéna. Nalevo od mola sedělo na břehu několik rybářů a občas škublo prutem.

Stál jsem tam ještě pár minut, vychutnával si obraz všeobecného klidu a stability a pak se vydal směrem k městu. Úplně první, co jsem musel udělat, bylo promluvit si s instruktorem a získat své dvě schopnosti. Jak znám své štěstí, kdybych to neudělal, brzy bych se ocitl po krk v nějakém dramatu a neměl bych na to čas.

Město bylo malé. Bylo tu asi třicet budov a já jsem uviděl známý vývěsní štít instruktora, kterého jsem potřeboval, než jsem si všiml i městské misie Řádu slzavé bohyně. Narazil jsem také na přístavní budovu, která měla jen jedno patro a vypadala jako kasárna, dále na hostinec, hotel a malou přízemní budovu s nápisem “radnice”.

U řádové misie jsem se na chvíli zastavil a zvažoval, že se zastavím, abych místního vůdce pozdravil od mistra Huga, ale raději jsem si ten nápad rozmyslel. Kdo ví, jakého čaroděje bych musel jít chytit, kdybych to udělal. Místo toho jsem se otočil a zamířil rovnou k ceduli se štítem a mečem.

Uvidíme, jakého má tenhle instruktor koníčka, pomyslel jsem si. První vyřezával a druhý vyráběl draky. Možná tenhle plete sandály nebo hraje na balalajku[15]?

Zaklepal jsem na bránu.

“Pojďte r-r-rovnou dovnitř!” Byl to dětský hlas a zdálo se, že se zarazil na písmenu “r”.

Vešel jsem dovnitř a uviděl asi pětiletou holčičku, jak sedí na verandě se slaměnou panenkou v náručí.

“Ahoj,” řekla jsem.

“Zdr-r-ravím,” odpověděla.

“Proč máš tak ráda písmeno”r”?” zeptal jsem se.

“Pr-r-rávě jsem se ho naučila vyslovovat a r-r-ráda se s ním chlubím!”

“Chápu. Jak se jmenuješ?”

“Adele.”

“A kde je tvůj dědeček, Adélko? Přišla jsem za ním.”

“Děda je na r-r-rybách. Jakmile něco chytí, vr-r-rátí se domů a přinese mi lízátko. Máš lízátko?”

“Ne, nemám.” Zvedl jsem ruce.

“To je škoda.” Povzdechla si.

“To je,” souhlasil jsem. “Kam tvůj dědeček obvykle chodí na ryby?”

“U mola. P-r-r-rávě na druhé straně. Je tam jediný, kdo má plnovous.”

“Jak se jmenuje?”

“Děda!” Holčička se na mě zmateně podívala, jako by se chtěla zeptat, jak jinak mu má říkat.

“Samozřejmě, ale jak mu říkají sousedé?” “No jasně,” odpověděla jsem.

“Dar-r-rn starý Gr-r-rod.” Ztišila hlas a dupla si nohou.

“Mám to. Tak já ti přinesu lízátko. A tvoje ‘r’ zní skvěle!”

“Opr-r-ravdu? Ty mi přineseš lízátko?” Rozzářila se na mě.

Přikývl jsem. “Samozřejmě, že ano!”

Cestou zpátky na molo jsem se zastavil v hostinci a našel tam jen tři lidi, všichni byli NPC. Krčmář mi prodal lízátko, i když překvapený výraz v jeho tváři mi napověděl, že hráči si obvykle kupují jen pivo. Zřejmě jsem byl první, kdo si o lízátko řekl. Ale co bylo špatného na tom, že jsem jedno koupil Adélce? Koneckonců jsem jí to slíbil a mohl jsem jí ho dát od dědečka. Prarodiče vždycky potěší, když se jejich vnoučata někomu líbí. Samozřejmě jsem mu ho dala dřív, než se rozhovor stočil na mé schopnosti.

Po Fladridge, jeho neklidných obyvatelích a davech hráčů spěchajících sem a tam po ulicích působil Mettan klidně a mírumilovně. Na cestě jsem viděl jen dva hráče a vypadalo to, že se soustředí na dokončení úkolů.

Konečně jsem dorazil k molu a s potěšením zjistil, že jen jeden z lidí, kteří tam lovili ryby, má vousy.

“Mistr Grod?”

Otočil se a pokynul mi, abych byl tišší.

“Potřebuji s vámi mluvit.”

“Budu rybařit ještě dvě hodiny, tak se u mě zastav později. Víte, kde bydlím?” zeptal se měkce zavalitý stařec.

Přikývl jsem.

Grod v odpověď přikývl a mávl rukou, jako by mě chtěl poslat na cestu.

No, nebylo za co. Měl jsem dvě hodiny na zabití času, tak jsem se rozhodl, že se klidně projdu po městě a zamířím do přístavu, abych zjistil, co je to za zvrácený úkol. Lodě byly všechno, jen ne uklidňující, ale ono plout špatně bylo pořád lepší než chodit pohodlně.

Zastavil jsem se u přístavní budovy a zaklepal na dveře, jak by to udělal každý slušný člověk.

Zpoza nich se ozval chraplavý hlas. “Pojď dál, ať už jsi kdokoli! Jen si otři nohy.”

Ujistil jsem se, že mám čisté nohy, a strčil jsem do dveří.

Kapitola dvacátá

Na břehu Velké řeky (část první)

Správce přístavu sympaticky připomínal Mamuta. Tedy, kromě výšky a toho, jak byli chlupatí, si navenek nebyli moc podobní. Jeden velký rozdíl byl v tom, že tento slaný, větrem ošlehaný námořník byl jednooký, jednonohý a neuvěřitelně šedivý. Jeho tvář byla poznamenána permanentně zlomyslnou grimasou a z koutku úst mu trčel oharek doutníku. Přesto mi jeho oči a způsob, jakým se nesl, něco připomínaly Mamuta. Jmenoval se Neils Holgerrson.

“Co k čertu potřebuješ?” Pozdrav pana Holgerrsona byl spíš výslechem.

Aha, ještě jedna věc, kterou měli s Mamutem společnou. Poznal jsem ho podle jeho přívětivosti a srdečnosti a zahřálo mě u srdce.

“Rád bych dostal lodní lístek,” informoval jsem mořského vlka.

“Aha, to je všechno?Připevnit balast! No, jestli jsi bohaté děcko a maminka ti dala k parfému Rosa-Mimosa pytel zlata, odevzdej denně deset tisíc mincí a místo je tvoje! Vezmu tě rovnou ke Krakenovi, jestli chceš.”

“Kde mám vzít tolik peněz?”

“Tak si udělej výšlap. Raději si pustím do kalhot sto tisíc chobotnic, než abych kvůli tobě udělal výjimku.”

Představil jsem si ty chobotnice, viděl, kam by měly jít, a otřásl se…

“Možná bychom mohli vymyslet něco jiného?” Mrkl jsem na Holgerrsona.

“Vypadni odsud!” Starý námořník na mě zařval jako raněný hroch. “Říkali, že vy suchozemci se všichni měníte v ženy, ale já jim nevěřil. Jo, jasně, něco vymyslíme! Víš, co dělám lidem, jako jsi ty…”

Zkroutil jsem se smíchy, když jsem si uvědomil, co si ten ďábel myslí, že tím myslím.

“Jenom klid,” řekl jsem mu. Už si odepnul dřevěnou nohu a točil s ní kolem hlavy a mířil přitom na mě.

“Tak jsem to nemyslel!”

“Ne?” Holgerrson si potáhl z nedopalku doutníku, který mu nějak zůstal v puse, i když na mě řval. “Tak jak jsi to myslel? Myslel jsem, že jsi jeden z těch… jezdců na zadních částech… A s tou náušnicí jsi jako holka…”

Tím to skončilo. Musel jsem se podívat, které ucho si normální kluci propíchnou. A od kterého se drží dál.

Námořník zachroptěl a zavrčel, když si začal připevňovat nohu zpátky. Doutník se nepohnul ani o milimetr.

“Chtěl jsem říct, že bych ti možná mohl s něčím pomoct. Mohl bych ti pomoct a ty bys mi mohl dát dobrou nabídku na ten lístek. Jasně, zadarmo mi ji dát nemůžeš, ale mohl bys z ceny slevit padesát nebo sedmdesát procent.”

“Ach, ano? No, je tu ještě jedna věc. Je to ale velmi zvláštní.”

“Jak to myslíte?”

“Mezi městy tady na dolním toku Crisny jezdí kapitán necek zvaných Světluška. To je ten, který by ti mohl pomoct, ale ten zmizel.”

“Jak to myslíš, zmizel?”

“Právě tak. Před dvěma dny opustil město s celou posádkou a nikdo netuší proč, Bosorky a blafy(správce používal velmi neobvyklé kletby, pokud možno začínající na B). Od té doby jsme z nich neviděli ani chlup - jsou pryč!”

“Jak velká je ta posádka?” Představil jsem si eskadru námořníků ověšených stuhami a vestami, jejich šviháckého kapitána v čele, jak pochodují v trojstupu za doprovodu námořnické odrhovačky a mizí v lese.

“Viděl jsi tu jejich kocábku? Kam by se jim vešla početná posádka? Tři kamarádi a Gul, to je všechno.”

“Aha, takže kapitán se jmenuje Gul.”

“Správně. Tak co, nechceš je jít hledat? Včera měli vyplout, bukanýři a pašeráci. Všichni se bojí, že se jim něco stalo. Co říkáš?”

Máš novou nabídku na výpravu: Najděte kapitána.

Úkol: Najděte kapitána Gula.

Odměna:

700 zkušeností

Výrazně zlevněná plavba na Firefly.

Přijmout?

“Proč ne? Pojďme najít kapitána.”

“Výborně. Jakmile najdeš tu starou chobotnici, pošli ho sem. Udělám, co bude v mých silách, abych mu srazil něco z ceny, brandy a loupežn�ci. Jo, a zastav se na radnici. Ten vysušený kalmare se tam včera šel na něco zeptat. Třeba starosta Glopkins ta suchozemská krysa ví, co se děje,.”

Jejich radnice byla jen pár kroků od přístavu. Opatrně jsem nahlédl do dveří starostovy kanceláře, protože jsem věděl, čeho jsou ti místní politici schopni. Tenhle se však nezdál být ničím výjimečný. Byl dlouhý a kostnatý jako nějaká vysušená ryba. Měl dlouhý hrbolatý nos a smutné oči. Zkrátka vůbec nevypadal jako Glopkins. Zaklepal jsem na dveře, když jsem udělal krok dovnitř.

“Ahoj,” pozdravil jsem ho.

“Ahoj!” odpověděl mi srdečně.

“Mám na vás pár otázek. Máte chvilku?”

“Ano, samozřejmě.” Starosta protáhl tvář do úsměvu. “Mým úkolem je postarat se o to, aby každý, kdo navštíví naše město nebo jím projíždí, měl během pobytu v něm příjemný pocit.”

“Páni!” Řekl jsem. “Kvůli tomu tu ale nejsem. Právě jsem mluvil s panem Holgerrsonem…”

“Aha, s tím starým opilcem. ‘Brandy a chlast’… rovnou do krku!” Starosta měl zřejmě správce přístavu plné zuby.

“No, najal mě, abych našel kapitána Gula. Říkal, že Gul si s vámi zřejmě přišel promluvit, než se ztratil.”

“Ano, byl tady. Ptal se mě na cestu, jak se dostat k bylinkářce Marion. Zhoršilo se mu revma a víte, jak těžce revma snášejí námořníci. Řekl jsem mu, kde ji najde.”

“Mohl bys mi to říct taky? Potřebuju sem dostat kapitána Gula, aby loď mohla vyplout.”

“To je dobrý skutek, který děláš, mladý muži. Řeknu ti, kde ji najít, a dokonce jí napíšu vzkaz. Jinak s tebou nebude mluvit. Ta umí být malicherná, i když její matka nebyla o nic lepší. Byla to krysa, ať odpočívá v pokoji. Ale obě - jak zesnulá matka, tak teď Marion - jsou prvotřídní bylinkářky.

“Děkuji, soudruhu starosto!”

“Jak jsi mě to nazval?”

“Ach, to byl jen zvyk. V mých končinách tak říkáme váženým úředníkům.”

“Chápu. Je to dobré slovo, budeme ho muset začít používat.”

Starosta si odfrknul, když červeným brkem zapsal na pergamen několik řádků, posypal své dílo pískem, oklepal ho a podal mi pergamen.

“Dejte to Marion a ona vám ráda zodpoví všechny vaše otázky. Hodně štěstí!”

“Ale kam mám jít, abych ji našel?” zeptal jsem se.

“To je snadné. Jakmile opustíš město, zahni doleva. Projdeš hájem stromů, pak mýtinou a nakonec uvidíš pole s obrovským jilmem. Její dům je hned vedle něj.”

“Díky!”

Otočil jsem se ke dveřím.

“Počkejte chvíli, mladíku…”

“Hagene. Můžete mi říkat Laird Hagen.”

“Lairde Hagene, vidím, že už máte nějaké zkušenosti.” Starosta přešel zpoza svého stolu. Také jeho hlas nabral uctivější tón, jakmile uslyšel slovo “laird”. Tak takhle se vstupuje do šlechtického stavu… právem squattera.

“No, trochu,” řekl jsem skromně.

“Ale no tak! Jen se podívej na svůj meč a štít. A tvoje oči taky… je v nich válka. Těžko říct, na co myslíš - možná si děláš legraci, nebo se chystáš někomu rozbít lebku. V srpnu slavíme Den královské gardy a naši místní veteráni mají stejný pohled. Nasadí si řetízkové brnění a helmy, vypijí příliš mnoho vína a vyrazí do města. Někdy převrátí stánky s ovocem sindhských obchodníků, jindy holýma rukama rozbijí pískovcové obklady domů. Když pak padne noc, skáčou do řeky a křičí”za gardu!“. Nikdy si nejsme jisti, jestli se jen ochlazují, nebo se zbláznili. Jo, a taky si rozbíjejí prázdné džbány o hlavu.”

“Vojáci jsou blázni… Samozřejmě ne všichni, ale stejně…”

“Vojáci, ano. Ale ty jsi jiný.”

“Tak co potřebuješ?”

“Máme problém, chybí nám vodní příšera. Někdo ji ukradl…” Starosta se smutně poškrábal na svém velkém nose.

“Jaká vodní příšera? Zvíře?”

“Ne, je to socha. Naše město založily tři velké a slavné rody: Diamantové, Garfunkelové a Flanderové. Kdysi dávno se tu vylodili a otcové všech tří rodů si všimli, jak je to dobré místo pro osadu. A tak začali stavět první domy.”

Starosta se znovu posadil za svůj stůl a pokynul mi, abych ho následoval.

“Každopádně osekávali klády a stavěli základy, když se na břeh vyplazila Vodní příšera. Byla děsivá, měla ploutve a oči jako dvě pochodně a svítila! Byla tam, připravená je všechny zničit a sežrat.”

“Všechny tři rodiny najednou?” Měl jsem problém tomu příběhu uvěřit.

“Ty vodní příšery… o-o-oh!” Starosta zatřásl pěstí ve vzduchu a pokračoval. “Pak Josly Flanders popadl sekeru a začal sekat. Všichni ostatní ho následovali a přiskočili mu na pomoc.”

“Takže ji zabili?” Zeptal jsem se bez stínu pochybností.

“Ano!” odpověděl hrdě starosta.

Bravo! Stačilo, aby otcové, synové, strýcové a všichni ostatní ze tří rodin zabili jednu vodní příšeru. A kdo může říct, že to nebyl jen místní tuleň, který se přišel na břeh vyhřívat? Nebo možná pro trochu pohybu?

“Slavný úspěch byl dokonán, tři rodiny dokončily stavbu svých domů a oslavovaly založení nové osady. Teprve později jsme se stali městem. Tehdy Martin Flanders, Joslyho syn, všem ukázal sochu vodní příšery, kterou zručně vyřezal ze dřeva. Stala se prvním dědictvím v Mettanu a byla uchovávána a předávána z generace na generaci až do dnešních dnů. Až na to, že teď ji někdo ukradl.” Starosta svěsil hlavu.

“Kdo ji ukradl? Máte alespoň nějakou stopu?”

“Ano, jsou tu dva místní budižknišemové jménem Bill a Ted Thatcherovi. Oba jsou to líní hlupáci. Když se naposledy dostali do problémů, slíbil jsem jim, že je vykopnu z města, pokud se to bude opakovat. Řekli mi, že mě za to pěkně sejmou, a tak mám podezření, že tohle je jejich dílo. Možná bys je mohl najít a získat tu sošku zpátky?”

“Určitě to můžu zkusit. Ale mám dvě otázky,” řekl jsem nejistě.

“Je mi jedno, jestli jich máš deset - jenom musíme najít tu sošku!”

“Za prvé. Najít je můžu, ale pokud se sochy nevzdají dobrovolně, budu si ji muset vzít násilím…”

“Rozumím. S tím nikdo nebude mít problém.” Starosta na mě kývl.

“Za druhé. Co z toho budu mít?”

“Uděláte dobrý skutek, pomážete celému městu!” Zamrkal, očividně zmatený mým chabým pochopením situace.

“No, samozřejmě. Ale co dál?”

“Městská pokladna není velká…”

“Jaký je tvůj vztah se správcem přístavu?”

“Zodpovídá se mi. Ne vždycky, ale měl by.”

“A co sleva na jízdu lodí?”

“Mám to.” Starosta si uvědomil, že mi možná nebude muset platit za mé služby, a viditelně se zaradoval. “Já to zařídím! Takže se dohodneme?”

Máš novou nabídku úkolů: Symbol proslulosti.

Úkol: Najděte a vraťte sochu obyvatelům Mettanu, pro které představuje slávu jejich předků.

Odměna:

600 zkušeností

10 % k tvé reputaci v Mettanu

Další odměna: Sleva jízdného za plavbu na lodi Světluška

Přijmout?

“Tomu říkám obchod!”

“Cože?” Starosta opět nastražil uši.

“Jen říkám, že je to dobrá nabídka. A máte skvělé město - čisté a krásné.”

“To opravdu je. Měl bys přijet v září, až budeme mít dýňové slavnosti. Uvidíš celé město vyzdobené a pochutnáš si na skvělém dýňovém koláči!”

“Určitě přijedu. Kažopádně musím vyrazit - čas jsou přece peníze.”

Vyšel jsem z radnice a zkontroloval herní čas. Stařík bude lovit ryby ještě hodinu a půl. Rozhodl jsem se na něj a jeho schopnosti prozatím zapomenout a zamířil jsem k městské bráně, přičemž jsem si cestou připomněl, že musím najít domovský kámen, na který bych se mohl napojit.

Les, podle dobré fayrollovské tradice, začínal hned po opuštění města. Vytáhl jsem si mapu, abych zjistil, kde jsou ti dva zloději. Ukázalo se, že nejsou tak daleko a že jsou také tak trochu na cestě k bylinkářce, kterou popsal starosta. Po vyjití z brány jsem zahnul doleva. O deset minut později jsem došel k hájku, o kterém se zmínil, prošel jím a uviděl mýtinu.

Zastavil jsem se, abych si rozmyslel, kam mám jít dřív - jestli rovnou za těmi dvěma vyvrheli společnosti, nebo rovnou začít u bylinkářky. Jednat s těmi výtržníky bude nejspíš jednodušší, usoudil jsem, vzhledem k tomu, že jsem byl přesvědčený, že mě bylinkářka prostě pošle někam dál. Ti dva bratři byli na konci úkolu a výsledek byl jasný: buď skoncuju s nimi, nebo oni se mnou. Otočil jsem se doprava. Podle mapy to vypadalo, že jejich lesní brloh je vzdálený jen dalších deset minut chůze.

Byl jsem na správné stopě. O deset minut později jsem je našel, i když, abych byl spravedlivý, začal jsem je slyšet mnohem dřív. Podle všeho to byli kromě lumpů a zlodějů také opilci. Jejich písně se rozléhaly lesem.

“Goblina poznám podle gatí!”

“Nosí, šípy si v nich šípy nosí!”

“Ne, ne, ne, Billy.” Další opilý hlas přerušil zpěváka. “Tohle je lepší.”

“Les, les, les i pláně,

Goblini jdou do válek!”

Oba hlasy se pak sborově přidaly.

