Technik Velkeho Kyjeva

Vasiljev, Vladimir Nikolajevič

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Vladimir Vasiljev se do povědomí českých čtenářů zapsal především jako spoluautor románu Denní hlídka, ovšem své doposud nejzásadnější dílo ve skutečnosti napsal ještě předtím. Je jím právě Technik Velkého Kyjeva, jedna z klíčových knih, které v 90. letech minulého století pomáhaly formovat podobu novodobé ruské fantastiky. Svět, do něhož nás autor přivádí, se podobá světům meče a magie – jen s tím rozdílem, že meče nahrazují pušky a pistole, hrdinové nejezdí na koních, nýbrž v rychlých autech, a místo čár a kouzel zaujímá vyspělá technika. Je to svět nekonečných velkoměst, obývaných nejen lidmi, ale i elfy, trpaslíky, orky a dalšími rasami. Svět, v němž stroje žijí vlastním životem, a nepotřebují – ba ani nechtějí – dohled živých bytostí. Svět, po jehož silnicích a dálnicích se prohánějí divoké kamiony. Svět plný tajemství a skrytých pravd. Je to fantasy? Je to sci-fi? Je to kyberpunk? Odpověď na každou z těchto otázek zní ano, ale jednotlivé žánry a hranice mezi nimi pro Vasiljevovu nespoutanou fantazii nic neznamenají. Mísí se a splývají ve strhujícím příběhu, v němž se jedná o osud celého světa.

TECHNIK

VELKÉHO

KYJEVA

VLADIMIR VASILJEV

Vladimir Vasiljev

Technik Velkého Kyjeva

Copyright © Vladimir Vasiljev, 1998

Translation © Konstantin Šindelář, 2008

Cover © Marek Hlavatý, 2014

© Stanislav Juhaňák − Triton, 2014

ISBN 978-80-7387-111-6 (Triton)

ISBN 978-80-257-1081-4 (Argo)

Stanislav Juhaňák − TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

Nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz

„Výš! Leť výš!“ zakřičela Jane a drak vystřelil vzhůru, přičemž divže nenarazil do spleti vedení vysokého napětí. Dráty se rozechvěly v prudkém závanu vzduchu.

„Proč se držíš tak nízko? Proč nevystoupáš výš?“

„Pokouším se oklamat jejich radary,“ zavrčel Melanchton. „Slyšela jsi vůbec někdy o radarech?“

Na obzoru se již začínala rýsovat tmavá skvrna − továrna na draky…

Michael Swanwick:

Dcera železného draka

1

HUALLATIRI − MUZKOL

Dveře vlaku, který zastavil u nástupiště, se se zasyčením otevřely a Pard vystoupil na rozdrolený okraj perónu. Přijel nalehko − všechno, co potřeboval, se vtěsnalo do malé kožené kabely.

Pard nebyl žádná fajnovka. Nejspíš proto, že značnou část svého dosavadního života strávil na cestách.

Továrna na draky, pomyslel si při vzpomínce na poslední přečtené řádky. To tedy chce pořádnou fantazii − vymyslet něco takového!

Pard nechal knihu ve vlaku, ale zapamatoval si její název, aby ji mohl vyhledat a dočíst, jakmile se k tomu naskytne příležitost.

Jakýsi zamračený elf na chvíli přestal studovat jízdní řády a věnoval mu letmý pohled. Téměř neslyšně našlapující Pard prošel kolem něj. Pogumované podrážky bot se vášnivě tiskly k asfaltu, jako by ho milovaly nejvíce ze všeho na světě. Ve skutečnosti však úplně stejně milovaly také mramorové podlahy i holou zem − byť té poslední zůstávalo ve Velkém Kyjevě stále méně a méně.

Elf zůstal na perónu, zatímco Pard si hodil kabelu přes rameno a sešel na ulici. Vlak se definitivně přesvědčil, že nikdo další nehodlá nastoupit ani vystoupit, a tak zavřel dveře, krátce hvízdl a dal se do pohybu. Čekala ho ještě dlouhá cesta do Žitomiru a Rovna.

Byl to skvěle ochočený vlak. Pard měl dostatek času, aby se o tom přesvědčil, neboť v něm jel celých deset hodin, až z nejjižnějšího okraje Velkého Kyjeva, kde se nezměrné velkoměsto místy dotýkalo i břehů Černého moře.

Dole na ulici se Pard rozhlédl. Široké náměstí, přiléhající k nádraží, bylo téměř pusté. Všiml si na něm pouze několika prodavačů rychlého občerstvení a jednoho bezcílně se potloukajícího nosiče. Parda napadlo, že na všech nádražích, která měl příležitost navštívit, se vždycky stejně netečně potloukal osamocený nosič − nejčastěji obrovitý černý ork nebo ušatý goblin se svalnatýma rukama. Nosiči měli ve Velkém Kyjevě nouzi o práci…

Pard zabočil doleva ke vstupu do podzemní dráhy. Dovnitř však nevkročil, ačkoli trpaslík u turniketů si ho všiml a užuž se chystal vyrazit mu v ústrety. Místo toho se pustil dál ke krytému nadchodu. Zšeřelý tunel obývala zvučná ozvěna, ale Pard našlapoval stále stejně nehlučně, takže echo zůstalo spát.

Za nějakých deset minut Pard stanul na Náměstí vítězství. Napravo od něj, za masou obchodního domu, se vypínal hotel Labuť.

Ale ani tady se nezdržel. Přešel širokou silnici, aniž se zatěžoval scházením do podchodu, a ihned zabočil vlevo do změti bočních uliček. Staré, přestaré domy ho pozorovaly krátkozrakýma očima předpotopních, nejspíše ještě skleněných oken.

Na ulici se zrezivělými kovovými pruhy, zapuštěnými do dlažebních kostek, se Pard znovu rozhlédl. Tyto pruhy byly hned čtyři, ale on neměl ani potuchy, k čemu kdysi sloužily, třebaže jim podobné nejednou spatřil i na jihu − v Nikolajevě a v Oděse. Vlastně je viděl také přímo na nádraží, kde se táhly podél nástupišť. Každý vlak se vždycky řítil přímo nad dvojicí takovýchto pruhů.

Ulice byla tichá a působila útulně. Stále stejné malé domečky vytvářely kolem silnice nepravidelný šik. Tu a tam se houpaly různobarevné vývěsní štíty a právě k jednomu z nich Pard zamířil. Sešel po schůdkách vyleštěných častým používáním a ocitl se v hostinci.

Uvnitř vládlo šero. Svítily pouze dvě lampy z celkových deseti. Majitel, tělnatý chlapík v zástěře, si okamžitě pospíšil Pardovi vstříc.

„Dobrý den, pane! Jaké máte přání?“

Hostinský mluvil zdvořile, ale nikoli podlézavě, což bylo Pardovi sympatické.

„Potřebuji pokoj. A samozřejmě také jídlo na celou dobu pobytu.“

„Jistě! Ceny tu máme nepřemrštěné − alespoň si nikdo nestěžuje − a obsluhu na úrovni. Jak dlouho míníte setrvat v Centru?“

„Zatím nevím. Možná navždy. Zatím ale zaplatím jen za týden, ano?“

„Jak si přejete! Hned vám přichystám pokoj. A vy se u nás posaďte, no jen se posaďte, neostýchejte se, vážený.“

„Hej, Gríňo! Oběd pro hosta,“ prohodil stranou.

A hned se zase otočil k Pardovi: „Nějaká speciální přání? Dnes máme na jídelníčku smažené kotlety s krabím salátem. No a pak všelijaké ty drobnosti…“

„Všechno je z konzerv?“ zajímal se Pard. Spíše než o otázku se ovšem jednalo o konstatování.

Hostinský jen rozhodil rukama. No jistě. Kde by se tady, v samotném Centru Velkého Kyjeva, objevily čerstvé potraviny? Vlastně, napadlo Parda vzápětí, zrovna zde by se nejspíš sehnat daly. Ale za takový peníz, že je lepší si to ani nepředstavovat.

„Nuže, servírujte,“ povzdechl si Pard. „Kotlety i ty drobnosti.“

Drobností bylo dost, aby zaplnily celý stůl. Krmě se ukázala být překvapivě chutnou − v tomto hostinci doopravdy uměli vařit. Dokonce i z konzerv.

Pard dostal pokoj ve třetím patře. Ten nejvzdálenější, rohový. Jeho zařízení sestávalo pouze ze silně proleželé postele a vratké dřevěné židle. Zato z okna se otevíral výhled na kupoli cirkusu.

Pard nevěděl, co vlastně znamená to „cirkus“. Velikou budovu však každý odjakživa označoval právě tímto slovem.

Pokoj se Pardovi líbil. Stejně jako zdejší kuchyně.

Z druhého okna byla vidět ulice. Tatáž ulice, do jejíchž dlažebních kostek kdosi kdysi napasoval několik ocelových pruhů. Proč, to pro Parda bylo záhadou. Ještě chvíli si líně prohlížel ojedinělé chodce a pak se svalil na postel, přikrytou hnědou dekou.

Dobré místo. Ne nadarmo mu Suder doporučil právě tento hostinec a ne nadarmo Pard uposlechl jeho rady. Jen stěží by tak blízko Centra našel nějaký podobně slušný podnik. A určitě ne tak levný. Hotel Labuť by mu možná nabídl větší komfort, ale za cenu, z níž by se mu protočily panenky. Takové bydlení si mohli dovolit jedině boháči.

Ne že by Pard byl chudým živým. Spíše naopak. Avšak utrácet tolik peněz, kolik by po něm chtěli ti vydřiduši z Labutě, považoval za rozmařilost.

Pard, ležící na pohodlné posteli, začal pomalu podléhat dřímotě. V hostincích se ho odjakživa zmocňovala ospalá nálada. Obzvláště po pořádném obědě.

Aniž si to uvědomil, ponořil se do mělkého denního spánku.

Když sešel do přízemí na večeři, zjistil, že šenk je z poloviny plný. Tělnatý majitel na něho kývl jako na starého známého a hned křikl na Gríňu, aby se mu postaral o večeři. Pard se uvelebil u stejného stolu, u kterého obědval. Dvojice trpaslíků sedící vedle něho soustředěně hltala rozmrazenou krůtu. Jeden byl zrzavý a druhý černovlasý, ale oba měli na sobě stejné kožené kazajky, pošité kovovými plíšky. V nakrátko zastřižených plnovousech se leskly kapičky tuku, zatímco čelisti pod masitými nosy pracovaly s přesností a pravidelností rýpadel. Soudě podle kupy kostí navršených uprostřed stolu nebyly tohle zdaleka jejich první dnešní krůty. Vedle krůtích ostatků stály dva prázdné soudky podolského piva. Třetí, zatím pouze načatý, se nacházel přesně mezi oběma trpaslíky. Jeden i druhý co chvíli natahovali objemné korbele k elegantnímu dřevěnému kohoutku, vyřezanému do podoby draka s otevřenou tlamou, a volnou rukou tlačili na temeno plazí hlavy. Ze chřtánu vzápětí tryskal proud zpěněného podolského piva. Pardovi připadalo, jako by nešťastné zvíře zvracelo. To by mě zajímalo, kterého chytráka napadlo vyrobit kohoutek v podobě zvířete, pomyslel si. Třebaže se jedná o zvíře neexistující.

Pard zdvořile kývl na trpaslíky, přičemž si přitiskl ruku na srdce. Ti mu kývli v odpověď − tak zdvořile a přívětivě, jak jen to bylo možné s krůtím stehýnkem mezi zuby.

Pard rovněž dostal krůtu s hráškem a sýrem. A pivo. Černé podolské. Stejné, jaké vždycky prodávali na Smluvním náměstí, hned vedle zanedbaného hotýlku. Pard s Možajem nebo s Jarem nesčetněkrát zabočili pod známý oblouk, přešli náměstí a ocitli se u přízemní pivnice s dubovými dveřmi a zašlým vývěsním štítem s nápisem Starý Podol. V Podolu vždycky žilo hodně trpaslíků, v Podolu i pod Vladimirskou Hůrkou. A pak ještě v Pečorsku, kde se pod uličním asfaltem rozpínala taková síť tunelů, že by nad ní zaplesalo srdce každého znalce hlubin, každého technika − speleologa.

Trpaslíci dohlíželi na pořádek v metru a zároveň vybírali vstupné od cestujících. S vědou a technikou podzemní dráhy však nikdy neměli mnoho starostí. Soupravy jezdily samy a živých nebylo potřeba ani pro chod eskalátorů (což ostatně platilo pro veškerou techniku v mezích hranic Velkého Kyjeva). Po stanicích se sice pilně pohybovaly uklízecí stroje, ale Pard pochyboval, že by si žádaly zvláštní dohled.

Stroje ve Velkém Kyjevě se o všechno staraly samy. Byly totiž součástí techniky, tedy věci pro většinu obyvatel Kyjeva naprosto nepochopitelné. Ať už jsi trpaslík z metra, elf z Darnických parků či Golosejevky, bezvýznamný goblin nebo nejdůležitější wirg z Oboloně − přece tě technika nikdy neposlechne.

Pokud ovšem nejsi technik. Pokud neovládáš formule.

Pard si povzdechl a pustil se do krůty s hráškem a sýrem. Po vydatné večeři a silném pivu se mu opět začalo chtít spát. Navíc se blížila noc a vyrážet pro vědecké zařízení potmě se Pardovi ani trochu nechtělo. Až ráno. Všechno až ráno.

Objednal si na pokoj ještě trochu piva a příliš se nebránil sladké dřímotě, která pozvolna zahalovala jeho vědomí. Byl dokonce líný se svléknout.

Snad je to i k něčemu dobré, byla jedna z jeho posledních myšlenek. Jsem-li přece jen sledován, jen ať si špiclové lámou hlavu nad mou nečinností.

2

MUZKOL − CHIMBORAZO

Když se Pard probudil, za okny teprve začínalo svítat. V domě vládlo plíživé ticho, jako v nějaké opuštěné neobydlené šachtě.

Neměl jsem spát přes den, pomyslel si Pard líně.

Ospalost se vypařila dokonale a nezvratně. Pard se vyplazil z hlubin postele a přistoupil k oknu. V mlhavém jitřním šeru se pohybovaly nejasné stíny.

Co si vyrazit na malou procházku?

Stále ještě váhal. Hostinec určitě chrání bezpočet zámků a z těch je nejspíš dobrá polovina vědecká − takže s nimi bez potřebné formule ani nepohne. A formule to rozhodně budou pěkně složité; obyčejný zoubkovaný klíček tu nepomůže. Pard se již setkal se zámky, které reagovaly výhradně na dotek prstu jednoho jediného člověka, na hlas, nebo dokonce na vzezření toho, kdo se je pokoušel odemknout. Našly se i takové, které v sobě tohle všechno kombinovaly. Zkrátka a dobře − nevyznáš-li se ve vědě, nedostaneš se přes takový zámek, ani kdybys nad ním strávil celý život.

Pard se oblékl a na vteřinu zaváhal nad kabelou. Nakonec se rozhodl, že si zbraň nevezme. Je přece jen v Kyjevě, v samém jeho Centru. Není to žádný Kavkaz. A kdyby se něco skutečně semlelo, byla by mu zbraň nejspíš k ničemu.

Zamkl za sebou dveře − obyčejným klíčem, který mu dal hostinský. Do uzounké škvíry pak zastrčil malý papírek, kterého si musel všimnout i nejpitomější z pitomců, a také stěží viditelný vlásek, jemuž by věnoval pozornost pouze prohnaný profesionál. Dveře se zavřely zcela nehlučně, skoro jako by jejich závěsy někdo naolejoval těsně před Pardovým příjezdem. Na okamžik strnul, povzdechl si a vykročil do chodby, přičemž v duchu proklínal vlastní nedůvěřivost. U dalších dveří, vedoucích na prostorný ochoz, se Pard zarazil. Opatrně natáhl ruku a jemně do nich strčil.

Otevřely se úplně neslyšně.

Pard pochybovačně potřásl hlavou.

Také dveře do kuřárny nezaskřípaly ani nezavrzaly. Stejně jako dveře bočního křídla. Ty, které vedly do ostatních pokojů, se již Pard rozhodl nekontrolovat. Někdo v hostinci se pravděpodobně staral i o nejprimitivnější techniku, jako jsou dveřní závěsy.

Tento logický závěr, k němuž došel, ho však neuklidnil a Pard se začal zlobit sám na sebe. Vždyť už se tolikrát přesvědčil, že ze stovky drobností, do kterých se dennodenně nutil, se devadesát devět nakonec ukazovalo být zbytečnou ztrátou času a sil. Jenomže tu vždycky byla stá drobnost, ta nejdůležitější, která jeho počínání zachraňovala před krachem. Sem tam jí vděčil i za život. A přitom se zpočátku zdála být stejně zbytečnou jako jejích devětadevadesát sestřiček. Později ovšem…

V šenku fungovala pouze jediná lampa − podlouhlé luminiscenční zařízení, vyzařující světlo podobné dennímu. Takové ochotně používali technici i vědci těch nejvyšších úrovní. Majitel hostince zřejmě buďto platil za služby někomu ze zasvěcených, nebo sám znal formuli pro lampy a zářivkové zapalovače. Koneckonců Pard tuto formuli znal také. Stejně jako několik desítek příbuzných, těch nejelementárnějších.

Vstupní dveře byly samozřejmě zamčené. Mechanismus zámku však dovoloval, aby se daly zevnitř otevřít a následně zvenku zabouchnout. I tady šlo o jednu z nejjednodušších formulí. Pard by se samozřejmě nedokázal samostatně dostat zpět dovnitř, ale počítal s tím, že se vrátí až za několik hodin, kdy již bude obsluha vzhůru.

Na to, že začínal duben, bylo venku dost chladno. Pard se zachvěl a zapnul si bundu až ke krku.

Vůkol panovalo ospalé ranní ticho. Pouze na hlavní třídě vrčely noční dálkové kamiony, které se hnaly z jihu po Brestlitevské, a ze vzdáleného nádraží doléhalo pronikavé hvízdání vlaků.

Pard zabočil doleva a pak ještě jednou doleva ke Lvovskému náměstí. Ulice šplhala vzhůru po úbočí kopce. Kdyby kráčel rovně a neodbočoval, dostal by se nakonec na Velkou Žitomirskou, ale jít tam teď by bylo naprosto zbytečné. Proto Pard došel pouze ke stanici podzemní dráhy. Rozespalý trpaslík v uniformní haleně Metropolitěnu právě odemykal poslední zámky, jež byly umně schované v šedivých kovových deskách na průhledných dveřích, vyrobených z vědecké umělé hmoty.

„Chceš do metra?“ zeptal se trpaslík s nadějí v hlase. Vypadalo to, že má hrozitánskou chuť na pivo, ale žádné peníze, aby si ho koupil.

„Do metra,“ přitakal Pard.

„Bude to půl hřivny.“ Trpaslík natáhl ruku. Pard hodil drobnou minci do jeho vrásčité dlaně, podobající se staré poškrabané lopatě.

„Běž. Tamhle, hned vedle kabinky…“

Pard zamířil ke krajnímu turniketu. A skutečně − komplikovaný vědecký mechanismus, bránící v průchodu těm, kteří do něho nevhodili minci, zde byl odpojen.

Trpaslík za dveřmi ostře zahvízdal. Od nenápadného stánku s nápoji a lehkým občerstvením, tmavého a na první pohled zavřeného, se ihned oddělila podsaditá postavička − prodavač. Ten, jak se ostatně dalo čekat, třímal v ruce podlouhlou láhev.

Těžké rozhodování, pomyslel si Pard. Tedy pro někoho, kdo je na tom bídně s penězi. Buďto jeď metrem nasucho, nebo si zavdej pivka a plahoč se pěšky.

Láhev piva stála v Centru Velkého Kyjeva přesně půl hřivny.

Na Náměstí Lva Tolstého přestoupil Pard na oboloňskou trasu. Tady byly stanice starší než na pečorské linii a působily mnohem víc ponuře. Když souprava zastavila ve čtvrté stanici, hlas vlaku, prostý jakékoli intonace, suše oznámil:

„Autobusové nádraží. Příští stanice − Golosejevský park. Východ k elfským arboretům a přestup na trasu Terjomki − Vasiľkov.“

No tedy, podivil se v duchu Pard. Terjomkovská už se prokopala až ke Golosejevce! Metro tu roste přímo před očima!

Vystoupil na Autobusovém nádraží. Jezdicí schody ho dopravily na Moskevské náměstí. Proud ranních náklaďáků z jihu se rozmáchlým obloukem vyhýbal budově nádraží, postavené z betonu a skla. Kolem se již hemžili živí − šlo především o lidi a orky z města Belaja Cerkov’, vlekoucí pytle vypěstovaných brambor, a trpaslíky z Doněcka.

Pard si u nejbližšího stánku rozměnil hřivnu na čtyři čtvrťáky a pomalu zamířil k telefonům. Šedovousý trpaslík v ošuntělém baloňáku s nápisem Šachťor Doněck ho chvíli s úctou v očích pozoroval. Zřejmě neznal formule pro telefonické spojení − ačkoli byl nepochybně mnohem starší než Pard, krátkověký člověk.

Pard zvedl sluchátko a konečky prstů letmo přejel po tlačítkách.

ZADEJTE ČÍSLO, dovolil mu telefon blahosklonně.

Mladý technik tak učinil.

VYČKEJTE PROSÍM, PROVÁDÍM ZKOUŠKU PROZVONĚNÍM.

Vědecká automatika telefonu kontrolovala, zda Pard zadal existující číslo nebo jen tak nazdařbůh něco naťukal.

ÚČASTNÍK REAGUJE, PROSÍM, VHOĎTE DVACET PĚT KOPĚJEK.

Poslušně vhodil čtvrťák do štěrbiny, z níž se vzápětí ozvalo lačné cvaknutí.

HOVOR ZAPOČAT. Nyní se cvaknutí ozvalo i ze sluchátka.

„Haló,“ řekl Pard, jak si to žádala formule telefonického spojení. „Jmenuji se Pard. Mohl bych prosím mluvit s Honzou Aranzabalem?“

„To jsem já, kámo,“ přerušil ho Honza. „Jaká byla cesta?“

„V pohodě.“ Technik se uvolnil. Když byly splněny všechny podmínky formule, dalo se po telefonu rozmlouvat úplně jednoduše, stejně jako při osobním setkání. „Jsem připraven. Řekni mi číslo schránky, začnu hned dnes.“

„Číslo šest set čtyřicet sedm, jižní sektor. Kód znáš.“

„Znám. Pozdravuj Lípu.“

„Určitě budu. Setkáme se pozítří na Petrovce, jako obvykle.“

„Co dělají naši?“

„To co vždycky.“ Honza legračně zachrochtal, jak to umějí jen čistokrevní goblini. „Král zase přivandroval z toho svého Tiraspolu. Trochu kupčí s Dněstrovským, trochu trápí Možaje… Nataška už na něho začala vrčet!“

Pard si nostalgicky povzdechl.

„Dobrá. Šest set čtyřicet sedm, jižní sektor.“

„Správně.“

„Tak já jdu na to.“

Užuž se chystal zavěsit, když znovu uslyšel Honzův hlas: „Hej, Parde!“

Sluchátko se okamžitě vrátilo zpět k uchu.

„Co?“

„Hodně štěstí.“

Pard jen něco nesrozumitelně zabručel a definitivně zavěsil.

TELEKOMUNIKAČNÍ SPOLEČNOST PUŠKAR VÁM DĚKUJE ZA VYUŽITÍ MĚSTSKÉ TECHNIKY, zasvítilo na malé obrazovce telefonu.

Pard si toho nevšímal. Žádný živý, který to má v hlavě trochu v pořádku, přece nebude hovořit s telefonem. Přinejmenším žádný technik nebo vědec. Protože telefonům se musí rozkazovat, ne s nimi mluvit. A kdo se ve formulích a technice nevyzná, ten jim zkrátka rozkazovat neumí. Přesněji řečeno telefony nikoho takového neuposlechnou.

Technik si to rozhodným krokem zamířil k jižnímu vchodu, tam, kde poblikával dokonce i v jasném jitřním světle dobře viditelný nápis BEZPEČNOSTNÍ SCHRÁNKY. A hned pod ním další − JIŽNÍ SEKTOR.