“A-a-a-a-a-ah!”

Alexandrovův sbor písní a nářků, pomyslel jsem si, když jsem vešel na malou mýtinu, na které se nacházelo… nevím… asi by se to dalo nazvat stavením. Bylo to něco mezi chatrčí a kůlnou. Vedle ní seděli dva silně opilí a neuvěřitelně otrhaní bratři a zpívali si ruku v ruce. Občas si mezi sebou předávali obrovskou láhev naplněnou strašně kalně vypadající tekutinou.

Zavolal jsem na ně na pozdrav. “Nazdar, psanci!”

“A ty se měj taky dobře.” Ten po mé levici se na mě podíval krhavýma očima, které netušily, co se děje.

“Potřebuju s tebou mluvit.”

“Mluv dál,” řekl druhý lupič.

“Ukradli jste tu sošku vodní příšery?” rozhodl jsem se přejít rovnou k věci.

“A co když ano?”

“Pak ji musíte vrátit. Lidé mají strach.”

“Koho zajímaj� lidé?” Ten nalevo si odplivl. “Že jo, Billy?”

“Správně, Teddy. Ať jdou do háje!”

“Chlapi,” řekl jsem a snažil se proniknout do jejich digitálních mozků, “nechci vám ublížit. Prostě mi to dejte.”

Než jsem to stačil doříct, ti dva blbci se váleli smíchy po trávě.

“Ublížit nám?” Billy se hihňal, jednou rukou se držel za břicho a druhou na mě ukazoval špinavým prstem.

“O-o-ooh!” Teddy se stále válel na zemi. “Já umírám!”

“Tak jo, kluci. Máte jednu minutu. Jestli mi tu sošku nedáte, začnu s vámi mlátit,” řekl. Vytáhl jsem svůj široký meč.

Smích ustal. Oba bratři se na sebe podívali, než vběhli do chatrče za nimi. Vrátili se s mohutnými holemi v rukou.

“No, příteli, za tohle si můžeš sám,” řekl Teddy.

Oba mě začali obcházet z obou stran.

“Takže nakonec nejsi tak opilý,” poznamenal jsem, udělal tři kroky vzad a přiložil si štít k hrudi.

“Ne. To my jen nikdy nejsme střízliví, takže takhle jsme na tom vždycky,” řekl Billy a kočičím krokem se plížil po trávě nalevo ode mě.

Měl bych raději zaútočit, uvědomil jsem si. Delší vyčkávání by mě dostalo mezi ně.

Otočil jsem se doprava a stačil jsem zahlédnout překvapení v Tedových očích, když jsem se napůl postavil a vrazil mu svůj široký meč doprostřed břicha. Pak jsem s ním trhl doprava a vykřikl první ze svých schopností. “Krvácení!”

Vytáhl jsem z něj meč, přesunul se doleva a otočil se. Přikrčil jsem se za štítem, právě včas. Zatímco Teddy s údivem hleděl na zející ránu v břiše a vnitřnosti, které z ní vypadávaly (nějak, když tam nebyla krev, bylo v pořádku ukázat střeva), Billy zvedl kyj, zařval válečný pokřik a rozběhl se na mě.

“A-a-a-ah!”

Schytal jsem ránu do štítu, uvědomil jsem si, jak je silný, podle toho, jak mi silou ochabla ruka, a nechal jsem jeho kyj sklouznout ze štítu doprava. Seknul jsem ho přes hruď a on se zapotácel dozadu, čímž mi poskytl příležitost propíchnout mu břicho - bratři by se měli o všechno dělit rovným dílem - pomocí Meče odplaty. Billy se zhroutil na kolena a jeho ukazatel zdraví sklouzl do červeného pásma.

Ohlédl jsem se na Teddyho, který ke mně nejistě kráčel s holí v jedné ruce. Druhou držel obsah svého žaludku na místě. Než se ke mně dostal, padl se šepotem na kolena také. “Nezabíjej nás! Nezabíjej nás, jasný? Dáme vám všechno.”

“Vezmu si to sám,” řekl jsem a prořízl mu krk.

“Teddy!” zasyčel Billy, který se na mě podíval. “Proklínám tě! Zabil jsi nás.”

“Ne, zabili jste se sami,” odpověděl jsem a dokončil práci.

Prošacováním obou mrtvol jsem nezískal nic víc než pár desítek stříbrných mincí. Bratři byli všechno, jen ne bohatí. Socha však nebyla nikde k nalezení. Uvědomil jsem si, že budu muset prohledat jejich chatrč, což se mi ani v nejmenším nechtělo.

Tam v rohu, zahrabaná v hromadě odpadků, ležela soška vodní příšery. Přesně jak jsem předpokládal, před mnoha lety tři statečné rodiny porazily nějakého nešťastného tuleně.

Splnili jste úkol: Symbol proslulosti.

Abyste získali odměnu, vraťte tento status mettanskému starostovi.

Odměna:

600 zkušeností

10 % k vaší reputaci v Mettanu

Další odměna: Sleva jízdného na Světlušce

Když jsem se prohrabával odpadky, našel jsem nepředstavitelně špinavý útržek papíru, na kterém bylo něco napsáno. Byla tam dokonce jakási mapa. Zvedl jsem ho, abych si přečetl nápis.

Teddy, přines zásoby do našeho nového tábora. Tady je mapa.

“Nový tábor”? Kde byl ten starý? A kdo byl “náš”?

Máš novou nabídku úkolů: Mapa zlodějů.

Úkol: Ukažte mapu správci přístavu.

Odměna:

200 zkušeností

Dodatek: Po splnění tohoto úkolu můžete získat další úkol.

Přijmout?

Aha - byl to startovní úkol. To dává smysl.

Přijal jsem úkol a přestal přemýšlet, kam bych měl jít dál. Podíval jsem se na oblohu. Od mého rozhovoru s instruktorem uplynula asi hodina a půl.

Vydám se do města, rozhodl jsem se. Bylinkářka nikam neuteče.

Přes mýtinu a jeden háj jsem se vrátil do města. Rozhodl jsem se začít u starosty.

Když mě uviděl, klesl na mysli. “Nemohl jsi je najít?”

Mlčky jsem položil sošku na stůl.

“Tady je!” zalapal šťastně po dechu.

Popadl ji a přitiskl si ji na hruď.

Splnil jsi úkol: Symbol proslulosti.

Odměna:

600 zkušeností

10 % k tvé reputaci v Mettanu

Další odměna: Další odměna: Zvýhodněná plavba na lodi Světluška (pro získání další odměny si promluvte se správcem přístavu).

“Nezapomeň zajít za Holgerrsonem,” připomněl jsem starostovi, “ať mi tu slevu opavdu dá.”

“Neboj se,” uklidňoval mě. “Dostaneš ji. Jen si se mnou přijď promluvit, kdybys něco potřeboval, nejsi pro mně cizinec!”

“Dobře,” řekl jsem a odešel najít instruktora.

Otevřel jsem branku a uviděl známou holčičku Adélku.

“Ahoj, ještě jednou. Už se vrátil tvůj dědeček?”

“Ty jsi mi sliboval lízátko. Vzpomínáš?”

“Samozřejmě. Tady je.” Podal jsem dívce sladkost - kohouta na špejli.

“Díky,” řekla a už si ho nacpala do pusy.

“Tak kde máš dědečka?”

“Děěěěěěědooooooooo!” Její výkřik byl přímo u mého ucha a tak hlasitý, že jsem automaticky uskočil dozadu. “Návštěva pr-r-r-o tebe!”

“Kdo?” Vousáč vykoukl z domu. “Aha, to jsi ty,” řekl a okamžitě mě poznal. “Tak co potřebuješ?”

“Schopnosti,” odpověděl jsem po pravdě. “Vy jste instruktor, že?”

“Dal mi lízátko!” Adélka oznámila dědečkovi. “Hr-r-ruškové!”

Instruktorůva tvář zjihla.

“Tak pojď dál. Rozhodně tě nebudu učit tam venku.” Otevřel dveře dokořán a ustoupil stranou.

“S kým jsi ještě mluvil?” zeptal se mě.

“S instruktorem v Aeganu a se Serhiem ve Fladridge.”

“Ten starý darebák ještě žije?” Instruktorův obličej se spokojeně zkrabatil a já poznal, že ti dva jsou staří přátelé.

“Jistěže je. Tráví čas výrobou draků. Znáte se?”

“Bojovali jsme spolu u Krakatuky… ale to není důležité. Tak co bys chtěl?”

“Opravdu bych chtěl nějaké nové schopnosti,” řekl jsem trochu překvapeně. Co jiného by mi mohl dát?

“Je vidět, že jsi hodný kluk, takže ti řeknu na rovinu úplně všechno, co tě můžu naučit. Pak se můžeš rozhodnout, co chceš. Dobře?”

“Perfektní.”

“Mám dvě bojové schopnosti: Síla větru a V průběhu. Síla větru je pro případy, kdy chceš protivníka srazit o pár kroků zpět a dát si čas na přípravu.

“To je srazím zpátky štítem?”

“Ne, používáš rameno nebo trup. Schopnost pro štít je jiná; kromě toho, že je srazíš dozadu, jim způsobíš i poškození. Tahle je jen odhodí dozadu. A teď, V průběhu. Když se ji naučíš, máš šanci způsobit vážné poškození, i když protivníka jen těsně škrškrábneš čepelí.”

“Velkou šanci?”

“No… asi tak 40 procent.”

“Dobře, takže to jsou dvě. Jaké další dvojice máš?”

“Mám i nebojové schopnosti. Jsou ale velmi užitečné. Jedna je pasivní, to znamená, že je tu pro tebe vždycky a není třeba ji aktivovat. Jmenuje se Poslední šance. Když jsi skoro mrtvý, sama se spustí a během třiceti vteřin ti vrátí polovinu zdraví.”

“To zní skvěle. A ta druhá?”

“Probuzení. Když ji použiješ, získáš 400 zdraví. Které chceš?”

“Můžu si vzít chvilku na rozmyšlenou?”

“Ano, samozřejmě. Mluvíme tu o schopnostech. Vždycky si můžeš najít jinou ženu, například, ale nemůžeš se jen tak vrátit a vybrat si jinou schopnost.”

Stál jsem tam, ztracený v myšlenkách. Poslední šance byla nutnost, to bylo jisté. Těch třicet vteřin by mi mnohokrát zachránilo život. Navíc se aktivovala automaticky. Jako upozornění. Ale ta druhá…

Síla větru - není špatná, vůbec není špatná. Nezpůsobí žádné poškození, ale dá vám čas znovu uchopit meč a nastavit správně štít tak, jak má být. Těch pár vteřin by bylo k nezaplacení.

V průběhu - 40procentní šance na způsobení kritického poškození… Také zajímavé… zejména ve spojení s Krvácením.

Probuzení - v tuto chvíli jsem měl 1700 zdraví, přičemž jsem začínal se 150 a s každou novou úrovní jsem získal 50. Na začátku by Probuzení se 400 zdravím bylo velkou vzpruhou, ale teď?

Co tedy chci?

“Dobře, dědo, mám vybráno.” otočil jsem se k instruktorovi.

“Tak coto bude? Co chceš?” zvědavě se na mě ohlédl.

“Poslední šance a V průběhu.”

“Dobrá volba,” řekl uznale. “To bude sto zlatých.”

“Páni, ty nejsi levný,” řekl jsem s vyvalenýma očima.

“Co jsi čekal? Nedávám ti jen tak nějakou věc, dávám ti možnost žít déle. Máš vůbec představu, kolikrát ti to, co tě učím, zachrání život? Já taky ne. Takže… chci říct, že jestli ty schopnosti nechceš, nemusíš si je brát.”

“Samozřejmě, to všechno vím. Nebudu se s tebou hádat.”

Podal jsem mu zlato, které jsem dostal od Reineke.

Naučil ses novou aktivní schopnost: V průběhu, 1. úroveň

Dává ti 40% šanci způsobit protivníkovi vážné poškození i slabým nebo letmým úderem.

Cena aktivace: 45 many

Poznámka: Časté a efektivní používání této schopnosti vám může dát větší šanci na způsobení poškození.

Doba dobíjení: 50 sekund

A pak se objevilo další oznámení.

Naučili jste se novou pasivní schopnost: Poslední šance, úroveň 1

Aktivuje se, když vám zbývá 5 % nebo méně zdraví, a během 30 sekund obnoví 50 % vašeho zdraví.

Aktivuje se automaticky.

“Díky,” řekl jsem instruktorovi.

“Žádný problém. Jen si pamatuj - nespěchej do boje, ale také se v boji nikdy nezastavuj. Když budeš spěchat, propásneš svou šanci, a když se někdy přestaneš hýbat, jsi mrtvý.”

“V podstatě spěchej pomalu.”

“Přesně tak.” Suhlasně pokýval hlavou. “Dobře, tak se uvidíme později. Jdu dátt vnučce večeři.”

S tím mě uctivě, i když neúprosně, vystrčil ze dveří. Fayrollská pohostinnost v té nejlepší podobě. Mohl mi taky dát večeři, nebo mi to alespoň nabídnout…

Nedostal jsem najíst, a tak jsem se vydal za správcem přístavu. Kbelíky a mosazné knoflíky! Něco takového.

Nemělo smysl klepat. Holgerrson se nestaral o etiketu a ještě méně se staral o mě.

“To jsi ty!” vyhrkl jednonohý námořník. “Co potřebuješ? Našel jsi Gula? Šíje a přepážky!”

“Ne, ještě ne. Ale našel jsem něco jiného, když jsem se seznámil s mísními bratry Thatcherovými.”

Podal jsem mořskému vlkovi lístek a mapu, kterou jsem našel v doupěti mrtvých banditů. Holgerrson si je vzal, přičichl a začal číst. Trvalo mu to víc než minutu a půl, což mi na vzkaz o méně než deseti slovech přišlo dost zvláštní. Ještě déle mu pak trvalo, než si stejně zamyšleně prostudoval mapu. Pak se podíval na mě.

“Docela zajímavý papírek, který jsi mi přinesl, brandy a volské žáby.”

Splnil jsi úkol: Zlodějská mapa.

Odměna:

200 zkušeností

“Co je na tom tak zajímavého?” Zeptal jsem se. “Je to jenom kus papíru a není tam ani moc textu.”

“Ne, není,” odpověděl. “Přesto to není maličkost. Posaď se - vestoje pravdu nenajdeš.”

Pokynul k židli.

“Nic takového neexistuje,” řekl jsem a posadil se. “Alespoň já jsem ji nikdy neviděl.”

“Na tom nezáleží.” Holgerrson mávl rukou. “Nemá smysl se hádat o pravdu. Ale na druhou stranu, tenhle vzkaz… Posledních pár měsíců nám někdo dělá na řece bordel.”

“Zmatky?”

“Někdo tam venku ničí lodě. Přepadnou je, pošlou posádku přes palubu a ukradou náklad. Pak do lodí vyvrtají díry a pošlou je ke dnu.”

“Páni. Určitě nějací darebáci.”

“Jo. Ale je zvláštní, že útočí jen na lodě s malou posádkou a velkým nákladem. A vždycky to vědí dopředu. Několikrát jsme vyslali jako pasti lodě naložené královskou gardou místo nákladu a nikdy na ně nikdo nezaútočil. To znamená…”

“Máte tady krysu,” vpadl jsem do hovoru tónem znalce. “Předávají pirátům informace o lodích, které připlouvají a odplouvají. A musí to být někdo místní.”

“To si myslím taky. Vlastně bych řekl, že jsem si tím jistý. Před chvílí jsem začal podezřívat ty zatracené Thatchery. Vždycky to byli ti nejchudší z chudých, ale pak najednou přišli k nějakým penězům.”

“To zní podezřele.”

“Přesně tak. Dobře, přiveďte sem ty lumpy, ať je můžeme vyslechnout. Kde jsou teď?”

“Hm, to bude trochu obtížné. Nechal jsem je na mýtině.”

“Jak to myslíš, obtížné? Na jaké mýtině?”

“Právě. Nechal jsem je na lesní mýtině. Mrtvé. Zkrátka jsem je zabil. Úplně.”

“Fíha, chlapče. Ne že by mě to zajímalo - psi si zaslouží psí smrt. Já bych je zabil sám, až bychom skončili. Ale takhle bychom od nich mohli všechno zjistit. Ale teď…”

Holgerrson se ještě jednou podíval na mapu.

“Hele, co kdybys tam zašel? Soudě podle mapy to není daleko. Zvládneš to - jsi chytrý a rád riskuješ. A já bych ti za to dal něco pěkného, bukanýry a kořist. Támhle - dal bych ti šavli ze své sbírky,” řekl a ukázal na stěnu, která byla pokryta různými druhy šavlí.

Máš novou nabídku na výpravu: Tišší než tráva.

Úkol: Úkol: Prozkoumej doupě pirátů a zjisti, kolik jich je.

Odměna:

400 zkušeností

Další odměna: Odměna: Palaš ze sbírky Neilse Holgerrsona.

Přijmout?

“Dohodnuto,” řekl jsem. A proč ne? Byla to hračka, a i když jsem se tam nemohl dostat po silnici, pořád to nebylo tak daleko. Jak říkal Mark Twain: “Pospíchej dělat dobré skutky, zvlášť když neohrožují tvou peněženku.” A tak jsem se rozhodl, že to zvládnu.

Kapitola dvacet jedna

Na břehu Velké řeky (část druhá)

Vyšel jsem z městské brány a sebevědomě zamířil na mýtinu, protože jsem se rozhodl začít návštěvou bylinkářky. To byl koneckonců v tuto chvíli můj hlavní úkol. Nebyl jsem si jistý, jestli nakonec po řece popluju na lodi, ale kdo ví, kam mě bohatá tapiserie života zavede? Nezbývalo mi než pracovat na úkolech, které stály nejméně a vydělávaly nejvíce. A byl jsem nastavený tak, abych na přejezdu řeky docela ušetřil. Ploužit se od města k městu pěšky by trvalo věčnost. Navíc jsem na to prostě neměl náladu…

Při chůzi jsem si vzpomněl na starého instruktora a přemýšlel, jestli jsem si vybral správné schopnosti. Došel jsem k závěru, že ano. Poslední šance byla pasivní schopnost, což znamenalo, že jsem se nemusel bát, že se spustí ve chvíli, kdy je to nejvíc potřeba. Měl jsem možnost takříkajíc vstát z mrtvých. Co se týče schopnosti V průběhu, moje logika byla jednoduchá. Díky tomu, co jsem měl u sebe, mi 40procentní šance na kritický zásah dávala stejnou šanci získat od protivníků více zdraví, a to bylo vysoce cenné.

Další dvě schopnosti nebyly tak účinné. Síla větru nezpůsobovala vůbec žádné poškození. Probudit se bylo prozatím velmi lákavé, ale později by to k ničemu nebylo. Co bylo 400 zdraví například na 60. úrovni? V tu chvíli bych měl 3000 základního zdraví, nemluvě o tom, co by mi přidalo vybavení. Usoudil jsem, že jsem se rozhodl správně.

Než jsem si to všechno srovnal v hlavě, prošel jsem hájkem, který jsem tak dobře znal, přešel mýtinu a vyšel na rozsáhlé pole s obrovským stromem. Pod stromem stál úhledný domek, z jehož komína se valil černý kouř.

“Vypadá to, že vaří lektvar,” řekl jsem nahlas, když jsem šel ke vchodovým dveřím.

Nebyl tam žádný plot. Místo něj tu byl malý dvorek se slepicemi a kachnami pobíhajícími kolem kotle na vaření postaveného na trojnožce. Zřejmě jsem byl tam, kde jsem chtěl být.

Vyšel jsem na malou verandu a zaklepal na dveře.

“Kdo je to?” zeptal se hluboký, ale milý hlas. No, možná ne dívčí; možná dokonce ženský. Jak všichni víme, na ženách jsou dvě věci, které se časem nemění: jejich hlas a ušní lalůčky. Nemohl jsem tedy vědět, kolik je dívce nebo ženě za dveřmi let, i když vzhledem k její profesi a barvě hlasu jsem si představoval vysokou, štíhlou, rusovlasou krásku se zelenýma očima. Měla mít perleťové zuby a dolíčky ve tvářích a na sobě dobře padnoucí šaty, které odhalovaly každou křivku jejího těla.

“Poutník,” odpověděl jsem.