Další čtvrťák utratil za vstup. Hubený půlčík (který musel být mezi půlčíky, známými milovníky dobrého jídla, opravdovou raritou) se ani nenamáhal zvednout hlavu od časopisu a jen letmo mávl rukou.

„Šestá stovka je tamhle.“

„Díky,“ řekl zdvořile Pard a mimochodem si přečetl název časopisu vykukující zpoza pultíku: TV Magazín.

Půlčík, který si listuje v elfském tisku… Pard si povzdechl. Asi vážně nastává nová doba! Napadlo ho, že kdyby si chtěl rýpnout, mohl by půlčíka opravit, že schránka šest set čtyřicet sedm je ve skutečnosti v sedmé stovce, ne v šesté… Ale k čemu?

Půlčík zjevně zvysoka kašlal na jemné nuance vědy o počítání, které se říkalo matematika. Když šest set, tak prostě šestá stovka. Vlastně bylo klidně možné, že se zde počítá od nuly. Z hlediska vědy by sice šlo o chybu, ale rozhodně by to bylo pohodlnější.

Třetí čtvrťák sežrala bezpečnostní schránka, jakmile zpracovala a rozpoznala kód, který do ní naťukal Pard. Jelikož jednal přesně v souladu s potřebnou formulí, nezbylo bezpečnostní schránce než se otevřít.

Uvnitř nalezl brašnu s přenosným počítačem, výkonnou baterku, pistoli s pár zásobníky a mobilní telefon.

To bylo vše.

Pard pokrčil rameny. Pro technika střední úrovně to bylo více než dostatečné vybavení pro přežití ve Velkém Kyjevě. V kterékoli jeho části, dokonce i v Centru.

Baterku zastrčil do brašny a hned vedle dal dlouhou šňůru, svinutou do úhledného kotouče. S pomocí takovýchto šňůr se počítače nebo jiná vědecká zařízení připojovala ke zdrojům techniky − hnízdům. Hnízdo bylo k dispozici v každém pokoji každého domu, bez ohledu na to, zda se jednalo o budovu prázdnou nebo obydlenou. Tento konkrétní počítač mohl nějakou dobu fungovat i bez šňůry, neboť v jeho nitru se ukrýval malý zdroj techniky. Bylo však nezbytné neustále ho přikrmovat z jiných zdrojů, těch nevyčerpatelných, jež se nacházely v domech. Pouze tehdy se malý vnitřní zdroj znovu plnil technikou, kterou se notebook mohl po několik hodin živit.

Pistoli, zásobníky a telefon si Pard rozstrkal po kapsách bundy.

Nyní byl konečně řádně vybaven. Mohl začít jednat.

Když ještě jednou nakoukl do prázdné schránky, zjistil, že se v ní nachází přesně to, co očekával − cár papíru s jediným pečlivě natištěným řádkem.

„Linraen Sotiefandale, elf, hotel Slavutič, pokoj 1207.“

Pard se ušklíbl. Jasné jako facka. Klamný manévr, takové malé šidítko. Musí tomuhle Linraenovi nechat nějaké nesmyslné, ale co nejtajuplnější sdělení. Pro Honzu, žijícího poblíž, již bude hračkou zjistit, kdo se o tuto záležitost začne zajímat. Samotný Honza přitom samozřejmě zůstane v utajení.

Pard si zapamatoval elfovo jméno i číslo pokoje ve Slavutiči a vrátil se zpátky ke vchodu do metra. Pod zem však nesestoupil, třebaže na něho trpaslík u turniketů hleděl s mírnou nadějí a teskným smutkem v očích.

Zdá se, že všechny trpaslíky z Centra po ránu sužuje kocovina a prázdné kapsy, pomyslel si technik mimochodem.

„Promiňte, pane,“ ozval se hlas připomínající vrzání špatně naolejovaného stroje. „Mohl bych s vámi na chvíli mluvit?“

Pard se pomalu otočil. V levé ruce držel brašnu s přenosným počítačem, zatímco pravou nenápadně zasunul pod bundu, aby nahmatal pistoli ve vnitřní kapse.

Před ním stál doněcký trpaslík v baloňáku, jehož si všiml už před několika minutami. Nevypadal, že by ho sužovala kocovina − jeho drobná očka se bystře leskla.

„Promiňte, pane,“ zopakoval trpaslík. „Jste přece technik?“

„Řekněme, že ano,“ odpověděl Pard zaraženě. Trpaslík hovořil až příliš zdvořile, a to v něm probouzelo ostražitost.

„Naše komunita potřebuje technika. Je to v Doněcku-Lugansku, žádná obtížná práce. Jedná se o zařízení pro těžbu uhlí. Platíme dobře.“

„Ve formulích pro těžbu uhlí se moc nevyznám,“ řekl Pard po pravdě.

„Formule máme… V knihách. A v našich velkých souborových databázích. Určitě z nich dokážete něco vyčíst.“

„A kolik platíte?“ zeptal se Pard s náhlým zájmem, který překvapil i jeho samotného. „Počítejte s tím, že jsem drahý. Velmi drahý.“

„No…“ Trpaslík se najednou začal ošívat. Bylo vidět, že ze všech sil uvažuje, kolik by měl nabídnout, aby uspokojil najímaného technika a zároveň nezruinoval svou komunitu. „No… Dvě tři stovky za týden. Co vy na to?“

Pard odmítavě zavrtěl hlavou.

„To je málo, vážený. Jenom dnes ráno jsem si vydělal víc. A vlastně jsem víc i utratil.“

Upřímně řečeno zatím během dneška utratil jen něco málo přes hřivnu; včera ovšem za ubytování skutečně zaplatil více, než mu nyní nabízel trpaslík. Nebylo však třeba, aby se vousáč dozvěděl pravdu, neboť Pard by se od horníků tak jako tak najmout nenechal.

V trpaslíkových očích se mihl smutek − doněcká komunita nejspíš opravdu nutně potřebovala služby technika, ale nedostávalo se jí peněz.

„Navíc už pro někoho dávno pracuji. Je to dlouhodobá zakázka. Omluvte mě,“ uzavřel Pard a chystal se odejít.

„A nemohl byste mi doporučit nějakého začínajícího technika?“ učinil horník poslední zoufalý pokus. „Někoho, kdo by pracoval za naši odměnu?“

Pard se upřímně zamyslel. Koho mu jen doporučit? Že by Alvizída? Ale jak ho najít? Neměl ani tušení, kde se teď potlouká. Naposledy se s ním krátce setkal před půlrokem v Oděse. Před pouhým půlrokem… Nebo snad celým půlrokem?

„Nespěchám.“ Trpaslík zničehonic strčil ruku do kapsy baloňáku a Pardovi bezděky zatrnulo. Ale vousáč vydoloval pouze koženou peněženku − poměrně drahou peněženku, zvláště v kontrastu se stařičkým baloňákem.

„Tumáte, vezměte si to. Můžete se na mě kdykoli obrátit.“

Pard se podíval na podávanou vizitku. Jednalo se o umělohmotnou destičku s vyrytou adresou komunity a trpaslíkovým jménem. Znělo Dales Nundaile a adresa byla pochopitelně doněcká. Nešlo přehlédnout, že vizitka nebyla laciná. Opravdu podivná komunita… Vlastní vizitky, a dokonce se je nebojí rozdávat úplně cizím lidem − a přitom si ani nemůže dovolit najmout nějakého pořádného zkušeného technika.

„Dobře,“ slíbil Pard a schoval si vizitku do kapsy. Té samé, v níž se schovávala pistole z hnědé oceli.

Vtom u nádražního nástupiště zastavil vysoký dvoupatrový autobus, lesknoucí se nazelenalou ocelí. Nad čelními skly se skvěl nápis Kyjev-Doněck-Lugansk. Autobus byl úplně prázdný. Za levým čelním sklem se zvolna otáčel volant.

„Na shledanou!“ Trpaslík se rozloučil a pospíšil si k autobusu. U zavřených dveří se již tísnili nedočkaví cestující. Od budovy autobusového nádraží sem pomalu a velebně kráčel půlčík s konduktorskou taštičkou na břiše.

Pard pokrčil rameny a znovu se otočil svým směrem.

Podivné setkání. Nepokouší se ho náhodou někdo proklepnout? Vizitku by měl co nejrychleji odevzdat Honzovi, aby si na tyhle horníky pořádně posvítil. A zároveň by stálo za to prozkoumat i samotnou vizitku, jestli se v ní neskrývají nějaké zázraky vědecké nanotechnologie. Pard slyšel, že jakási skupinka schopných charkovských techniků dosáhla v oblasti mikrosystémů obrovských pokroků. Navíc se na trhu začínala čím dal častěji objevovat důvtipná zařízení z Velkého Londýna.

Vědomí, že věda nepřešlapuje na místě, bylo tak trochu zvláštní. Nezvyklé.

I když právě proto Pard zavítal do Centra Velkého Kyjeva. Proto a kvůli tomu.

Auto se mu podařilo stopnout celkem rychle, nízký sedan značky Čerkassy. Pard otevřel dveře, nastoupil a uvelebil se na sedadle spolujezdce. Uprostřed panelu řízení pomrkávala obrazovka, podobná těm, s nimiž se setkával u přenosných počítačů. Z obrazovky na něho hleděl vousatý obličej. Pard ho nejprve považoval za lidský, ale jakmile tvář poprvé promluvila, ukázalo se, že plnovous skrývá dlouhé špičáky, vyrůstající ze spodní čelisti. Takže mám co do činění s wirgem, pomyslel si.

„Dobré ránko,“ pozdravil ho wirg. „Kam to bude?“

„Na Náměstí vítězství. K cirkusu.“

„Za bůra,“ řekl wirg.

„Souhlas,“ usmál se Pard.

„Zaplaťte, prosím,“ požádal ho wirg monotónním hlasem − jednotlivá slova však pronášel neuvěřitelně rychle. „Mám na starosti ještě asi deset aut.“

Pard vytáhl pětihřivnovou bankovku a zastrčil ji do úzké štěrbiny hned vedle obrazovky. Tvář na obrazovce spokojeně přikývla; na panelu řízení rázem zhasl červený ukazatel zablokovaného řízení a rozsvítilo se zelené světélko, signalizující přechod na dálkové ovládání.

Zajímalo by mě, napadlo Parda, kolik obyvatel Velkého Kyjeva by dokázalo pochopit to, co se právě stalo…

Nejspíš jich nebylo mnoho. A prakticky ve všech případech by se jednalo o techniky různých úrovní. Možná to chápe i wirgský majitel auta, se kterým jsem před chvílí mluvil. Ale stejně dobře možné je také to, že nechápe naprosto nic − že se prostě jen naučil určitému postupu, podle něhož teď dennodenně jedná. Tento osobák pravděpodobně vůbec neochočil on. Ale na druhou stranu, kdoví? Mezi wirgy se našlo dost magistrů ochočování a z řad této rasy vzešlo také nemálo šikovných techniků.

Bankovka zmizela v útrobách cestovního sejfu. Wirg odblokoval řízení a ihned se odpojil. Jakmile auto obdrželo povolení k jízdě spolu s údaji o cíli cesty, nastartovalo motor a zapojilo se do nepříliš hustého proudu jiných vozidel jedoucích po silnici k mostu, směrem ke třídě Přátelství národů.

Za mostem si Pard přesedl k volantu, odpojil dálkové ovládání, vynuloval cíl cesty a plně převzal kontrolu nad automobilem. Vůz tence vypískl, ale jakmile pocítil zkušenou ruku, podvolil se bez zbytečné hysterie.

Místo toho, aby zabočil doleva, ke stadionu a Kreščatiku, pokračoval se zkroceným osobákem stále rovně − k Patonovu mostu.

Pard na něj vjel velkou rychlostí, aniž by se příliš zatěžoval brzděním. Prostředním pruhem se plazily vrčící náklaďáky a Pard je jednoho za druhým předjížděl. Snažil se co nejdéle držet v nejrychlejším levém pruhu a co chvíli pokukoval do zpětného zrcátka. Nic sice nenasvědčovalo tomu, že by ho někdo sledoval, ale technik si to přesto nedokázal odpustit. Byla to další drobnost z oněch devadesáti devíti…

Na levém břehu se chvíli vymotával ze složité křižovatky, začínající hned za mostem, ale nakonec úspěšně zaparkoval čerkassy před hotelem Slavutič.

Jeho majitelé byli také pěkní vydřiduši, i když přece jen ne tak šílení jako ti z Labutě. Ostatně jeho parťák, goblin Honza Aranzabal, si ubytování hradil z vlastní kapsy. Navzdory všeobecně rozšířenému mínění o goblinní rase si Pardův kolega hodně potrpěl na komfort a měl rád co největší pohodlí.

U dlouhého pultu, vyrobeného z červeného dřeva, konal službu osamocený recepční. Ve tváři měl vepsán výraz bezmezné znuděnosti.

Pard vytáhl pět hřiven a zatvářil se jako člověk chystající se položit otázku. Oči recepčního se rozzářily dychtivou ochotou. Pětihřivnové bankovky by si nejspíš všiml i ve spánku. Zaměstnanci hotelů měli odjakživa čich na peníze.

„Ve kterém pokoji bydlí elf Linraen, vážený?“

Recepčního tvář ihned nabyla zádumčivého výrazu. Takové informace si zřejmě cenil na více než bůra, ale Pard nehodlal vyhazovat peníze do větru.

„Mohl bych mu u vás nechat dopis?“

Recepční ožil − takový vývoj situace mu byl očividně po chuti.

„Samozřejmě,“ řekl a položil na stůl čtvrtku psacího papíru. Pard vytáhl prostičkou propisku značky Bik a rozmáchle naškrábal:

„Lin, ta addulimae ess’ potto halix. Nuy Kiev ess’ Big Ural Stalker, toyo saedinna Dekabristov 67. Alae Pard Zamarippa kighart’ noo.“

A stejně rozmáchle se podepsal. Poté papír zvláštním způsobem složil a vyrobil z něho úhlednou obdélníkovou obálku. Olízl okraj čtvrtky natřený speciálním lepidlem, čímž dopis dokonale zapečetil. Nahoru zřetelně napsal jméno adresáta, „Linraen Sotiefandale“, a s úsměvem podal obálku recepčnímu − i s pětihřivnovým úplatkem. Ten mu úsměv oplatil a pak sotva znatelně sklonil hlavu. Pard mávl na rozloučenou a za bezstarostného pohvizdování vyšel ven. Čerkassy na něj poslušně čekalo na parkovišti.

Auta ho měla ráda. A poslouchala ho. Téměř vždy.

Když Pard poodjel od Slavutiče, zabočil na rusanovské nábřeží. V Rusanovce žili hlavně poříční elfové − bylo jich zde více než příslušníků kterékoli jiné rasy. Vznosné mnohapatrové budovy podobné gigantickým svícím se na slunci matně leskly desítkami velikých oken. Skvostné domy většinou zely prázdnotou, ale tu a tam se dala zahlédnout i okna obydlených bytů. Vyjímala se mezi ostatními díky čistým sklům a pestrým záclonkám.

Na Levobřežní vystoupil Pard z auta. Napříč náměstím se táhly dlouhé šiky stánků. Technik předstíral zájem o nabízené zboží a beze spěchu kráčel podél poslední řady. Přitom si líně prohlížel pulty. Když ho prodavači viděli přicházet, okamžitě ožívali, ale z neznámého důvodu se žádný nepustil do vychvalování svého zboží. Pard zřejmě vypadal jaksi zvláštně. Nepodobal se místním. Nikdo se ho neodvážil třeba jen oslovit.

Jakmile Pard došel k názoru, že už po náměstí bloumá dostatečně dlouho, vrátil se k autu. Zřejmě ho nikdo nesleduje. No fajn, to je jedině dobře.

„Hej, šádi! Spěcháš?“

Začal se zvolna otáčet. Takže šádi…

Tímto slovem označovali černí orci a půlorci čistokrevné lidi. Nebyla to žádná lichotka, a tak Pard neváhal ani okamžik.

Rychle a obratně vytáhl z kapsy pistoli, ještě v polovině obrátky cvakl závěrem a téměř bez míření vystřelil. Jeden ze dvou orků, kteří stáli za jeho zády, se zlomil v pase a svalil se na asfalt. Druhý se překvapeně skrčil a jako očarován sledoval, jak se kolem těla jeho druha zvolna šíří sytě hnědá kalužina krve.

„Měl jsem pocit, že jsi něco říkal,“ pronesl Pard mrazivě. Ork v hrůze couvl.

„Ne… Ne… To on! On to řekl…“

Pard se křivě usmál. Zlomyslně. Ork si za to mohl sám, za jazyk ho přece nikdo netahal. Kdyby ho oslovil normálně, jak je mezi slušnými živými zvykem, nemusel by schytat kulku do břicha. Nešlo o to, že promluvil orčím nářečím − takových maličkostí si Pard většinou nevšímal. Ale místo „šádi“ měl raději zvolit zdvořilé „achtaš“. Ork to neudělal, a právě proto teď ležel na asfaltu a čekal na smrt.

Byla rychlá. Smrt málokdy mešká.

Na náměstí asi půl minuty vládlo hrobové ticho, ale místní nakonec ztratili o Parda zájem. Jak prodejci, tak i obyčejní chodci. Potyčky na ulicích Velkého Kyjeva nebyly žádnou vzácností. Pard se objevil v cizí čtvrti. A dal všem jasně na srozuměnou, že bude lepší nic si s ním nezačínat. Když odjížděl, doprovázely čerkassy tucty kradmých pohledů.

Pard si ve svém myšlenkovém seznamu odfajfkoval další neodkladnou záležitost.

Auto nechal u Andrejevského sklonu. Samozřejmě nezapomněl obnovit původní cíl cesty a znovu zapojit dálkové ovládání. Na obrazovce se okamžitě objevil pobouřený wirg, ale Pard zasunul do štěrbiny ještě jednu pětihřivnovou bankovku, a zatímco se majitel snažil pochopit co a jak, vystoupil z vozu. S chutí za sebou práskl dveřmi a automobil tichounce vypískl.

„Měj se,“ řekl mu Pard a pleskl ho dlaní po karoserii. Měl za to, že čerkassy ještě jednou vypískne, ale nedočkal se ani hlásku. Vůz vystartoval po Vladimirské takovou rychlostí, až zasmrděly pálící se pneumatiky.

Pard se zasmál a vydal se stejným směrem. Avšak již na Velké Žitomirské odbočil doprava.

Za půl hodiny stál přede dveřmi svého pokoje.

Strážní papírek byl na svém místě. Zato vlásek zmizel.

Takže přece jen byl sledován.

3

CHIMBORAZO − EL TORO

K večeru vstoupil do hostince velice nápadný návštěvník. V šenku sice strávil jen pár minut, ale Pardovu pozornost upoutal již ve dveřích.

Byl to urostlý wirg s tmavou páskou zakrývající pravé oko. Nezastavil se hned na prahu, jak to dělají všichni, kdo poprvé vcházejí do nějakého hostince. Místo toho okamžitě přikročil ke stolku, u kterého strnule seděl postarší muž. Zatím se sice ještě nedal označit za starce, ale rozhodně se již dostal na dosah oné rozmazané čáry, za níž začíná stáří krátkověkých. Jeho přespříliš tmavá kůže svědčila o tom, že mu v žilách koluje trocha cizí krve − pravděpodobně orčí. Pard si muže předtím nijak zvlášť nevšímal, ale pamatoval si, že včera zahálel u stejného stolku jako dnes.

Wirg si k němu přisedl. Snědý muž krátce kývl Pardovým směrem.

Wirg celou minutu hleděl do opačného rohu. Nakonec se však podíval na Parda. Přímo do jeho očí.

Skutečnost, že technik jeho pohled okamžitě opětoval, mohla wirga překvapit. Avšak v jeho chladné tváři, šikmo přeškrtnuté tmavou páskou, se mu neobjevil ani náznak údivu. Vstal a opustil hostinec stejně náhle, jako přišel.

Pard měl pocit, že všichni živí v šenku rázem s úlevou vydechli. Všichni kromě jeho samotného, neboť jednookého wirga neznal.

Když číšník Gríňa začal sklízet ze stolu, Pard se ho tiše otázal: „Kdo to byl?“

Gríňa se zachvěl a zacinkal talíři. Potom věnoval technikovi mírně rozpačitý pohled: „Na to se raději zeptejte majitele, vážený…“

Pard nepotřeboval zrovna vědecký mikroskop, aby vypozoroval, že Gríňa má strach. A ne obyčejný strach, nýbrž velký, velikánský strach z dnešního hosta. Že se bojí do té míry, že ani nechce nahlas vyslovit jeho jméno.

„Dobrá,“ řekl Pard lhostejně (ta lhostejnost byla ovšem pouze hraná). „Zeptám.“

Dopil pivo a pohledem vyhledal majitele. Ten právě zachmuřeně rozmlouval se dvěma neméně zakaboněnými individui. Jedním z nich byl rovněž wirg − ovšem tenhle měl obě oči v pořádku. Vypadalo to, že dvojice vnikla do šenku zadními dveřmi, přes kuchyň. Každopádně brzy stejnou cestou zmizela a více již po ní nebylo ani vidu, ani slechu.

Majitel hostince bez vyzvání přistoupil k Pardovi.

„Poslyšte, vážený…“

Ani jedna dnešní návštěva muži na náladě nepřidala − to bylo zjevné.

„Kdyby mi Žersonovi živí neřekli, že se vám za váš dnešní čin nehodlají mstít, okamžitě bych vás požádal, abyste se odstěhoval. Vlastním slušný podnik a ne nějaké útočiště pro vrahouny. Navíc Žersonovi poctivě platím za ochranu. Žerson prohlásil, že ten mrtvý ork si za to mohl sám, zatímco jeho druhovi jste neublížil. Nechci znát podrobnosti, ale víte, nemám rád, když mě Žersonovi živí navštěvují zbytečně často. A už vůbec se mi nezamlouvá, že se tu Žerson prvně ukázal osobně.“

„Tak Žerson,“ upřesnil Pard se stále předstíranou lhostejností. „Byl to ten velký jednooký wirg?“

Hostinský se zamračil: „Upřímně řečeno Žersona dokáží rozzlobit i mnohem zanedbatelnější prohřešky. A nikomu z těch, na které se Žerson zlobí, opravdu nezávidím. A to je to poslední, co vám povím o… No, však vy víte o kom.“

„Dobře,“ slíbil Pard celkem upřímně. „Vynasnažím se už nikoho nezabíjet. Ale dostanu-li se do potíží… Jistě mi také rozumíte.“

Nyní neměl zapotřebí nikoho zabíjet. Už ne. Tak tenhle Žerson dokonce obětoval trochu času, aby se na něj přišel podívat osobně…

Majitel se mlčky otočil a vrátil se k nálevnímu pultu. Jeho nahrbená záda vyjadřovala nespokojenost − to by určitě pochopil i méně důvtipný člověk než Pard.

Jméno Žerson si Pard pečlivě zapamatoval. Předtím se mu ani nesnilo, že se o něj hned krátce po příjezdu začne zajímat taková velká ryba. Nepotřeboval velkou fantazii, aby si představil Žersonovu moc a vliv v Centru Velkého Kyjeva.

Té noci se Pard pořádně vyspal a hned zrána ve svém pokoji vyhledal zdroj techniky, s jehož pomocí zapnul počítač. Poté prostřednictvím speciálního portu připojil k počítači telefon. Pochopitelně vlastní, mobilní, neboť bylo nepravděpodobné, že by do pokoje v malé taverně prorostla samostatná telefonní linka.

Ve skutečnosti si nedělal žádné velké naděje. Nalézt v síti Technika Velkého Kyjeva byla téměř beznadějná záležitost. Pard prostě jen chtěl zanechat stopu. Stejně jako při střetu s nezdvořilými orky. Jen stopu. Takovou, aby si jí Technik Velkého Kyjeva všiml. Aby jí věnoval pozornost. Další fajfka v myšlenkovém seznamu.

Pard se tedy velmi snažil zanechat stopu, přitom ale předstíral, že se za sebou naopak všechny stopy pokouší zamést.

@big kiev list%

Hlavní server Velkého Kyjeva vyplivl v odpověď na Pardův požadavek nekonečný seznam uživatelů kyjevských sítí. A přesně jak se dalo čekat − Technik Velkého Kyjeva na tomto seznamu nefiguroval.

@search user%

#enter names, pls%

@big kiev technician%

Počítač začal stahovat odpověď na dotaz a na okamžik ztichl.

#access not allowed%

#enter your password, pls%

Pard samozřejmě žádná hesla neznal. Ale věřil, že Technik Velkého Kyjeva má k dispozici dostatek sledovacích programů, aby si okamžitě všiml, že se ho někdo pokouší najít.

Po pravdě řečeno Pardův počítač byl zabezpečen natolik dokonale, že se vůbec nemusel obávat o vlastní anonymitu. Jakýkoli pokus o vzdálený přístup byl utínán hned v zárodku. Jednalo se o velmi elegantní řešení, u jehož zrodu stála nepředvídatelná fantazie jeho starého kamaráda Pustovojtova.

Cizí sledovací program o sobě dal vědět asi za půldruhé minuty. A nešlo o žádný tupý UMTČ, tedy v podstatě triviální Určovatel městského telefonního čísla. Jednalo se o souřadnicový rastr, pročesávající každičký síťový uzel − zjevně dílko zkušených techniků Velkého Kyjeva, vyhlášených odborníků přes počítače. Ochočit tento program bylo nejspíš extrémně obtížné, ale esa z Velkého Kyjeva se ve svém řemesle dokonale vyznala. Jejich umění občas bralo dech. Pard měl již vícekrát co do činění s programy ochočenými ve Velkém Kyjevě, a všechny byly poslušné přímo k neuvěření.

Jenomže ani Pustovojtov neměl v hlavě jenom DOS. Programy, které ochočil, byly vycvičené podle nejlepších firewallových tradic.

Jakmile se sledovací program napojil na linku Pardova mobilního telefonu, uvolnil počítač do sítě složitý paket, který nejprve vytvořil vícečetnou ozvěnu a následně celou linku odpojil. Nyní by číslo volajícího nedokázal zjistit ani ten nejlepší specialista na telefonní sítě Velkého Kyjeva.

Pustovojtov byl opravdovým mistrem, a kdyby příliš často neholdoval pivu z Centra Velké Prahy, jistě by se už dávno propracoval mezi nejlepší techniky Centra Velké Moskvy. Takhle však jen hnil v zapadlém Perovu a spolu s Dubovem drezíroval všelijaké jednoduché prográmky, které prodával každému, kdo o ně projevil zájem. Pro věrné a osvědčené zákazníky cvičil také klávesnice, větráčky a monitory.

Zkrátka a dobře, když se sledovací program pokusil zjistit číslo, z kterého se někdo snažil vyhledat Technika Velkého Kyjeva, získal jen šílenou změť nesrozumitelných znaků, což ho silně vyvedlo z míry.

To už se však z mobilu začaly ozývat krátké tóny a Pard si potěšeně zamnul ruce.

Čtvrtá fajfka. Čtvrtá. Záležitost se hýbe z místa!

Pard plný elánu posnídal, popadl pistoli a mobil a vydal se na profylaktickou procházku. Neměl žádný konkrétní cíl; jen se mu zkrátka nechtělo trávit čas pasivním čekáním. Čekáním na odvetný tah protivníka. A co může být lepšího než naprosto bezcílná procházka? Protivník si musí lámat hlavu, přemýšlet co a jak, zatímco tomu, kdo se prochází, nezbývá než se v duchu smát.

Pard beze spěchu couval po Ševčenkově třídě a cestou si prohlížel výlohy četných obchodů a krámků. Mířil nahoru k Besarabskému náměstí. Ojedinělí chodci mu věnovali jen letmé lhostejné pohledy a on jim odpovídal stejnou mincí.

Naproti botanické zahradě si hlasitě povídala skupina mladých elfů. Zvláštní věc − hlasitě rozmlouvající elfové se nezdají být hlučnými. Pard se na ně usmál. Všichni vypadali mladě, ale nikdy by si netroufl hádat, kolik je jim ve skutečnosti let. Například tamhleté dívce, napohled úplně mlaďounké. Možná dvacet? Možná třicet. Ale možná také pět set. Elfové žili déle než příslušníci kterékoli jiné rasy. Zpravidla.

Dívka odpověděla Pardovi záhadným úsměvem a hlasy elfů brzy ztichly v dálce. Zanikly v šumu Velkého Kyjeva − ve vrčení automobilů ženoucích se ulicí, v krocích Kyjevanů a křiku ptáků, jejichž tmavá hejna kroužila nad zahradou.

Když spatřil vývěsní tabuli s nápisem „Durandal: Počítače na objednávku“, strčil bez rozmyšlení do průhledných dveří, vyrobených buďto ze skla, nebo z nějakého plastu. V ústrety mu ihned vykročil dobře vyškolený elf.

„Dobrý den, pane! Mohu vám nějak pomoci?“

„Promiňte,“ řekl Pard první věc, která mu přišla na mysl. „Mohl bych si od vás zavolat?“

Elf si ho změřil podezřívavým pohledem. Pardovo prosté a nenápadné oblečení bylo zřetelně v rozporu s jeho prosbou.

„Zavolat si? Prosím. Přístroj je…“

„Díky,“ přerušil ho Pard a okamžitě vytáhl z kapsy vlastní mobilní telefon. Cvaklo pružné tykadlo vysunuté antény.

Elf protáhl obličej a jeho podezřívavost byla rázem tatam.

Pard namátkou naťukal Možajovo číslo. Sluchátko zvedl Gremlin, který mu ospale sdělil, že jeho pán je pryč, do zítřka se nevrátí, a pokud mu Pard něco chce, ať nechá vzkaz. Technik místo odpovědi zavěsil. Elf již před chvíli taktně poodešel stranou. Nyní bezcílně jezdil myší po podložce a civěl na poblikávající monitor.

Ještě jedna věc, napadlo Parda. Chtěl jsem si přece koupit nějaké diskety! Ale v Nikolajevě jsem na to dočista zapomněl…

Nakonec si vybral krabičku Olechů a zaplatil. Elf se ještě asi minutu přívětivě usmíval a zval ho, aby někdy zase zašel. Pard mu to pro všechny případy slíbil. Koneckonců každý technik musí čas od času navštěvovat obchody s počítači.

Když došel na Besarabské náměstí, zabočil doleva na Kreščatik. Kolem široké vozovky strnuly dlouhé řady starých domů. Pard si raději ani nepředstavoval, kolik let už tu takhle stojí. Byly zde již v dobách prvních elfů. Dost možná se právě tady začínala psát historie Velkého Kyjeva.

Na Kreščatiku bylo odjakživa všechno drahé. Od piva v plastových kelímcích až po pronájem kanceláří v přízemích budov. Pard se ještě nikde nesetkal s takovým množstvím okázalé a různorodé reklamy. Propagovalo se tu naprosto vše − elfské klenoty, zbraně, automobily, počítače, půlčická kuchyně, oblečení, léky, dívky všech ras, nápoje či hodinky. Zkrátka všechno, co si jen živý mohl představit a přát.

Až na jedno jediné. Formule. Vědecké a technické formule. Nejcennější věc ve Velkém Kyjevě. A vlastně i za jeho hranicemi, jak Pard dobře věděl, neboť několikrát navštívil také samotné Centrum Velké Moskvy.

Velká Moskva byla mimochodem ještě větší než Kyjev. Ale Kyjev byl zase mnohem, mnohem starší.

Jakýsi orčí výrostek namířil na Parda objektiv polaroidu. Pard okamžitě sáhl do kapsy pro pistoli, ale hned se uvolnil a v duchu vynadal svým neodbytným reflexům. To by mu ještě tak scházelo, zastřelit kluka, který si přivydělává fotografováním turistů.

„Tady, pane, podívejte! Nádherný snímek! Za pouhou hřivnu!“ Ork před Pardem zamával obdélníčkem, který se vyplazil z fotoaparátu.

„Nádherný, povídáš?“ Pard se letmo podíval na fotografii. Dosud zůstávala černá, nevyvolaná. „Jak to můžeš vědět? Zatím je přece houby vidět.“

„Ten snímek je skutečně nádherný, pane! Já špatné snímky nedělám, věřte mi!“

Na světlající fotografii se začaly matně rýsovat zatím neostré siluety, z nichž jedné bylo souzeno změnit se v Parda, zatímco z ostatních se měli vyklubat kolemjdoucí. Pozadí snímku tvořila auta ženoucí se ulicí a neotřesitelná masa kreščatických domů.

Pard vytáhl hřivnu a vyměnil ji za obdélníček, na němž se zachycený výjev stával stále jasnějším a barvitějším. Vzápětí si technik uvědomil, že má na snímku zavřené oči. Zřejmě v okamžiku focení mrkl.

„Aby tě…!“ zanadával Pard, ale po orkovi s polaroidem už kolem nebylo ani stopy. „Nula jsi, a ne umělec!“

Za bílého dne z něho vyloudili celou hřivnu. V samém Centru Velkého Kyjeva!

Ale na druhou stranu − kde jinde by měl potkat největší přeborníky v obírání nic netušících lidí než právě zde?

Kolemjdoucí lhostejně obcházeli Parda, který rozmrzele stál uprostřed chodníku.

„Fajn,“ zabručel a potřásl hlavou. „Budu to brát jako povedenou lekci.“

Pard si dal korbílek piva v malé putyce, kterou navštěvovali především půlčíci. Pivo bylo dobré a místní nevšímaví. Vypadalo to, že mu nikdo nevěnuje pozornost.

Technik předstíral, že na někoho čeká. Koupil si čerstvé vydání Večerního Kyjeva a začal si v něm líně listovat, přičemž se každou chvíli opatrně rozhlížel.

Za nějakých deset minut si za okny všiml nenápadného živého, který snad už potřetí beze spěchu kráčel po chodníku kolem putyky. Pravděpodobně se jednalo o člověka − či spíše o človíčka. Vypadal nepřítomně a roztržitě, ale Pard okamžitě vycítil, že je s ním něco v nepořádku. Špicl, pomyslel si a zakryl se novinami.

V putyce seděl asi půl hodiny, pak zaplatil a ve dveřích se pro jistotu chvíli rozhlížel. Špicl zmizel jako odfouknutý větrem. Kam se jen poděl?

Aha, nejspíš bude tamhle.

Vedle podchodu stál titěrný bufet, v němž se prodávaly párky a obložené housky. Za kalným poloprůhledným plastem se rozpíjely čísi obrysy. Tohle nejspíš bude ten špicl. Otočil se zády a předstírá, že se o Parda vůbec nezajímá…

Pard kvapně sešel do podchodu, přeběhl na druhou stranu a zmizel za rohem. Dvě pohledné dívky, které zde čekaly na nějakého bohatého zákazníka, ho doprovodily udivenými pohledy. Vyběhl po schodech výstavného domu a schoval se za jedním z pilířů.

O několik minut později zdolal tyto schody zcela nehlučně i drobný špicl. O tom, že tu na něho číhá Pard, neměl evidentně ani potuchy.

Poté se však zachoval naprosto neočekávaně.

Špicl se otočil a zmizel v podchodu. Na jeho opačné straně se neobjevil; přinejmenším Pard si ho nevšiml, třebaže ze všech sil napínal zrak.

Technik ještě okamžik vyčkal, pak popadl pistoli, schoval ji pod šos bundy a opatrně sestoupil do podchodu.

Byl prázdný.

4

EL TORO − ILLIMANI

Po následující asi dva týdny ze sebe Pard dělal šaška. Bezcílně se poflakoval po Centru, zatímco předstíral, že má na práci cosi náramně důležitého. Podíval se na Petrovku, vypil s Honzou a s Králem něco Dněstrovského a s Možajem si zaflámoval v Podolu. Odevzdal vizitku doněckého trpaslíka na expertizu. Dvakrát si všiml, že je sledován; jednou to byl starý známý špicl, který mu zmizel v kreščatickém podchodu. Pard si byl vědom toho, že je pod neustálým dohledem, ale byl to dohled opatrný a nevtíravý. Klidně si mohl dělat, co chtěl, aniž narážel na odpor.

Dalšího dne Pard zavolal Honzovi a sdělil mu, že se neděje nic zajímavého. Mobilní telefon mohl být odposloucháván, takže se raději nebavili o ničem důležitém.

V hostinci ho začali zdravit místní štamgasti − známí trpaslíci v kožených kazajkách pošitých kovovými plíšky, zachmuřený půlwirg Zeppelin, holfing přezdívaný Mina i orčí děvčata z tržiště na sousední ulici, která zde pravidelně večeřela. Majitel po Žersonově návštěvě trochu roztál a znovu se začal k Pardovi chovat blahosklonně. Obzvláště když mu mladý technik bez upozornění zaplatil nájem na další týden.

Nejčastěji se stýkal s oběma trpaslíky. Ti se každý večer s železnou pravidelností nacpávali krůtami a vypíjeli několik soudků piva. A právě díky lásce k pivu s nimi Pard brzy našel společnou řeč.

Zrzavý trpaslík se jmenoval Buskermolen, zatímco tmavý Roelofsen. Celý život strávili lovem divokých automobilů, především kamionů. Oba se narodili v Karpatech, ve čtvrti Velkého Kyjeva, které se odedávna říkalo Lvov. Buskermolenovi bylo sto dvanáct let, Roelofsenovi sedmdesát osm. Byli rozvážní a překypovali životními zkušenostmi. Právě od nich se Pard dozvěděl o nadcházejícím velkém lovu.

Ukázalo se, že samotný Volvo, zřejmě nejznámější lovec kamionů a magistr ochočování ve Velkém Kyjevě, chystá další hon na obrovské dieselové divochy. Připravoval se na něj s velkorysostí a pečlivostí typickou pro všechny dlouhověké. Buskermolen a Roelofsen sem proto přijeli až ze Lvova, kde strávili poslední půlrok. Volvo do svého základního týmu nabíral výhradně nejzkušenější a nejprotřelejší živé. S kamiony se nešpásuje. Oba trpaslíci se mezi profesionálními lovci těšili výtečné pověsti, a tak jim Volvo jednoho dne jednoduše nabídl, aby se stali členy jeho základního týmu.

Jak se brzy ukázalo, také mnozí další účastníci chystaného lovu bydleli zde v hostinci, hned vedle Parda. Například půlwirg Zeppelin byl znám jako skvělý náhončí, zatímco holfing Mina slul vynikajícím ženistou. Trpaslíci si zpočátku mysleli, že i Pard patří k lovcům, ale technik byl nucen své nové známé zklamat. Ostatně oběma bylo ve skutečnosti úplně jedno, čím se jejich soused zabývá.

Zakrátko se počet holfingů zdvojnásobil, neboť se k Minovi připojil jeho nejlepší kamarád přezdívaný Bělásek. Holfingové čili půltrpaslíci dávali neznámo proč před běžnými jmény přednost přezdívkám. Lovce, své urostlejší příbuzné, zdravili zdvořilými úklonami, zatímco Pardovi jednoduše kývali na pozdrav.

Ten proti tomu nic nenamítal.

Ostatním obyvatelům hostince lovci nevěnovali pozornost. Pard byl jediným nepovolaným, s nímž se pouštěli do řeči. Jejich společnost technikovi plně vyhovovala. Lovci se pramálo starali o jeho plány a nebylo pravděpodobné, že by se mezi ně vloudil nějaký špicl. Na to byla jejich komunita příliš specifická.

Ve středu ráno rozbouřila atmosféru v hostinci zpráva, že se sem chystá samotný Volvo, aby si osobně promluvil se svým týmem. Trpaslíky to rozrušilo natolik, že u snídaně vypili znatelně méně piva než obvykle.

Pard ve skutečnosti snídal jen vzácně − nejčastěji vyspával téměř do dvanácti. Tentokrát však vstal dřív a sešel do šenku. Buskermolen, Roelofsen, Mina, Bělásek, Zeppelin, dva lidští lovci a jeden čiperný půlčík zde již vášnivě probírali předpokládané plány mistra Volva. Trpaslíci a holfingové se domnívali, že se pojede na Vyšgorodskou magistrálu, zatímco lidé a půlčík trvali na tom, že wirg vyrazí spíše směrem na Brovarov nebo Borispol’. Zeppelin, jak už bylo jeho zvykem, mlčel.

Pard kývl shromážděným na pozdrav a posadil se kousek od velkého stolu. Lovci dál pokračovali v hlučné při, ale technik měl pocit, že jim ani příliš nezáleží na tom, kam se Volvo vydá. Prostě se jen rádi přeli. O čemkoli.

Hádali se tak dlouho, dokud kohosi nenapadlo zeptat se na názor Parda jakožto nezávislého pozorovatele. Ten jen pokrčil rameny a zeptal se, proč je vůbec potřeba někam jezdit, když se to divokými kamiony hemží i tady, na Brestlitevské magistrále. Lovci ožili, zaradovali se a začali mu jeden přes druhého vysvětlovat, že hony jsou v Centru přísně zakázány − mohly by totiž narušit provoz na Brestlitevské a jen život ví, co by se pak stalo. Lovit se musí za hranicemi Centra, na širokých vnějších magistrálách, kde se kolem hladkých vozovek táhnou řady přízemních rodinných domků a kde jsou boční ulice mnohem širší než tady. Jen tam lze kamion přimět, aby sjel z hlavní silnice, nějakou dobu ho prohánět zastrčenými zákoutími a nakonec polapit. K tomu je třeba buď ho zahnat do slepé uličky, nebo mu vysadit do kabiny dvojici odvážných lovců aut. Například samotného Volva nebo jeho nejbližší pomocníky − Buse či Roela.

V Pardovi nalezli tito drsní živí, zvyklí mít co do činění s mohutnými stroji, vděčného posluchače. Technik se ještě nikdy nestal svědkem lovu velkých automobilů. Několik partiček z Nikolajeva sice čas od času chytalo všelijakou drobotinu, ale na opravdovou kořist, na divoké kamiony, si žádná nikdy netroufla.

Volvo se ukázal kolem jedenácté hodiny, když hádka snad již napotřetí začínala znovu. Vysokého wirga uvítal hřímavý pokřik „Chummm!!!“, jenž byl následován společným řevem natolik hlasitým, že se z vysokého stropu začal sypat prach a trouchnivina. Gríňa za namáhavého funění přikutálel soudek podolského piva, načež se ihned ozvalo šoupání židlí, jak se k němu všichni lovci žíznivě nahrnuli. Brzy jich kolem stolu seděl celý dav − wirgové, trpaslíci, holfingové, lidé, orci a půlorci. Našel se i jeden půlčík. V pestré společnosti scházeli snad jedině elfové.

Ti ovšem tento hostinec navštěvovali jen zřídka.

Pard zůstal sedět na svém místě u stolu, který mu za necelé dva týdny stačil přirůst k srdci. Koneckonců přišel sem z úplně jiného důvodu. Lov je zajímavá věc, o tom žádná, ale… Ale Pard není lovec. Je technik, na což už jistě přišli i jeho trpasličtí přátelé. Během lovu je samozřejmě potřeba i techniků. Jenže mistr Volvo by s sebou nevzal jen tak někoho. A jistě má v merku nejednoho technika s nadbytkem loveckých zkušeností.

„Hej, Parde!“ přerušil tok jeho myšlenek Buskermolenův dunivý bas. „Pojď sem!“

A hned svou mateřštinou oslovil půltrpaslíky-holfingy: „Also! Beweg dich, mach Platz! Guck nur mal, wie man sich da breitgemacht hat!“

Pard se tázavě podíval na zrzavého trpaslíka. Pak se postavil, zvedl židli za vyřezávané opěradlo a pevným krokem přistoupil k velkému stolu. Vtěsnal svou židli do vzniklé mezery a posadil se mezi Buskermolena a Minu.

Volvo se na Parda upřeně zadíval a pak mu podal ruku, tvrdou jako kus plastu.

„Jsem Alex Volvo, magistr ochočování. Předpokládám, že jsi už o mně slyšel.“

„Slyšel,“ potvrdil Pard a sevřel nabízenou pravici. Tipoval správně: Volvo měl stisk jako ocelový svěrák. „Ne mnoho, ale slyšel.“

„A představ si, že já jsem zase slyšel o tobě,“ nečekaně řekl Volvo.

Pard tázavě povytáhl obočí: „O mně? Od koho?“

„Od Žersona.“

Pard upadl do rozpaků. Co má lovecký mistr Volvo společného se známým kyjevským banditou? No ano, oba jsou přece wirgové… Živí z této rasy si odjakživa pomáhali, i kdyby jeden z nich byl žebrákem z nádraží, zatímco druhý makléřem z Kreščatiku. Ostatně mezi nádražními žebráky bylo podivuhodně málo wirgů. V podstatě žádní, měl-li být přesný.

„Od Žersona?“ zeptal se Pard znovu, aby získal čas.

„Od Žersona.“

Zpod Volvova spodního rtu čněly dlouhé špičáky. Všichni wirgové kvůli nim vypadali velmi sveřepě. Pard se přistihl, že mu na nich tvrdohlavě ulpívá pohled, ale silou vůle se donutil podívat lovci aut do očí. Měl je drobné, posazené hluboko v důlcích a pichlavé. Wirgovu kštici tvořily rovné drsné vlasy; připomínala spíše řidičskou přilbu.

„A co o mně povídal?“ zeptal se Pard líně.

„Že jsi kurážný živý. A přesně takové budu na lovu potřebovat.“

„Nejsem lovec.“

Volvo se usmál, čímž odhalil nejen spodní, ale i horní špičáky. Nejeden přecitlivělý půlčík-pecivál by při tomto pohledu upadl do mdlob.

„Také jsem vždy nebyl lovcem. Ostatně ani teď jím nejsem pořád.“

Pard pokrčil rameny: „Jak ti mohu být nápomocen?“

„Jsi přece technik, ne? Nebo dokonce vědec?“

„Jen technik,“ přiznal Pard neochotně.

Neochotně… Dařilo se mu předstírat to dokonale, i herci na jevišti by mu museli závidět. Chtěl, aby v hostinci zaznělo slovo „technik“ vztahující se k němu. A také chtěl, aby všichni nabyli dojmu, že by to o sobě raději utajil, jenže se mu to nepovedlo.

„Jakýpak může být lov bez techniků? Pro mě teď pracují dva, mě samotného nepočítaje. A oba se věčně topí v práci. Co ty na to? Nechal by ses najmout?“

„A co když jsem špatný technik? Co když jsem neschopný?“

„Neschopný technik by neváhal ani vteřinu, kdyby mu doněčtí trpaslíci nabídli dvě stě hřiven týdně. Takový by se nechal najmout i do dolů v Noriľsku. Bez váhání.“

Pard si povzdechl. Vypadalo to, že je Volvo solidně informován o všem, co během uplynulého týdne podnikal.

„Tvá cena je samozřejmě daleko vyšší než dvě stovky, že ano? Jinak bys už dávno seděl někde v šachtě u řídicího pultu.“

„No, dejme tomu…“

„Pět stovek,“ řekl Volvo. „Napoprvé. A když se osvědčíš, zdvojnásobím odměnu.“

Pard se zamyslel. Lov jistě nepotrvá déle než dva tři dny. A spíš jen jeden jediný, včetně noci, samozřejmě. Pět stovek za den, to už je něco. Plus taková reklama, že celé Centrum zalapá po dechu. Volvova nabídka znamenala obrovský úspěch, ale Pard byl dbalý své pověsti, takže se rozhodl ještě chvíli dělat drahoty a předstírat, že si to musí rozmyslet.

„To si mě ani neprověříš? Přece bys mě nevzal na lov, aniž by ses na vlastní oči přesvědčil, že něco umím?“

„To bych tedy nevzal,“ potvrdil Volvo. „Proto tu prověrku nebudeme odkládat.“

Zvýšil hlas: „Time!“

U sousedního stolu vzhlédl mladý wirg v kulatých brejličkách a s pečlivě zastřiženou bradkou. Nemohlo mu být víc než třicet let. Upřel na Volva oddaný pohled.

„Přines notebook.“

Mladý wirg bleskurychle zmizel za dveřmi a stejně bleskurychle se vrátil.