“Vydrž, hned tam budu.” Hlasu se přidaly emoce, a stal se ještě výraznějším. Zdálo se, že pocestní jsou v tomto domě vítáni a respektováni. Starosta byla strašně kritický, ale nezdálo se mi na ní vůbec nic špatného.

Dveře se se zaskřípěním pantů otevřely dokořán. Na prahu stála mladá dáma, která vůbec nevypadala tak, jak jsem si ji představoval. Byla to dívka, mladá a drobná, s poměrně ostrými, až hrubými rysy v obličeji. Měla na sobě pánskou košili a tkané kalhoty, nedokázal jsem určit, jakou barvu mají její oči, a mokrý, nevýrazný culík měla svázaný barevnou nití.

“Ty nejsi poutník,” řekla poněkud nervózně, když se mi podívala do očí. “Já tě neznám. Kdo jsi? Kde je ten poutník?”

“To jsem já,” řekl jsem. “Chodím po městech a vesnicích a hledám lidi, kterým bych pomohl.”

Dívka se usmála. “Aha. Byla jsem zvědavá, co tím myslíš. Co potřebuješ?”

“Vlastně nic moc. Starosta Glopkins říkal, že jsi byla poslední, kdo viděl kapitána Gula a jeho námořníky. Hledám je. Takže, Marion, je pravda, že jsi je viděla?”

“Vy znáte moje jméno? Už jsme se někdy potkali?” Dívka si mě pozorně prohlédla.

“Ne, starosta mi o vás řekl. Proto to vím. A co ten kapitán?”

“Ach, ten skvělý kapitán a jeho posádka. Ano, byli tady.” Zasmála se a mně připadalo, že v jejím smíchu je něco divného.

“Kam šli?”

“Do lesa. A nehledej je - nenajdeš je.”

“Jak to myslíš?” Tenhle rozhovor se mi líbil čím dál tím méně.

“Málokdy najdeš lidi, které jsem poslala do lesa.”

“Tak proč jsi tam poslala ty mořské vlky?”

Dívka se zašklebila a vycenila malé ostré zuby. “Tak se to prostě stalo. Vaši skvělí mladí muži nějak usoudili, že potřebuji mužskou společnost, a rozhodli se vyřešit mou osamělost tím, že se ke mně tady potěší všichni najednou.”

“To zní jako námořníci,” řekl jsem. “Přímo k věci. Heave ho a tak.”

“Nevím, co znamená ‘heave ho’, ale kdybych po nich nehodila trochu prášku Livitsitis Tsulendarius, byla bych v pěkné bryndě.” Bylinkářčin úsměv připomínal spíš vztek.

“Jaký prášek?”

“Obyčejný magický prášek. Když k němu přičichneš, máš pocit, že slyšíš hlasy, které tě volají.”

“Kam tě volají?”

“Prostě tě volají. ‘Pojď sem’, ‘Pospěš si’. Hlas je smyslný a obvykle patří opačnému pohlaví.”

“Chápu. Takže ho sledovali?” Celá situace se začínala zhoršovat.

“Samozřejmě. Co jiného by mohli dělat?”

“Všichni čtyři?”

“Jistě, a každý jiným směrem. Například kapitán se vydal tím směrem.” Malá bylinkářka ukázala prstem směrem k několika smrkům rostoucím na okraji pole za domem.

“Pfuj, chlapče.” Poškrábal jsem se na zátylku. “Tohle není dobré.”

“Půjdeš je hledat?” Její oči se setkaly s mýma.

“Nic jiného mi nezbývá. Slíbil jsem to správci přístavu.” Přikývl jsem. “Proč?” “Potřebuješ něco?”

“Co mysl�š, že by bylinkářka potřebovala?” Marion se usmála, tentokrát normálně. “Můžeš pro mě nasbírat bylinky. Když to uděláš, řeknu ti, kde by mohli být tví námořníci. Tedy, pokud jsou ještě naživu.”

Máš novou nabídku na úkol: Byliny pro Marion.

Úkol: Sbírejte bylinky pro Marion.

Hloh královský - 5 větví

Montevina celeia - 5 pupenů (viz wiki  )

Černý vratič - 1 plodnice (viz wiki  )

Odměna:

500 zkušeností

Lektvar síly (variabilní)

+10 % k vaší reputaci u Marion

Přijmout?

Takže ten nárůst reputace přinesl s úkol. Nikdy bych nesouhlasil se sbíráním bylin, až na to, že jsem zoufale potřeboval, aby mě ta malá příšera měla ráda. Lepší reputace znamenala šanci, že mi řekne, kde přesně jsou ti nebozí námořníci.

“Jistě, půjdu ti všechno nasbírat,” řekl jsem.

“Buď opatrný,” řekla téměř přátelsky. “Celeie a hloh se dají najít snadno, protože rostou skoro všude, ale vratič je mnohem vzácnější rostlina. Nemrtví se kolem nich taky rádi motají, protože se říká, že semeník vratiše dal kdysi život lichovi. Tito pěšáci nemají mozek, i když jejich instinkty jsou mnohem lepší. Dokonce mají ještě některé vzpomínky. Takže buď opatrný, až bude vratič hledat. Pamatuj, že ho můžeš najít jen v okolí ruin, a jediné ruiny v těchto končinách jsou u starého rybníka.”

“Co je u starého rybníka?” Zeptal jsem se, abych si to ujasnil.

“Kdysi tam stával hrad, který patřil jednomu z našich prvních lenních pánů, ale toho zabili a jeho hrad zbourali. Než ho zabili, nějakou dobu ho mučili a říká se, že se kvůli tomu stále vrací na svůj hrad, nebo spíš na to, co z něj zbylo. Když tam najde někoho živého, dělá to, co dělával v době, kdy byl ještě pánem.”

“Co dělá?” Odpověď jsem znal, ale stejně jsem se zeptal.

“Soudce, porotu a kata,” odpověděla bylinářka nenuceně. “Všechno v jednom.”

Vytáhl jsem si mapu. První dvě byliny byly všude. Vratič byl naopak asi tři míle daleko, poblíž místa s poetickým názvem Ainville. Naštěstí to bylo od pirátského doupěte co by kamenem dohodil.

“Mluvíš o Ainville, že?”

“Ano. Buď opatrný.”

“Dobře, jdu,” řekl jsem bylinkářce. “Měl bych se brzy vrátit.”

“Možná, a možná ne,” odpověděla klidně. “Les se jen zdá bezpečný, ve skutečnosti není. Každopádně to zkus. Když budeš mít štěstí, ještě se uvidíme.”

Doplahočil jsem se do smrkového háje a vydal se směrem ke starému rybníku.

Po pár minutách jsem si všiml keře přímo přede mnou, který zářil všemi barvami duhy. Málem jsem se odhlásil ze hry, myslel jsem si, že mi to říká, že jsem unavený a nedokážu pořádně myslet, ale uvědomil jsem si, že ty třpytivé keře jsou ty, které musím posbírat.

Přistoupil jsem ke keři, přikrčil se k němu a pozorně si ho prohlédl. Jedna větev očividně zářila jasněji než ostatní, a tak jsem natáhl ruku a ulomil ji.

Našel jsi předmět pro úkol Byliny pro Marion.

Hloh královský - 1 větev. Musíš najít ještě 4 další.

Mám ji. Tak takhle to vypadá, když ti záleží na ochraně přírody - ulom další čtyři větve.

Chodil jsem po lese a natahoval krk, abych našel další barevné třpytky. Nakonec, než jsem došel do Ainville, jsem ulomil další tři větve a našel tři pupeny - tvrdé bobulovité keře, které vypadaly jako… jak je popsat? Něco jako střemcha (viz wiki  ).

Smrkový les končil a hned za ním jsem na břehu malého rybníčku porostlého kačírkem a obklopeného křovinami uviděl ruiny. Na tom místě kdysi zjevně stával malý opevněný zámeček, i když teď už z něj zbyla jen sbírka malebných trosek. Jeden z balvanů nějak vyčníval mezi ostatními, a tak jsem přimhouřil oči, abych ho lépe viděl. Ano. Něco se na něm třpytilo. Určitě vratič. Vyšel jsem z lesa a zamířil ke zřícenině.

Když jsem se přiblížil a vešel na malé nádvoří uprostřed, měl jsem možnost si suť ještě jednou prohlédnout a uvědomil jsem si, že budu muset trochu šplhat. Z lesa ty balvany nevypadaly tak velké. Naštěstí je čas a déšť ohlodaly a vytvořily opory, po kterých jsem se mohl dostat nahoru.

Plivnul jsem si do dlaní a vydal se na balvan s vratičem. Byl obrovský, jeho vrchol byl vysoký něco kolem dvou nebo tří pater. Kdysi musel být součástí základů hradu. Možná nakonec ten hrad nebyl tak malý.

Na tohle už jsem moc starý, pomyslel jsem si, když jsem se šplhal výš po hrubé, sluncem prohřáté straně balvanu. Blíže k vrcholu už nebylo moc čeho se držet a v žaludku mi začali poletovat motýli. V okolí nebyl nikdo, kdo by posbíral moje kosti, kdybych spadl.

Konečně jsem se dostal na vrchol a vytáhl se nahoru na poměrně velkou rovnou plochu, kde jsem se posadil a těžce oddychoval.

“Tohle dělají horolezci celý den?” zeptal jsem se. Nikoho konkrétního jsem se nezeptal.

Rozhlédl jsem se kolem a všiml si rostliny, kterou jsem tam měl najít. Byl to malý keřík pokrytý bobulemi a nějakými lusky. Jeden z lusků zářil jasněji než ostatní, a tak jsem ho rychle utrhl.

Našel jsi předmět pro úkol Byliny pro Marion.

Vratič černý - 1 plodnice.

Poznámka: Tato rostlina je vysoce magická, takže tvé rozhodnutí ji sklidit může mít nepředvídatelné následky.

“Páni, malý šarlatový kvítek přímo v mé ruce. Teď se z ní vyplazí nějaká odporná příšera.” Uchechtl jsem se a chystal se slézt zpátky dolů. Než jsem to však udělal, podíval jsem se na zem, která byla dost daleko od místa, kde jsem byl, a ztuhl jsem.

Nádvoří bylo obklopené kruhem balvanů a před pěti minutami bylo prázdné. Teď tu pobíhal statný kostlivec s mečem v jedné ruce a dýkou v druhé. Na rozdíl od všech ostatních kostlivců, které jsem ve hře viděl, a jejich holých kostí, byl tento oblečený. Na hlavě měl korunu, na levé noze holenní chránič a kolem pasu měl uvázaný jasně modrý pás se zlatým vyšíváním.

“Kam jsi se to vydal, když vypadáš tak dobře?” zeptal jsem se. Překvapeně jsem se ho zeptal. “Jdeš do klubu?”

To asi nebyla nejchytřejší otázka, ale opravdu mě to ohromilo. Odkud se tu vzal? Pak to bylo ještě podivnější. Zastavil se, otočil lebku mým směrem a podíval se na mě tmavomodrými koulemi blesků v očních důlcích.

“Květina. Utrhl jsi mi květinu,” vyhrkl mechanickým hlasem.

“No a co?” Odpověděl jsem a zvedl si bradu z vrcholu balvanu. Co jste čekali? Odněkud se vynořil nějaký kostlivec a začal mluvit. Jak to bylo možné bez jazyka?

“Dej mi tu květinu, slez sem dolů, poklekni přede mnou a připrav se přijmout svůj trest,” pokračoval vzkříšený nebožtík.

“Ale co je to za rozsudek? Například jestli ti mám dát svou nejmladší dceru, budu tě muset odmítnout. Já žádnou nejmladší dceru nemám. Nemám ani nejstarší dceru. Nejsem ani ženatý,” řekl jsem kostlivci.

“Tvůj trest bude spravedlivý a rychlý. Já, pán těchto zemí, nemám čas na to, abych každého zloděje dlouze soudil.”

Teď už všechno dávalo smysl. Utrhl jsem semeník vratiče a spustil mechanismus úkolu. Bylinkářka se zmínila o tom, jak se mrtví rádi zdržují v okolí květu, a ten chlapík v koruně byl mrtvý pán. Jak mi bylo řečeno, hrál si na soudce a kata pro své zákonité pozemky. Páni, na vteřinu jsem se skutečně vyděsil.

“Nepotřebuju tvoje dcery. Pojď sem a přijmi trest za krádež na mém hradě,” pokračoval zeman unyle.

“Proč zrovna já? A co déšť, který odplaví základy tvého hradu, ptáci, kteří ho pokadili, a brouci, kteří po něm lezou…”

“Jdeš dolů, nebo ne?” Kostlivcův hlas prozrazoval jeho rozmrzelost.

“Ne.”

“Jakým právem se nechceš podřídit mé vůli?” Opravdu se rozčiloval. “Já jsem pánem těchto zemí a všichni živí i neživí tvorové se mi musí klanět!”

“Ale já ne. Já jsem svobodný člověk a nikomu se neklaním.”

Kostlivec oběhl kolečko po nádvoří a pak se opět zastavil a zadíval se na mě.

“Tak jaký je plán?” Přátelsky jsem se na něj podíval. “Když nejdu dolů k tobě, proč nejdeš nahoru ke mně? Tady nahoře je to skvělé! Slunce, vánek…”

“Slez dolů sám,” zasyčel kostlivec, “nebo jinak.”

“Nebo co?”

“Pojď dolů!” Kostlivec dupl nohou, čímž mu kolenní chránič sklouzl na holeň. Vytáhl ji zpátky nahoru jako žena, která si natahuje punčochu, a já vyprskl smíchy.

Pokračoval dál, což mi přišlo ještě vtipnější. “Nevidím na tom nic vtipného!”

Převaloval jsem se a oběma rukama jsem se držel vrcholu balvanu, abych se ujistil, že nespadnu. Kostlivec na mě zíral a naprosto nechápal, proč se mu směju, místo abych se bál. Poškrábal se na zadní straně obratle, který mu tlačil korunu na čelo. To mě rozesmálo ještě víc a začal jsem se bát, že sklouznu do hysterie.

“Přestaň, prosím, už nic nedělej,” dusil jsem se mezi výkřiky smíchu. “Nechci tady nahoře umřít smíchy!”

“Jdeš dolů?” zeptal se kostlivec důvěřivě a s nadějí.

“Ano, ano, jdu dolů,” odpověděl jsem. “Jen tam pár minut tiše stůj a nic nedělej. Prosím tě o to. Prosím!”

“Nerozkazuj mi, poddaný!” Škubnul hlavou, čímž si poslal korunu zpátky na čelo a mě opět přivedl k záchvatům smíchu.

“Co je to s těmi lidmi?” Kostlivec byl rozhořčený. “Zeměpán jim dá rozkaz a oni se jen smějí. Pojď sem dolů!”

“Už jdu,” řekl jsem mu, otřel si slzy a vyrazil dolů.

Jít dolů bylo mnohem snazší než jít nahoru a za chvíli už jsem byl na zemi. Otřásl jsem se a podíval se na kostlivce, který stál deset kroků ode mě.

“Tak co jsi chtěl? Tady jsem.”

“Pojď blíž a klekni si,” řekl velkolepě a špičkou svého poněkud zrezivělého meče ukázal na zem před sebou. To bylo zřejmě místo, kde jsem měl pokleknout a pravděpodobně ztratit hlavu.

“Ne, děkuji.” Mávl jsem rukou. “Pro začátek jsem příliš líný a ušpinil bych se. V podstatě prostě nechci.”

Kostlivec spustil ruce. “Jak to myslíš, že nechceš? Jakým právem?”

“Žádným konkrétním právem,” řekl jsem. “Prostě nechci.”

Kostlivec přešlapoval na místě, protože tato situace zjevně nebyla tou, pro kterou ho jeho stvořitelé navrhli. Silně jsem pochyboval, že by někdo z ostatních hráčů poklekl, jak mu přikázal, ale usoudil jsem, že by se na něj nejspíš všichni místo toho rozběhli a mávali zbraněmi. Na to byl naprogramován. Ale rozhovory v jeho arzenálu nebyly.

“Mimochodem, jak se ti daří?”

Rozhodl jsem se dokončit práci. “Jak se věci mají? Nevrzají ti moc klouby? Nevadí ti počasí?”

Kostlivec přestal přešlapovat a znovu se na mě podíval. “Možná by sis mohl kleknout?” řekl nejistě. “Tak se to patří…”

“O čem to mluvíš?” Zeptal jsem se. “Jsem občanem jiné země, takže nespadám pod tvou jurisdikci. Tvé obvinění je zcela neopodstatněné.”

“Ale, utrhl jsi tu květinu?” zeptal se kostlivec hašteřivě. “Roste na mých pozemcích!”

“Kde je to napsáno?”

“Nemusí to být nikde napsáno, to přece každý ví!”. Kostlivec rozhodil rukama.

“Jasně, takže celý Fayroll ví, že panovník hromady kamení a jedné květiny je kostlivec...?.”

“Zeman Drauh!” upřesnil nevrle.

Odemkl sis Jména zla, 1. úroveň.

Získáš ji tak, že přesvědčíš dalších 9 zástupců Zla, aby ti dobrovolně řekli svá jména.

Odměna:

Hledač, pasivní schopnost, 1. úroveň: + 0,5 % k tvým šancím na odemčení skrytých úkolů díky pochopení významu předmětů.

Název: Odhalovač

Chcete-li si prohlédnout podobné zprávy, přejděte do sekce Akce v okně atributů.

“Dobrá tedy, pane zemane Drauhu,” řekl jsem a byl jsem sám se sebou velmi spokojen. Získat schopnost z ničeho nic bylo vždycky příjemné. Bylo to jako najít sto rublů - není to moc, ale po zbytek dne máte skvělou náladu.

Tohle je vážně docela sranda, pomyslel jsem si. Člověk, který tu stojí a o něčem se dohaduje s kostlivcem. Kdybych se s takovou situací setkal já, určitě bych přemýšlel o tom, že budu méně pít. Vážně…

“Fajn!” Kostlivec zaujal bojový postoj. “Ptám se tě naposledy: Přijmeš můj přísný, i když spravedlivý rozsudek z vlastní vůle?”.

“Raději ne,” řekl jsem, pověsil si štít na paži a vytáhl meč. “Pochybuji o tvé kompetentnosti a nestrannosti. Ačkoli nepochybuji, že k rozsudku dojde.”

“Správně.” Kostlivec se vymrštil dopředu a shora na mě sekl mečem. Zachytil jsem ho svým vlastním mečem. Zároveň se mi pokusil dostat pod štít dýkou, ale ani tam neuspěl.

Odrazil jsem jeho meč a udělal pár kroků vzad. Mrtvý zenam vystrčil meč a dýku před sebe a přiblížil se ke mně.

“Ty, soudruhu zemane, jsi stejně malicherný jako mstivý,”(tahle věta je opravdu v originále, a je z původního strojového překladu, i když to vypadá jako narážka na vlastizrádce z Hradu) řekl jsem a nespouštěl z něj oči.

“No, já vás, živé lidi, musím mít neustále na očích. Otočím se na vteřinu zády a ukradnete -květiny, kameny -, všechno co není přibité na zemi.”

“Ale no tak. K čemu tohle všechno potřebuješ? Vždyť jsi mrtvý!”

“No a? Pořád je to moje. A-a-ah!”

Znovu se na mě vrhl. Tentokrát neměl takové štěstí, protože jsem ho po odražení jeho úderu bodl hrotem meče do pravého boku. Nebo to byla jeho kost? Každopádně jsem dostal přístup k pravému boku a také jsem využil času, abych vykřikl “V průběhu!”. Úder prošel přímo skrz, i když jsem nedokázal říct, jestli ta schopnost přidala sílu. Ať tak či onak, nevypadalo to, že by mu zdraví kleslo o moc.

Vyměnili jsme si ještě několik úderů, i když tentokrát jsem svou šanci propásl a on mě dýkou škrábl. Pak jsem po další sérii útoků prolomil jeho obranu pomocí Krvavácení. To mi přišlo zvláštní. Jakou krev mohla téct z kostlivce? Bojovali jsme dál.