Na stole se objevila plochá černá briketa přenosného počítače. Volvo rychlým pohybem odklopil obrazovku: „Víš, co to je?“

„Samozřejmě,“ přikývl Pard.

Ozvalo se cvaknutí. Obrazovka se rozsvítila, jak se po ní rozeběhly řády znaků.

To je mi ale čiperná věcička, pomyslel si Pard. Zaváděcí rychlost ho příjemně překvapila. Oproti jeho vlastnímu počítači byla přinejmenším dvojnásobná.

„Je to Ruch-Pro osmička. Už jsi na takových pracoval?“

„Ne,“ přiznal se čestně Pard. „Ve skutečnosti jsem je ještě ani neviděl. Ale jsou přece kompatibilní se standardními formulemi? Prostě jen fungují rychleji, že ano?“

„Přesně tak,“ souhlasil Volvo.

Trpaslíci, holfingové − zkrátka všichni živí v místnosti, lovci i nelovci, přihlíželi se zatajeným dechem.

„Takže!“ Volvo luskl prsty. „Včera opustila Mariupoľ kolona kamionů značky Kensworth. Najdi ji.“

Pard si k sobě zamyšleně přitáhl Ruch. Najít…

„A co síť? Jak se připojím k síti? Je tady radiomodem?“

Volvo se opět usmál: „Ne. Znáš formuli pro infraporty?“

„Znám,“ řekl Pard rozpačitě. „Kde tu je vysílač?“

Volvo ukázal prstem na nálevní pult, kolem něhož se točil hostinský. „Tam.“

Nenápadné očko infračerveného portu se skrývalo buďto někde mezi láhvemi, nebo dokonce v útrobách některého z příborníků.

Pardovy prsty se navyklými pohyby roztančily po klávesách. Infraport ožil, svým neviditelným paprskem nahmatal vysílač a poslušně se spojil s kyjevskou sítí.

@big kiev liist% − požádal Pard.

#incorrect request% − odpověděla síť lhostejně.

Pard se podíval na obrazovku, tiše zanadával, smazal ve slově „liist“ přebytečné písmenko a zopakoval požadavek.

#enter names, pls% − opáčila síť.

Pard se na okamžik zamyslel a pak požádal o kompletní informace o nákladní přepravě ve Velkém Kyjevě. Vklínil se do statistik jižního sektoru, vyhledal mariupoľské soubory a dozvěděl se, kolik kensworthů včera vyrazilo na cestu. Ukázalo se, že jich bylo celkem osm − jeden měl namířeno do Lvova, do vlasti trpaslických lovců, zatímco ostatní směřovaly do Centra. A právě těchto sedm Pard potřeboval.

Zjistil si jejich značky, což mu zabralo minimum času, protože se od sebe zřídkakdy lišily o více než jednu číslici, a začal jeden po druhém kontaktovat silniční servery, načež získané údaje porovnával s mapou Velkého Kyjeva. Všude, kde kolona míjela stanice pro sledování a kontrolu, zanechávaly kensworthy neznatelnou, takřka neviditelnou stopu.

Jenomže Pard byl technik. Uměl sledovat i neviditelné stopy.

Ty se ztrácely kousek za městem Čerkassy.

„Hotovo,“ řekl Volvovi a odsunul počítač. „Sedm kensworthů z Mariupolu. Jejich značky jsou tady na obrazovce. Momentálně se nacházejí někde mezi Čerkassy a Zolotonošou, na široké trase. Předpokládám, že do Centra dorazí zítra ráno. A je nad slunce jasnější, že sem vjedou ze strany Borispolu.“

Půlčík, který se účastnil nedávné pře ohledně místa budoucího lovu, dloubl Minu do žeber a vítězoslavně se podíval na Buskermolena.

„A to jsi ještě před chvílí pochyboval, jestli se mi budeš hodit nebo ne,“ poznamenal Volvo. „Velmi působivý výkon! Formule pro vzdálený přístup ti rozhodně nejsou cizí…“

Pard neurčitě pokrčil rameny. Koneckonců, i on byl sám se sebou docela spokojený.

„Ber to tak, že jsi byl právě najat. Dnes tě seznámím se zbytkem týmu náhončích. A hned zítra zrána se dáme do práce. Busi, nezapomeň ho vzbudit!“

Pard na wirgův škleb nahánějící hrůzu odpověděl úsměvem.

Že mu ta zubiska nepřekážejí, pomyslel si trochu nemístně.

„Dobře, mistře. Pokusím se nezaspat.“

„Výborně. Takže k věci. Hlavní skupina − tedy ženisté, Bus, Roel, Sagrada a Michaj − se shromáždí na parkovišti u letiště. Tam by už měli čekat Baník a Lazuka s džípy. Tip-Topyč a Eso s ochočenými náklaďáky jsou doprovodná skupina. Zeppeline, tvoje místo bude dál na magistrále; kdyby něco, pojedeš před kolonou a zabráníš jí, aby odbočila do vedlejších ulic. Co ten tvůj zündap? Ještě pořád vrže? Nerozpadne se?“

„Nerozpadne, mistře. Naučil se krást v garážích mazadla…“

Celá společnost u stolu vybuchla smíchy. Zeppelinův zündap byl zřejmě jejich dávným oblíbencem, možná dokonce maskotem.

„Tak to je skvělé!“ Volvo se poprvé napil z poháru, který celou dobu stál vedle jeho pravé ruky. „Jako vždy začneme u odbočky na Vasiľkov…“

Volvo seděl v hostinci až do šesti hodin večer. Pard postupně ztratil zájem o debaty, které se kolem stolu vedly, neboť se povětšinou točily kolem těžko srozumitelných pojmů jako „vůdce kolony“, „hrubá vzdálenost“ nebo „nouzový plán“. Třebaže ještě jakžtakž dokázal vykonávat práci technika-náhončího (i tu ovšem jedině pod dohledem někoho zkušenějšího), fungování samotné lovecké skupiny pro něho zůstávalo naprostou záhadou.

Přesně v šest se Volvo zvedl od stolu: „Hej, Parde! Pojď, seznámím tě s kolegy…“

Před hostincem stálo u obrubníku nízké auto značky Dněpr. Za jeho volantem se nudil ospalý ork. Bylo to zvláštní, ale ukázalo se, že ho Pard moc dobře zná.

„Vasjo!“ zvolal. „Copak, přesídlil jsi do Centra?“

Černý ork Vasja, kterému se přezdívalo Sexík, sebou trhl. Pard s ním toho v Oděse hodně zažil, dostali se do všelijakých šlamastyk…

„Ty bejku,“ pozdravil ho Vasja. „Tys to nevěděl?“

„Jak bych to mohl vědět?“ Pard plácl do dlaně, kterou ork vystrčil z okénka. Dněpr musel plesknutí zaregistrovat, neboť se probral a znepokojeně se rozvibroval. Jakmile se však dveří lehce dotkla Volvova ruka, auto se uklidnilo a zřejmě se rozhodlo znovu upadnout do dřímoty. Jenže Vasja ho nenechal − nastartoval motor.

„Jsi cenný živý, Parde,“ prohodil Volvo tlumeně. „I když jsi jen člověk. Máš hodně známých.“

„Ano, je to můj starý kamarád.“ Pard rozpačitě pokrčil rameny. „Ale je to jen náhoda, že jsme se takhle potkali, nic víc.“

Volvo se ušklíbl: „Jakmile pochopíš, že na světě žádné náhody neexistují, budeš si moci pogratulovat.“

„Určitě,“ odpověděl Pard, aniž se nad tím zamyslel. „Pogratuluji si.“

Volvo se zasmál. Poté nepostřehnutelným pohybem vytáhl z kapsy mobilní telefon stejné značky jako Pardův a namačkal číslo.

„Ilande? Jedu do Expocentra, k technikům. Najal jsem ještě jednoho odborníka…“

Telefon znovu zapípal. Volvo navolil další číslo.

„Expo? Zavolejte mi Valentina…“

Pauza.

„Vale? Našel jsem třetího technika-náhončího. Jedeme k tobě − přichystej simulátor… No tak ho vzbuď, je to snad takový problém?“

Dněpr se dal do pohybu. Napravo se mihla obrovská budova cirkusu, ověnčená kopulí. Dněpr byl neustále sledován hranatým, šedě natřeným džípem, který už od pohledu působil zlověstně. Nejspíš ochranka. Koneckonců Volvo byl významnou osobností Velkého Kyjeva. Nejlepším lovcem velké kořisti − dálkových kamionů.

Ork Vasja se za volantem zrovna nepřetrhl. Ostatně, něpr se ukázal být skvěle vycvičeným osobákem, kterého k jízdě nebylo potřeba pobízet. Vasja pouze dohlížel, aby se auto náhodou nedostalo do ráže, zbytečně nezrychlilo a nezačalo závodit s ostatními vozy.

Asi za čtvrt hodiny dorazily dněpr i šedý džíp ke krychlové budově Expocentra. Elfský strážný okamžitě zvedl závoru. Volva zde samozřejmě znali.

Zbrusu nový, a tedy stále ještě nadšený výtah vyvezl Volva s Pardem do třináctého poschodí. Vasja setrval v přízemí a ihned si to namířil do bufetu, zatímco tělesná stráž vůbec nevystoupila z džípu.

Volvo naťukal na kódovém zámku formuli pro vstup a otevřel dveře.

„Prosím,“ řekl a rozmáchlým gestem vyzval Parda, aby vstoupil. Tolik přístrojů a počítačů pohromadě technik ještě nikdy v životě neviděl. Zpoza jednoho stolu se zvedl křehký půlelf s kouřovými brýlemi.

„Valentine!“ oslovil ho hlasitě Volvo. „Tohle je Pard, technik z jihu. Zítra s vámi bude spolupracovat. Nauč ho všemu, co je potřeba.“

Půlelfský technik přikývl a Volvo okamžitě vyšel na chodbu. Vědecký digitální zámek suše cvakl a dveře se zabouchly.

V místnosti pobýval kromě Valentina ještě jeden půlelf. Jmenoval se Sergej.

„Vyznáš se ve formulích pro regulování silničního provozu?“ začal Valentin bez jakéhokoli úvodu. „Ne? Tak to tě s nimi musím seznámit. Nejprve řízení semaforů ve východním sektoru Centra… Posaď se. Tuhle techniku znáš, že ano?“

Počítač to byl úplně obyčejný, jen velice výkonný a výborně ochočený. Hotový sen každého technika. Půlelfové také disponovali množstvím zajímavých a užitečných programů. Pard se zaradoval, že si stačil koupit diskety…

Zpět do hostince odvezla Parda dvojice zamračených elfských strážců v džípu. To už byl pozdní večer. Jeden z elfů, tedy pokud si to Pard správně zapamatoval, se jmenoval Iland. Již se stačilo setmít; světla automobilu zaháněla kalné pološero a odkrývala kmeny stromů rostoucích podél silnice, odpadkové kontejnery, spreji počmárané stěny domů a ojedinělé chodce. V Centru a vlastně i v celém Velkém Kyjevě se po setmění jen málokdo odvažoval vycházet ven osamoceně.

„Tak co?“ zeptal se Parda Buskermolen, jakmile se technik posadil ke stolu, aby spořádal přinesenou večeři.

„V pořádku,“ odpověděl spokojeně. „Jenom mám přecpanou palici. Ale jinak paráda.“

„Tak se posilni a pak hupky na kutě,“ poznamenal trpaslík. „Zítra tě vzbudím hned za svítání.“

Přežvykující Roelofsen přikývl. A Pard věděl, že když dva trpaslíci tvrdí, že ho probudí za svítání, znamená to, že bude muset být na nohou ještě před rozbřeskem…

5

ILLIMANI − ILLAMPU

Z hlubokého spánku vytrhlo Parda hlasité zabušení na dveře. Technik navyklým pohybem sáhl po pistoli schované pod polštářem, ale vzápětí si uvědomil, že to jsou jen jeho trpasličtí přátelé, kteří ho přišli vzbudit.

„Parde!“ ozval se Buskermolenův hlas. „Vstávej!“

Trpaslík se ani v tak časnou hodinu nenamáhal mluvit tišeji − ryčel hromovým basem jako trhovec na rynku. Zřejmě ho ani trochu neznepokojovalo, že by mohl vzbudit obyvatele sousedních pokojů. Dlouhý ranní spánek byl v tomto světě vlastní jedině lidem, zatímco živí z jiných ras dávali přednost vstávání za rozbřesku. Nebo dokonce ještě před ním, v čemž si obzvláště libovali trpaslíci.

„Hned otevřu!“ odpověděl Pard. Odhodil přikrývku a neochotně se vysoukal z dolíku uprostřed matrace.

Zatracená nespravedlnost, pomyslel si mrzutě. Proč jen nejsem trpaslík? Spal bych méně a ještě bych se dožil mnohem vyššího věku.

Lidem byl dán do vínku pouze krátký, docela kratičký život. Přinejmenším ve srovnání s ostatními rasami, které s nimi sdílely tento svět. Opravdovými rekordmany byli v tomto ohledu samozřejmě elfové, ale ani trpaslíci za nimi příliš nezaostávali. Ale k čertu s elfy! Vždyť kdejaký ork, wirg nebo goblin žijí alespoň pětkrát déle než kterýkoli člověk! Ledaže natrefí na něčí kulku nebo nůž.

Opravdu nespravedlivé.

Pard se spěšně nasoukal do bundy a otevřel dveře. Buskermolen − plně oblečený, jak jinak − rázně vkročil do pokoje.

„Hni kostrou. Máš deset minut. Dole na tebe čeká sendvič a korbel piva.“

Roelofsen stál opodál, opíral se mohutným ramenem o zárubeň něčích dveří a stejně jako včera cosi soustředěně přežvykoval.

„Jasně…“ Pard dlouze zívl. Deset minut mu stačilo více než bohatě.

Trpaslíci odešli do šenku. Pard zavřel dveře a podle svého zvyku do nich zastrčil čouhající papírek a nenápadný vlas. Počítač nechal v pokoji − Valentin mu totiž řekl, že techniky mají k dispozici dostatek. Neopomněl si však strčit do bočních kapes pistoli a mobilní telefon. Jede přece na lov… Vlastně pistole by proti kamionu nejspíš nebyla nic platná. Na druhou stranu však měl příliš málo zkušeností, než aby to mohl tvrdit s jistotou.

Sešel do šenku. Trpaslíci seděli u svého oblíbeného stolu a spěšně usrkávali pivo.

Jak jen mohou před lovem pít alkohol, pomyslel si Pard mimoděk, ale hned si na to odpověděl. Vždyť co je pro trpaslíka jeden korbel piva? Komáří štípanec, nic víc.

Rychle sežvýkal sendvič s tlustým plátkem rozmražené šunky a prolil si hrdlem půllitr podolského. Třebaže pivo bylo černé, připadala mu budoucnost náhle mnohem světlejší.

„No nic, jde se…“ Buskermolen se rozhodně postavil.

Seshora scházel Zeppelin a za chůze si zapínal koženou bundu. Půlčík, holfingové a ostatní trpaslíci se již vytrousili ven. Zívající Gríňa přidržoval vstupní dveře. Na skobě pevně přišroubované k potemnělému dřevu se pohupoval vetchý zámek. Byl prastarý, ještě visací. Pard si ho nikdy předtím nevšiml.

Nemuseli čekat dlouho. U hostince začaly zastavovat nízké lovecké automobily − převážně chortici, goverly, pár třítunových ingulů a dokonce jedna pripjať. Lovci začali kvapně nastupovat do vozů pro ně určených.

„No tak pohyb, pohyb!“ Buskermolen popostrčil Parda k pripjati, zatímco sám zamířil za Roelofsenem ke stříbřitému kažanu − třímístnému pikapu.

Ostatně také Pard už stačil pochopit, že pripjať není nic jiného než mobilní počítačová vědecká centrála. Dveře dodávečky se otevřely; vykoukl z nich Valentin. Dokonce i zvenku bylo vidět, že auto je od podlahy po střechu nacpané elektronikou.

Pardovi bylo přiděleno místo ve vzdáleném rohu − měl sedět na malé otočné stoličce před obrazovkou standardního terminálu. Pripjať byla vybavena celkem třemi terminály, přičemž ostatní obsluhovali půlelfové, se kterými se seznámil včera. Volvo se pochopitelně uvelebil před hlavním serverem. Ten měl hned šest obrazovek, ale Valentin včera říkal, že to je pořád málo a že se Volvo chystá objednat počítač ještě výkonnější. Dost možná, povídal Valentin, bude potřeba vyměnit také samotnou pripjať, ale o tom, čím by se dalo nahradit takové auto, neměli ponětí ani zkušení technici z Volvova týmu.

Pripjať měla jen pár malých okének, jež byla navíc hustě zamřížovaná. Ačkoli pozvolna začínalo svítat, Pard skrze ně neviděl téměř nic z toho, co se dělo venku. Kolem se mlhavě míhaly stále stejné stromy, kontejnery a počmárané zdi − projížděli totiž bočními uličkami. Řidiči nebo možná samotná auta byli zkušení a v Centru se skvěle vyznali. Prvním místem, které Pard bezpečně poznal, byl Moskevský most, zatímco druhým kruhový objezd před Troješčinou. Zde lovecká kolona odbočila vlevo. Proč si Volvo zvolil právě tuto trasu, zůstávalo záhadou. Pard měl vždy za to, že přes Most metra je cesta k Borispoľské magistrále kratší a pohodlnější. Nebo dokonce přes Patonův most… Ale Volvo se z důvodů, které znal pouze on sám, rozhodl pustit severněji.

Brzy jim Centrum zůstalo za zády. Stavby kolem silnice se staly nižšími a již se na sebe tolik nelepily. Chortici, goverly, inguly a kažany se hnaly po hladké silnice a tu a tam předjížděly osamělé náklaďáky. Samé lehké. Některé z nich byly divoké − měly neprodyšně svařené kabiny řidiče a pečetě na dveřních klikách. Lehké náklaďáky však Volva nezajímaly. Lákala ho mnohem větší kořist − dálková třínápravová monstra s hřmotnými masami přívěsů, opírajícími se o ocelová sedla. Nikoli moskevské gazy a zily, a dokonce ani místní krazy. Šlo mu o vysoké mercedesy, kensworthy, iveca, citroeny, fordy a také o obrovské minské supermazy, třebaže posledně jmenované se ochočovaly jen s velkými obtížemi a vůbec sluly svou nestálou a rozmarnou povahou.

Dnes je čekal lov na sedmici kensworthů z Mariupolu. Volvo si pochopitelně zvolil právě divoké automobily. Pravda, ve skutečnosti byly všechny kamiony divoké. I když se některý podařilo ochočit, nemohl jezdit po Velkém Kyjevě jinak než pod dohledem silné stráže. Do přepravních statistik se samozřejmě žádné údaje o cestách ochočených kamionů nedostávaly. I ten nejschopnější technik by se mohl přehrabovat v souborech až do skonání světa, a přece by nenarazil ani na jedinou zmínku o krotkém kamionu na silnici. Navzdory tomu byly ale na ulicích hustě obydlených částí Velkého Kyjeva co chvíli k vidění ochočení obři, kteří se spolehlivě a důstojně ploužili za záležitostmi svých pánů…

To by mě zajímalo, co převážejí zrovna tyhle kensworthy, pomyslel si Pard. Přitiskl se zády ke chromovanému opěradlu a vyhlédl z okénka. Za sklem se míhala bujná zeleň a řady třípatrových rodinných domků.

Náklad polapených kamionů se stával právoplatnou kořistí lovců. Samotná auta dopravoval Volvo na Výstaviště, kde je tamní specialisté cvičili, aby se přestala bát živých, a očišťovali jejich nepochopitelné mechanické duše od nenávisti ke všemu dýchajícímu. Na Výstavišti působili nejschopnější magistři, odborníci přes ochočování ve Velkém Kyjevě. A Volvo určitě nespolupracoval s každým; vybíral si jen elitu, nejlepší z nejlepších. Ostatně wirg nejspíš už dávno s jedním z magistrů uzavřel dohodu a Pard by se klidně vsadil, že se tento zaklínač kovu účastní dnešního lovu a že jede v některém z automobilů před pripjatí. A určitě stejně jako on pokukuje z okénka.

U odbočky k letišti se Volvo natáhl k černé šišce mikrofonu. Tu s hlavním serverem spojoval kroucený kabel stejné barvy, podobný podivné spirálovité liáně.

„Pripjať připravena. Začínáme. Skupiny − ohlaste se.“

A z éteru okamžitě zazněl hlas Buskermolena: „Kažan dvě připraven. Jsme na pozici. Čekáme na povel.“

„Rozumím.“

„Goverla dvě,“ ozval se vzápětí Zeppelin. „Startuji zündap.“

„Rozumím.“

„Ženisté připraveni.“

Hlasy holfingů byly studené jako led. Parda napadlo, že ti drobní lidičkové musejí mít nervy silné jako vlečná lana.

„Doprovodná skupina startuje…“

„Pátrači, připravit,“ prohodil wirg jakoby mimochodem směrem k technikům.

Lovci jeden po druhém navazovali spojení a podávali hlášení o situaci. Volvo teď Pardovi připomínal gigantického pavouka vyčkávajícího uprostřed pavučiny a připraveného zareagovat na sebemenší zachvění kteréhokoli vlákna.

„No…“ Valentin vydechl a otřel si jednu dlaň o druhou. „Jedeme!“

Pard se současně s půlelfy dotkl klávesnice.

Valentin se jal prohánět sítí a soustředěně a houževnatě obcházet zabezpečení signalizačního systému borispoľského sektoru. Půlelf Sergej a Pard ho ze všech sil podporovali: zamykali strážné cerbery a umlčovali nebo mátli alarmy, připravené poplašně se rozkřičet na celý Velký Kyjev. Čistili cestu a zbavovali se nezkušených techniků, kteří měli tu smůlu, že se ve špatnou dobu ocitli ve špatné síťové lokaci.

„Mám je,“ oznámil Valentin šéfovi nevzrušeným hlasem.

„Výborně,“ zavrčel wirg. „Kde jsou?“

„Právě minuli stosedmou. To je kousek před Gorodiščem,“ ozval se ihned Sergej.

„A zelená vlna se žene před nimi, co?“

„Jasně. Kensworthy už v ní jedou málem od Zolotonoši.“

„Tak ať v ní jedou dál. Zatím.“ Volvo si na jedné obrazovce nechal ukázat mapu borispoľského sektoru a upřeně se zahleděl na propletenec nitkovitých silnic. Netrvalo dlouho a dospěl k rozhodnutí.

„Zapni červenou na semaforu u odbočky na Berdnikovou; Zeppelin už tam vyrazil po okruhu. Busi, Roeli, vy to vezměte přes Berdnikovou po mostě… Tip-Topyči, Eso, padejte do bočních ulic, nechte je kolem sebe projet, a jakmile vás minou, uzavřete silnici. Valeriji, zkus mi najít nějakou vhodnou slepou uličku v okruhu řekněme dvou tří mil. Ale ať tam není žádný významnější objekt, jinak zase rozdrtí půl bloku na štěrk a z nich samotných zbude leda pár šroubků dětem na hraní…“

Sagrada a Michaj před sebe pustili Baníkův džíp a nadšený automobil se plnou rychlostí rozjel po magistrále pryč od Centra, vstříc koloně. Pard koutkem oka neustále pozoroval krajní přehledovou obrazovku hlavního serveru. Ostatně také sám Volvo ji co chvíli přejížděl zkoumavým pohledem.

„Začínám odřezávat náhodná vozidla,“ řekl Sergej. Klávesy mu pod rukama tichounce šelestily.

Kolona kensworthů projela na zelenou další křižovatku, ale sotva se kolem semaforu mihl zlatě popsaný přívěs posledního kamionu, rozsvítila se na něm červená. Ostatní auta byla nucena zabrzdit. V ulicích křižujících hlavní trasu již vyčkávaly lovecké džípy. Jeden se zavěsil na sedmici kensworthů a beze spěchu ji sledoval, zatímco ostatní zůstaly proti všem pravidlům stát na křižovatce, aby zabránily náhodným řidičům v další cestě. Volvovi živí si nic nedělali z hlasitého řevu klaksonů velkých aut ani z vřískotu osobáků.

„Fajn, už toho můžete nechat,“ přikázal jim wirg asi po minutě. Džípy se ihned radostně hnuly z místa a přestaly blokovat dopravu.

Systém regulace uličního provozu již musel pocítit, že něco je špatně, neboť nyní se pokoušel znovu nastolit rovnováhu − zatím bez použití extrémních opatření. Valentin, Sergej a Pard mu snaživě pudrovali buffery; jejich úsilí muselo slavit úspěch, neboť systém zatím nepovažoval na nutné přejít do krizového režimu.

Kensworthy se chovaly klidně − jely po magistrále stejnou rychlostí a stále si užívaly zelené vlny. Nemohly tušit, že lovci tuto vlnu ihned po jejich průjezdu usekávají.

„Výborně, živí.“ Volvo zůstával klidným, třebaže i jeho se zjevně začínala zmocňovat lovecká horečka. A co se půlelfských techniků týče, již dávno jim planuly oči a jejich pohyby se staly dokonale propočítanými, přesnými a jistými − jako u velkých dravců, kteří jsou k vidění v elfských parcích.

Džíp a dva lehké náklaďáky vjely do protisměru. Bylo tam pusto, neboť promyšlená manipulace se semafory odklonila všechna auta jinam. Lovci tento nezbytný krok provedli s velkým předstihem.

Divoké kamiony vycítily něco nekalého, jakmile se Tip-Topyč a Eso se svými vycvičenými třítunovými inguly jali systematicky vtěsnávat do vyrovnané kolony kensworthů a rozbíjet ji na dvě části. Brzy se jim to podařilo − trojice odříznutých kamionů musela přibrzdit a vzdálenost mezi ní a čelní čtveřicí začala narůstat. Inguly jely bok po boku, dokonale blokovaly silnici a postupně zpomalovaly. Lazukův džíp nadále sledoval první čtveřici a zneklidňoval obry pouhou svou přítomností. Odříznuté kamiony teď rejdily od krajnice ke krajnici ve snaze najít mezeru mezi inguly a proniknout do ní, jenomže Eso i Tip-Topyč výtečně rozuměli svému řemeslu. Třítunové náklaďáky obratně manévrovaly ze strany na stranu a pohotově uzavíraly vzniklé škvíry. Samozřejmě, těžkému kensworthu by stačilo přidat plyn a jednoduše oba inguly rozdrtit či je vytlačit ze silnice ke všem čertům; ani zkušení šoféři by s tím nemohli nic nadělat. Jenže… Tak by se dokázaly zachovat pouze dobře vycvičené kamiony nebo takové, které by své řízení přenechaly živým. Divoké by se k tak radikálnímu řešení nikdy neodhodlaly.

Kensworthy vepředu zneklidněly. A vůdce kolony, vzdálený již více než kilometr, ze všech nejvíce. Zjevně měl v úmyslu zabočit do postranní uličky a počkat na ztracenou trojici. Jenomže Zeppelin byl na svém věrném zündapu celou dobu o krok napřed. U každé odbočky byl dříve než čelní kamion; tam svůj stařičký, ale spolehlivý motocykl vždy zastavil a drze zablokoval cestu. Vůdce byl nucen míjet jednu uličku za druhou. Nezbývalo mu než podrážděně vrčet motorem a dál zůstávat na hlavní silnici.

Zeppelinovi pomáhali Sagrada a Michaj na cagivách, které byly, jak poznamenal Volvo, teprve nedávno tajně vyvezeny z Velkého Říma.

„Ty hromady šrotu jsou celé poplašené,“ prohodil wirg s veselým zápalem. „Busi, Roeli, pospěšte si k Šabské mimoúrovňovce!“

„Už tam jsme, šéfe… Zboural jsem kus zábradlí a teď se shora koukáme na hlavní!“ V trpaslíkově hlase zazníval stejný veselý zápal.

„Eso, Tip-Topyči, odřízněte posledního! A šup s ním na Šabskou! Sagrado, Michaji, pomozte jim s tím!“

„Jasná věc…“

Holfingové-ženisté, kteří již skončili s budováním nouzového zátarasu, se se svou obratnou chorticou rovněž rozjeli k Šabské mimoúrovňové křižovatce. Volvův tým pracoval navykle a sladěně. Jako vždy…

Inguly na hlavní silnici k velkému překvapení zmatené trojice kensworthů najednou přestaly uzavírat cestu. Zpomalily a stáhly se do pravého jízdního pruhu. Kamiony, které zaostaly za vůdcem, ihned přidaly, ale nebylo jim souzeno zrychlovat příliš dlouho. Vzápětí je totiž dovedně oblehla druhá vlna „pastýřů“ v džípech a ingulech. Esovi a Tip-Topyčovi se mezitím podařilo oddělit od ostatních poslední kensworth. Tento kamion úplně zpanikařil − dokonce přestal rejdit po silnici a pokorně následoval inguly. Lovci ovšem věděli, že jeho odevzdanost je pouze zdánlivá. Naskytne-li se mu sebemenší příležitost k záchraně, mocné kovové monstrum zařve motorem a pokusí se uniknout z pasti. Na to nesměl žádný z náhončích zapomínat ani na vteřinu.

Pard s nadšením bušil do klávesnice terminálu. Lov ho již celého pohltil, vše ostatní přestalo existovat. Dovedně manipuloval s ochočeným programem, který řídil semafory podél silnice. Kensworth odříznutý od kolony byl nucen změnit směr a nevyhnutelně směřoval k Šabské mimoúrovňové křižovatce, kde na mostě strnuli v očekávání krotitelé technické síly, karpatští trpaslíci Buskermolen a Roelofsen, kteří už v posledních letech polapili nejeden divoký kamion.

„Zeppeline, vyženeme vůdce a jeho skupinu na čtverec, připrav se,“ upozornil půlelf Sergej. „Za nějaké tři kilometry bude odbočka doprava.“

„Jsem připraven,“ ozval se melancholicky Zeppelin. Pard měl pocit, že jeho hlas přirozeně rezonuje s cvrkotem motoru zündapu.

Technik se otočil k Volvovi a využil volné chvilky, aby na spodní obrazovce sledoval počínání trpaslíků. Buskermolen nehybně seděl v kažanu. Nohy měl pootevřenými dveřmi vystrčené ven. Jeho soukmenovec popošel kousek stranou a nyní opatrně přešlapoval u průlomu v mostním zábradlí. Dole pod nimi se klikatila šedá stuha Borispoľské magistrály; v dálce se na ní již objevily inguly Tip-Topyče a Esa. Kensworth oddělený od kolony jel v těsném závěsu za nimi. Roelofsen kývl na Buse.

„Pass auf, Kerl, wir beginnen! Reg die Pfoten!“

Buskermolen si jediným pohybem zapnul kazajku a vyskočil z pikapu. Kovové plíšky, jimiž byla pošitá černá kůže, se na okamžik zaleskly v paprscích jitřního slunce.

Inguly Esa a Tip-Topyče zpomalily a nyní se ploužily k mostu přímo hlemýždím tempem. Kensworth sice co chvíli vztekle burácel akcelerátorem, ale neměl na vybranou a musel rovněž přibrzdit. Jakmile se divoký kamion vynořil zpod mostu, oba trpaslíci najednou skočili dolů, přímo na rýhovanou střechu přívěsu.

„Jsou tam!“ křikl do éteru někdo z půlelfských náhončích. „Osedlali prvního!“

„Sedmého, ne prvního,“ opravil ho nabručeně půlčík z doprovodného kažanu. Také on musel všechno skvěle vidět. U pikapu trpaslíků, zanechaného na mostě, zastavila volná goverla. Seděli v ní dva orčí bratři, které Pard neznal jménem.

Buskermolen a Roelofsen teď leželi na střeše přívěsu a pevně se drželi hranatých výstupků, které se táhly po celé délce velikánské kovové krabice. Udržet se na kluzkém železe − obzvláště když se zneklidněný kamion začal cukat ze strany na stranu − dalo hodně práce, ale trpaslíci si svou pověst nevysloužili pro nic za nic. Navíc jim pomáhaly rukavice s drápy a servomagnety i poměrně malá rychlost uštvaného kamionu.

Za kensworth se zařadil vysoký automobil značky Giraffe. V kabince na jeho dvoukloubovém prolamovaném rameni seděl jeden z elfských strážců s videokamerou. Díky němu mohla celá posádka pripjati vidět trpaslíky při práci jako na dlani.

Buskermolen se začal rychle a obratně − jako šváb po jídelním stole − plazit k přední části přívěsu, přičemž se zkušeně vyhýbal válcovým jímačům vzduchu. Roelofsen okamžik vyčkal a pak vyrazil za svým druhem.

Kamion byl nervózní. Přítomnost nezvaných hostů na přívěsu mu pochopitelně nemohla uniknout.

Trpaslíci slezli po schůdkách z lesklých chromovaných skob zapuštěných do přídě trajleru a stanuli na rámu karoserie kensworthu. Ten znervózněl ještě víc − přidal plyn a dokonce se pokusil prodrat přes loudající se inguly. Jejich řidiči však velmi dobře věděli, co mohou očekávat od osedlaného kamionu, a tak jednoduše sklonili dozadu ocelové čelní shrnovače. Nyní se již nemuseli obávat ani nárazu tak obrovského auta, jako byl kensworth. Kdyby na ně zaútočil, jen by si ohnul lesklý poniklovaný nárazník.

Buskermolen vyšplhal na střechu kabiny řidiče a doplazil se k jejímu okraji. Pak se mírně sesunul dolů a levým bočním okénkem nakoukl dovnitř. Roelofsen mezitím cosi kutil na karoserii u pravé palivové nádrže.

„Pravá je hotová,“ vzhlédl spokojeně o nějakých deset vteřin později a podíval se na elfa na giraffe. Na trpaslíkově krku se pohupoval černý korálek laryngofonu. Lovec bez meškání vyrazil ke druhé nádrži.

„Levá je hotová,“ oznámil po kratičké pauze.

V tu chvíli kensworth kýchl, zařval a najednou se zalkl. Motor odevzdaně ztichl. Mohutný kamion ujel ještě nějakých sto metrů, pak se přimkl ke krajnici a strnul. Zastavily se také inguly, giraffe i obě goverly, které zpovzdálí sledovaly závěrečnou fázi štvanice. Magistrála vypadala nezvykle pustě − kromě lovců a kořisti nebylo na asfaltu vidět ani jediné auto. Pardovi se ani nechtělo věřit, že se na tom podílel také on sám, když manipuloval se semafory borispoľského sektoru.

Buskermolen rozbil sklo a jako mrštná kočka vklouzl do kabiny. Náklaďák vylekaně třískl dveřmi, ale bylo pozdě − trpaslík se již dotýkal panelu řízení. Což znamenalo, že kořist během několika sekund ztratí vůli a stane se poslušnou.

Buskermolen vylezl z kabiny kensworthu s důležitým a nebojácným výrazem ve tváři − skoro jako by opouštěl hospodský záchodek.

„Pošlete sem tahač,“ řekl potěšeně.

Volvo si v dodávce radostně zamnul ruce.

„Přívěs neotevírat!“ zavelel. „To až na Výstavišti… Zeppeline, kde jste?“

„Suneme se po čtverci,“ ozval se bodře půlwirg na zündapu. „Slyšel jsem, že prvního už máte!“

„Sedmého!“ opravil ho známý hlas puntičkářského půlčíka z doprovodné skupiny. „Sedmého! První je vůdce!“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zavrčel Zeppelin.

„Vlez si k němu do kabiny a hned pochopíš,“ vysvětlil se zvláštní směsicí bujarosti a posupnosti Buskermolen.

Oba trpaslíci opustili polapený kamion, a aniž si sundali rukavice s drápy a magnety, nastoupili do goverly, která se ihned otočila a ujížděla zpátky k mostu na Šabské mimoúrovňové křižovatce.

„Zkuste rozdrobit vůdcovu skupinu,“ řekl Volvo do mikrofonu. „Začíná být na můj vkus až moc rozčílený.“

Pard se dal znovu do práce. Bylo nutné odklonit veškerou dopravu na jihovýchodních radiálách a postarat se o rozhořčené semafory, které se ze všech sil snažily znovu zaplnit prázdnou Borispoľskou magistrálu. Technici v pripjati měli nadlouho co dělat.

V osm hodin ráno byl chycen druhý kensworth − přesněji pátý, jak by si jistě neodpustil poznamenat puntičkářský půlčík z kažanu. Doprovodná skupina a trpasličtí lovci opět předvedli přímo ukázkovou spolupráci.

O půl desáté, když již zbytky kolony potřetí objížděly čtverec, to již vůdčí kensworth nevydržel, pořádně přidal plyn a těsně před odbočkou narazil do Baníkova džípu. Menší auto s příšerným řinkotem prolomilo skleněnou vitrínu obchodu s nábytkem a vůdce, doprovázen ještě jedním kensworthem, se místo po čtvercové trase, kterou mu vytyčili lovci, rozjel plnou rychlostí přímo do Centra. Samotný Baník sice stačil z džípu včas vyskočit a nějakým zázrakem se vyhnout kolům projíždějících aut, ale během mnohametrového klouzání po asfaltu si sedřel pořádný kus kůže z levého boku. Červenobílá dodávka elfského lékaře dorazila k místu útoku až za deset minut a po celou tu dobu Baník řval a nadával tak hlasitě, až z oken svých rodinných domků vykukovali obyvatelé nejen v této, ale i ve všech okolních čtvrtích. Podle obrovské kaluže krve na zaprášeném asfaltu to vypadalo, že člověk musí každou chvíli vypustit duši, ale ten místo toho pouze klel a klel. Přitom celou dobu bledl přímo před očima, zatímco jeho skvrnitá elfská kombinéza, na mnoha místech rozervaná na cáry, těžkla nasáklou krví a stávala se lepkavou.

Ve stejnou dobu polapili trpaslíci třetí kamion. Opravdu třetí − v tomto případě by neměl důvod něco namítnout ani půlčík z kažanu. Za dalších dvacet minut Lazuka dopáleně oznámil, že vůdce ještě s jedním kamionem přece jen proklouzl po nekontrolované větvi radiály a zamířil do Centra. Tuto dvojici kensworthů bylo možné považovat za ztracenou.

Zbýval tedy už jen pár osamocených divochů − čtvrtý a šestý. Čtvrtého hnali Zeppelin, Michaj a Sagrada po staré známé čtvercové trase, zatímco ostatní usměrňovali šestého k Šabské mimoúrovňové křižovatce. Lovci znovu a znovu opakovali účinný scénář štvanice a Pard si najednou položil otázku, kolikrát se asi stejná situace opakovala v minulosti. Stokrát? Tisíckrát? Pokud mu bylo známo, Volvo už v okolí Centra lovil kamiony dobrých osmdesát let. A jeho tým byl rovněž považován za nejostřílenější a nejprotřelejší. Pard mohl s jistotou prohlásit, že za nejméně zkušené členy týmu jsou považováni lidé − Baník, Lazuka a Eso. A to pouze proto, že lidé se dožívají daleko nižšího věku než lovci z jiných ras a čistě po fyzické stránce nemohou konkurovat dlouhověkým.

Volvo dal rozkaz k návratu nedlouho před setměním. Šestého kenswortha museli ještě dlouho pronásledovat za Vyzimjou, neboť se mu podařilo minout odbočky jak na Šabskou, tak na Zvenigorodskou mimoúrovňovou křižovatku. V obou případech jen lehce škrábl inguly rýhovaným bokem přívěsu a předjel je po krajnici, těsně podél svodidel. I jeho se ale podařilo polapit, když mu Buskermolen a Roelofsen z kabiny giraffe za jízdy seskočili na střechu přívěsu. Čtvrtému kamionu se téměř podařilo uniknout, ale nakonec ho zradila přílišná rychlost a vlastní váha. Vjel do protisměru, kde se čelně střetl s mamutím supermazem, kterého nedokázal zastavit ani zátaras vztyčený holfingskými ženisty. Jak také zabránit v jízdě takovému mackovi, když si to žene stovkou a nevšímá si ničeho kolem? Supermaz nevěnoval pozornost ani semaforům, takže i technici v pripjati byli bezmocní. Z mazu ani z kensworthu toho mnoho nezbylo − obzvláště po explozi paliva v nádržích.

Ze sedmi kamionů se tedy Volvovu týmu podařilo chytit čtyři. Nebyl to samozřejmě špatný výsledek, ale wirg už zažil mnohem úspěšnější lovy. K večeru však přece jen vypadal spokojeně. A také unaveně. Stejně jako všichni ostatní lovci.

K hostinci přijeli jako jeden hlučný a nadšený zástup. Ihned srazili stoly k sobě a změnili klidný večer v bujarý hodokvas. Hostinský nic neriskoval − věděl totiž, že i když mu dnes lovci ještě nemohou zaplatit, už zítra k němu budou náramně štědří. Pravděpodobně již stačil zjistit všechny dostupné podrobnosti o skončeném lovu: od velikosti kořisti až po množství a cenu nákladu v přívěsech.

Teprve u stolu si Pard uvědomil, jak moc mu vyhládlo. Ani jeho sousedé, vlezlý půlčík-počtář a půlwirg Zeppelin, se vůbec neostýchali. Pivo teklo proudem, neboť dnes všem přítomným chutnalo mnohem více než obvykle. Že by to za to mohla únava?

Volvo slíbil, že se objeví ráno.

Jediné, co kalilo Pardovu radost z dnešního dne, byl posunutý strážný vlásek ve dveřích. Jeho pokoj opět navštívili nezvaní hosté. Zdalipak se mu povede zjistit, co chtěli?

To by bylo fajn. Ale ne dnes. Technik měl sílu sotva na to doštrachat se do postele, jakžtakž se svléci a vlézt do dolíku v matraci, na který si již stačil zvyknout.

Připadám si, jako bych spolu s trpaslíky lezl po střechách přívěsů, pomyslel si Pard a vyčerpaně zavřel oči.

Spal tvrdě a nerušeně.

6

ILLAMPU − SAJAMA

Do ticha pokoje se vpletlo pisklavé zazvonění telefonu. Skutečně vpletlo − nenarušilo ho. Bylo totiž docela neobvyklé: nepůsobilo ostře ani nepříjemně, ale zároveň se v žádném případě nedalo ignorovat.

Pard natáhl ruku k chatrné židli u postele, na níž obvykle nocovalo jeho oblečení. Rychle nahmatal černý hranol mobilu a stiskl tlačítko Přijmout.

„Prosím?“

Volající naprosto ignoroval standardní formuli pro telefonické hovory: „Hej ty, kolikpak máš očí, co?“

Pard zpočátku nic nechápal. Hlas neznámého se zvláštním způsobem podobal hlasu goblina Honzy, ale jednalo se skutečně o podobu čistě náhodnou. Volajícím určitě nebyl on.

„Nevíš? A kolikpak máš uší? Co? Ho-ho-ho!“

„Moc vtipné,“ zavrčel Pard.

„A není snad? Uvidíme, kdo se bude smát naposled. Přeji hezký den! Ho-ho-ho!“

Následovaly už jen krátké tóny. Volající zavěsil.

Pard byl natolik ospalý, že se mu ani nepodařilo jaksepatří rozzlobit. Vylezl z postele, došel si na toaletu za nezbytnými ranními záležitostmi a pak si v koupelně pořádně vychutnal několikaminutovou sprchu. Díky ní se mu v hlavě trochu rozjasnilo.

Oči, uši… Co je to za nesmysl? Na jednu stranu slova neznámého až příliš připomínala podroušené řeči nějakého ochlasty z Podolu. Ovšem na stranu druhou − uměl-li používat telefon, znamenalo to, že se vyzná ve formulích, což u ochlastů z Podolu rozhodně nebylo běžným jevem. Vlastně i mezi techniky a dokonce mezi vědci se našlo dost a dost milovníků piva a ještě opojnějších moků, ale že by se některý z nich v opilosti věnoval takovým kratochvílím? Ne, to rozhodně ne. Něco tu bylo špatně.

Pard sešel do šenku. Cítil, že se mu konečně podařilo vyrazit po správné cestě. Mysli, snaž se, zavelel sám sobě.

U stolů se nehovořilo o ničem jiném než o včerejším lovu, což mladému technikovi bránilo v soustředění. Pard roztržitě kýval na pozdrav všem živým − lidem, orkům, wirgům, holfingům i puntičkářskému půlčíkovi. A také míšencům, třebaže ti se ve Velkém Kyjevě i v dalších městech netěšili příliš velké oblibě. Zčásti kvůli tupému snobismu původních ras a zčásti proto, že se mezi míšenci odjakživa objevovalo více chytrých, důvtipných a schopných jedinců než mezi čistokrevnými.

Buskermolen a Roelofsen zřejmě postřehli, že je Pard zabrán do nějakých vlastních úvah, a tak ho pouze krátce pozdravili. Technik si dokonce koutkem oka všiml, že Bus bez zbytečných cavyků chytil nějakého zájemce o rozhovor přespříliš horlivého a zbaveného pozorovacího talentu, který se k němu blížil, a donutil ho udělat čelem vzad. Pard zhltl snídani, aniž si pořádně všiml, z čeho sestává.

Takže oči. A uši. A pak také nezvaní hosté v mém pokoji. Včera večer. Nedlouho předtím, než jsem se vrátil z lovu.

A v tu chvíli to Pardovi došlo. Odpověď se ukázala být docela prostičkou; nebylo kvůli ní třeba zacházet do hloubky a právě proto se dala snadno přehlédnout.

Kolik má Pard očí a uší? Vlastních pochopitelně jenom po jednom páru. Ale kolik jich je kolem něho nepovolaných? To už je otázka.

Tajemní návštěvníci mu mohli do pokoje klidně nasadit štěnice. Ale!

Právě že tu je tohle malé „ale“…

Kdo by si kvůli němu dával takovou práci? Štěnice patří mezi techniku vzácnou, drahou a ne každému dostupnou. Dalo by se říci, že se jedná o techniku vyšší, ne-li přímo o vědu. Kolik živých ve Velkém Kyjevě ovládá formule pro jejich použití? Sto? Dvě stě?

Dost možná ještě méně.

Ale na druhou stranu − tím si Pard sice nebyl jistý, ale alespoň měl ten pocit − těsně předtím, než zazněl hlas, se z mobilu ozvalo tiché cvaknutí, jako když se zapíná záznam. A to je další formule, kterou zná pouze hrstka vyvolených.

„Záznam,“ zamumlal si Pard pod nos. „To jsem opravdu tak velké zvíře?“

Jenomže v Centru přece nemohou vědět, jak velké zvíře doopravdy jsem, napomenul se. Vždyť jsem v posledních dnech mlžil dost a dost…

Navzdory tomu Pard vůbec nepředpokládal, že by mu někdo mohl do pokoje podstrčit štěnice. Ačkoli ještě vůbec nebylo jisté, že tam jsou. Jen to tak vypadalo.

V tom případě by telefonický hovor s neznámým, jehož hlas se podobal Honzovu, měl brát jako varování. Zdvořilé, trochu legrační a především nepříliš dobře zamaskované. Takové, aby i druhá strana okamžitě pochopila, že se jedná o výstrahu.

Zvedl se od stolu s úmyslem vrátit se do pokoje a pořádně ho prohledat. Najít štěnici vlastně není příliš obtížné − pokud ovšem člověk ví, kde po ní pátrat. A v jeho pokojíku nebylo mnoho míst, kam by se dala schovat. A ještě méně takových, kde by dokázala srozumitelně fungovat.

„Mám tě zavolat, až přijde Volvo?“ zeptal se Buskermolen, když viděl, že Pard vstává.

„Jasně,“ přikývl Pard.

Štěnice neštěnice, přece kvůli ní nepřijde o pět set hřiven! Pard si včera zapracoval jako už dlouho ne. Vlastně ani sám nečekal, že dokáže jednat tak rychle a intuitivně. Tato práce se však přece jen podobala těm, které dělal dříve, a také měl velké štěstí na učitele − Valentin i Sergej byli výteční technici. No jo, půlelfové…

Třebaže Pard opustil pokoj před pouhými deseti minutami, uvědomil si okamžitě, že se cosi změnilo. Ještě přede dveřmi vycítil, že se uvnitř nachází někdo cizí.