“Tak dost, smrtelníku, už mě to unavuje! Je čas, abys zemřel!” Znovu se pokusil prolomit mou obranu stejným chvatem, jaký používal předtím. Tentokrát jsem jako obvykle zachytil jeho meč svým mečem, ale štítem jsem mu srazil dýku. Můj trik byl úspěšný a dýka mu s rachotem vyletěla z ruky. Okamžitě jsem přitáhl štít zpátky, praštil ho do čelisti, a zasazoval jsem mu jednu ránu za druhou, abych ho odehnal z místa, kde ležela dýka. Kostlivec se snažil mé údery odvracet, ale několik jich přesto dopadlo. Pak jsem uviděl svou příležitost.

“Meč odplaty!” Bodl jsem ho přímo do hrudního koše.

Kostlivcovo zdraví kleslo tak nízko; že jsem ani neviděl rudý ukazatel. Rozhodl jsem se kout železo, dokud je žhavé, a pozvedl jsem meč, abych ho dorazil.

“Počkej, smrtelníku,” zamumlal kostlivec. “Možná bychom se mohli dohodnout?”

“O čem?”

“No, mohl bych ti říct, kde jsem ukryl svůj poklad. Nebo se s tebou podělit o tajemství!”

“Jaké tajemství?” Zaujalo mě to a nechal jsem meč spadnout.

“Nestal jsem se takovým sám od sebe. Nemrtvým mě učinila mocná čarodějka jménem…”

Kostlivci upadla čelist z lebky. Jeho kosti se zhroutily na hromadu. Zatraceně. Krvvácení ho dorazilo! Ten kostlivý chlapík pro mě měl zřejmě nějaký úkol, a nejspíš velký. Zatraceně.

Přehraboval jsem se v zemanových dočasných pozůstatcích a našel pár zlatých mincí, nějaké kosti, rezavý meč, který ani nebyl modrý, a… Co je tohle?”

Koruna mrtvého zemana

Úkolový předmět

Nelze jej ukrást, ztratit ani rozbít.

Lze ji prodat nebo darovat.

Po smrti majitele se neztrácí.

Huh. Takže koruna je také na úkol. To je dvojnásob zajímavý nemrtvý chlapík. Škoda, že jsem z něj nic pořádného nedostal. Kde je ten nákoleník? Opasek? Aspoň tu korunu mám -třeba mi za ni někdo dá quest, nebo na něj narazím později.

Vytáhl jsem si mapu a podíval se, jak daleko je to do pirátského doupěte. Ukázalo se, že podle mého odhadu je to necelých deset minut chůze, a tak jsem se tím směrem rázně vydal.

Můj krok byl jistý, ničeho jsem se nebál, a ani jsem se nezastavil, abych si dal větší pozor, když jsem před sebou uslyšel hlasy. Byl jsem pánem světa.

“Tak se na to podívejte, bratři, koho to tady máme?” zeptal jsem se. Zpoza křoví po mé pravici vystoupil vousatý pirát.

“Nejspíš nějaký idiot z královské gardy,” řekl druhý pirát, tenhle se vystrčil z křoví po mé levici.

“Nech toho, Gromio,” řekl půlelf s lukem na rameni, který se sesunul ze stromu přímo přede mnou. “Jaká královská garda? Copak jsi ho neslyšel, jak se plahočí lesem? Jak to, že ti unikl ten rachot a praskot? Je to jen idiot, který se ocitl ve špatnou chvíli na špatném místě. A bude ho to stát život.”

To byla pro mě lekce - už si nemyslím, že jsem pán světa. Zbývala mi však ještě jedna možnost a doufal jsem, že bude fungovat.

Piráti s noži kolem mě kroužili z obou stran. Půlelf si začal sundávat luk z ramene.

“Máš nanejvýš třicet vteřin,” řekl jsem si, než jsem se otočil a sprintoval zpátky směrem, odkud jsem přišel. Nedošel jsem daleko, než mě zabil osmý šíp; ne víc než pět set metrů. Půlelf vystřelil rychle a přesně.

Svět kolem mě se zatočil dokola a já se ocitl zpátky v Mettanu - ve spodním prádle. Vedle náhrobku seděla nějaká osoba. Kouřil a zřejmě přemýšlel o věčnosti.

“PKers?” zeptal se mě filozoficky, zatímco si mě prohlížel nahoru a dolů.

“Mobi,” odpověděl jsem stručně.

“To se stává.” Bezduchý kuřák dál kouřil svou dýmku.

Rychle jsem přeběhl k hotelu. Dívka za pultem nadskočila a zírala na mě, když jsem vpadl dovnitř. Co byste udělali, kdyby dovnitř vběhl někdo ve spodním prádle a něco vykřikoval?

Vyštěkl jsem rozkaz. “Dej mi ten klíč!”

“Tady, pokoj číslo devět,” vykoktala hnědovlasá kráska jménem… Jak to bylo? Jacqueline!

“Díky!” A vyběhl jsem po schodech nahoru.

Jakmile jsem byl v pokoji, popadl jsem jednu ze sad oblečení a palcát, který mi kdysi dal Tlustý Willie, a pak jsem sprintoval zpátky dolů po schodech.

“Ty už odcházíš?” Pískot v Jacquelinině hlase mi prozradil, že tentokrát už má opravdu strach.

“Mám co dělat, má drahá!” Zakřičel jsem zpátky přes rameno.

Vyletěl jsem z městské brány a řítil se po cestě, kterou jsem tak dobře znal, jen rychlostí, na kterou jsem nebyl zvyklý. Běžel jsem, aniž bych se staral o větve bičující můj obličej. Měl jsem na výběr? Musel jsem tam doběhnout dřív než nějaký dobrodruh, jinak by všechen můj krásný majetek beze mě plakal horkými slzami utrpení. Samozřejmě ne všechny, protože prsten jsem měl stále u sebe, ale všechno ostatní…

Kdybych se pokusil uběhnout takovou dálku ve skutečném životě, nejspíš bych zemřel. Ve hře jsem však byl v pořádku. Nedaleko od cíle jsem se zastavil a opatrněji se plížil vpřed. Přesouval jsem se od stromu ke stromu a přibližoval se k místu, kde jsem si myslel, že leží moje věci.

Když jsem těsně před smrtí spatřil půlelfa, okamžitě mi došlo, že jsem v háji. Kdyby mě zabili přímo tam, to, co jsem měl u sebe, by bylo nejspíš ztraceno. NPC by mi je nevzali, ale dříve nebo později by přišel nějaký jiný hráč, zabil by tu trojici a získal by to, co mi zbylo. Rozhodl jsem se utéct co nejdál, protože jsem si uvědomil, že budu mít šanci se vrátit, až se parta vrátí do svého tábora. Neutekl jsem daleko, ale přesto…

Moje věci ležely na trávě. Kupodivu to bylo poprvé, co jsem viděl, jak vypadají ostatky mrtvého hráče. Byl tam průhledný kokon a v něm všechny moje věci jako v nějakém kufru. Lehl jsem si na trávu a plazil se dopředu, dělal jsem, co jsem mohl, abych nevydal ani hlásku, a čekal jsem, že mě každou chvíli zasáhne šíp.

Když jsem se dostal ke kokonu, šťouchl jsem do něj prstem a uviděl, jak mé věci vypadly na trávu - díkybohu bezhlučně. Rychle a potichu jsem si všechno nacpal do pytle a pak se odplazil zpátky, odkud jsem přišel. O pět set metrů později jsem se přikrčil a stejně tiše pokračoval dál, až jsem se dostal ke zřícenině v Ainville, kde jsem se převlékl, sedl si za kámen a přemýšlel, co dál. Rozhodně jsem se nechtěl vzdát pátrání, protože kdybych to udělal, nedostal bych falchion. A podle toho, že to byl těžký úkol, jsem usoudil, že falchion bude docela dobrý nebo přinejmenším neobvyklý. Ale taky jsem nechtěl pořád dokola umírat.

Otevřel jsem mapu, přejel na červenou oblast a pořádně si ji prohlédl. Na jedné straně jsem si všiml bažiny.

“To je dobré,” řekl jsem nahlas. “To je moc dobré. Tedy, je to mokré, špinavé a hnilobné, ale taky dobré.”

Pomyslel jsem si, že prohnaní piráti nejspíš postavili stráže na všech cestách, ale je dost dobře možné, že bažinu nikdo nehlídal. Možná to byla správná cesta? To se mi rozhodně nechtělo, ale v tu chvíli jsem byl mimo. Nejdřív jsem však musel dořešit věci s bylinkářkou. Zkontroloval jsem, co ještě potřebuji najít, a vydal se to hledat.

O půl hodiny později jsem už klepal na Marioniny dveře.

“Ach, poutníku,” řekla se zvláštním úsměvem. “Našel jsi ty rostliny?”

“Jistě,” řekl jsem. “Tady jsou.”

V bylinkářčiných očích se mihlo překvapení. “A černý vratič?”

“Ten taky. Nebylo to snadné, protože jsem tam na někoho narazil, ale vyřešili jsme naše neshody a on mi tu rostlinu dal.”

“Tys bojoval se zemanem?” zeptala se nedůvěřivě Marion.

Přikývl jsem. “A zabil jsem ho.”

“Páni, tak mi dej ty bylinky.” Natáhla ke mně ruku.

Splnil jsi úkol: Byliny pro Marion.

Úkol: Sbírejte bylinky pro Marion.

Odměna:

500 zkušeností

+10 % k vaší reputaci u Marion

“Ta odměna je příliš malá pro někoho, kdo zabil zemana,” řekla bylinkářka. “Ráda bych ti dala jeden ze svých nejsilnějších lektvarů, i když se musíš rozhodnout, který chceš. Pojďme se podívat dovnitř.”

Další možnost volby; šel jsem za ní, abych zjistil, co mi nabídne.

Přešli jsme ke kredenci stojícímu v rohu a Marion vytáhla závěsný popruh vybavený tak, aby se do něj vešlo pět lahviček, které už byly v držácích, a osamělou baňku s jasně šarlatovou tekutinou.

“Podívej se sám, válečníku. Tady,” řekla a zatřásla popruhem, “je pět lektvarů síly. Když je vypiješ, dodají ti na hodinu další čtvrtinu tvé normální síly.”

“A ten popruh?” Zeptal jsem se.

Marion přikývla, pokračovala a ukázala mi baňku s modrou tekutinou.

“Tohle je lektvar, také na sílu, jenže ti trvale přidává. Bohužel nevím, jak velké to posílení je. Je mi to líto. Mohl by ti zdvojnásobit sílu, nebo sotva pohnout ukazatelem. Vyber si, co chceš.”

Ani jsem si nemusel brát čas na rozmyšlenou.

“Samozřejmě tu, která je trvalá.”

Marion zvedla obočí. “Jestli se můžu zeptat, tak proč?”

“Není to tajemství. Pět lektvarů spotřebujuu rychle, bez ohledu na to, jak jsou dobré. Tenhle mi však zůstane. I kdyby mi dal jen jeden bod, budu ho mít navždy. Ty máš támhle spoustu síly, ale je dočasná”.

“Dobrá volba, válečníku. Myslím, že máš pravdu. Tady máš.”

Bylinkářka mi podala baňku a já ji rychle vypil.

Vypil jsi Silný jako medvěd, vzácný lektvar, a získal trvale osm bodů síly.

“Tak co, jsi spokojený?” Marion se na mě usmála.

“Děkuji,” řekl jsem s úklonou. “To nebyl lektvar, to byl splněný sen. A nezapomeň, že jsi mi slíbila, že mi povíš o kapitánovi.”

“Každý, kdo se zatoulá do lesa bez vlastního vědomí, se dříve nebo později ocitne v bažině s vílami. Tam hledej své přátele.”

“Víly?”

“Zhmotněné duše dívek, které neměly to štěstí a zemřely z opravdové lásky. Nejsou agresivní, ale dávej si velký pozor, abys je nerozzlobil.”

“Já už se jich bojím. Mluvíš o tom močálu tamhle?” Mávl jsem směrem k bažině, kam jsem měl namířeno dál.

Marion kývla hlavou. “Ano.”

“Chápu. Tak jo, jdu na to. Děkuji.”

“A tobě taky děkuju. Hm… poutníku. Počkej!”

Otočil jsem se. “Copak?”

“Našel jsi něco, když jsi zabil zemana? Třeba symbol moci?” V jejím hlase zazněl zvláštní tón.

“Jeho korunu. Proč?”

“Nic, nedělej si s tím starosti. Dávej na sebe pozor.”

Marion, zjevně něco vrtalo hlavou, vrátila se dovnitř a zavřela dveře.

“Zajímavé… zvláštní.” Zavrtěl jsem hlavou, zkontroloval mapu a vydal se směrem k bažině.

Kapitola dvacátá druhá

Víly

O bažině se vlastně nedalo nic říct. Bažina je prostě bažina. Neustále tu bzučel jakýsi otravný hmyz, bublaly a páchly plyny a občas se kolem proplížili hadi a kreslili v kalné vodě klikaté čáry. Nepříjemné místo.

Každou minutu nebo dvě jsem vytáhl mapu, abych se ujistil, že jsem nepřehlédl místo, kde by podle mého názoru měl být tábor pirátů. Současně jsem měl hlavu na šťopkách a hledal víly, jejichž smyslnost odnesl kapitán Gul a jeho námořníci. Zajímalo mě, jak vypadají…

O několik vteřin později byla moje otázka zodpovězena. Pod nohama se mi vynořila štíhlá ženská postava se světlými kudrnami, splývavými šaty a křídly na zádech.

“Páni!” Ztratil jsem rovnováhu a spadl dozadu do vody.

Ozval se smích, když se létající kráska vznesla nade mě. “Ty jsi tak le-e-egrační!” Její zvučný hlas se chichotal a křídla se jí třepotala, čímž ten zvuk prokreslovala.

“Jsem mokrý a špinavý,” zamumlal jsem. “A to všechno díky tobě. Proč jsi na mně musela takhle vyskočit?”

“Je to zábava!” Vznášející se dívka se poškrábala na nose. “Kam jdeš?”

“Hledám nějaké své přátele,” řekla jsem. “Statečného kapitána a tři námořníky. Neviděla jsi je?”

“Kapitána a tři námořníky? No… a co když ano?” Rozkošná dívka se opět poškrábala na nose.

“Mohla bys mi říct kde?” Hladce jsem se zeptal.

“A co bych z toho měla?”

“Co by sis přála?”

“No, já nevím.” Vila si zamyšleně natočila jednu ze svých kadeří. “Třeba si mě vezmeš?”

“Pochybuji,” odkašlal jsem si.

“Proč? Jsem snad ošklivá?” Ve víliných očích nastala změna. Zatímco na začátku byly modré, teď se v nich mihl karmín.

Než jsem odpověděl zcela upřímně, začal jsem. “Ne, samozřejmě že ne! Jsi neuvěřitelně krásná. To já za to můžu, ne ty.”

“Co je s tebou?” Karmín z jejích očí zmizel a do hlasu se jí vrátil šťastný tón. “Jsi nemocný?”

“Ano,” potvrdil jsem spěšně. “Byla jsem prokletý. Ne úplně, ale jsem.”

“Kde?”

“No, tam.” Sklopil jsem oči dolů.

“Úplně prokletý?” Víle se zalily oči slzami. Její plné rty se chvěly.

No tak, holka, ty jsi ale blbá, pomyslel jsem si. Jen si poslechni pohádku, kterou se ti chystám vyprávět. Připrav se na vodotrysk.

“Úplně. Kdysi jsem miloval jednu dívku a ona mě taky. Ale víš, jak to chodí: Mocný čaroděj si ji oblíbil. Potřeboval se mě zbavit, a tak mě proklel, abych nemohl, víš…” Smutně jsem zavrtěl hlavou, jako bych byl zničený ze své smůly.

“Ty ubožáčku.” Víla se snesla dolů a vzala mě za ruku. “Kdo by něco takového dělal… A co ta dívka?”

“Co ona? Říkala, že nepotřebuje někoho ‘neproduktivního’, jako jsem já.”

“Někoho co?” Vila to slovo zjevně neznala.

“Neschopnného reprodukce, řekněme to takhle…”

“Já ti rozumím. To je ale hrozné stvoření!”

“Nevíš ani půlku,” řekl jsem. “A teď je mou jedinou nadějí najít kapitána Gula.”

“Koho?”

“Tvého hosta, toho námořníka. Vezme mě k mágovi do velkého města a ten mi možná pomůže.”

“A pak se vrátíš k té dívce?” “Ano.” Zdálo se mi, že jsem ve vilině otázce vycítil něco ne zcela správného.

Zíral jsem na ni a snažil se tvářit nechápavě.

“K ní? Po tom, co mi řekla, a hlavně po tom, co jsem tě našel? Samozřejmě že ne. Jsi pro mě jediná holka! Mimochodem, jak se jmenuješ?”

“Elmilora. Ale je pravda, co říkáš?” Víla pustila mou ruku a sama si přitiskla ruce k hrudi. “Upřímně?”

“Elmiloro. Podívej se mi do očí. Mohly by ti lhát?” Hluboce jsem se na ni zadíval.

“Tak si pospěšme na ostrov. Požádám Nejvyšší, aby propustila tvé námořníky, abys mohl odplout, kam potřebuješ.”

Víla mě navedla shora a po dvaceti minutách jsme dorazili k poměrně velkému ostrovu posetému zelenými stromy, z nichž každý měl na vrcholu něco jako korunu. Nad ostrovem se rozléhal hukot hlasů, protože nad ním létalo něco kolem dvaceti krasavic a štěbetaly. Ani jedna z nich neposlouchala nikoho jiného, pokud jsem mohl soudit.

“Tak kde je kapitán?” zeptal jsem se Elmilory.

“Nejdřív se musíme podívat za Nejvyšší.” Pro jednou to myslela vážně. “Bez jejího svolení se na tomhle ostrově nesmí nic stát. Pojďme.”

Vzala mě za ruku a vedla mě do hloubi ostrova. Les houstl a hukot se vzdaloval, čím dál jsme šli. Nakonec jsme dorazili k velkému kruhovému poli, uprostřed něhož byla vyvýšená plocha zakončená prázdným trůnem.

Ozval se Elimlořin hlas. “Žádám o okamžitou audienci u Nejvyšší! Právem nevěsty!”

Celé mě to zneklidnilo. Co je to “právo nevěsty”? Dělají si ze mě blázny?

Mé myšlenky přerušil třepot křídel. Na trůn se snesla úžasně krásná, i když už ne mladá víla. Měla větší křídla než ostatní, na sobě zlatý plášť a kolem hlavy tenký zlatý kroužek.

Elmilora se uklonila. Na vteřinu jsem se zamyslel, rozhodl se, že moje záda nebudou o nic horší, a usoudil jsem, že mám jen jednu šanci udělat první dojem. Ta víla mohla být přece jen chytřejší než ostatní.

“Pojď blíž,” řekl melodický hlas.

Narovnal jsem se. Nejvyšší víla - určitě to byla ona - seděla na trůnu a dívala se na nás. Najednou se bůhví odkud za trůnem objevily další dvě dívky, které se také lišily od všech ostatních, které jsem na ostrově viděl. Na opascích měly zavěšené šavle, které byly zjevně magické - na čepeli jim blikaly světle modré elektrické jiskry.

Elmilora mě vzala za rukáv a pokynula mi dopředu svou bradou s dolíčkem.

“Dobře,” řekl jsem a přikývl.

Přešli jsme k úpatí kopce.

“Kdo jsi, cestovateli? Odkud jsi a co hledáš v mém panství?” Nejvyšší mírně sklonila hlavu, když mě vyslýchala.

“Já jsem Hagen. Hagen z Tronje,” odpověděl jsem zdvořile.

Odkud se vzalo Tronje? Potřeboval jsem něco říct, ale z jakých hlubinách podvědomí to vyplavalo? Každopádně. Bude to Tronje. Každopádně to znělo hezky.

“Jsem válečník a dobrodruh.”

“To vidím. Ale proč se moje poddaná Elmilora nazývá tvou nevěstou? Požádal jsi ji o ruku?” Nejvyšší nechala po tváři přelétnout poloúsměv, ačkoli v očích měla led.

Zatracená panenka. Měla mě mezi dvěma mlýnskými kameny. Kdybych řekl ne, Elmilora by mě nejspíš roztrhala na kusy. Buď by to udělala sama Nejvyšší, nebo by to za ni udělala některá z krásek zpoza trůnu. Kdybych řekl ano… netušil jsem, co by se stalo, i když jsem pochyboval, že by to bylo něco dobrého. Srdce jsem měl až v krku. Manželství, rozhodl jsem se, bylo lepší ze dvou zel, a tak bych si vyzkoušel, kdo koho přechytračí - a já byl profesionál.

“Tohle je poprvé, co slyším o Elmilořiných plánech ohledně naší budoucnosti, i když s nimi nemám žádný problém. Bohužel se teď kvůli závažným okolnostem nemůžu oženit. Rád tak však učiním, jakmile vyřídím své záležitosti, i když k tomu potřebuji tvou pomoc.”

“Takže jsi ochotný vzít si Elmiloru, vílu?” “Ano,” odpověděl jsem. Nejvyšší ke mně přiletěla.

“Až bude vyřízeno všechno, co potřebuji, mé poslání a mé problémy. Jistě.”

Nejvyšší zavrtěla hlavou a znovu se usmála.

“Tak to je vyřešeno. Elmiloro, Randiano, připravte všechno na zásnuby. Mezitím s Hagenem z Tronje probereme, jakou pomoc mu mohou naši lidé poskytnout.”

Moje, jak se zdá, nevěsta (Cože?) a jedna ze strážkyň se šustěním křídel odletěly.

“Simalino,” řekla Nejvyšší druhé strážkyni. “Řekni jim, ať se připraví na velký obřad.”

“Ano, Velká matko.” Strážkyně přikývla a odlétla.

“No, Hagene, ty jsi ale blázen.” Nejvyšší se lehce opřela o trůn, přehodila si jednu nohu přes druhou, visely jí z nich boty a podívala se na mě zpod pláště. “Jsi idiot. Zřejmě nevíš, že víly, které se vdají za smrtelníky z vlastní vůle, se také stanou smrtelníky?”

“Ne,” zamumlal jsem.

“To jsem si myslela. Nebo že když smrtelníci slíbí, že se ožení s vílou, a nedodrží své slovo, podléhají jedné z nejmocnějších Fayrollských kleteb?”

“Ne.” Neměl jsem radost ze zjištění, jaký jsem hlupák. Ještě méně mě těšilo, že mi to říká do očí.

“Nebo že když dodrží slovo a vezmou si vílu, ale nejsou jí věrní, dostanou stejnou kletbu - to jsi taky nevěděl?”

“Ne.”

“Hlupáku.” Nejvyšší si situaci očividně užívala.

“Co z toho sňatku máš?” Byl jsem velmi zvědavý, co řekne.

“Vůbec nic. Prostě se jen bavím. Také jsem vládkyně a starám se o své poddané. Aby byly šťastné!”

“Chápu. Tak co mám teď dělat? Oženit se?”

“Ožeň se.”

“Ale já mám ještě něco na práci!” Nervózně jsem odpověděl.

“Nikdo na tebe nespěchá. Dokonči ji a pak se ožeň. Projdi zásnubním obřadem a pak jdi udělat, co potřebuješ. Mimochodem, zjevně jsi hrál na Elmilořinu slabost pro mužskou křehkost. Má pro to slabost, i když ostatní na tom nejsou o nic lépe. Tak co vlastně potřebuješ?”

“Kapitána Gula a jeho tři námořníky.” Uvědomil jsem si, že už není třeba snažit se na ni udělat dojem.

“Máme je. Jsou tvrdohlaví a nechtějí si nikoho vzít. Jsou zřejmě chytřejší než ty.”

“Zkušenější. Ale vážně, co je na tom tak špatného? Elmilora je krásná a má skvělou postavu. Koupím jí dům a budu se mít kam vracet domů.”

“Ano, ano, samozřejmě.” Nejvyšší se znovu usmála a bylo v tom něco, co se mi vůbec nelíbilo.

“Takže, můžete mi dát ty námořníky? Jako dárek k našim zásnubám?” Opětoval jsem její úsměv.

“Možná.” Usmívala se dál. “Možná ne. Ale když pro mě uděláš jednu věc…”

Díky bohu. Konečně normální vztah, který dává a bere.

“Povězte mi to, ctihodnosti.” Připravil jsem se poslouchat.

“Je to snadné. Nebo taky nemusí. Každopádně nedaleko bažin se nám usadili nějací piráti. Potřebuji, abys zabil jejich vůdce a něco pro mě získal: pečetní prsten, který sebral naší věštkyni Horale, když ji zabil.”

Podívejme se na to - hvězdy se seřadily. “Žádný problém. Mám ale pár otázek.”

“Takže to uděláš?” Nejvyšší byla zjevně schopena chytit býka za rohy.

Máš nabídku nového úkolu: Horalin pečetní prsten.

Úkol: Zabij vůdce pirátů a získej od něj Horalin pečetní prsten.

Odměna:

900 zkušeností

Kapitán Gul a jeho námořníci budou propuštěni z ostrova víl.

+10 % náklonnosti k tobě od Nejvyšší víly.

Upozornění: Tento úkol bude téměř nemožné splnit na vlastní pěst. Pravděpodobně byste si s sebou měl vzít 4-5 přátel.

Přijmout?

“To zní dobře. Ale pod podmínkou, že mi s tím pomůžeš.”

“To záleží na tom, co potřebuješ. Nebudu posílat svoje děvčata do boje.”

“Já budu bojovat, jsem na to zvyklý. Ale musím se podívat, kde je jejich tábor. Abych mohl naplánovat strategii.”

“To je snadné,” mávla rukou Nejvyšší. “Po tvých zásnubách tě Elmilora vezme, kam budeš chtít, a řekne ti všechno, co potřebuješ vědět.”

“A stráže? Mají nějaké stráže?”

“Ale prosím tě.” Nejvyšší našpulila rty. “Jen rozptyl jejich pozornost.”

Simalina a Randiana se snesly zpátky na zem. “Nejvyšší, vše je připraveno k obřadu. Všichni čekají!”

“Tak, Hagene z Tronje, jdeme na to. Tvůj obřad čeká.”

Nezbývalo mi nic jiného než udělat to, co jsem udělat musel. Nejvyšší se zvedla z trůnu, i když místo aby letěla, šla vedle mě.

“Takže, co budu muset udělat?” Zeptal jsem se.

“Nic moc. Celé to provedu já, takže jen dělej, co ti řeknu, a odpovídej na mé otázky.”

“Jak myslíš. Slyším a poslouchám.”

Prošli jsme malým hájem stromů a vyšli na stejně malou otevřenou plochu, která se zdála být samotným středem ostrova. Právě se začínalo stmívat a snad jen pro romantiku tam hořel táborák. Kolem něj stála asi stovka štěbetajících vil. Vedle ohně stál kamenný sloup pokrytý runami.

Nejvyšší mi ukázala na místo nalevo od ohně. Na druhé straně jsem uviděl Elmiloru, která vypadala velmi nervózně. Když viděla, že se na ni dívám, mávla rukou. Mávnutí jsem samozřejmě opětoval. Očividně jsem byl gentleman.

Nejvyšší mávla křídly, aby vzlétla metr a půl nad zem.

“Sestry, dnes je šťastný den! Jedna z nás si našla muže, osud a šanci na nový život. Každá z nás sní o tom, že tu šanci dostane - svou poslední šanci. Elmiloře se to podařilo a ráda bych věřila, že každé z vás se to dříve či později podaří také. Ať každá z vás dostane svou šanci na štěstí a život.”

Na mýtině bylo naprosté ticho, což mě překvapilo a trochu vyděsilo. Sto dívek, i když nebyly tak docela skutečné, nevydalo ani hlásku - to se nestalo ani v Goethově Faustovi. Už jste někdy viděli, aby i dvě ztichly na déle než minutu? A tady jich bylo sto!

“Elmiloro Krakh Taug, pojď sem a polož ruku na vílí oltář, který nám navždy dala Krásná bohyně Mesmerta, aby uchovával teplo jejího srdce a vzpomínku na její krev.”

“Elmilora přistoupila ke sloupu a položila na něj dlaň.

“Hagene z Tronje, udělej totéž.”

Přistoupil jsem k ní a položil na sloup dlaň. Ten se náhle zahřál a nečekaně k němu vystřelil paprsek světla.

Víly znervózněly a šeptaly si mezi sebou. Elmilořiny oči se rozšířily.

“Co se děje?” Zeptal jsem se jí. “Tohle by se nemělo stát?”

“Takhle ne,” řekla. “To se nikdy nestalo!”

Podíval jsem se na Nejvyššího a všiml si, že se jí po tváři prohání celá škála složitých emocí -zmatek, strach a všechno mezi tím. Přesto se rychle ovládla a oslovila skupinu.

“Bohyně posvětila spojení těchto dvou srdcí tímto znamením. Světlo znamená, že jejich život bude snadný a jasný!”

Víly se uklidnily, přičemž ty citlivější z nich si utíraly slzy.

“Elmiloro Krakh Taug,” pokračoval Nejvyšší, “jsi připravena spojit svůj život s životem tohoto člověka a stát se jeho pravou a milující manželkou?”

“Ano, Nejvyšší,” řekla Elmilora svým krásným hlasem.

“Lairde Hagene z Tronje, jsi připraven spojit svůj život s touto vílou, být jejím poctivým a věrným manželem?”

“Ano, Nejvyšší, dávám ti své slovo, i když samozřejmě nejdříve musím dokončit úkol, který je mi dražší než sám život.”

Modlil jsem se, aby po mně nechtěla, abych upřesnil, který úkol mám na mysli. Děti bohyně mi zaručovaly věčné mládenectví, ale nechtěl jsem se o tom zmiňovat nahlas. Dokonce ani před NPC.

“Dluh člověka je svatý a jeho slovo by se mělo dodržet,” přikývla Nejvyšší. “Váš svazek je však požehnán Bohyní, a proto vás s mocí, která mi byla svěřena, nazývám Snoubenci. Od této chvíle patříš k hrstce vyvolených: jsi ženichem víly.”

Jsi ženichem víly.

Dostaneš:

Přátelství s vílami v celém Fayrollu.

Titul: Ženich:

Vždy se můžeš spolehnout na podporu víl v celém Fayrollu.

Všechny bažiny jsou o 50 % průchodnější.

Poznámka: Pokud nesplníš podmínky zásnubního obřadu, dojde k následujícímu:

Budeš trpět kletbou Bič bohyně.

Kromě kletby budeš mít také několik postihů:

Všechny bažiny budou obtížněji průchozí a budeš mít o 75 % vyšší šanci, že v nich zemřeš.

Budeš o 50 % méně přitažlivý pro ženské NPC.

Titul: Zrádce:

Bažiny a močály budou nyní zřejmě mým sladkým domovem. Tak co dál?

“Nyní vyhlásím podmínky Zasnoubení,” prohlásila Nejvyšší. Jiskry z ohniště vystřelily k nebi.

“Elmiloro Kraukh Taug, máš za úkol trpělivě a čestně čekat na svého ženicha, Hagena z Tronje. Pokud bude tvé chování považováno za ostudné, budou Zásnuby považovány za zrušené. Souhlasíš?”

“Ano, Nejvyšší!” Elmilora sevřela pěsti a přitiskla si je k hrudi.

“Hagene z Tronje. Kolik času potřebuješ, abys splnil svůj slib?”

“Nejsem si jistý, Nejvyšší. Možná šest měsíců, možná rok. Je to jen odhad.”

“Určuji, že za šest měsíců se sem vrátíš, abys pokračoval v tomto rozhovoru. Buď velmi opatrný, abys nás neklamal - Svatý oltář odhalí všechny lži a pomsta víl bude strašná!”

“Rozumím, Nejvyšší,” řekl jsem poněkud nespokojeně.

“Obřad je dokončen!” Nejvyšší zvedla ruce k nebi a doprovodila je další sprška jisker.

Z oltáře opět vystřelil k nebi další sloup světla. Soudě podle nervózního výrazu Nejvyšší to také nebylo obvyklé.

Sestoupila na zem a začala mluvit svým normálním hlasem.

“Dobře, děvčata, běžte se bavit. My s Hagenem si musíme promluvit.”

Elmilořiny rty se začaly špulit, ačkoli ji kamarádky popadly za lokty a odtáhly ji k ohni.

“Jdeme, bojovníku,” řekl Nejvyšší. “Můžeš mi říct, co máš společného s Mesmertou.”

Odešli jsme stranou a já jí položil otázku. “Jsi si jistá, že chceš, abych ti to řekl? Ve velké moudrosti je mnoho smutku.”

“Tvůj smutek není můj smutek.” Nejvyšší se na mě chladně podívala. “Ti malí blázínci věřili mým vysvětlením a přijali je, i když se oltář nikdy předtím takhle nerozzářil. Ráda bych se však dozvěděl o tvém vztahu k Mesmertě, která před dlouhými věky opustila vytvořený svět.”

“No, podívej,” řekl jsem, když jsem přemýšlel, jak jí to nejlépe říct. “Není to tak dávno, co jsem pomohl jednomu legračnímu zelenému tvorečkovi, a ona mě požádala, abych pomohl její sestře. Mají něco společného s tvou bohyní - a to je náhodou ta malá, ale důležitá věc, kterou musím udělat, víš?”

“Takže to je to, co se týkalo změn v magické struktuře Fayrollu,” řekla Nejvyšší a upřela na mě své obrovské zelené oči. “Zřejmě jsi pomohl jednomu ze Strážců. Jestli se ti to podaří, čekají nás všechny zajímavé časy.”

“Co se stane?”

“Bude to zajímavé.” Nejvyšší mi zjevně nehodlala nic vysvětlovat. “Jestli budeš žít dost dlouho, tak se toho dočkáš. Pokud budeš žít dost dlouho a pokud skončíš dříve než za šest měsíců, samozřejmě se sem hned vrať. Rozumíš?”

Odešla do tmy. Rozhodl jsem se, že už toho bylo dost, a odhlásil jsem se ze hry.

Po návštěvě sprchy a ledničky jsem zavolal Elvíře.

“El, ahoj!”

“Ahoj, zavolám ti zpátky.” Zavěsila.

“Jak myslíš, drahá,” řekl jsem a stiskl tlačítko pro ukončení hovoru.

Sedl jsem si k psaní dalšího článku. Text už jsem měl, jak se stávalo mým zvykem, v hlavě a potřeboval jsem ho jen dostat na papír. To mi zabralo dvě hodiny a právě jsem načal poslední odstavec, když mi zazvonil telefon.

“Dobře, Kife, poslouchej. Letíme za tři dny, ne za dva. Tedy pokud nepo�ítáme dnešek, tak za dva.”

“Takže pozítří?” Řekl jsem. “Úplně jsi mě zmátla. Co počítáme?”

“Ano, večer, pozítří. Budeme tam devět dní a deset nocí. Máš všechno, co potřebuješ?”

“Jak to myslíš, ‘všechno’? Moje čest, moje svědomí, ponožky, párky, rybí konzervy, modem? Co je to ‘všechno’?”

“Ano, ponožky. Plavky, opalovací krém, tělové mléko?”

“El, tělové co? Klid. Mám plavky, sandály, šortky a svůj šátek. Mám všecko co potřebuju. Jo, jen si musím koupit pár krabiček cigaret.”

“Ale já ne! Zítra ráno v deset jdeme nakupovat. Budu tam za pár minut, takže u tebe přespím a můžeme rovnou od tebe vyrazit. Jinak by se to nikdy nestalo - znám tě. Dobře, to je všechno, končím.”

Pche, chlapče. Během tří hodin mě sbalily dvě ženy. Začínal to být trend…

Kapitola dvacet tři

Klid před bouří

Nakupování se ženou… Je to zkouška, kterou procházejí všichni zralí, tradičně orientovaní muži. Začíná to celkem nevinně ve škole a na univerzitě.

“Vy holky jděte nakoupit jídlo a my chlapi seženeme alkohol.”

Pak spolu začnete chodit a vezmete se, a v tu chvíli se z toho stane nemilosrdný souboj vůlí, zda vás žena dokáže vyčerpat.

“Sluší mi to?”

“Vždyť ani nepoznáš, že mi ta barva nesedí k očím!”

“K těmhle botám nemám kabelku!”

“Nemůžu nosit devět dní po sobě to samé!”

“To nejsou ty správné natáčky. Proč tam stojíš? Běž se po nich podívat!”

“Díváš se přímo na to – toje jojoba! Jo-jo-ba! Čemu nerozumíš?”

Nerozuměl jsem ničemu! Co je to jojoba? Už jen z toho slova mě bolela hlava. Netušil jsem, k čemu jsou natáčky a proč zrovna tyhle nejsou ty pravé. Lepší variantou by bylo podat mi pistoli - nejlépe samonabíjecí - a nechat mě vystřelit si mozek z hlavy.

Proč potřebuje žitný chleba? Myslí si snad, že ve Španělsku ho nemají? Takový ne. No tak, k večeři budeš jíst zákusky po tunách a k obědu v kavárnách dorty. Ne? Dobřee.

Poslyš, máš dvě prsa a jeden zadek. Na co potřebuješ šest bikin, nebo jak se ty hadry - ve skutečnosti jen hromady provázků - jmenují? Proč hromady provázků? Protože pár špagátů by udělalo stejně dobrou práci! Cože? Zakrývají všechny důležité části? Drahoušku, všechny tvoje důležité části budou venku sotva se pohneš. A za ty peníze by sis mohla pořídit celou cívku provázku. Fajn, kup si, co chceš! Já? Já už mám všechno, co potřebuju. Dvoje plavky, sandály a šátek, jak jsem říkal. A dva kartony cigaret. Nic víc nepotřebuju - mám doma šortky. Ano, jsem zvíře.

A takhle probíhal celý den. Prostě jeden dlouhý, nekonečný maraton. Ani jsme se nezastavili na oběd, protože jídlo z fast foodu je škodlivé - je v něm příliš mnoho karcinogenů a přidaných éček. Jistě, to je pravda, ale taky je pravda, že mám právo na přestávku na oběd. Oběd dostávají i ve vězení. A večeře. Dostávají těstoviny…

Nakonec jsem toho večera Elvíru vysadil u ní doma a řekl jí, že jsem splatil všechny daně, které jsme jejím lidem nedávali od doby, kdy jsme byli naposledy pod jejich jhem. Na oplátku jsem dostal poslední rozkazy.

“Odlet je v půl dvanácté a my musíme být na letišti hodinu, ne, hodinu a půl předem, takže se k tobě dostavím v půl desáté. Zavolám si taxi, protože bys buď zapomněl, nebo bys nás nechal jet v nějaké staré herce. V 9:30 - posloucháš mě vůbec? V půl desáté musíš mít sbaleno a stát s kufrem na chodbě. Chápeš? Kývni hlavou. A teď mi řekni, co jsi slyšel.”

“V 9:30 u dveří s mým kufrem. Můžu jít?”

“Ano.”

Co kdyby mě přiměla, abych si ji vzal? Rozhodl jsem se, že by mi bylo líp s mojí vílou. Aspoň že byla idiot…

Doma mi stačil jediný zachmuřený pohled na kapsli, abych si uvědomil, že to poslední, co potřebuju, je nějaká hádka. Zkontroloval jsem počítač, spokojeně pokýval hlavou, že jsem ráno poslal Mamutovi článek, a šel jsem si lehnout, abych se, jak jsem věděl, na deset dní naposledy pořádně vyspal. Kdo věděl, co si moje oblíbené tatarské stepní dítě ve Španělsku vymyslí? Jít do nočního klubu, hledat místní pouliční závodníky, vyrazit do Pyrenejí, aby viděl východ slunce v horách a vykoupal se v horském potoce… možností bylo nekonečně mnoho, i když jsem se obával, že mezi ně moc spánku nepatří. Potřeboval jsem si před odjezdem odpočinout.

Vyspal jsem se a možná bych spal ještě déle, kdyby můj žaludek nekřičel, aby mě vzbudil kolem 11:00. Po vydatné snídani a cigaretě jsem si sedl a přemýšlel, co ještě musím udělat, než odletíme. Skončil jsem se u dvou důležitých věcí: zavolat rodičům, aby věděli, že budu deset dní mimo stát, a vypořádat se s tou bandou pirátů, abych mohl najít Horalin pečetní prsten.

Došlo mi, že jednonohý správce přístavu mi také dá úkol, abych piráty zlikvidoval - kvůli tomu nemusím navštěvovat věštce. Rozhodl jsem se, že začnu realitou a skončím ve svém virtuálním světě, i když tak daleko se možná ani nedostanu. Uvidíme.