Mohla to být předtucha, šestý smysl nebo cokoli jiného. Zkrátka a dobře − dříve, než uslyšel třeba jen jeden jediný zvuk, opustily Parda veškeré pochybnosti. Znovu k němu zavítal host. Nebo možná hosté.

Pistole mu sama skočila do ruky. Pard se rozhlédl. Chodba byla prázdná jako soudek piva po pitce. Zezdola sem doléhal rytmický šum − lovci se během posledních několika minut rozhodně nezačali chovat tišeji.

Byla to naprosto ideální situace pro neznámé návštěvníky, kteří si chtěli počkat za dveřmi a přivítat neopatrného obyvatele pokoje úderem do hlavy, vedeným nějakým těžkým a tvrdým předmětem. Například pažbou pušky.

Pard nehlučně vydechl, kopl do dveří a vrhl se do vzniklé škvíry. V prvním okamžiku měl pocit, že dveře jsou zamčené, ale vzápětí mu blesklo hlavou, že se nejspíš jen vzpříčily, neboť se nakonec s tichým cvaknutím přece jen otevřely. Navzdory všem hloupým předtuchám se za nimi nikdo neschovával. Pard sebou zcela zbytečně praštil na podlahu a hlavní pistole kvapně prosondoval celou místnost.

Návštěvník, přesněji řečeno návštěvnice, se vůbec neskrývala. Seděla na kraji postele s Pardovým přenosným počítačem na kolenou. Notebook právě pilně pracoval. Jeho tiskárna cvrčela a z uzounké štěrbiny nad disketovou mechanikou lezl kousek papíru. Návštěvnice vykulila na nečekaně se zjevivšího technika oči, ale nevypadala, že by se příliš vylekala nebo alespoň upadla do rozpaků.

Pard na okamžik strnul. Čekal kohokoli − Žersonovy hrdlořezy, zamračené chlapíky z neblaze proslulého policejního sboru Centra nebo alespoň prachobyčejné zloděje. Ale určitě ne tuhle drobnou nevinnou dívenku.

Na druhou stranu ona možná nevinně jenom vypadá, napadlo Parda okamžitě. A jakmile se k ní přiblížím, hezky si povyskočí a nakopne mě nožkou do hlavy. Na těch svých elegantních kozačkách má pěkně nepříjemné kousky železa, které se nehodí k ničemu jinému, než aby s nimi mlátila do hlavy všelijaké pitomce…

Pard, jak se mu často stávalo ve vypjatých okamžicích, začal uvažovat podstatně rychleji než obvykle.

Zaprvé − ta dívka byla člověk. Ne snědá orčka, ne elfka podobná školačce s pohledem zkušené ženy, ne nějaká míšenka. Člověk. A bylo jí tak dvacet, spíš ještě méně.

Pard dával přednost ženám své rasy. Přesně takovým − hubeným, prsatým, s velkýma očima. Nezvaná návštěvnice jako by právě sestoupila z obrazu s názvem „Objekt sexuálních tužeb technika Parda Zamarippy; nálada: rozpačitá a poddajná, připravená na všechno“.

Tohle nemohla být jen shoda okolností. Někdo moc dobře znal Pardův vkus a snažil se zahrát na jeho slabou strunu. Prozrazovat, že mu na to neskočí, by bylo hloupé. Raději by si měl nasadit masku blbečka a předstírat, že je jen naivním človíčkem, který nebude žít dost dlouho, aby nabral dost zkušeností pro hraní takovýchto her.

„Eee… Spletla jste si pokoj, slečno?“ zakuňkal Pard, pomalu se postavil a nešikovně schoval pistoli do kapsy. Jedinou odpovědí mu však byl tichý cvrkot tiskárny. O několik vteřin později se potištěný list papíru oddělil od přenosného počítače a ladně slétl Pardovi k nohám. Technik mimoděk sklopil oči.

A střetl se s pohledem špicla, který se mu přednedávnem ztratil v podchodu na Kreščatiku.

Na papíře byla jeho podobizna. Podobizna nenápadného a nevýrazného živého, jehož vzhled si jen málokdo dokáže uchovat v paměti… Pokud to ovšem není víc než jen obyčejný obyvatel Velkého Kyjeva. Pokud to není někdo, komu nepřipadá divné vpadnout do vlastního, nedávno pronajatého pokoje s pistolí v ruce a s odhodláním ji použít.

Dívka zamrkala, ale jinak se ani nepohnula a dál seděla s počítačem na kolenou. Tiskárna zahučela a začala pracovat na dalším papíru.

To by mě zajímalo, pomyslel si Pard unyle, kdo bude zobrazen na tomhle?

Výsledek předčil všechna jeho očekávání. Na druhém papíru se objevil tentýž špicl − ale už nikoli jeho tvář, nýbrž celá postava. Mužík totiž se zakloněnou hlavou ležel na ulici u cihlové zdi a přímo mezi jeho zavřenýma očima se černal pravidelný otvůrek po kulce. Po spánku se táhla tmavá skvrna zaschlé krve…

Jakmile tiskárna kompletně dotiskla a vyplivla druhý papír, spokojeně cvakla a ztichla.

Pardovi, stojícímu zády ke vstupním dveřím, něco napovědělo, že se v nich právě někdo objevil. Silný a sebevědomý živý… Avšak živý, který nemá v úmyslu zabíjet okamžitě.

„Promluvíme si?“ ozval se známý hlas.

Technik se otočil pomalu, pomaloučku, jak jen to šlo. Ve dveřním otvoru stáli Buskermolen a Volvo.

Pard okamžitě namířil do úzké mezery mezi trpaslíkem a wirgem hlaveň pistole, ale ani jednoho z nich to nevyvedlo z míry. Technik si trochu dopáleně pomyslel, že se mu před dívkou nepodařilo sehrát roli prosťáčka. Před chvílí nešikovně schovával pistoli do kapsy a nyní se mu doslova zhmotnila v ruce. To moc nesedí.

„Schovej tu pistoli, buď tak laskav,“ řekl Volvo s úsměvem. „Pro vlastní dobro.“

Pard si náhle všiml, že se mu na hřbetě ruky, v níž držel namířenou pistoli, objevila jasně červená skvrna. Vzniknout jí dal stejně rudý paprsek, tenoučký jako jehla, který pronikal do pokoje oknem odněkud zvenku.

Pard moc dobře věděl, co je to za zvláštní paprsek − vědecký laserový zaměřovač ostřelovačské pušky. Tato strašlivá puška umí s milimetrovou přesností zasáhnout cíl na takovou vzdálenost, že to bere dech.

„V domě na protější straně ulice jsou Iland a Vachmistr. A myslím, že o střeleckých schopnostech elfů, čistokrevných elfů, se není potřeba nějak zvlášť šířit. Mimochodem druhý, stejně rudý flíček teď máš na zátylku, takže…“

Mladému technikovi přeběhl mráz po zádech. Elfové měli zvláštním způsobem stavěné oči, takže ve skutečnosti ani nepotřebovali zaměřovače. Dokázali by bez problémů sestřelit kilometr vzdálenou masařku. V letu.

„Neboj, nikdo se nechystá hned tě odprásknout,“ dodal Volvo o něco vlídněji. Parda napadlo, že nyní hovoří jinak než včera. Před pár hodinami mluvil jako solidní lovec se styky na nejvyšších místech a skvělým společenským postavením. Nyní však jeho hlas nutil uvažovat spíše o rozvědce, nebo dokonce o podsvětí. Divné. Moc divné.

„Omlouvám se,“ řekl a opatrně rozhodil rukama, „že vám nemohu nabídnout místo k sezení. Žádné tu totiž není.“

Jediná rozvrzaná židle u postele byla obsazena Pardovou bundou. Buskermolen k ní rázně přikročil, hodil bundu na postel − na tlustou knihu v hnědé kožené vazbě, která se na ní válela, − a odnesl židli doprostřed pokoje. Volvo luskl prsty a ihned se jakoby odnikud vynořil známý mladý wirg v kulatých brejličkách, nesoucí další dvě židle. Nehlučně je postavil vedle dveří a stejně tiše se vytratil zpět na chodbu, přičemž za sebou zabouchl dveře. Svého sluhu měl Volvo rozhodně dokonale vycepovaného.

Pard se posadil. Buskermolen a Volvo se uvelebili naproti němu. Dívka setrvala na posteli, kousek vpravo od Parda. Notebook neodložila. A dokonce ho ani nevypnula − pouze přestala tisknout. Technik pochyboval, že to byla náhoda, neboť dívka se očividně vyznala ve formulích zacházení s počítači.

„No,“ promluvil Volvo, „ze všeho nejdřív bych tě chtěl pozdravit, techniku z Nikolajeva.“

„Už jsme se zdravili předevčírem,“ zahučel Pard.

„Myslíš, že dnes je to zbytečné?“

Pard pokrčil rameny: „Já se zdravím jen s přáteli.“

„Ale to my přece jsme.“ Volvo znovu luskl prsty. Buskermolen okamžitě vyskočil, zvedl potištěné papíry a nabídl je wirgovi, ale ten jen zavrtěl hlavou a pokynul mu, aby je dal Pardovi. Technik si je vzal a znovu je přelétl pohledem, ačkoli to již nepovažoval za potřebné. První si stačil prohlédnout na podlaze a druhý během doby, kdy vyjížděl z tiskárny. Podobizna špicla. A mrtvý špicl. Nic víc.

„Nejprve jsme si mysleli, že to je váš živý z Nikolajeva. A že na nás hrajete komedii. Už si to ale nemyslíme. Víš, co byl zač?“

„Ne,“ odpověděl Pard po pravdě. „Viděl jsem ho jen dvakrát. Navíc zdálky.“

„Je z Žersonova týmu.“

„No a co?“

„Ty do Žersonova týmu patřit nemůžeš. Jinak by tvé chování nedávalo žádný smysl. Ty se totiž pokoušíš najít jiný tým − neméně silný, ale na rozdíl od toho Žersonova legální. Mám pravdu?“

„Dejme tomu.“

„Snažíš se přilákat pozornost Technika Velkého Kyjeva. Chceš, aby si tě všiml. Znamená to, že máš nějakou důležitou informaci, ale sám nejsi schopen ji využít. Ani ty, ani tví pomocníci. Mám pořád pravdu?“

Pard si najednou vzpomněl, že se původně vracel do pokoje, aby se pokusil najít štěnici, technické nebo vědecké zařízení pro odposlech. A při pomyšlení, že by tento rozhovor mohl monitorovat někdo cizí, Žersonem a jeho hrdlořezy počínaje a zlověstnými příslušníky policejního sboru konče, se mu čelo orosilo studeným potem.

Volvo si ihned všiml změny v Pardově chování i vylekaného výrazu v jeho tváři. Tázavě povytáhl obočí, čímž se jeho obličej celý prodloužil a dlouhé špičáky se staly ještě nápadnějšími. Pard se mimoděk rozhlédl po pokoji a snažil se odhadnout, kde by se štěnice mohla ukrývat. Pokud je ovšem skutečně jen jedna…

Volvo mu porozuměl. „Bojíš se odposlechu?“

Opět luskl prsty − toto gesto mělo pro wirgovy podřízené zřejmě bezpočet různých významů. Dívka na posteli otočila počítač tak, aby Pard viděl na jeho obrazovku. Technik spatřil standardní panel dobře známého šumového programu. Ten pracoval na plné obrátky a plnil vědecký éter nesmyslným třeskem a skřípotem. I kdyby v místnosti skutečně fungovala štěnice, zvědavé cizí uši by stejně nic neuslyšely. Ne, dokud se program neuklidní a neusne.

„Teď mluv. Mimochodem, kdo tě vlastně varoval před odposlechem?“ zeptal se Volvo nevtíravě.

„Moje zkušenosti,“ opáčil Pard bez přehnané přívětivosti.

Volvo se ušklíbl. „Aha… Takže tvé zkušenosti ti dnes ráno zavolaly a poradily ti, aby sis přepočítal uši? To jsou mi věci… Nechtěl bys mě náhodou tuhle formuli pro oddělení zkušeností od tělesné schránky naučit?“

Pard neodpověděl.

„A ještě něco,“ řekl po chvíli Volvo. „Dost se o tebe zajímal Žerson. Nemáš strach?“

Pard se zachmuřeně podíval na lovce aut: „V mé situaci nemám moc na vybranou. Buď se okamžitě… vrhnout hlavou proti zdi, anebo žít ve strachu. Neustále se ohlížet.“

„Dal jsi přednost první variantě,“ přikývl Volvo chápavě. „Výborně. Tak se připoj k nám. My jsme příliš velké sousto dokonce i pro Žersona.“

„Vy − to znamená kdo?“

„Tým Technika Velkého Kyjeva.“

„Aha.“ Pard svraštil čelo. „A ten Technik jsi ty.“

„Ne.“ Volvo ani trochu nezrozpačitěl. „Já ne. Jsem pouze jeho zplnomocněnec. Ale mohu tě ujistit, že Technik o našem rozhovoru ví… A že do něho vkládá určité naděje.“

„Dokaž to,“ utrousil Pard chladnokrevně a teatrálně si zkřížil ruce na prsou.

Volvo se usmál: „Mám ti vyprávět, jak ses pokoušel zkontaktovat Technika? Nebo ti povídat o každém tvém kroku od okamžiku, kdy jsi na nádraží vystoupil z vlaku? Neblázni, Parde. My jsme přesně to, co potřebuješ. Tým, který je schopen poradit si s tvou informací a především ji udržet v tajnosti. A můžeš si být jist, že ti nikdo neublíží, že tě nikdo neoklame. Místo v týmu Technika Velkého Kyjeva máš jisté. A to tím spíš, že jsi mě už stačil přesvědčit o svých schopnostech. Když se dohodneme, vyděláme na tom všichni. Tak nad čím tady ještě, dobrý živote, hloubáš?“

„Nejsem sám,“ varoval ho poctivě Pard.

„To na věci nic nemění.“

„Musím si to promyslet. Přece jen…“ Pard neurčitě pokrčil rameny.

„Promysli,“ dovolil mu Volvo milostivě. „Ale ať ti to netrvá dlouho. My počkáme tady.“

Parda jeho slova uvedla do rozpaků. Čekal, že mu nechají alespoň den.

„Co to má znamenat? Chcete snad, abych se rozhodl během pěti minut? Ale to je směšné!“

„Když se nerozhodneš během pěti minut, může se klidně stát, že během dalších patnácti budeš ležet ve škarpě s rozpáraným břichem. A není to vtip, věř mi.“

„Komu by to prospělo?“

„Tak například Žersonovým živým. Dozvědí se, že uvažuješ o spolupráci s námi, a dojdou k celkem logickému závěru, že když tě nemohou mít oni, nebude tě mít nikdo. Vykuchají tě bez sebemenších výčitek.“

„Mimochodem,“ zeptal se zničehonic Pard, „kdo vlastně zabil toho špicla?“

A ukázal prstem na potištěné papíry.

„Iland,“ odvětil Volvo bez váhání. „Nebo Vachmistr. Vždycky pracují spolu.“

„Ale co Žerson? Myslíš, že se mu to bude líbit?“

„To dost pochybuji. Jenomže Žerson dobře věděl, kam milého špicla poslal. A tenhle výsledek mohl určitě předvídat. Nerozptyluj se, Parde. Dvě minuty už uplynuly.“

„Mohl bych si zavolat?“ dospěl Pard k rozhodnutí.

„Klidně.“

„A co šumový program?“ Pard namířil ukazováček na vlastní počítač.

Dívka počkala, až wirg luskne prsty, letmo se dotkla klávesnice a vypnula Pardovu techniku.

„Už můžeš.“

Pard vytáhl mobil a naťukal číslo telefonní ústředny v hotelu Slavutič.

„Haló? Spojte mě s pokojem šestnáct dvacet pět, prosím.“

Pauza.

„Honzo?“

„Co se děje?“ ozval se jeho goblinní přítel.

„Ihned za mnou přijeď.“

„Už je hotovo?“ V jeho hlase se mísila radost a naděje.

„Ještě nevím,“ odpověděl Pard unaveně. „Asi.“

„Vyrážím,“ řekl Honza a zavěsil.

Volvo mu strojeně zatleskal. „Bravo, Parde. Jsi hlava. Jsem na tebe moc pyšný.“

„Jenom mě nepřechval, lovče,“ procedil Pard skrze zuby. „Taky bys mohl jednou litovat, že ses s námi dal dohromady.“

Volvo předvedl další ze svých příšerných úšklebků. „Tahle hrozba − tedy pokud to vůbec byla hrozba − se mi zdála poněkud nejapná. A co se týče budoucnosti, věřím v ni. A věřím i tobě. Věřím, že spolu dokážeme spolupracovat ku společnému prospěchu. A já se v živých pletu jen zřídka. I když jsou to jen lidé.“

„Uvidíme,“ odpověděl Pard vyhýbavě a potom poprvé za celou dobu oslovil Buskermolena: „Co si zatím dát trochu piva?“

„Jasná věc!“ Trpaslík se usmál pod vousy. „Nezlob se na nás, Parde, ale museli jsme si tě přece proklepnout, ne? A pivo tu bude hned. Roeli!“

Poslední slovo Buskermolen zařval dunivým basem, který se mohl zrodit jedině v širokánském trpaslickém hrudníku.

„Roeli! Řekni hostinskému, aby nechal prostřít stůl! Přímo tady, v pokoji! A zatímco se s tím bude pachtit, postarej se nám o pivo!“

„Hned!“ zazněl z chodby v odpověď bas druhého trpaslíka, načež se ozvaly těžké kroky, vzdalující se ke schodům do šenku.

Tak už to asi začíná, pomyslel si Pard s tichým povzdechem a nenápadně se podíval na dívku, která stále seděla na posteli. Co se třeba zeptat, jak se jmenuje?

Do pokoje brzy vstoupili Gríňa a čiperný půlčík-kuchař, nesoucí malý stůl. Dohlížel na ně hostinský, který své zaměstnance nenechal vydechnout a ihned jim poručil, aby začali zdola nosit všelijaké dobroty. Majitel podniku se na Volva a jeho lidi sice díval trochu zpytavě, ale v jeho očích nebyla žádná nepřízeň. Nechoval se jako v přítomnosti Žersonových grázlů, které zřejmě považoval za nevyhnutelné zlo. Pard měl dokonce pocit, že si lovce aut zvláštním způsobem váží. To ho poněkud uklidnilo − hostinský totiž vypadal na počestného občana, a jestliže proti Volvovi nic nenamítal, muselo to znamenat, že wirg nemá žádné větší potíže s úřady a zákony. To bylo ve shodě s jeho vyprávěním o týmu Technika Velkého Kyjeva a dalších věcech. Ostatně Parda už před hodnou chvílí napadlo, že i kdyby Volvo neměl s Technikem nic společného, nemuselo by být spojení s ním na škodu. S kým jiným také spolupracovat? Přece ne s Žersonem a jeho orčími bandity! Než se dát dohromady s nimi, bylo by už asi lepší rovnou spáchat sebevraždu. Ale jestli je Volvo součástí nějaké třetí skupiny, koho asi zastupuje? Tomuhle týmu, pracujícímu v terénu, určitě šéfuje osobně. Ale někdo za ním přece musí stát! Někdo zatraceně mocný − jinak by lovec aut určitě neoplýval takovým klidem a sebejistotou.

Pard zádumčivě upíjel černé podolské a přemýšlel, přemýšlel a přemýšlel. Pokoj byl čas od času výstražně pročesáván rudými paprsky laserových zaměřovačů, připomínajícími, že by měl i nadále zůstávat rozumným a přístupným dohodě.

Technik co chvíli pošilhával po dívce, která lovila jeho pohledy a tajuplně se usmívala. Pard se pokusil přelouskat název knihy ležící vedle ní, ale byl téměř zakrytý jeho vlastní bundou, takže viděl pouze útržky slov:

Vých…

Hima…

a Karak…

A také kus ilustrace na obálce − polovina hory s polovinou sněhové čepice.

Nejspíš nějaký dámský románek o divokém horalovi, který unesl svou milovanou, a tak dále a tak dále, pomyslel si Pard s mírným podrážděním. Co jenom ženské vidí na tomhle braku? Kdyby tak raději četly detektivky…

Asi za půl hodiny se ozvalo zaklepání na dveře. Volvo se usmál a výmluvně se podíval na Parda. Na co čekáš, ty jsi tu pán, sděloval mu jeho pohled.

„Dále!“ řekl technik chraplavě.

Do pokoje vstoupil holfing Mina. Ženista se tázavě podíval na Volva a pak se, jako by snad dokázal číst myšlenky svého nadřízeného, obrátil k Pardovi: „Přišel sem nějaký goblin v kšiltovce. Říká, že se jmenuje Honza a že jde za tebou. Mám ho pustit dál?“

„Jestli má kšiltovku,“ povzdechl si Pard, „tak ho klidně pusť.“

Mina přikývl a vzdálil se. O několik sekund později vešel do místnosti vysoký a hubený goblin Honza Aranzabal. Dávný kamarád Parda, Ďuši a Sudera. Mladý technik mu okamžitě vykročil vstříc a objal ho.

„Seznamte se,“ řekl posléze. „Tohle je Volvo, specialista na divoké kamiony a náš potenciální partner. A tohle Buskermolen, také specialista, ale spíše praktik.“

Honza si potřásl rukama s wirgem i s trpaslíkem a úkosem pohlédl na dívku, která mlčky seděla na posteli.

„To je moje sekretářka,“ vysvětlil Volvo. „Posaď se, Honzo. Předpokládám, že nás čeká dlouhý rozhovor.“

Do kameninového korbele vtryskl proud zpěněného piva.

„Šéfe?“ ozvala se znenadání dívka. „Nalijte mi také, najednou jsem dostala žízeň.“

Pard očekával, že Volvo mávne rukou nebo že dokonce svou sekretářku okřikne, ale ten jen naplnil další korbel. Pak konečně pustil kohoutek, vyřezaný do dračí podoby. Do podoby nikdy neexistujícího zvířete…

„No,“ řekl Volvo krátce. „Na porozumění.“

Pět korbelů se s tlumeným klapotem střetlo nad stolem plným občerstvení. Do vzduchu vzlétly tmavě rezavé krůpěje, doprovázené bělavými kousky pěny.

Napili se a trochu pojedli. Volvo a Buskermolen si pozorně prohlíželi Honzu. Goblin se choval naprosto skvěle − přirozeně a uvolněně. Také Pard se poněkud uklidnil, třebaže mu dnešní ráno řádně pocuchalo nervy.

„Tak tedy, živí,“ přešel Volvo bez okolků přímo k věci. „Začněme se věnovat naší záležitosti. Mluvte, jsem jedno velké ucho!“

Honza si sundal kšiltovku a zamyšleně se poškrábal za uchem. Goblinní uši jsou ve skutečnosti něco naprosto unikátního a úžasného. Jsou pozoruhodné jak svou velikostí, tak tvarem, a dokonce i zbarvením − černozeleným, jako voda ve stojatém podzimním rybníku.

„A nemohl bych vám nejdříve položit několik otázek, vážení pánové?“ zeptal se Honza s opatrnou zdvořilostí.

„Ale ať jsou stručné. A ať si nežádají půlhodinové odpovědi.“

Volvův tón nepřipouštěl námitek. A jen blázen by se mu snažil příčit.

„Dobrá,“ souhlasil Honza. „Co získáme, když vám svěříme svou informaci?“

„Naši spolupráci. A pochopitelně ochranu, garantovanou těmi nejvyššími instancemi. Tvá otázka je ale velice mlhavá, Honzo.“

„Tvá odpověď také,“ opáčil Honza s dostatečnou dávkou drzosti, ale Volvo to přešel mlčky a bez emocí.

„Co říkáš ty?“ zeptal se Honza Parda.

Ten jen pokrčil rameny. „S někým začít musíme. Tohle vypadá jako seriózní a schopný tým, takže jsem pro spolupráci. Bez riskování to stejně daleko nedotáhneme.“

„Rozumím,“ povzdechl si Honza, znovu si nasadil kšiltovku a sáhl do kapsy.

Vyndal z ní docela obyčejné hodinky. Na stříbřitém kovovém náramku.