Rodiče byli rádi, že jsem si udělal výlet. Nebyli ani tak rádi, že jedu na výlet, jako spíš, že nejedu sám. Pravidelně se rozplývali nad vnoučaty a tentokrát doufali, že mě bohatý mořský vzduch přiměje přemýšlet o tom, že bych si jedno udělal. Správně. Už tak jsem se Elvíry bál dost - kdybychom spolu měli holčičku, byl bych v háji. Zachvěl jsem se.

Zrovna jsem si chtěl strčit telefon do kapsy tepláků, když zazvonil. Na displeji se objevil nápis “Mamut”.

“Ano, Semjone Iljiči?”

“Nikiforove, dostal jsem tvůj článek - dobrá práce. Celý cyklus je dobrý. Všichni je čtou a klienti jsou spokojení.”

“Klienti?”

“Ach, nech toho - tys to věděl celou dobu. Myslím, že ti dokonce chtějí dát nějakou prémii.”

“No, to je dobře.”

“Určitě ne špatné. Tak se zítra zastav…”

“Zítra nemůžu.”

“Proč ne?” Mamut nasadil mírný tón, který mě ani na vteřinu neoklamal.

“Mám dovolenou. Formulář jste podepsal sám.”

“Já? To si nepamatuju.”

“Ověřte si to na personálním oddělení. Všechno je v pořádku, a jestli chcete, můžeš si ten formulář zkontrolovat.”

“Dobře, dobře. Jen se ujisti, že ti můžu zavolat. Musíme si promluvit o něčem opravdu důležitém. Kvůli tvým článkům. Rozumíš? Ozvu se ti.”

Zavěsil jsem. Ani ne “tak ahoj” nebo dokonce “nashledanou”. Docela vzor chování, musel jsem si říct.

Ale díky za upozornění, pomyslel jsem si, vytáhl sim kartu z telefonu a hodil ji na poličku. Nic takového. Chtěl jsem úplně mimo dosah. A kdyby mě Elvíra potřebovala, no, v tom už měla praxi.

Sbalil jsem si kufr, popadl něco k jídlu a zkontroloval hodiny. Byly čtyři hodiny odpoledne a já už neměl co dělat. Není nic horšího než sedět a čekat, a tak jsem se rozhodl skočit do kapsle.

Na ostrově se nic nezměnilo. Pod stromy poletovaly sem a tam krásné ženy, slunce svítilo a listí šustilo ve větru.

“Jsi tady!” Něco blonďatého a modrookého se na mě vrhlo. Byla to samozřejmě moje snoubenka, celá vyparáděná v bílém hábitu.

“Samozřejmě,” odpověděl jsem oduševněle. “Jak bych bez tebe mohl žít? Jsi můj osud.”

Elmilora zamrkala a zdálo se, že se chystá rozplakat.

Že by všechno, co se o blondýnách říká, byla pravda? Pomyslel jsem si. Obecně na stereotypy nevěřím, zvlášť když jsem už pár věcí zažil, ale tohle malé stvoření mě přimělo to přehodnotit.

“Poslyš, zlato…” Začal jsem.

Elmilora si pomyslela, že je lepší se rozplakat, otřela si oči a přistoupila ke mně, čímž mi dala najevo, že je jedno ucho.

“Tvá Nejvyšší mi řekla, že mě vezmeš tam, kde jsou ti strašidelní piráti. Jenže tak, aby si toho nevšimli.”

“Vezmu tě tam,” řekla víla a ochotně kývla hlavou. “Není to daleko. Postavili si tábor v malém údolí, které je hned na druhé straně kopce vrdle bažiny. Na téhle straně není žádná stráž, protože si myslí, že hora je neprůchodná. Ale vím o cestě, která je malinká a hluboká, ale vede přes ni. No, není to tak úplně pěšina. Obvykle tudy nechodíme, protože létáme a to není dobré pro křídla. Nejsou moje křídla krásná?”

Z tohoto proudu vědomí jsem usoudil, že tak či onak mám šanci do zad našich nepřátel. Ale co mám dělat s hlídkami? Bylo by dost těžké, kdyby měli jen vojáky, ale byl tu ještě ten protivný půlelf, kterého jsem musel vyřešit…

“Hele, jak zabili vaši věštkyni? Zvlášť když umíte létat?”

Elmilora se zamračila a oči se jí znovu zalily slzami.

“Šla si s nimi promluvit. Jen tak. Nikomu jinému nic zlého neděláme a nikdo nedělá zlé věci nám. Ale oni ji zabili. Bez důvodu.”

“No, nic si z toho nedělej, tentokrát je zabijeme my,” řekl jsem, abych dívku uklidnil.

“Ano, všechny je zabijete! Jsi nejlepší. A nejsilnější!”

Elmilora nafoukla tváře a natáhla ruku před sebe, jako by držela meč. Pokud mě napodobovala, obával jsem se, že mě hra vykresluje v nepříliš lichotivém světle.

“Přesně tak!” Řekl jsem. “Tak jdeme na to. Je čas ukázat mi pahorek a cestu.”

“Tak pojď,” kývla hlavou moje nevěsta a vyrazila.

Nevím, jestli mě vzala zkratkou, nebo ne, ale na místě jsme byli, téměř úplně na suchu, téměř za chvilku. Tam, kde ta druhá končila, se z bažiny plynule zvedala hora. Nebyla tak vysoká, ale přece.

“Kde je ta cesta, má drahá?” zeptala jsem se.

“Tam.” Víla přeletěla k hustému křoví. Netušil jsem, jak se mu ve hře říká, i když mi připomínal keř šeříku. Nebo že by to byl šeřík? Beztak.

“Vlez tam dolů.”

Řídil jsem se jejími pokyny a uviděl jsem malý otvor v hoře. Jakmile jsem do něj vstoupil, uvědomil jsem si, že je to spíš otvor do malého, klenutého tunelu, a v tu chvíli mi došlo, co má nevěsta myslela tím “dolů” a proč to nemá s křídly jednoduché. Vystrčil jsem hlavu z tunelu.

“Elmiloro, počkej tu na mě. Nepřeleť na druhou stranu, ano?”

“Dobře,” odpověděla. “Jak myslíš. Budeš tu dlouho?”

“Ne.”

“Je to bezpečné?”

“Jo.”

“Možná bych měla jít s tebou? Budu mít takový strach!” Víla si sepjala ruce na prsou a zamrkala dlouhými řasami.

“Všechno bude v pořádku, jen tu počkej,” řekl jsem, než jsem se ponořil zpátky do tunelu.

Slyšel jsem, jak za mnou volá: “Prosím, buď opatrný!”

Má o mě strach, pomyslel jsem si a na vteřinu se zastavil, abych si ten pocit vychutnal Pak jsem se otočil a přemýšlel, proč není tma. Byl jsem přece v tunelu. Místo toho dovnitř pronikala pořádná dávka světla. Odpověď byla jednoduchá: z jednoho konce na druhý to bylo jen asi dvacet kroků a světlo, které přicházelo z obou konců, stačilo na to, aby byl celý tunel poměrně dobře osvětlený.

Výstup z tunelu na druhé straně útesu - rozhodně to byl spíš útes než hora, jak mě přesvědčila moje nevěsta - byl také maskován křovinami. Prolézal jsem jím, upřímně doufal, že nenarazím na hada, a dělal jsem, co jsem mohl, aby se listy nehýbaly. Najednou se přede mnou otevřel výhled na louku asi dvacet metrů pode mnou. Zdálo se, že jsem na převisu, který vyčníval nad hlubokou jeskyní.

Jak jsem věděl, že je to jeskyně? Zřetelně jsem slyšel dva hlasy pode mnou, i když jsem jejich majitele neviděl. Jeden z nich zjevně velel a druhý byl tišší. Vůdci skupiny si zřejmě užívali většího pohodlí než ostatní.

Podíval jsem se přes louku a uviděl dokonalý pirátský tábor, který vypadal, jako by byl vytažen přímo z dobrodružného příběhu nebo filmu. Asi pět banditů se povalovalo na trávě nebo se procházelo v exotickém oblečení. Další dva opékali nad ohněm kance; jeden ho otáčel, zatímco druhý ho nařezával nožem.

Splnil jsi úkol: Tišší než tráva.

Abys získal odměnu, zajdi za správcem přístavu a řekni mu, cos viděl.

Odměna:

400 zkušeností

Dodatečná odměna: Palaš ze sbírky Neilse Holgerrsona.

Plus stráže v lese, pomyslel jsem si. Sedm tady, nejméně tři v lese a další dva v jeskyni. To není dobré. V žádném případě je nedokážu zdolat sám - a bude k tomu potřeba i dost silná skupina. Dobře, vrátím se do Mettanu a pokusím se něco vymyslet.

Vplížil jsem se zpátky do tunelu stejně nenápadně, jako jsem ho opustil, prošel tunelem a vyšel ven, kde jsem uviděl Elmiloru sedět na skále s rukama obtočenýma kolem kolen.

“Čekáš na mě?” Usmál jsem se na ni.

Přikývla. “Jo!”

“Dobře, ukaž mi, jak se dostat z bažiny.”

Celou cestu tam o něčem žvanila. Moc jsem ji neposlouchal, protože jsem přemýšlel co dál.

Měl jsem tři možnosti. První byla zapomenout na oba úkoly a pokračovat do dalšího města. V tom případě bych se vrátil, až bych byl schopen sám zlikvidovat pirátskou bandu. Druhou možností bylo požádat svůj klan o pomoc. Třetí možností bylo vykašlat se na všechno a vzdát se hry. Koneckonců už mě u hry nic nedrželo. Žádná z mých možností nebyla optimální, ale všechny měly své výhody.

Na úkoly jsem nechtěl zapomenout, protože mi oba poskytovaly zjevné výhody. Navíc ta Nejvyšší byla víc než obyčejné NPC. Věděla toho docela dost a úkol mi u ní přinesl desetiprocentní nárůst reputace. Požádat svůj klan o pomoc bylo to poslední, co jsem chtěl udělat. Už jsem to udělal a brzy by se mi všichni jen vysmáli, že je pořád potřebuju.

Ale vzdát se… no, jistě, to bych mohl. Možná později. Zatím ne.

Brzy jsem zjistil, že jsme došli až na okraj bažiny.

“Budu na tebe čekat,” řekla Elmilora. “A budeš mi chybět.”

“Ty mně taky. Nedělej si starosti. Vrátím se dřív, než se naděješ. Mimochodem, jak tě najdu? Je to velká bažina a já ji nechci pročesávat, když tě hledám.”

“Můžeš použít moje jméno?” Moje nevěsta se na mě překvapeně podívala. “Prostě přijď na okraj bažiny a zavolej na mě. Hned přiletím.”

“Dobře,” řekl jsem. “Brzy se uvidíme.”

A vyrazil jsem směrem k městu.

“Budu na tebe čekat tady!” Elmilora řekla mé vzdalující se postavě.

Když jsem dorazil do Mettanu, neztrácel jsem čas a okamžitě jsem se vydal za Holgerrsonem. Na verandě za dveřmi jsem cestou ven narazil na širokoramenatého barbarského válečníka.

“Hej, Holgerrsone,” řekl jsem tomu starému mořskému vlkovi, “musíme si promluvit.”

“Dneska je vás tu hodně, polen a mosazi,” řekl. “Co potřebuješ?”

“To samé. Našel jsem pirátský tábor a je jich tam víc než dost.”

“Aha, takže jsi je taky našel. Výborně!”

Splnil jsi úkol: Tišší než tráva.

Obdržel jsi odměnu:

400 zkušeností

Další odměna: Palaš ze sbírky Neilse Holgerrsona.

“Tady máš.” Neils dokulhal ke stěně a stáhl palaš v černé pochvě se zlatým lemováním. “Slíbil jsem ti to, tak tady to máš. Námořníkovo slovo je jeho závazkem navždy. Barnacles and bosons!”

Vzal jsem palaš a podíval se na něj.

Palaš Neilse Holgerrsona

Reputační předmět

Ukaž tuto zbraň správci přístavu kteréhokoli města na Crisně a získáš slevu na cestování po řece.

Výše slevy závisí na tvé pověsti ve městech na Velké řece.

Bylo dobře, že jsem za ním přišel; ten palaš se hodí. Zajímalo mě, jestli by mi Holgerrson sám dal dodatečnou slevu, kdybych mu ho ukázal.

“Takže je ta hodně pirátů?” Správce se už vrátil k tématu.

“Ano, asi deset, s jedním vůdcem.” Otráveně jsem našpulila rty.

“Musíme se jich zbavit, ale nemám nikoho, koho bych o to mohl požádat. Chybí mi noha a starosta je nepoužitelná chobotnice.”

“Cože?”

“Chobotnice. Nerozezná hlavu od… no… zadku. A královská garda je někde pryč. Co říkáš, nechceš pomoct městu a přístavu? Vyplatí se ti to. Dostaneš ode mě nějaké zlato a ještě něco navíc.”

Máš novou nabídku úkolů: Zbavte se pozemních pirátů.

Úkol: Zabijte bandu pirátů, kteří okrádají obchodníky na Velké řece poblíž Mettanu.

Odměna:

1100 zkušeností

800 zlatých

Předmět ze skladu Neilse Holgerrsona.

+10 % k tvé reputaci v Mettanu.

Varování

Tento úkol bude téměř nemožné splnit na vlastní pěst. Pravděpodobně byste si s sebou měli vzít 4-5 přátel.

Přijímáte?

Měl jsem na výběr? Přijal jsem. Ať tak či onak, musel jsem tu bandu zlikvidovat.

“Tak co mi dáš?” Zeptal jsem se, můj zájem vzrostl.

“Mám ve skladu všechno možné. Někteří lidé o věci přicházejí a já dostávám věci, které zbydou po okradených obchodnících. Vždycky se tam najde něco pro válečníka.”

“To je dobře. Ale kde najdu někoho, kdo by šel se mnou?”

“Cože, ty nemáš žádné dobré přátele?”

“Jistě, mám, i když nikdo z nich není tady poblíž.”

“Víš, viděl jsi toho bojovníka, který odcházel, když jsi sem přišel?”

“Ano,” řekl jsem opatrně.

“Právě jsem ho požádal o totéž a myslím, že měl s sebou skupinu.”

Vlastně ano. Všiml jsem si několika lidí, kteří se potloukali kolem přístavní budovy, když jsem tam přišel.

“Díky, kapitáne. Doufejme, že jsou pořád tady.”

“Uvidíme se, synáčku. Pospěš si!”

Starý mořský vlk hvízdal nosem jak potahoval z dýmky.

Vyběhl jsem na verandu a rozhlédl se kolem. Bojovník, do kterého jsem narazil, stál zády ke mně ve skupině čtyř dalších hráčů. Byli už blízko městské brány a uprostřed něčeho horlivě diskutovali.

“Hej, lidi!” Zavolal jsem na ně, když jsem k nim přiběhl, protože jsem se obával, že se chystají vyjít branou ven. Kdo ví, jak dlouho by mi trvalo, než bych je v lese našel…

Bojovník se otočil. “Mluvíš na nás?”

Jmenoval se Olgerd a byl to šermíř na čtyřicáté úrovni, který zřejmě velel skupině.

“Ano.” “Máte také úkol zabít piráty v lese?”

“Co je ti do toho?” Olgerd se chladně zeptal.

Rozhodl jsem se nedělat drahoty. “Je vás pět a jich deset, možná další dva, pak ještě dva v jeskyni a kdo ví, kolik jich je na hlídce. Nemyslíš, že je to na vás moc?”

“Bude to těžké,” povzdechl si zvěd, půlčík jménem Bulkins.

Kromě něj a Olgerda byli ve skupině ještě dva lidští bojovníci a elfí lučištník jménem Farainil. Uchechtl jsem se pro sebe nad tím stereotypem - když jsi lučištník, budeš elf. Tak to prostě bylo.

“Ten úkol mám taky,” řekl jsem a přešel k věci. “Rád půjdu s vámi, pokud nechcete jen členy klanu. Meč navíc by ti určitě neuškodil a já bych si nemusel hledat vlastní skupinu. Víš přece, jak je to tady složité.”

“Proč ne, Olgerde?” zeptal se válečník jménem Reger. “Získali bychom stejné zkušenosti a s bonusem za reputaci bychom to mohli vyřešit později.”

“Souhlasím,” řekl druhý válečník, který se jmenoval Strýc Fedor. “Stejně je nám všem jasné, že půjdeme tím směrem.”

“Pak je to dohodnuto,” řekl Olgerd. “Ale dovol mi hned na začátku říct, že já jsem vůdce.”

Přikývl jsem. “Žádný problém - veď to dál! Kudy chcete jít?”

“Přes les. Kudy jinudy?” zeptal se zvěd.

“To nemusíme. Mohli bychom jít přes bažinu,” řekl jsem tiše.

“Jak?” Olgerd se na mě náhle podíval.

“Viděl jsi močál na severu? Vzdálenější strana končí vedle velkého útesu, v němž je tunel vedoucí přímo na louku.”

“Dobře,” řekl strýc Fedor. “To je jedna z možností.”

Lučištník nebyl tak přesvědčený. “Ale jak dlouho bychom se museli ploužit v bažině?”

“To bychom nemuseli. Je tam moje nevěsta a ta nám ukáže zkratku,” řekl jsem hrdě.

“Nevěsta v bbažině?” Strýc Fedor se na mě soucitně podíval. Možná to bylo proto, že jsem si bral vílu, možná proto, že mi chyběla nějaká šedá kůra mozková.

“Vílu?” Olgerd, který měl zřejmě víc zkušeností než ostatní, zavrčel.

“Jo.”

“Ty jsi ale idiot! Ale i tak je to pro nás určitě příjemné,” řekl Olgerd spokojeně.

“Mimochodem, na stráži mají lučištníka - půlelfa. A ten je taky dobrý,” řekl jsem.

“Ano, viděli jsme ho,” řekl malý zvěd.

“Dobře,” řekl Olgerd, “půjdeme přes bažinu. Na louce je sedm pirátů: dva u ohně a dalších pět chodí kolem. Já se postarám o první dva, zatímco vy se všichni soustředíte na zbytek. Všichni jsou na 34. úrovni, takže bychom je měli zvládnout. Farainile a Bulkine, vy se držte vzadu a počkejte na hlídku.”

“Co když je tam víc než jedna hlídka? Možná jich je víc?” Zeptal jsem se.

“Proč?” “Je tu jedna hlídka. Dva válečníci a lučištník,” odpověděl Olgerd.

Takže jsem měl prostě štěstí. Kdybych šel jen trochu doleva nebo doprava, minul bych je. Ale ne, musel jsem jim napochodovat zadkem přímo na mušku.

Olgerd pokračoval ve svém bojovém plánu. “Až tam hlídka dorazí, vezmeme si bojovníky.”

“Co kdybysme s první skupinou ještě neskončili?” zeptal se Reger.

“Budeme mít dvě, dvě a půl minuty, takže bychom měli být v pohodě.”

“Jak to víš?” Zeptal jsem se.

“Musíš si přečíst průvodce,” odpověděl ostře. “Chytří lidé si všechno zapisují. Každopádně bychom měli mít čas. Jestli ne, zaútočí na tebe válečníci.” Tu poslední část řekl s prstem namířeným mým směrem. “Bulkine!”

“Ano, generále?” Průzkumník vypnul hruď.

“Vyhledáš lučištníka a přiměješ ho, aby na tebe zaútočil. Pravděpodobně tě bude schopen sejmout, pokud nebudeš dost rychlý. Ale to už na něj bude mít Farainil políčeno, a pak už jen stačí ho zasáhnout. Farainile, budeš mít asi třicet vteřin, protože si myslím, že to je asi tak všechno, co ti Bulkins může dát. Navíc bude po každém druhém šípu zaměřovat svůj další útok. Jo, a musíme se podívat do jejich tábora.”

“O to se neboj,” řekl jsem. “Tunel ústí na louku přímo nad jeskyní, kde je jejich vůdce. Je to ideální.”

“Určitě. A vzdálenost?”

“Asi tři sta metrů k lesu.” Podíval jsem se na lučištníka.

Přikývl. “Žádný problém, zvládnu to.”

“Nevyjde vůdce, až uslyší hluk?”

“Samozřejmě.” Olgerd se na mě podíval. “Ale nevyjde, dokud neskoncujeme s posledními jeho bojovníky. Pak vyjde on a jeho poručík. V tu chvíli se budeme muset podívat, kdo ještě stojí na nohou. Farainile, ujisti se, že zabiješ vůdce. Otázky?”

“Jak rozdělíme trofeje?” zeptal se strýc Fedor.

“Podle potřeby. Další otázky?”

“Jejich znovuobjevení?” To byl zvěd.

“Jsou součástí úkolu, takže nevylezou zpátky z pekla, dokud nezabijeme jejich vůdce. A potom budeme mít taky dalších deset minut.”

“Kluci, je tu jedna věc,” řekl jsem. “Mám od víl úkol na jejich vůdce. Potřebuju od něj získat prsten.”

“To není problém,” řekl Olgerd. “Nikoho jiného to nezajímá. Dobře, připraveni? Jdeme!”

“Počkej,” řekl jsem. “Pošli mi pozvánku do skupiny.”

“Aha, jasně,” odpověděl Olgerd. “Dobře? Tak jedem.”

Kapitola dvacet čtyři

Stiskněte tlačítko

Elmilora seděla přesně tam, kde jsem ji nechal: na okraji bažiny. Uviděla mě, radostně vyskočila a vznášela se ve vzduchu, mávala křídly.

“Jsi zpátky!” Zatleskala rukama. “Chyběl jsi mi.”

“Jo, jsem zpátky,” řekl jsem udýchaně. Pohybovali jsme se rychle a já se dokonce lehce zapotil. Den se chýlil ke konci, ale slunce na obloze stále pálilo. “Tohle jsou moji přátelé.”

“Ahoj! Já jsem Elmilora, Hagenova nevěsta,” zamávala mi.

Část skupiny zavrčela, zatímco druhá část jí zamávala v odpověď.

“To si děláš legraci,” řekl mi strýc Fedor.

“Na tom není nic špatného,” odpověděl jsem.

“Mně se líbí! Je roztomilá,” vypískl skaut.

“To není ani polovina,” řekl jsem. “Drahoušku, musíme se zase dostat na tu horu. S klukama si tam s tou skupinou promluvíme,” řekl jsem.

“Není to nebezpečné? Vždyť jsou tak zlí. Víš, jak zabili Horalu,” řekla Elmilora se vzlykem.

“Jen se na nás podívej,” odpověděl jsem konejšivě. “Podívej, jak jsme silní. Co nám múžou udělat? Každopádně, drahá, brzy se setmí, tak pojďme. Bažina v noci…”

“Ach, to není žádný problém. Jen bych zapálila pár ohňů,” řekla vila. “Ale jestli spěcháš, tak pojďme.”

Všichni mi nadávali za to, že si chci vzít vílu, ale rozhodně to mělo i svou výhodu. Kdo ví, jak dlouho by nám trvalo prodírat se močálem cestou k útesu. Možná bychom se tam ani nedostali. Takhle nám to trvalo jen dvacet minut - a došli jsme tam většinou čistí a suší.

“Děkuji,” řekl Olgerd víle s úsměvem. “A hodně štěstí v manželství.”

“Díky. Haggy, drahý, pozveme na svatbu tvé přátele, že?” Tak a už jsem byl “Haggy”.

“Máme na výběr?” Řekl jsem. “Budou tam, ať už je pozveme, nebo ne.”

“To je pravda,” řekl strýc Fedor a zasmál se. “Z toho se nevyvlékneš!”

“Dobře, zasmáli jste se,” řekl Olgerd. “Ten tunel je tam nahoře?” Ukázal na keř.

“Ano,” odpověděl jsem. “Krátký a světlý.”

“A na druhé straně?”

“To samé. A je tam úkryt pro všechny.”

“Tak pojďme.”

Olgerd zmizel v podrostu, následován strýcem Fedorem a všemi ostatními.

“Leť domů, nečekej tady na mě,” řekl jsem své víle. “Bude tam hodně křiku a nářku a ty bys to neměla poslouchat.”

“Mám o tebe hrozný strach,” řekla víla. “Nemyslím si, že to tam bude zrovna bezpečné.”

“Ale já jsem válečník - nebezpečí je můj život. A teď bude i tvůj,” řekl jsem jí s úsměvem.

“Máš pravdu. Přijedeš brzy na ostrov?”

“Jakmile skončím, hned tam přijedu. Dobře, leť domů. Tím, že to budeš protahovat, to nebude o nic snazší.”

Políbil jsem ji na tvář, zamával jí a zalezl do křoví. Aniž bych se ohlédl. Opravdoví muži se neohlížejí.

Skupina se pohodlně usadila na druhé straně. Elf se rozhlížel, zjevně se snažil najít nejlepší místo, odkud by mohl střílet, zatímco zvěd šoupal nohama a nesměle se rozhlížel.

“Co se děje?” Zeptal jsem se ho.

“Asi jsou tu někde hadi,” odpověděl rozpačitě.

“O čem to mluvíš?” Už jsem kvůli tomu zapomněl na vlastní nedávné obavy.

“Kobry… nebo ploskolebci.”

“Kuš!” Olgerd, který si prohlížel naši pozici, náhle vpadl do hovoru. “Koho zajímají hadi? Kdybychom se museli potýkat jen s nimi, byli bychom doma brzy. Podívej se na všechny tam dole. Na druhou stranu jsou všichni na stejném místě, takže se nebudeme muset rozdělovat.”

Podíval jsem se, o čem to mluví, a všiml jsem si, že jsou skutečně všichni na jednom místě. Seděli kolem ohně a jedli divočáka, kterého zřejmě dopekli. Soudě podle hromady kostí, jejich hostina už nějakou dobu trvala.

“Tak na co ještě čekáme?” Olgerd vytáhl zpoza zad meč.

“Jdeme na to,” souhlasil strýc Fedor.

Než jsme se pohnuli, měl Olgerd pro Bulkina a Farainila několik posledních slov. “Pamatujte si, vy dva, počkejte na lučištníka. Nehýbejte se, dokud ho neuvidíte. Pokud vás uvidí někdo jiný a půjde po vás dřív než oni, možná vám nebudeme moci pomoci a půlelf nás všechny zabije. Kdybychom tak měli léčitele… ach, no. Dobře, jdeme!”

Seskočil ze skály, rychle nahlédl do jeskyně a rozběhl se k nic netušícím pirátům. My tři jsme byli hned za ním.

Jakmile jsem seskočil dolů, zkontroloval jsem jeskyni také. Zdálo se, že do jeskyně, kde se skrýval vůdce celé skupiny, vede otvor.

Doufám, že máš pravdu, Olgerde, že nevyleze, dokud nezabijeme všechny ostatní. Jestli ne, jsme všichni mrtví, pomyslel jsem si, když jsem se vrhl k ohni.

Olgerd tam dorazil první a sakl svým mečem do krku piráta, který byl nejblíž. Pirátovo zdraví okamžitě zežloutlo, i když výhoda překvapení byla pryč. Skupina vyskočila, v rukou sekáčky a dlouhé nože. Neviděl jsem mezi nimi jediný meč.

“Na ně,” vykřikl pirát s červenými štětinami. “Mávají tu meči.”

Ohnal se po Olgerdovi nožem. Olgerd se ladně přikrčil za piráta, kterého už zranil, a zasadil mu silný úder do hlavy.

O vteřinu později se ozval jeho hlas. “Jeden padl!”

Vrhli se na mě dva piráti najednou a já už neměl čas sledovat ostatní ve skupině. Soustředěně chrčeli, když po mně sekali řeznickými noži a vzájemně si přitom překáželi.

Podařilo se mi zachytit jejich nože štítem, i když jsem nemohl najít prostor pro vlastní úder. Oba na mě šli tvrdě, ať už náhodou, nebo úmyslně, a já věděl, že když se rozmáchnu po jednom z nich, znamená to, že dostanu ránu od druhého.

“Dva mrtví!” To byl strýc Fedor.

Reger se přidal. “Tři dole!”

A já tady couvám, pomyslel jsem si. Pěkné. Ale v tu chvíli se na mě štěstí usmálo. Pirát po mé levici klopýtl, a jak se snažil znovu získat rovnováhu, chytil jsem se své šance. Rychlým skluzem doprava jsem se dostal do pozice, kdy jsem štítem zachytil další seknutí nožem, a pak jsem se mečem rozmáchl zleva doprava do boku a břicha druhého piráta. Přitom jsem vykřikl: “Krvácení!” Odpotácel se o dva kroky dozadu a svíral si zející ránu v břiše.

Aniž bych ztratil další vteřinu, skočil jsem zpátky k prvnímu pirátovi. Už stál zpátky na nohou a nůž připravený, i když tak rychlý útok zjevně nečekal. Odrazil jsem jeho nůž stranou, zabořil mu meč do hrudi a vyvolal další schopnost.

“Meč odplaty!”

“Čtyři mrtví!” Olgerd se znovu ozval.

“Hagene, tenhle je můj,” slyšel jsem za sebou křičet strýce Fedora. Jeho meč zasvištěl a dopadl, následován dalším výkřikem: “Pět mrtvých!”

Pirát přede mnou se zavrtěl, můj další úder dopadl přesně a já využil okamžiku, abych mu proťal hruď směrem dolů. Zavrávoral a zhroutil se.

“Šest mrtvých!” Konečně jsem byl na řadě já a cítil jsem, jak mi v žilách koluje adrenalin.

“Sedm mrtvých!” Reger a Olgerd vykřikli společně.

“Banda děcek,” dodal strýc Fedor.

Olgerd se rychle ujal velení. “Hlídejte les - další dva jsou na cestě. Bulkine, ty jsi na řadě. Najdi lučištníka, běž, běž!”

Malý zvěd seskočil ze skály a rozběhl se do lesa.

Zformovali jsme se do půlkruhu a začali prohledávat stromy, jestli se neobjeví další vlna protivníků.

“Měli by tu být každou chvíli,” řekl Olgerd tiše. “Už je to víc než dvě a půl minuty.”

Vzduchem zasvištěl šíp a udeřil ho do ramene.

“Zatraceně,” zařval Olgerd. “Najdi ho, Bulkinsi!”

Z lesa se vyřítily dvě mohutné bestie. V rukou měli meče a na rozdíl od skupiny, kterou jsme právě vyřídili, měli na sobě koženou zbroj.

Olgerd začal štěkat rozkazy. “Hagene, pojď se mnou doleva, ostatní půjdou doprava.” Další šíp ho zasáhl do ramene, ale právě se dal do pohybu a tenhle ho jen škrábl.

“Tady je!” Bulkins na nás zakřičel a ukázal na strom. “Je na té větvi. Daleko! Sundejte ho dolů!”

“Hagene, vzbuď se!” Olgerd na mě zakřičel.

Podíval jsem se na jednoho ze dvou tanků, který se na mě řítil, s mečem připraveným. Každá akce vyvolává stejnou ale opačnou reakci, pomyslel jsem si a vrhl se mu pod nohy. Zakopl a padl střemhlav na trávu. Soudě podle táhlého “a-a-ah”, které následovalo, Olgerd správně zhodnotill situaci a zabořil svůj meč pirátovi do zad. Rychle jsem vyskočil, viděl, že můj protivník stále leží na zemi, a bez dalších řečí jsem následoval Olgerdův příklad. Ještě pár úderů a chudák vypustil poslední dech. Jeho meč s rachotem dopadl neužitečně na zem.

Na okraji louky zapraskala větev a já s Olgerdem jsme se otočili a uviděli, jak půlelf padá ze stromu. Dva šípy už z něj trčely - Far byl pilný. Přecenil však své schopnosti, protože několik šípů trčelo ze země daleko od svého cíle. A dva šípy, kterými zasáhl, nestačily na to, aby dorazil půlelfa, který pálil dál po Bulkinsovi. Ten se schovával ve stínech, ačkoli několik střel našlo svůj cíl a jeho zdraví bylo hluboko v červených číslech.

“Podívej se na něj,” řekl jsem, “vybírá si půlčíka.”

Zaútočil jsem na půlelfa a oháněl se mečem.

“Pomůžu ostatním,” vykřikl Olgerd a rozběhl se k Regerovi a strýci Fedorovi. Ti už se snažili srazit druhého statného piráta.

Chybělo mi pár kroků k půlelfovi, když on, výborný střelec, trefil Bulkinse, který opustil úkryt, šípem do hlavy. Zvěd zapištěl a rozplynul se ve vzduchu, zanechávaje za sebou průhledný kokon se svými věcmi.

“O jednoho jsme přišli,” zakřičel jsem zpátky. A vtom mi do hrudi narazil šíp - ten ďábel střílel lépe než Legolas. Mé zdraví zežloutlo, zřejmě po kritickém zásahu.

“Ty zrůdo!” Odněkud nade mnou se ozval hlas. “Přestaň střílet šípy na mého ženicha! Ty bestie!”

Půlelf vzhlédl a uviděl Elmiloru, jak se vznáší nad námi. Pěsti měla v bok a obočí svraštělé spravedlivým rozhořčením.

“Jak se opovažuješ! Copak nevíš, kdo jsem? Já ti ukážu!” Mávhla rukama dopředu a z konečků prstů vyslala blesky, které zasáhly půlelfa do hrudi. Jeho zdraví zrudlo. Farainil ho dorazila šípem do oka. Půlelf padl na zem, tam kde stál.

“To bylo brutální!” Očividně se zbytek skupiny postaral o posledního piráta.

“Zlatíčko, jsi v pořádku?” Moje nevěsta se svezla k zemi.

“Ano, jsem v pořádku,” řekl jsem udýchaně. “Děkuju. I když jsem ti říkal, že se do toho nemáš plést. Co kdyby tě zabil? Co bych pak dělal?”

“To je tak milé! Měl jsi o mě strach?”

“Co myslíš? Dobře, odleť odsud. Prosím, sejdi se s Bulkinsem na kraji bažiny - myslím, že tam nejspíš přijde.”

“Ten malý půlčík? Dobře.” Elmilora se rozběhla. “Brzy se vrátím. Tady jsi skončil, že?”

“Samozřejmě. Všechny jsme zabili,” řekl jsem. “Že jo, lidi?”

Skupina souhlasně zamručela. Jo, všichni byli mrtví.

Elmilora mě políbila a odletěla. Sledovali jsme ji, jak odlétá, a pak jsme obrátili pohled k ústí jeskyně. Nikdo ještě nevyšel ven.

“Možná ho musíme zavolat?” řekl strýc Fedor nejistě.

“Jo, jasně, sborově. Jako Santa Claus,” odpověděl Olgerd. “Za chvíli bude venku. Kam jinam by měl jít?”

“Uf,” ozvalo se zevnitř jeskyně. “Co je to tam venku za hluk? Kdo brání Silviovi usnout?”

Z jeskyně vyšla dvojice postav. Jedna byla vyšší a svalnatá, měla pohlednou tvář, drahé oblečení a dlouhý meč. Druhá byla malá, přikrčená, divoce vlasatá, očividně oblečená v čemkoli, co našla, a v ruce držela širokou šavli.

Ten vyšší se podíval na svého společníka. “Podívej, Rufusi - tihle dobří lidé právě rozsekali naši posádku. To nebylo hezké. Co myslíš, že bychom s tím měli udělat?”

“Podřízneme jim krky, pane. Co jiného?” odpověděl ten menší.

“Souhlasím.” Silvio se otočil a podíval se na nás. “Pánové, to bylo od vás strašně nezdvořilé. Právě jste se vřítili na mou louku a zabili mé lidi. To je docela nehoráznost, nemyslíte?”

“Ale prosím tě,” skočil mu do řeči Olgerd. “To vy potápíte obchodníky a myslíte si, že nám můžete mluvit do života.”

Přidal jsem své dva centy. “Navíc jsi zabil vílu. A ta by neublížila ani mouše.”

“Ano, to s tou vílou byla škoda. Udělali jsme chybu,” souhlasil Silvio. “Ale když už jsme u toho, tak jste zabili tyhle dobráky - zapomeňte na ně. Možná bychom teď mohli všichni odejít? Oko za oko, abych tak řekl?”

“Jo, jasně,” řekl strýc Fedor méně než zdvořile. “Po tom všem odejít?”

“Na co čekáme?” Olgerd se ujal vedení. “Hagene, strýčku, ty si vezmi toho chlupatého. My…”

Neměl čas dokončit rozkaz. Silvio udělal jeden obrovský skok, kterým překonal vzdálenost mezi námi, a zabořil svou čepel do Regera. Zásah byl dobrý, Regerovo zdraví zrudlo a pod silou úderu se zhroutil dozadu. Silvio se pokusil navázat úderem na Olgerda, který stál vedle Regera, ale tentokrát se ocel setkala s ocelí, protože Olgerd útok zablokoval mečem. Reger, zcela bez ohledu na své zbývající zdraví, se neohroženě vrhl do boje a rychle využil příležitosti, aby zasadil Silviovi pořádnou ránu do zad. Ten zřejmě útok z této strany nečekal, protože si myslel, že Regera vyřídí najednou. Otočil se, mocným úderem prorazil Regerovu obranu a Reger skončil. Silvio však za svou pomstu draze zaplatil. Rychle se otočil zpět, ale Olgerd byl rychlejší a jeho úder připravil Silvia o pořádný kus zdraví. Následovaly dva šípy od našeho lučištníka, který nás od té chvíle podporoval svou palbou.

Naše situace byla mnohem lepší. Ten malý chlapík se na nás rozběhl s máváním šavle a vykřikl nějaká slova v jazyce, který nikdo z nás neznal. Než se k nám přiblížil, zaryl mu Far do zad dva šípy a my jsme se na rozdíl od našich přátel z boku stihli připravit. Dva meče mu vyšly vstříc, jakmile se k nám dostal. Jeden - strýce Fedora - byl zablokován, ačkoli druhý -můj - dopadl s Krvácením na jeho záda. Rufusovi začalo pomalu ubývat zdraví. Střídali jsme zásahy, které ho začaly vyčerpávat, a Far pokračoval v proudu šípů. Výsledkem bylo, že když Reger zemřel a nechal Olgerda, aby si s vůdcem pirátů poradil sám, byli jsme s Rufusem a jeho překvapivým množstvím zdraví téměř hotovi. Olgerd se ozval.

“Přišli jsme o dalšího!”

“Vyřiď ho ty,” řekl jsem strýci Fedorovi. “Já pomůžu Olgerdovi.”

Strýc Fedor přikývl a zabodl meč do Rufuse, který už klečel na kolenou a sotva kladl odpor.

Vrhl jsem se k dvojici, která byla stále spojená v boji, a zabořil meč zezadu do Silviových nohou.

“Meč odplaty!”

Silvio se zhroutil na kolena. Další šíp mu zaduněl v hrudi, zatímco Olgerd vykřikl a sekl ho do krku. Rozhodl jsem se přidat svůj příspěvek a probodl jsem ho mečem. Soudě podle výsledku byl můj úder konečný.

Splnil jsi úkol: Zbavte se pozemních pirátů.

Odměnu získáš tak, že si promluvíš s Neilsem Holgerrsonem.

“Konečně,” řekl strýc Fedor.

“Dokázali jsme to,” dodal Olgerd s úlevou.

Otočil jsem se k němu. “Šéfe, jdi a ober ho, já si pak vezmu ten prsten.”

“To zní dobře,” řekl Olgerd. “Dokud se znovu neobjeví - nechci se s tím vším znovu potýkat.”

Sklonil se nad tělem mrtvého vůdce.

Vyskočila na mě zpráva s dotazem, jestli se chci zúčastnit loterie o válečnické nárameníky. Už jsem chtěl říct ano, když vtom mi do řeči skočil Olgerd. “Jestli to nikomu nevadí, rád bych je dal Regerovi. Koneckonců se obětoval.”

Souhlasil jsem s jeho gestem a pozvání odmítl. Jakmile bylo vše hotovo, sám jsem se vydal k tělu.

Splnil jsi úkol: Horalin pečetní prsten.

Pro odměnu si jdi promluvit s Nejvyšší Vílou.

“Dobře, mám to,” řekl jsem s úlevou.

“Skvělé,” odpověděl Olgerd. “Tak já se půjdu podívat, co najdu v jeskyni.”

Nájezd byl vcelku úspěšný. Skončil jsem s 270 zlatými v kapse, nemluvě o splněných úkolech.