„Tady.“ Podal hodinky Volvovi: „Jen se podívej.“

Wirg je chviličku studoval a otáčel ze strany na stranu. Pak upřel na Honzu nechápavý pohled: „Co je na nich zvláštního?“

Volvo se tvářil rozpačitě.

„Nefungují,“ vysvětlil Honza. „Stojí.“

Volvo se na hodinky podíval pozorněji a ihned užasle povytáhl obočí. „Jak stojí?“

Znovu si hodinky bedlivě prohlédl, zatřásl s nimi, zatřásl kolečkem, zvedl si je k uchu a pak zádumčivě zamručel. Nehtem odloupl víčko a několik vteřin tupě civěl na mechanismus a hlavně na malou tabletku v něm − na zdroj techniky.

„Nechápu to,“ řekl zachmuřeně Volvo. „Jak mohou hodinky stát? Jsou přece celé, nepoškozené…“

Podíval se na Buskermolena a pak na sekretářku, ale ti jen mlčky přihlíželi a zjevně čekali na vysvětlení.

„Tyto hodinky,“ pronesl Honza jasně a zřetelně, „byly vyrobeny živými. Techniky a vědci.“

Volvo se zatvářil tak překvapeně, až to působilo legračně. „Živými?“

„Ano, vážený. A stalo se to na místě, kde živí sami staví stroje. Neochočují divoké, oni si je vyrábějí. Přesně takové, jaké chtějí. Ano, o schopnostech, které tyto stroje budou mít, rozhodují také živí. Chápete? Potřebují-li náklaďák, vyrobí náklaďák; potřebují-li bagr, vyrobí bagr. Když je potřeba, vyrobí stroj, který bude umět jak kopat jámy, tak přepravovat náklady. A tyto stroje není nutné ochočovat, protože ony už ochočené jsou!“

Volvo mlčky polkl. Uvěřil všemu a hned. Od prvního slova. Koneckonců nefunkční hodinky by nejspíš dokázaly přesvědčit i nejtvrdohlavější živé.

„Ale,“ pokračoval Honza, „bylo by naivní se domnívat, že stroje vyrobené živými nemají žádné nedostatky.“

„A mají?“ otázal se Volvo opatrně a zašilhal po Buskermolenovi. „Podle mého názoru jsou všechny nedostatky takových strojů více než bohatě vyváženy jejich přednostmi.“

„Jak se to vezme.“ Honza pokrčil rameny. „Tak co mi povíš třeba na tohle − aby takové stroje mohly normálně fungovat, je potřeba na ně neustále dohlížet. Jako by byly nemocné. Starat se o ně. A léčit je. Ale ony navzdory veškeré péči stejně za nějakou dobu zemřou. Odpracují si své… A zemřou.“

„Jako živí?“ Buskermolen se zavrtěl na židli a dokonce odstrčil korbel s pivem. „Onemocní a umřou? U vysokého napětí! Tomu se skoro nedá uvěřit!“

Volvo se zamyslel.

„Je výroba takových strojů obtížná?“ zeptal se s určitými pochybnostmi. Zřejmě měl podezření, že Honza a Pard neznají odpověď. Avšak goblin ho překvapil.

„No, jednoduché to skutečně není. Existuje sice místo, jemuž se říká továrna, kde je všechno přizpůsobené a zařízené pro provádění výroby. Jenže… Fígl je v tom, že pro výrobu strojů jsou třeba jiné stroje − takové, které přeměňují kovy, plasty a dřevo v libovolné součásti libovolných technických zařízení. Jenomže tyhle přeměňovací stroje je také nejprve třeba vyrobit, a to s pomocí jiných přeměňovacích strojů, které zase… No, zkrátka asi rozumíte, co mám na mysli. Vychází nám hezky uzavřený kruh.“

„Počkej,“ ozval se Volvo. „Kdo tedy vytvořil úplně první stroj? Ten, s jehož pomocí začali živí přeměňovat kovy a plasty?“

Honza rozhodil rukama. „Jak to mám vědět? Tohle je, zdá se mi, jedna z oněch věčných otázek. A myslím, že na ni nelze odpovědět.“

Volvo se hluboce zamyslel.

„No, no…“ řekl po chvíli. „Upřímně přiznávám, že jsem ohromen. Ale věřím vám − sám nevím proč. A kde se vlastně to vaše vědecké místo nachází?“

Honza a Pard si vyměnili pohledy.

„A neměli bychom si raději nejprve ujasnit naše plány?“ navrhl mladý technik. „Načrtnout si, jak se říká, nejbližší perspektivu?“

Volvo nezaváhal ani na vteřinu: „Jaké plány? Dostaneme se tam a naučíme se vyrábět stroje. Uvědomujete si vůbec, jak to naši vědu posune kupředu? Dobrý živote, vždyť to bude znamenat počátek nové epochy!“

„Tak tohle chápeme. Ale… nemohl bys být konkrétnější?“

„No…“ Volvo si dal s odpovědí načas. „Musíme se na to vaše místo dostat. Dáme dohromady tým, takových dvacet živých, abychom mohli cestovat bezpečně − a kupředu! Všechno ostatní vyřešíme až na místě.“

„Já a Pard se musíme stát členy týmu,“ převzal Honza znovu vyjednávání. „Budeme s vámi spolupracovat jedině jako rovnocenní partneři, to je ti doufám jasné.“

„Samozřejmě že mi to je jasné. Že se stanete plnoprávnými členy týmu je bez debat. Osobně to garantuji.“

„No tak v tom případě,“ nemeškal Honza, „jsme domluveni. Já a Pard jsme odteď členy tvého týmu. První krok do budoucnosti máme za sebou, zdá se mi.“

Volvo si bez přemýšlení potřásl rukou nejprve s goblinem a potom s člověkem. S Honzou a s Pardem. Se dvěma živými, kteří do Centra přinesli nejdůležitější tajemství od dob vzniku Velkého Kyjeva.

„Dohodnuto! Dohodnuto, pánové technici…“

Vypadá to, pomyslel si Pard rezignovaně, že všechno bylo mnohem jednodušší, než jsme s Honzou očekávali. Stálo to vůbec za to, dělat ze sebe dva týdny drsného chlapíka?

Ale nejspíš to za to skutečně stálo. Jinak by Volvo Parda tak rychle neobjevil. Volvo a ten, kdo za ním stojí… Technik Velkého Kyjeva.

Buskermolen znovu naplnil korbele.

„Pocestujeme na jih,“ oznámil Honza. „K moři. Nejlépe do Nikolajeva, myslím. No a dál… To se uvidí.“

Nic víc už Honza neřekl. A Volvo se ho také na nic dalšího nezeptal.

Parda však přesto znepokojovala snadnost jejich dohody. I když tohle byl jen začátek. A stále zůstávalo záhadou, jakou cenu bude třeba zaplatit za nové vědomosti.

Bylo by totiž naivní si myslet, že za nové znalosti nebude nutné zaplatit. Bude. A to draze. Protože tak už to na světě chodí.

7

SAJAMA − DARVÁZ

Šenk byl po obědě takřka prázdný. Většina lovců záhy po jídle odešla − někteří odpočívat, jiní za svými záležitostmi, další jen tak na procházku. Pard s Honzou se uvelebili u volného stolu, aby spořádali něco menšího k jídlu, urazili pár piv a dali si trochu do pořádku nervy. A především, samozřejmě, aby prodiskutovali chystaný podnik.

Každý riskantní podnik se napřed musí pořádně probrat −, to Honza i Pard moc dobře věděli, neboť již s Ďušou a Suderem prodělali alespoň deset akcí. A to ještě nutno dodat, že Honza se Suderem měli pochopitelně zkušeností daleko více, neboť se v branži pohybovali už pěkných pár let před Pardovým narozením…

Mladý technik si zamyšleně pohrával s korbelem, ale samozřejmě nezapomínal čas od času si dolévat. Ani Honza nezůstával pozadu, a tak se malý soudek piva na stole zvolna, neodvratně a katastrofálně vyprazdňoval.

„Je to celé nějaké divné, co říkáš?“ povzdechl si Pard. „Mám pocit, že jsme pěkní idioti. Volvovi stačilo jen na nás trošičku zatlačit, a my hned měli plné kalhoty. Všechno jsme mu vyžvanili, spojili se s ním…“

Honza neurčitě zahýbal ušima. „Nevztekej se, prosím tě. Všechno jde podle plánu.“

„To si nemyslím,“ nedal si Pard pokoj. „Dva týdny jsem se coural po Centru, dělal ze sebe život ví koho… A zničehonic bác! Odpráskli toho mého špicla. Nelekli se Žersona… Nebál ses sem jet, když jsem ti zavolal? Co kdyby to byli banditi a v tomhle hostinci měli svůj úkryt, doupě? Co? No řekni, fakt ses nebál?“

„Ne,“ řekl Honza přesvědčeně. „Vždyť já jsem dokonale chápal, jak moc riskujeme. Kdo podle tebe jsem − nějaký cucáček?“

Pard si místo odpovědi znovu povzdechl.

„Znepokojuje mě spíš něco jiného.“ Honza si lokl piva. „Volvo nám neřekl všechno. Ne že by mě to nějak zvlášť překvapovalo. Ten wirg něco chystá, cítím to. Má nějaké tajné plány. Ale ani tohle mě neznepokojuje. Alespoň ne v první řadě.“

„Tak co potom?“

„Technik Velkého Kyjeva. Vůbec si s námi nepromluvil.“

Pard zkřivil rty v úsměvu, ale výsledek vypadal dost žalostně. „Myslíš si snad, že má času vagon?“

„Ne,“ odpověděl Honza chladně. „Já si totiž myslím, že Technik prostě o ničem neví. Nikdo mu nic nenahlásil. Volvo působí jako solidní a spolehlivý partner, ale podle mě to s ním není tak jednoduché, jak se na první pohled zdá. Sice nám přitaká, ale okamžitě konstruuje vlastní plány. Myslím, že jedná za Technikovými zády.“

„Ale to je přece nebezpečné! Volvo mohl mít spoustu důvodů, proč nás Technikovi nepředstavil! To ho musíš hned považovat za zrádce?“

Honza znovu srandovně zahýbal ušima a kšiltovka mu zarejdila po hlavě jako živá. „A jaké by ty jeho důvody asi měly být? Proč jsme neměli možnost hovořit s Technikem Velkého Kyjeva? Osobně, ne Volvovým prostřednictvím? Copak má tolik práce? A i kdyby měl, sám Volvo přece řekl, že naše informace může znamenat začátek nové epochy. Nové éry! Něco takového se přece nestává každý den! Představ si sebe na místě Technika. Co bys udělal? Já osobně mohu prohlásit, že bych živé s takovou informací popadl co nejpevněji a nepouštěl bych je od sebe ani na krok.“

Pard se zamyslel. Musel připustit, že goblinova slova dávají smysl. Že znějí logicky. Začínal mít stále větší jistotu, že Volvo hraje nějakou svou hru.

Tenhle wirg by se dost možná chtěl sám stát Technikem, blesklo mu hlavou.

„Myslíš, že si Volvo brousí zuby na šéfovo místo?“ zeptal se Pard svého společníka opatrným, chraplavým šeptem.

„Copak tomu všechno nenasvědčuje? Mlhavé sliby, okamžitá rozhodnutí… Ale o samotném Technikovi jen plané řeči. Vůbec to celé smrdí spiknutím.“

Pard sklopil oči a dlouze se zahleděl na stolní desku, zbrázděnou desítkami škrábanců. Spiknutí. K čertu! Pard nenáviděl politiku a odjakživa se od ní snažil držet co nejdál.

„To jsme se zas do něčeho namočili,“ zamumlal. „To snad abychom radši sbalili svých pět švestek a vypadli odsud do nějakého zapadákova.“

„Co to povídáš?“ podivil se Honza a vykulil své mandlové oči. „Zbláznil ses? To by ses chtěl vzdát takových perspektiv?“

Pard se na přítele tázavě podíval: „Vidíš snad pro nás v téhle záležitosti nějaké zvláštní perspektivy?“

Honza zabručel, nadzvedl si kšiltovku a poškrábal se mezi ušima. To spolehlivě signalizovalo, že je rozrušený. „Jen si to klidně zvaž sám. Jestliže se Volvovi povede odhalit tajemství výroby strojů, svrhne současného Technika bez nejmenších problémů. A my přece budeme jeho pomocníci, členové jeho týmu. V takovém případě naše akcie vylétnou do závratných výšin, to mi můžeš věřit. A kromě toho… Podařilo se mi vypátrat, že současný Technik není wirg. Nevím, co je zač, ale tímhle jsem si jist. No, a pokud se novým Technikem stane wirg, například tenhle náš Volvo… S kýmpak asi okamžitě uzavře taktické spojenectví? Co? S jakým dalším wirgem?“

„S Žersonem,“ zašeptal Pard. „No tedy… Tomu skutečně říkám nová epocha. Spojenectví vědy a banditů. A já myslel…“

„Špatně jsi myslel. Proč tě asi Žerson nechal na pokoji, když jsi mu tenkrát na levém břehu odstřelil jednoho z živých?“

Pardovi přeběhl mráz po zádech. Zjevně se celou tu dobu procházel po čepeli nože nad bezednou propastí.

Přátelé technici se asi na minutu odmlčeli.

„Hm…“ Pard pokýval hlavou. „To jsou tedy samé úžasné věci! Až mi z toho naskakuje husí kůže.“

Otřásl se.

„Co když Volvo pozná, že jsme ho prokoukli?“ zeptal se tiše.

„No a co? Myslíš, že nechápe, že pro nás samotné je spolupráce s ním dokonce ještě výhodnější než ta, s kterou jsme počítali původně? Ale chápe, moc dobře to chápe! A když už jsme se rozhodli, znamená to, že s ním zůstaneme až do konce. Což se mu taky hodí do krámu. Pochop, Volvo právě teď sestavuje tým − tým, který mu pomůže svrhnout nynějšího Technika a který pro něj bude pracovat i nadále. Pro něj, pro nového Technika, rozumíš? Stát se součástí tohoto týmu znamená pevně a nadlouho se postavit na vlastní nohy. A kvůli něčemu takovému už má cenu trochu riskovat, ne?“

Pard se opět zamyslel. Tato perspektiva byla rozhodně lákavá… Zároveň však trochu naháněla hrůzu. Na druhou stranu, existoval na světě vůbec nějaký bezpečný způsob, jak se pevně postavit na vlastní nohy? Těžko.

„Dobrá,“ kývl Pard. „Zatím ale buďme opatrní. A neodkrývejme předčasně své karty. Ano?“

„Jasně!“ potvrdil Honza. „Přesně tak a ne jinak.“

Pak svraštil čelo a dodal: „Já se ti, Parde, stejně trochu divím. Znám tě jako odvážného a zkušeného chlapíka. Pouštěli jsme se spolu do těch nejobtížnějších podniků a pokaždé jsme to zvládli. Teď ale váháš jako holka, co neví, jestli se nechat připravit o věneček.“

„Jenomže žádný z těch podniků nebyl jako tenhle. Je to pořádné sousto, Honzo.“

„Víš co? Podle mě nastala pravá doba, abychom se přeorientovali na velké podniky. Nebudeme přece věčně pašovat zboží z Moskvy, že jo? Zvykej si, kamaráde.“

„Tobě se to říká,“ zavrčel Pard. „Ty máš zkušenosti. Ale co jsem já ve srovnání s vámi dlouhověkými? Blbá jepice…“

Honza, který byl alespoň šestkrát starší než Pard, důvěrně položil svou nazelenalou dlaň technikovi na rameno. „Co naděláš, kamaráde? Jestli jste se na světě vy, krátkověcí lidé, objevili, znamená to, že vás je zapotřebí. Navíc se mnohem rychleji než všichni ostatní přizpůsobujete novotám. Proto není vůbec jisté, kdo z nás to má snazší…“

„Už máš sbaleno?“ Pard raději změnil téma.

„Co bych si měl balit? Hlavně si nesmím zapomenout kšiltovku.“ Honza se uchechtl.

„Vtipálku,“ usmál se také Pard. „Poslyš, Honzo, kolik let už ji vlastně nosíš? Dlouho jsem se tě na to chtěl zeptat, ale vždycky mi do toho něco vlezlo.“

„Padesát…“ Honza se najednou zamyslel. „Ne, ne, už šedesát… eee… šedesát tři. To je ono! Šedesát tři.“

Pard si povzdechl. Dokonce i kšiltovka byla více než dvakrát starší než on. Toto zjištění uvrhlo Parda do zádumčivé a melancholické nálady.

„Mimochodem,“ vzpomněl si najednou, „co ten elf, kterému jsem nechával dopis v hotelu Slavutič?“

Goblin pokrčil rameny. „Vlastně skoro nic. Jeden Volvův strážce se asi před týdnem objevil ve dvanáctém patře, chvíli si o něčem šuškal s pokojskou a hned zase zmizel. No a ten elf po třech dnech odcestoval.“ Honza se ušklíbl. „Asi třikrát za tu dobu volal na Velký Ural; nejspíš utratil spoustu peněz − víš přece, jak jsou meziměstské hovory drahé… Dobrý živote, co jsi mu vlastně napsal?“

„Ále, jenom všelijaké nesmysly,“ odpověděl Pard vyhýbavě. Napadlo ho, že za tuhle nečekanou návštěvu ho Uldor asi nepochválí. V duchu si udělal poznámku, že příště musí při psaní vzkazů víc přemýšlet. „A co vizitka toho otravného trpaslíka?“

„Je čistá,“ řekl Honza. „Jenom vizitka, nic víc. Dal jsem ji Alvizídovi − prý hledá práci a možná se od těch horníků nechá najmout.“

„Alvizídovi?“ podivil se Pard. „On je teď taky v Centru?“

„Jenom projížděl,“ vysvětlil Honza a dlouhým lokem vyprázdnil korbel. Užuž se chystal objednat další soudek, když vtom zazvonil telefon.

Pard sebou trhl, kvapně vylovil z kapsy mobil a stiskl Přijmout. „Haló?“

„Tady Volvo,“ zazněl známý hlas. „Pojedeme vlakem. Ještě dnes z Hlavního nádraží. Zamluvil jsem vagon. Vlak šest set dvacet jedna, vagon číslo osm.“

„Vagon?“ podivil se Pard. „Není to zbytečné? Je nás moc málo, abychom zaplnili všechna kupé…“

„Jaká kupé?“ zavrčel Volvo. „Copak jsem žebrák, abych se cpal do kupé? Samozřejmě jsem zamluvil spací vagon. Zkrátka si pamatuj − odjezd je v osmnáct nula pět, Bus se pro vás staví… A vůbec, raději vyrazte s ostatními. Pochopitelně můžete i sami, jestli chcete, ale… Prostě v osmnáct nula pět ať jste ve vlaku. Je to jasné?“

„Naprosto,“ řekl Pard. Jeho hlas se sám od sebe stal klidným a jistým. Dokonce solidním. „Osmnáct nula pět, vlak šest set dvacet jedna, vagon osm, Hlavní nádraží.“

„Přesně tak,“ ozval se Volvo. „Tak zatím… A mimochodem, Parde, mám ti vyřídit osobní pozdrav od mé sekretářky.“

„Cože?“ Pard se však nedočkal odpovědi − z telefonu již zněly jen krátké tóny.

Mladý technik se chvíli zaraženě díval na černý hranol mobilu a pak ho schoval zpět do kapsy. Lokl si piva, aby si trochu pročistil hlavu.

„Vyjíž…,“ začal Pard, ale Honza ho okamžitě přerušil.

„Nic neříkej, všechno jsem slyšel. Jsem přece goblin, nezapomínej.“

Pard si povzdechl − pokolikáté dneska? Jistě. No jistě. Goblini své uši nemají jen pro parádu. Je to, vědecky řečeno, sluchové ústrojí. A goblinní sluch je proslulý…

Tak pozdrav, pomyslel si Pard. A osobní. No tak tohle jsem tedy nečekal. Ale co řekne Volvo, jestli se s ní pokusím blíže seznámit?

Nemělo smysl hádat.

Pard se podíval na hodinky. Za deset pět. Do odjezdu vlaku už zbývalo jen něco přes hodinu.

8

DARVÁZ − YERUPAJA

Zrzavý trpaslík Buskermolen se v šenku objevil ve čtvrt na šest. V ruce držel fíbrový kufřík s křiklavým nápisem „Drossle den Motor ab!“ na plochém černém boku. Hned za ním kráčel Roelofsen s pestrobarevnou brašnou přes rameno.

„Hej, lovci!“ křikl Buskermolen hromohlasně. „Rychle si poberte svoje saky paky! Vyrážíme!“

Z těch, které si Volvo zvolil jako doprovod, a jednalo se o samé osvědčené členy loveckého týmu, znali skutečný cíl cesty pouze Pard, Honza a oba trpaslíci. A samozřejmě také wirg. Ostatní následovali svého šéfa, aniž nějak zvlášť uvažovali, do čeho vlastně jdou. Cesta na jih ovšem slibovala mnoho nového a zajímavého a všichni živí, kterými se Volvo obklopil, přímo zbožňovali dobrodružství a novoty. V životě nenáviděli pouze dvě věci − prázdné kapsy a nudu.

Od vzdáleného stolu vstal zamračený půlwirg Zeppelin. Zůstal po něm jen prázdný pivní korbel. Jeho špatnou náladu nejspíš zavinila skutečnost, že se musel vydat na cestu bez svého věrného zündapu, který uměl krást mazadla…

Seshora sešli holfingští ženisté, Mina s Běláskem, a odcupitali k východu. Oba nesli malé rozkládací tašky, naplněné jen z jedné třetiny.

Po podlaze šenku zadupaly také těžké boty družné čtveřice řidičů − lidí Baníka, Lazuky a Esa a orka Tip-Topyče.

Volva mělo doprovázet ještě několik dalších živých z jeho okolí − elfové Iland a Vachmistr; Pardův starý známý, černý ork Vasja; půlčícký kuchař přezdívaný Žroutek. A možná ještě někdo, o kom mladý technik nevěděl.

„Parde, jste připraveni?“

„My jsme vždycky připraveni,“ zavrčel Pard v odpověď. „Jen si skočím pro tašku…“

Pard si s sebou nebral moc věcí. Přenosný počítač, nedávno koupenou krabici s disketami, baterku a kartáček na zuby. A pak ještě pistoli v jedné kapse a mobil ve druhé. Co víc může dobrý technik potřebovat?

Honza jel ještě víc nalehko. Všechno se mu vtěsnalo do kapes a umně schované tajné kapsičky v kšiltovce.

Pard se odebral do svého pokoje a přehodil si kabelu přes rameno. Naposledy se rozhlédl po místnosti, která mu byla tolik dní domovem, povzdechl si a vyšel ven. Odposlouchávací štěnice zaznamenaly jeho povzdech a pak se ponořily do ticha, rušeného pouze hlasy z vedlejších pokojů a šumem doléhajícím z šenku. Toho, kdo sem štěnice nasadil, však již tyto vzdálené zvuky nezajímaly…

Dole Pard zaplatil hostinskému zbytek nájmu, odevzdal mu klíč a odměřeně poděkoval za pohostinnost. Majitel neméně odměřeně vyjádřil naději, že se i při případné další návštěvě Centra ubytuje v jeho podniku. Pokud ovšem, jak dodal, mezitím nezmění svůj způsob života na neklidnější a méně odpovídající formulím vlády Velkého Kyjeva. Pard místo odpovědi jen cosi neurčitě zabručel.

Navzdory technikovu očekávání nestálo před hostincem ani jedno auto. Halasící skupina lovců ihned odbočila doleva a zamířila k cirkusu.

Koneckonců k Hlavnímu nádraží to odtud bylo, co by kamenem dohodil. Volvo správně předpokládal, že tam jeho živí stačí pohodlně dojít během nějakých patnácti minut. Lovci rozhodně nebyli zhýčkaní a už vůbec se nedali označit za lenochy.

Šli tedy stejnou cestou jako Pard, když před dvěma týdny přijel do Centra Velkého Kyjeva, pouze opačným směrem.

Cirkus. Náměstí vítězství. Obrovská masa obchodního domu a jako svíce štíhlá budova hotelu Labuť. Ulička ke krytému nadchodu. Samotný nadchod. A nakonec náměstí přiléhající k vlakovému nádraží.