“Dobrá práce, všichni,” řekl Olgerd. “Vydejme se do města, než se stihnou respawnovat. Hagene, jdeš s námi?”

Přerušil nás tenký hlas, když se Bulkins vyškrábal ze skály a přeběhl ke svým věcem. “Hej, jsem zpátky!”

“Tady jsi,” řekl vesele strýc Fedor. “Už se chystáme zpátky. Pošlu zprávu, aby Reger věděl, že se s námi má setkat ve městě, a já mu taky můžu vzít věci.”

“Díky, chlapi, bylo mi potěšením s vámi spolupracovat. Mířím do bažin, abych mohl dokončit úkol pro víly.”

“Pozdravuj svou nevěstu,” požádal Olgerd. “Je to krasavice.”

“A ode mě taky,” řekl Bulkins.

“Udělám to. Nikomu nebude vadit, když pošlu žádosti o přátelství, že ne?”

Strýc Fedor odpověděl za všechny. “Jen do toho.”

Elmilora na mě čekala u tunelu.

“Dělala jsi poslední dva dny něco jiného, než že jsi seděla a čekala na mě?” Cítil jsem se provinile.

“Aspoň ses vrátil,” odpověděla. “Brzy odpluješ pryč a já nemám tušení, kdy tě zase uvidím.”

Snažil jsem se ji povzbudit. “Myslím, že to nebude trvat tak dlouho. Každopádně si pojďme promluvit s Nejvyšší.”

Brzy jsme dorazili na známou mýtinu a já jsem vyhrkl svou prosbu. “Přišel jsem za Nejvyšší Vílou v důležité a tajné záležitosti.”

S uspokojením jsem zaslechl šustění křídel někde nade mnou. Byl to zvuk, který jsem si už oblíbil.

“Takže jsi udělal, o co jsem tě požádala? A rychleji, než jsem čekala.” Její hlas byl hluboký a kapal z něj sarkasmus.

“Pro přítele cokoli,” řekla jsem prostořece.

“Nezapomeň, s kým mluvíš,” odpověděla Nejvyšší. Rychle jsem vystřízlivěl. “Kde je ten prsten?”

“Tady máte, Vaše Výsosti,” řekl jsem s úklonou.

Splnil jsi úkol: Horalin pečetní prsten.

Zabil jsi vůdce pirátů a získal od něj Horalin pečetní prsten.

Odměna:

900 zkušeností

Kapitán Gul a jeho námořníci budou propuštěni z ostrova víl.

Nejvyšší víla zlepšila mínění o tobě o 10%.

Nejvyšší se otočila a tiše promluvila k jedné ze svých strážkyň. “Přiveďte sem ty čtyři, kteří přišli před několika dny.”

Ve stejnou chvíli, kdy mluvila, jsem dostal další, neméně povzbudivé oznámení:

Odemkl jsi 32. úroveň!

Body jsou připraveny k rozdělení: 5

Nejvyšší se po mně ohlédla. “A taky ti jako odměnu, nebo možná radu, něco řeknu. Buď opatrný při plnění úkolu dryády. Nemluvím o nebezpečí, i když je to neuvěřitelně nebezpečné. Jen buď opatrný. Může se tam stát něco, co nemá nic společného s tím, co ti bylo řečeno, a můžeš skončit úplně jinak, než jsi očekával.”

Neměl jsem tušení, o čem mluví, a tak jsem vyvodil jediný možný závěr: že desetiprocentní bonus za náklonnost už začal platit.

Nahoru přivedli čtyři zachmuřeně vyhlížející muže v kazajkách.

“Kapitán Gul?” Zeptal jsem se nejzasmušilejšího z nich.

“Přesně ten,” odpověděl mi jeho hluboký hlas.

“Skvělé. Nejvyšší, mohou odejít?”

Přikývla. “Přesně jak jsme se dohodli.”

Splnil jsi úkol: Najděte kapitána.

Chcete-li získat odměnu, jděte si promluvit s Neilsem Holgerrsonem.

“Serafino,” řekla Nejvyšší jedné ze strážkyň za trůnem. “Odveďte ty blázny k Mettanu. Už se stmívá, takže by se sami ztratili.”

“Můžu je vzít,” řekl jsem.

“O tom nepochybuji. Ne, ty se běž rozloučit se svou nevěstou. A nezapomeň, že máš šest měsíců. Až ta doba uplyne, očekávám tě tady zpátky.”

“Budu tady. Copak mám na vybranou?”

Rozloučení nám trvalo asi dvacet minut. Ale nakonec bylo všechno řečeno, tváře políbeny, sliby potvrzeny a já byl zpátky u mettanské brány. Jakmile jsem se tam ocitl, byl jsem šokován, kolik trpaslíků bylo na cestě dovnitř.

“Co se děje?” Zeptal jsem se Bulkinse, kterého jsem našel poblíž.

“Jejich klan přechází na druhou stranu, do Merastie. Chtějí zabít krále a vzít mu meč,” odpověděl, zatímco chroupal jablko.

“Nemají nic lepšího na práci?” Zavrtěl jsem hlavou.

Byla to pravda. Všichni trpaslíci byli z Sekám orky, mojí sekerou, klanu, na který jsem už narazil, a tahali dřevo, stavěli vory, pouštěli na vodu jakési lodě a hlasitě se dohadovali, kdo se dostane na druhý břeh dřív. Dva z nich, Artemi a Partavi, stáli u mola a hádali se obzvlášť hlasitě.

“Ani nevíš, jak jsem cool,” křičel Artemi. “Víš, kolik dostávám peněz? Vždyť jsem podojil dva klany, co to šlo.”

“A na to jsi pyšný?” vyjekl(a) Partavi. Nepoznal jsem, jestli je to on, nebo ona, protože trpaslíci bez vousů vypadají všichni stejně. “Koho zajímají peníze? Jde o to, abys byl cool!”

“Snažím se ti říct, jak jsem cool! Mohl bych sejmout kohokoli. Ty je nalákáš, já je srazím k zemi.”

“Nalákat je? Srazit je k zemi? Já mám na zadku kosti!”

Byla to naprostá pravda. On (nebo ona?) měl na zadní části svých (nebo jejích?) kalhot připevněné kostěné destičky ve zjevné snaze odvrátit další potupná zranění. Představoval jsem si, že díky tomu bylo také pohodlnější sedět na mokrých nebo studených místech.

Bohužel, jak se dohadovali, první skupina se vydala hledat meč Krále kostlivců. Následovala ji druhá a pak i třetí.

Zavrtěl jsem hlavou, podíval se na rychle se stmívající oblohu a před odchodem za správcem přístavu se otočil na Bulkinse.

“Trpaslíci - co naděláš?”

Pan Holgerrson oslavoval konec pracovního dne tím, že popíjel pivo.

“A-a-a, to jsi ty, bowsprit a lodník. Dobrá práce. Přišel za mnou stařík Gul a vyprávěl mi o tvých dobrodružstvích.

Splnil jsi úkol: Najděte kapitána.

Odměna:

700 zkušeností

Výrazně zlevněná plavba na Světlušce.

“Dodržel jsi své slovo, tak já dodržím své.” Niels praštil sklenicí zpátky na stůl. “Dáš si pivo? Je fantastické, u Krakena!”

“Ne, díky. Tak jakou slevu dostanu na loď?”

“Vzhledem k tomu, že jsi našel toho opilce, aha, a taky přišel ten kalmar Glopkins…”

“Já mám taky ten palaš, co jsi mi dal.”

“…a ještě ten palaš. Den plavby na Světlušce tě bude stát, řekněme… 2500 zlatých.”

“Kolik?” Pomyslel jsem si, že jsem asi špatně slyšel.

“Proč tak levně? No, jsi dobrý člověk, i když jsi suchozemec.”

“Levný? Myslel jsem, že se domluvíme na pětistovce!”

“Ty nejsi žádný můj levoboček! Pětasedmdesát procent je obrovská sleva.”

“Ne, to není!”

“Dávej si pozor na pusu,” řekl Neils střízlivě a tiše. “To je tak levné, jak jen to jde.”

Uvědomil jsem si, že se s ním nedá vyjednávat. Fajn. Měl jsem dost zlata na pár dní a pak se uvidí. Na druhou stranu bych možná nejel vůbec. Ta hra byla zábavná a vůbec, ale už jsem neměl moc o co hrát. Články jsem měl napsané a nic jiného mě tam nedrželo.

“Fajn, můžeš být chamtivý, jestli chceš,” řekl jsem a rozhodl se hodit Holgerrsonovi bonbónek na rozloučenou. “A dokonce jsem kvůli tobě sejmul i ty piráty!”

“To jsi udělal?” Správce přístavu vykřikl radostí. “Zase dobrá práce!”

Splnil jsi úkol: Zbavte se pozemních pirátů.

Odměna:

1100 zkušeností

800 zlatých

Předmět ze skladu Neilse Holgerrsona.

+10 % k vaší reputaci v Mettanu

“Jsi neuvěřitelný. Fajn 2000 zlatých denně. A tady ti rád dám tohle.”

Ledová přilba

Ochrana: 210

+11 k síle

+14% ochrana proti chladu

+7 % k úhybné schopnosti

Odolnost: 220/220

Minimální úroveň pro použití: 32

“Díky, Neilsi. Tak já končím.”

“Zastav se, až budeš někde poblíž.” Námořník zamával. “Možná se přece jen zdržíš na trochu piva?”

Odmítl jsem a vyšel ven. Byla už skoro úplná tma. První z trpasličích vodních plavidel dorazila na druhý břeh a jejich první řady už bojovaly. Byl nejvyšší čas, abych se vrátil do reality, ale nechtělo se mi odejít, když byl kolem mě takový shon. Místo toho jsem se rozhodl jít asi tři sta metrů za město a odhlásit se na nějakém pěkném místě na břehu řeky.

Vyšel jsem z města a šokovalo mě oznámení:

Pozor. Euiikh, hráč, kterého jste zařadili na černou listinu, je poblíž.

No, to byl ten poslední člověk, kterého jsem čekal, že uvidím, ale uviděl jsem ho. Abych byl upřímný, jediný pocit, který jsem k Euiikhovi a jeho nohsledům dokázal vzbudit, byla lítost. Vypadali asi tak, jak jsem si představoval, že museli vypadat Francouzi v roce 1812 a Němci v roce 1941, když se dostali do Moskvy: ubozí, zbídačení a žalostní. Každý z nich klesl možná o tři nebo čtyři úrovně.

Každý z poskoků měl jeden kus vybavení, zatímco sám Euiikh měl všechny tři. Dokonce měl i meč, i když za moc nestál. Zbylí dva byli vyzbrojeni klacky.

“Ty jsi někoho zabil a rozdělil si jeho věci mezi vás tři?”

Jeden z orků přikývl, i když Euiikh měl vlastní otázku.

“To ty jsi nás všechny udal Psům?”

“Ne, ne všechny, jen tebe, Euiikhu. O tvých chlapcích jsem nic neříkal.”

Orkové si za Euiikhovými zády vyměnili rychlý pohled.

“Jak jste se sem dostali? Je to dost daleko od místa, kde jsem vás naposledy zabil.”

Jeden z orků se ujal vysvětlení. “Získali jsme od někoho portálový svitek. Šťastný nález. Tam po nás šli všichni, tak jsme si řekli, že tady by mohlo být míň lidí. A teď ty…”

“Proč s ním mluvíte? Vy dva ho obejděte,” zasyčel Euiikh a postoupil ke mně.

“Opravdu to chcete udělat?” Zeptal jsem se. “Všech tří se vás zbavím během chvilky i s těmi hadry a klacky. Dřív možná ne, ale teď to bude hračka. Co z toho máš?”

“Postarám se, aby bylo všechno fér.” Ze tmy se ozval hlas. “Nemám rád, když je to tři na jednoho.”

Z lesa na cestu vyšel hráč v plášti a kapuci.

Euiikh zklamaně vyjekl. “Zase to samý? Kdo jsi? Co je ti do toho? To není fér!”

“Nejsem nikdo, jenom kolemjdoucí,” řekl hráč, který se jmenoval Poutník. “A už jsem ti říkal, že nemám rád, když jsou tři proti jednomu. Čemu na tom nerozumíš?”

“Hele,” řekl mi Gryk, jeden z Euiikhových kamarádů. “Takže Psům záleží jenom na něm?”

“Jo,” řekl jsem. “Měl ses jim prostě vzdát.”

“Tak pojď, chlape, vypadneme odsud,” řekl Gryk druhému orkovi, který v odpověď přikývl.

“Máš něco proti nám?” zeptal se Gryk, tentokrát mluvil ke mně.

“Co se stalo, stalo se. Už jsme si kvit.”

“Kam jdete, vy svině?” zařval Euiikh. “Vy krysy!”

“Běž do háje!” Gryk mu to oplatil křikem. “S tebou máme jen jeden problém za druhým. A nechoď za námi, nebo tě taky zabijeme.”

Orkové se otočili a rozběhli se po cestě směrem k lesu.

“Měl bys taky odejít,” řekl jsem Euiikhovi. “Poslední dva týdny mi lezeš na nervy. Proč bych s tebou měl ztrácet další čas?”

Podíval se na mě, pohlédl na Poutníka, na vteřinu se zamyslel a znechuceně odkráčel opačným směrem než jeho bývalí společníci. Bylo mi jasné, že má v úmyslu být od Mettanu co nejdál.

“Chtěl jsem se jít podívat na řeku v měsíčním světle,” řekl jsem Poutníkovi. “Nechceš si jít sednout se mnou?”

“Proč ne?” odpověděl. “Velká řeka v noci je nádherná.”

“To je skvělé.” Došli jsme ke břehu řeky a posadili se na kládu pár kroků od vody. Byla úplná tma, i když obloha byla posetá hvězdami. Na vzdáleném břehu hořely ohně a k nám se nesl zvuk bitvy a trpasličích kleteb.

“Kdyby tohle byl skutečný život, žrali by nás komáři zaživa,” řekl jsem zamyšleně.

“Co se to tam děje?” zeptal se Poutník pohledem přes vodu.

“Trpaslíci jdou po meči.”

“Kolik?”

“Asi sto padesát.”

“Do paláce se nedostanou,” řekl Poutník klidně. “Tři sta nebo tři sta padesát možná, ale sto padesát určitě ne.”

“Jsou houževnatí,” řekl jsem pochybovačně.

“Ne dost houževnatí.” Poutník zjevně věděl, o čem mluví.

“Proč jsi mě hledal?” Zeptal jsem se ho.

“Máš korunu, která patřila mrtvému zemanovi, a já ji nutně potřebuju.” Jeho vysvětlení znělo, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

“Proč sis ji nesehnal sám? Chci říct, že nejsem nezdvořilý, jen se ptám. Ten úkol není těžký.”

“Ne, to není, ale šance na získání koruny je opravdu malá. Je to prostě náhoda, vážně. Už jsem ho zabil stokrát a pořád jsem ji nedostal. On mi ji prostě nechce dát.”

No, co ty víš? Měl jsem štěstí! Takhle to přece chodí… “myslel jsem si, že je to něco takového.”

“Jak jsi to uhodl?” zeptal se Poutník.

“Bylo zvláštní, jak Marion reagovala, když jsem řekl slovo ‘poutník’, a taky byla divná ta koruna. Když jsi vyšel na cestu, tak mi to došlo.”

“Ano, pomáhá mi. A co ta koruna?”

“Otevři svou výměnu.”

Počkal jsem na výměnné okénko a dal Poutníkovi korunu.

“Co za to chceš?” zeptal se. “Peníze, věci?”

“Nic,” řekl jsem se smíchem.

Nemohl jsem se pořád starat jen o sebe. Některé věci jsem prostě musel dělat pro ostatní.

“Ale no tak. Na takové lidi nevěřím.”

“A právem, ale já mám rád nonkonformisty. Dobře, pojďme na to. Vyhrazuji si právo položit ti jednu otázku a jednou tě požádat o pomoc. Musíš odpovědět pravdivě a musíš mi pomoci. Jak to zní?”

“Platí.”

Zdálo se mi, že se Poutník pod kapucí usmívá.

“Žádám Mesmertu, zářivou bohyni, aby tuto dohodu dosvědčila,” řekl jsem rychle.

Kromě padající hvězdy z oblohy se nic nestalo.

“To je jeden ze způsobů, jak to udělat,” zamumlal Poutník. “Podívej se, jak ti jde.”

Poutník si tě chce přidat do přátel.

Přijímáš?”

Přijal jsem.

“Víš, Poutníku, mně do toho nic není, ale chci, abys to věděl.” rozhodl jsem se udělat ještě jeden a možná poslední dobrý skutek ve Fayrollu. “Hledají tě.”

“Já vím. Psi.”

“Nejen oni. Hledají tě i všechny klany, se kterými se přátelí, takže buď opatrný.”

“Nechceš se zeptat proč?” Poutníkův hlas byl zabarvený ironií.

“Ne. Budu se držet své otázky. A ty se drž své hlavy.”

“Udělám, co bude v mých silách. Kam máš namířeno?”

“Do skutečného života. Musím chytit letadlo.”

“Kam letíš?”

“Do Španělska. Katalánsko.”

“Krásná země. Šťastný let.”

“Díky. A ty se snaž zůstat naživu.”

Ještě jednou jsem se ohlédl přes vodní hladinu, pohlédl na hvězdnou oblohu a zadíval se na světla blikající na druhé straně řeky. Bylo slyšet slabý zvuk srážky mečů, nemluvě o hlasech přicházejících z města.

“Jsi hrozný ve hře a stejně tak špatný ve sportu. Ne jako já!”

“Koho zajímá sport?” Oba trpaslíci se stále snažili zjistit, který z nich je nejtrpasličtější.

“Život jde dál,” řekl jsem.

“Jo,” přikývl Poutník.

Stiskl jsem tlačítko pro odhlášení.

Jakmile jsem vylezl z kapsle, zkontroloval jsem hodiny. Bylo 9:20.

“Zvládl jsem to,” řekl jsem s úlevou, než jsem se začal balit.

Než Elvíra vtrhla do bytu připravená rozcupovat každého, koho našla, seděla jsem na chodbě vedle sbaleného kufru.

Vyštěkla rozkaz a vypochodovala na schodiště. “Proč tam pořád sedíš? Jdeme!”

Ještě jednou jsem obešel byt, abych se ujistil, že jsem nenechal rozsvíceno, a zastavil se u kapsle. Tam, v té kapsli, seděl Poutník na břehu řeky a o něčem přemýšlel. Někde jinde, ve stejné kapsli, byli sir Gunther von Richter; Krolina, bezstarostná dáma jeho srdce; bystrý Gerv; rozvážný Reineke Lis; Elmilora, která na mě čekala; a všichni ostatní, které jsem během těch dvou týdnů potkal. Na okamžik jsem chtěl Elviru poslat do stepí nebo někam do hor na daleký sever a vrátit se do Fayrollu.

“Kife, jdeš se mnou? Musíme jít!” Elvířin hlas mě přitáhl zpátky a prchavá touha zmizela.

Zavřel jsem dveře do bytu, otočil klíčem v zámku a stiskl tlačítko výtahu.

Konec první knihy

Pokud se vám tato kniha líbila, zvažte prosím zanechání recenze. Pomůže nám to propagovat žánr LitRPG a co nejrychleji přeložit zbytek série.

Moc děkujeme!

A. Vasiljev a tým LitWorld

Poznámky na závěr

[1] Elitní, vyšší třídou obývaný region u Moskvy.

[2] Ruský termín označující hlavní sezónu.

[3] “Klub zábavných a vynalézavých lidí”, v Rusku nesmírně populární mládežnické hnutí, které kombinovalo týmové hry s divadelními prvky.

[4] Druh žebráka.

[5] Dělnická čtvrť v Moskvě.

[6] Prestižní předměstí Moskvy.

[7] Císařští samozvanci v ruských dějinách.

[8] Městský automobil vyráběný korejskou automobilkou Daewoo.

[9] Ulice v Moskvě.

[10] Ruský parlament.

[11] Slavný falešný Dmitrij.

[12] Krátký německý meč ze 14.-16. století.

[13] Malý dům (chata) na venkově.

[14] Vízum nabízené do zemí schengenského prostoru, které je platné pro cestování po celé oblasti.

[15] Tradiční ruský lidový nástroj podobný banju.

*** Translated with www.DeepL.com/Translator (free version) *** a pak upraveno Raglim