Teď navečer zde bylo mnohem více živých než v ospalých ranních hodinách. Nastal totiž čas odjezdu většiny důležitých vlaků mířících do Moskvy, do Evropy, na Velký Ural… A také na jih, kam se dnes chystala vypravit Volvova skupina. Hlouček lovců se prodíral houstnoucím davem ke vchodu na nádraží. Někteří si již stačili koupit pivo, další si prohlíželi rozmanité zboží vystavené na stáncích a jiní zase odháněli dotěrné prodejce cigaret a podomácku vyrobené vodky.

Cesta. Pard již slyšel její tiché volání. Vždycky, když měl odkudkoli kamkoli vyrazit, vzdouvala se mu v duši vlna neurčité radosti a zpola zapomenutého dětského nadšení. Mladý technik miloval cestování; proto celý svůj krátký lidský život strávil ježděním po Velkém Kyjevě a sousedních městech.

A nikde se necítil lépe než na cestách.

„Hej, Parde!“ Honza zatahal přítele za rukáv. „Co si s sebou vzít nějaké to pivko? Cesta bude dlouhá…“

„Na cestu je třeba brát vodku, ne pivo,“ poradil jim znaleckým hlasem Buskermolen. „Jinak většinu času strávíš běháním na hajzlík. Vidíte? Tamhlety bábušky vám prodají vodky, co hrdlo ráčí.“

„Jasně, nebudeme přece riskovat, že se tou jejich břečkou otrávíme!“ Honza si odfrkl. „Radši koupím vodku v bufetu. Nebo přímo ve vlaku.“

„Copak? Máš peněz na rozdávání?“ vycenil trpaslík zuby. „Nu což, tak to si klidně nakupuj v bufetu. Ostatně Volvo se už určitě o všechno postaral. Vždycky s sebou všeho bere dostatek − žvance i chlastu.“

„A taky nábojů,“ dodal Roelofsen, který se zničehonic objevil vedle nich. „Mohu vás ujistit, pánové, že Volvo už moc dobře ví, jaké máte zbraně a jaká do nich pasuje munice. Vlastně se mě čas od času zmocňuje dojem, že Volvo ví všechno na světě. Jenom nechápu, odkud se ty jeho znalosti berou.“

„Říkáš, že má dost zásob pro všechny?“ Pard pochybovačně zavrtěl hlavou. „Ale kolik toho taková horda sežere a vypije?“

„Dost,“ ušklíbl se Buskermolen. „Ale co je to pro Volva? Prostě si brnkl na sklad a poručil, aby do našich vagonů zavčas naložili všechno potřebné. A pak to sem dovezl − ochočených kamionů a náklaďáků má koneckonců habaděj. Teda ne, že by to sem vezl on osobně. Na každou práci má své vykonavatele. On je šéf, on jenom rozkazuje. Buď v klidu, Parde, já už s Volvem lovím skoro stovku let. A nedokážu si vzpomenout, že bych si na něj někdy musel stěžovat.“

Soudě podle bezstarostného chování zbytku skupiny mluvil trpaslík pravdu. Lovci si prolévali hrdla pivem a vypadalo to, že se někteří z nich určitě brzy dají do zpěvu.

„Mluvil jsi o vagonech?“ zeptal se zamyšleně Honza. „To se nevejdeme do jednoho?“

„Tak počítej se mnou, ušounku,“ řekl rozvážně Roelofsen. „V každém spacím vagonu je devět kupé pro dvě osoby. To znamená osmnáct živých na vagon. A nás jenom z hostince vyrazil dobrý tucet. Ne, ne, Volvo si vždycky zamlouvá dva vagony. Což je dobře, protože kdo cestuje pohodlně, tomu se i práce daří lépe.“

Na oslovení „ušounku“ už byl Honza dávno zvyklý, a tak se ani trochu neurazil. Goblinů se mezi živými vyskytovalo o hodně méně než řekněme orků, trpaslíků nebo wirgů. Dokonce méně než čistokrevných elfů. A samozřejmě mnohem méně než lidí. Pard kdysi při brouzdání sítí narazil na výsledky posledního sčítání obyvatelstva − a aniž věděl proč, zapamatoval si je do posledního číslíčka. Z každé stovky živých bylo ve Velkém Kyjevě dvacet šest lidí, dvanáct rozličných míšenců, deset orků a osm wirgů a trpaslíků. Holfingů a půlčíků by mělo být něco mezi sedmi a osmi (Pardovi desetinná čísla ve statistice připadala směšná, obzvláště když si představil sedm a půl půlčíka), černých orků sedm, elfů pět a goblin jen jeden jediný. A navíc to vypadalo, že snad všichni goblini z Velkého Kyjeva pracují jako nádražní nosiči nebo si vydělávají u stánkařů překládáním zboží.

Zbylých osm živých tvořili příslušníci různých vzácných ras − boješi, suroghové, psohlavci či lamisové. Ti se ovšem ve Velkém Kyjevě, koneckonců i kdekoli jinde na světě, vyskytovali pouze minimálně.

Honza mezi svými soukmenovci nejspíš představoval jakousi šťastnou výjimku. Nestal se nosičem ani překladačem. Stal se technikem, což po pravdě řečeno nebylo častým jevem ani u zvídavých lidí. K technice a vědě tradičně tíhli prakticky všichni elfové a rovněž mnozí wirgové a lidé. Mezi trpaslíky a orky byli technici vzácností, nikoli však něčím nevídaným. Ale mezi gobliny… Pard věděl pouze o jednom goblinním technikovi − a tím byl právě Honza. O dalších dokonce ani neslyšel. Na druhou stranu Pard se ve skutečnosti znal jen s jediným goblinem. A zvláštní shodou okolností byl právě tento jediný technikem, přičemž technikem velmi zdatným a schopným. Pard se od něho ještě jako usmrkaný klučina mnohému naučil. Jejich nerozlučné přátelství vznikalo zvolna a nenápadně a skutečnost, že Honza byl šestkrát starší a tisíckrát zkušenější, vůbec nebyla na překážku.

Pard se ponořil do vzpomínek a ani si nevšiml, jak spolu s ostatními členy týmu vyšel na nástupiště. Dlouhá masa ochočeného vlaku očekávala pasažéry. Všechny dvoukřídlové dveře břichatých válcovitých vagonů již byly otevřené.

„No…“ řekl Buskermolen a zastavil se. „Naše jsou osmička a devítka.“

A v tu samou chvíli se v zádveří jednoho z vagonů objevil Volvo a vykoukl na peron.

„Aha,“ řekl spokojeně. „Tak už jste tady. Všichni, doufám?“

„Všichni, šéfe,“ odvětil Buskermolen bodře. „Jako jeden živý. A v nejlepší formě!“

„Dobře.“ Volvo si ještě jednou prohlédl malebnou skupinu lovců a pak se podíval do poznámkového bloku. „Parde, Honzo, vy pojďte sem − máte sedmé kupé. Busi, Roeli − vy jste ve třetím. Michaji, Sagrado − do osmého. Ty, Zeppeline, běž do šestého, k Vasjovi-Sexíkovi. Trýňo, ty do druhého, Žroutek by tam už měl být… Vy ostatní jděte do vedlejšího vagonu a ubytujte se podle libosti. První čtyři kupé jsou vám plně k dispozici.“

Lovce nebylo třeba dvakrát pobízet. Začali se ve vlaku rychle zabydlovat. Strkali svá zavazadla na poličky a rozkládali naškrobená prostěradla na pruhované cestovní matrace.

Volvo nechal nejvzdálenější kupé osmého vagonu naplnit vybavením a zásobami. Na jihu, za Nikolajevem, město končilo a špatně připravená skupina by tam měla jen mizivou šanci na přežití.

U trpaslíků ve třetím kupé se už nalévala první runda panáků. Kuchař Žroutek přispěchal s kousky rozmražené uzeniny a kyselými okurčičkami, aby bylo čím zajíst vodku. Ork Vasja donesl domácí oděskou slaninu a byl i se svou vzácnou pochoutkou přivítán nadšeným „Chummm!“ Honza mrkl na Parda a vytáhl z rukávu bundy flaštičku Elfské výjimečné; ke všemu se jednalo o tak výtečný ročník, že se dokonce i Ilandovi a Vachmistrovi protáhly obličeje. A tak se stalo, že ještě než vlak opustil nádraží, nacpalo se do třetího kupé tolik živých, že v něm nebylo k hnutí. Ač se zdálo, že všichni jedou nalehko, nahromaděné dobroty se ani nedokázaly vejít na stolek. Když se vlak dal do pohybu, přiťukli si lovci na zdárný začátek cesty. Brzy se objevili také řidiči ze sousedního vagonu, a tak se část společnosti musela přesunout k půlčíkům do kupé číslo dvě. Odevšad se ozýval neuvěřitelný kravál; bylo znát, že tým Technika Velkého Kyjeva jezdí vlakem rád a že si − když už se naskytla taková příležitost − míní cestu pořádně užít. Ve trojce se na chvíli zastavil i Volvo. Zavdal si Elfské výjimečné, sežvýkal narůžovělý plátek oděské slaniny, spokojeně zamručel a hned se zatvářil veseleji. Vyslechl si historku Vasji-Sexíka o jedné obzvláště vydařené pitce a spolu s ostatními se od srdce zasmál. Pak všem nakázal, aby „to nepřeháněli a byli ráno na nohou a při vědomí“, a vzdálil se do svého kupé. Působil přitom dojmem, že ho randál ve vagonu ani v nejmenším neznepokojuje.

Také Pard se oddal potřeštěné cestovní náladě. Pil spolu s ostatními, ale stále zůstával střízlivý. Ne tak docela, samozřejmě, avšak pořád se držel v dostatečné vzdálenosti od kalné opilecké clony a jeho vědomí zůstávalo čisté a jasné. S potěšením si přiťukával se sousedy, házel do sebe panáky, chroupal okurčičky a poslouchal další a další příběhy, které měl stejně jako většina Kyjevanů ve velké oblibě. Během dlouhého života lze zažít spoustu zvláštních a neuvěřitelných příhod. A členové Volvova týmu, dokonce i lidé, už zakusili bezpočet všelijakých dobrodružství. Také Pard, aby nezůstal pozadu, dal k dobru dvě historky. Vylíčil fígle, které používal při pašování zboží na jih Velkého Uralu pro obelstění sveřepých kordonů Velké Moskvy, a pak přidal vyprávění o strastiplné plavbě, kterou podnikl na jachtě svých nikolajevských přátel Kutníka a Kápa, aby dopravili do Bukurešti náklad kyjevské pálenky. Všichni pozorně naslouchali a zaujatě pokyvovali hlavami.

Vlak uháněl na jih, přičemž se z neznámého důvodu neustále držel nad oněmi dvěma zrezivělými kovovými pruhy. Pard je samozřejmě neviděl, ale s jistotou věděl, že všechny vlaky Velkého Kyjeva spojuje s těmito pruhy jednou provždy neviditelná nit. Vyšel na chodbičku, zastavil se u okna a položil ruce na podlouhlé umělohmotné opěrátko. Široké tmavozelené listy rostliny v květináči vedle okna se slabě chvěly v rytmu jízdy, do taktu udávaného pohupováním vagonu. Ze sousedních kupé se stále ozývaly veselé a rozjařené hlasy a Pard raději poodešel kousek stranou.

Za oknem se míhaly domy nasvícené zapadajícím sluncem. Velkému Kyjevu se nadarmo neříkalo Velký, neboť se od břehů Pripjati táhl skoro až k Černému moři. Městské čtvrti se za oknem střídaly jedna za druhou − Fastov, Belaja Cerkov’, Rakitnoje, Mironovka… Ale všechno to byl pořád Kyjev. Podbřišek Centra.

Kousek před Ševčenkem se začalo stmívat. Pard za tu dobu ještě několikrát opustil veselou společnost v kupé, vyšel na chodbičku a pár minut zasmušile hleděl z okna.

A právě tehdy ho ze zádumčivého osamocení vytrhla Volvova sekretářka. Vyšla z posledního kupé, toho, které bylo přeplněno cestovním vybavením.

Proč s sebou Volvo tahá tu holku, pomyslel si Pard.

Samozřejmě, klidně mohlo jít o jeho milenku, ale… Ale to by Volvo nesměl být wirg. Protože wirgští muži jednoznačně dávali přednost ženám své rasy. O této skutečnosti se mohl Pard už nejednou přesvědčit.

Měla na sobě přiléhavé hnědé džíny, zasunuté do elfských kozaček, a měkkou koženou bundu, jež se zdála být dostatečně volná, aby se pod ni dala schovat pistole. Na pistoli Pard vlastně pomyslel jen mimoděk − tak okouzlující stvoření by přece pod bundou nemohlo ukrývat zbraň. I když čert ví… Co když si na sekretářku jen hraje, ale ve skutečnosti je to tělesná strážkyně? Pard se během života setkal i s onačejšími triky. Vzácně, pravda, ale setkal.

Pomalým krokem míjela Parda, usmála se na něho a zmizela ve Volvově kupé. Vládla v něm tma, světla byla zhasnuta. Všechna. Jak oslnivá hlavní zářivka, tak namodralé očko noční lampičky.

Technik si najednou vzpomněl, jak mu Volvo od sekretářky vyřizoval osobní pozdrav. Tomu tedy říkám pocta, napadlo Parda. Jenom nechápu, za co se mi takového vyznamenání dostalo. A vše, co člověk nechápe, je důvodem ke znepokojení. I když… Může snad taková kočička člověka znepokojovat? To spíš vzrušovat…

Pard ještě nějakou dobu zamyšleně civěl na šedé plastové dveře, označené v úrovni očí vyumělkovanou pětkou. Vlak se rovnoměrně pohupoval ze strany na stranu jako obr kráčející po cestě.

Mladý technik si s hlubokým povzdechem rozčechral vlasy a vyrazil za hlukem. V kupé číslo tři se očividně nalévala už život ví kolikátá runda.

Volvovi lovci − navzdory tomu, kolik toho již vypili − se stále zatraceně dobře ovládali. Jen oči se jim leskly a jazyky se pomaličku začínaly zamotávat. Buskermolen zpod zrzavého plnovousu už několikrát naznačoval, že by možná nebylo na škodu zábavu ukončit, neboť jinak bude nutné některé ze shromážděných ráno sbírat po kusech. Avšak jakmile se před zmíněným plnovousem objevil další panák vodky, trpaslík ho neprodleně převrhl kamsi do hloubi zrzavého porostu, odkud se hned poté ozývalo spokojené hučení. Pard však s určitostí poznal, že si lovci už pouze vychutnávají poslední minuty a že se brzy rozejdou do svých kupé. Ať už byl Volvo jakýkoli, jeho živí se mohli pochlubit železnou disciplínou. Právě proto magistr ochočování dovolil svému týmu, aby se cestou trochu poveselil. Pard si byl jist, že kdyby se někdo nedokázal ovládnout, dostal by záhy bez milosti padáka. To zaručovalo, že v týmu zůstanou jen ti, kteří se ovládnout dokáží.

A Pard se nemýlil. Ani ne za čtvrt hodiny odešli řidiči, obývající sousední vagon, a během další půlhodiny se uklidnili dokonce i holfingové, kteří navzdory svému malému vzrůstu neměli v pití konkurenci. Pard a Honza, oba v povznesené náladě, se zamkli v kupé, přikryli se chlupatými kostičkovanými dekami, ještě několik minut tlachali o tom či o onom (převážně o samých hloupostech, neboť se už dávno dohodli, že se v opilosti nebudou bavit o důležitých věcech) a nepozorovaně usnuli.

Než se Parda zmocnil spánek, pomyslel si, že mu právě teď nic nechybí k naprostému štěstí. Od srdce nenáviděl klidný usedlý život. Stále nová dobrodružství, často velmi riskantní, potřeboval stejně jako vzduch, který dýchal. A také potřeboval cestu. Tu nekonečnou stezku, jež vedla do neznáma, stejně opojnou jako Elfská výjimečná.

Pard věděl, že na světě nebude ani zdaleka tak dlouho jako živí z jiných ras. A proto si hodlal ve svém životě pospíšit. Snažil se vtěsnat do každičké sekundy a minuty tolik událostí, kolik se jich tam jen vešlo, a neustále se pokoušel přidávat další a další. Jinak to neuměl. Jinak by nebyl člověkem.

9

YERUPAJA − ŠACHDAR

Vagonem otřásl příšerný náraz a Pard se na široké palandě prudce posadil. V kupé panovala tma jako v hrobě a za oknem zrovna tak − nikde žádné světlo, nikde ani jeho náznak. Skřípot a zvuk vzdáleného výbuchu byly následovány několika vteřinami napjatého ticha, které přerušila kakofonie hlasů. I ta však dostala prostor jen na chvíli, neboť vagon vzápětí zasáhla druhá rána, která Parda vymrštila z palandy na podlahu. Vedle něho s vyjeknutím přistál Honza, zamotaný do deky.

Vagon se vzepjal jako splašený kůň. Noc naplnilo úpění kovu, řinkot tříštěných skel, praskání plastů a bolestné výkřiky. Pardův svět se scvrkl do rozměrů kupé, třebaže do něho naprostá většina zvuků doléhala zvenčí.

„Šachnuš todd!“ zaláteřil Honza ve své mateřštině a v tutéž chvíli jakási obludná síla vrhla vagon na stranu. Pardovi dopadla na hlavu goblinova deka i jeho vlastní kabela. Vagon sebou ještě několikrát škubl, ale pak se uklidnil a strnul. V tichu, jež nastalo, byl zřetelně slyšet hukot nedalekých plamenů.

„Durch’s Fenster! Durch’s Fenster, Roel! So schlage doch es zum Teufel ein!“

Pard poznal Buskermolenův hromový bas.

Honzovi se podařilo obléci během několika vteřin. Dokonce potmě nahmatal Pardovu tašku.

„Havárka, Parde! Na vlak někdo zaútočil!“

Mladý technik samozřejmě vůbec nepotřeboval, aby mu to někdo říkal. Ale kdo mohl mít tolik drzosti, aby zaútočil na vlak? Na takového obra? Jaký šílený divoký stroj? Nebo snad za přepadením stáli živí?

Pard sáhl po svém oblečení, které stále viselo na háčcích u dveří − jen už ne rovně, nýbrž šikmo, směrem ke stěně sousedního kupé. Rychle si natáhl džíny, košili a bundu. Tamtéž, tedy na stěně, jež se změnila v podlahu, nahmatal také boty, povalující se vedle nenačaté láhve s limonádou, která spadla z převráceného stolku. Pard to všechno udělal ve spěchu, ale bez zbytečné paniky. Nijak zvlášť se nebál, neboť se už nejednou ocitl i v horších situacích, avšak moc dobře si uvědomoval, že život jeho a Honzův teď závisí jedině na tom, jak rychle se jim povede dostat z umírajícího vlaku.

Honza, svíraje v levačce věrnou kšiltovku, otevřel dveře, které se otočily hlavou vzhůru, a vykoukl na chodbičku. Lovci disciplinovaně opouštěli svá kupé; kdosi pomohl ven Volvovi a jeho vylekané sekretářce. Okno naproti kupé trpaslíků bylo vyražené − všude kolem se válely úlomky skla, ale v okenním rámu nezůstal ani jediný.

„Šéfe? Jste naživu?“ ozval se zvenku čísi hlas.

Nejspíš patřil Baníkovi. Nebo možná Lazukovi.

„Řekni mu, ať tak neřve.“ Volvo svraštil čelo a Roelofsen cosi zle sykl na řidiče, kterým se podařilo opustit sousední vagon. Ti ihned ztichli.

V osmém vagonu nikdo nepanikařil ani zbytečně nekňoural − byli zde jen samí zkušení živí. Neuplynuly ani dvě minuty, když všichni jeden po druhém prolezli rozbitým oknem a odběhli na půl sta kroků od vlaku.

Nad přední částí soupravy tancovaly žhavé oranžové plameny. Dokonce odtud ani nezněly žádné výkřiky. Zato v ostatních vagonech se ječelo ostošest. Ačkoli byl vlak plný jen z poloviny, živých v něm na jih i tak cestovalo poměrně dost.

Elfští tělesní strážcové stáli kolem Volva s připravenými samopaly. Buskermolen a Roelofsen dávali jako všichni trpaslíci přednost brokovnicím s pumpami a upilovanými pažbami. Ostatní byli vyzbrojeni všelijak. Někdo třímal pistoli, jiný zase automatickou pušku a půlčík-kuchař dokonce pevně svíral rukojeť dlouhého bojového nože se zubatou čepelí.

„Co teď, šéfe?“ zeptal se chraplavě Buskermolen a oddaně se podíval na wirga. „Vždyť nám tam shoří všechno vybavení!“

O zlomek vteřiny později začal jejich bývalý vagon někdo ostřelovat. Z opačné strany, zpoza převrženého vlaku. Dlouhými zalykavými dávkami, jejichž původcem nemohlo být podle Parda nic menšího než velkorážní pěchotní kulomet. Vagon zarachotil jako prázdná plechovka a všichni lovci se jako jeden vrhli k zemi.

„No teda!“ zasípal Honza a opatrně zvedl hlavu. „Neprovedli jsme někomu poslední dobou něco moc ošklivého, Parde?“

„Netuším,“ procedil mladý technik. Něco mu nepříjemně zaskřípalo mezi zuby − buď písek, nebo zrníčka černozemě.

Vlak byl přepaden v úzké městské úžlabině, sevřené z obou stran betonovými zdmi. Nejbližší domy byly vzdáleny několik stovek metrů. Nikde kolem neviděli žádné skladiště ani žádnou zanedbanou továrničku, jaké se běžně tísní kolem vlakových tratí. Nacházeli se na dlouhém, ale relativně úzkém prostranství − pod nohama zemi, nad hlavami hvězdnou oblohu a napravo i nalevo vysoké a příkré betonové stěny. Lepší místo pro útok ze zálohy snad ani nemohlo existovat.

„Svině,“ zavrčel kdosi ze tmy. „Ani vlaku jim není líto…“

Záhy střelba utichla a všichni lovci se okamžitě rozeběhli co nejdál od vagonů, přičemž se krčili a kličkovali ze strany na stranu. Brzy se jim podařilo zdvojnásobit vzdálenost, která je dělila od vlaku.

Útočníkům muselo dojít, že před chvílí ostřelovali jen prázdný vagon, neboť zpoza jeho bývalého boku − toho času už střechy − vykouklo několik hlav. Pard je viděl špatně, spíš skoro vůbec, ale Honzovi stačilo jen jedinkrát letmo se ohlédnout.

„To jsou wirgové, kamaráde,“ pošeptal mu.

„Životudíky, že ne elfové,“ zabručel technik v odpověď.

Znovu zazněly výstřely. Neznámí wirgové ostřelovali unikající lovce, ale ti znenadání zalehli a odpověděli vlastní salvou. U vagonu kdosi přidušeně vykřikl. Všichni členové Volvova týmu byli zatím v pořádku.

„Konec,“ řekl Buskermolen posmutněle. „A máme po zásobách.“

„Ty jsi mi ale hospodář!“ zasyčel kdosi. Nejspíš půlčík Trýňa. „Nám jde o život, a ty lituješ nějaké krámy!“

„Držte huby,“ zavelel Volvo chladně a hrubě. Pak se pozorně zahleděl do tmy kolem sebe. Přesněji řečeno − tma to byla pouze pro Parda. Volvovy wirgské oči viděly všechno, co se tam odehrávalo, stejně dobře jako ve dne.

„Rozdělíme se na dvě skupiny!“ štěkl šéf lovců aut. „Jedna ustupuje, druhá ji kryje. Krýt budou Bus, Roel, Zeppelin, Michaj, Sagrada, Trýňa, Baník, Lazuka a Eso. Ostatní se odplíží pryč… Teď!“

Pard a Honza se jali poslušně sunout k betonové zdi. Wirgové u vagonu po nich začali střílet, ale zbytek týmu je rychle umlčel odvetnou palbou.

„Mino, Bělásku! Průlom!“ přikázal Volvo, když se přiblížili k mohutné betonové překážce blokující ústupovou cestu.

Holfingští ženisté rychle poodešli kousek stranou a chvíli potmě něco kutili. Pak škrtli zápalkou a sborově zakřičeli: „Pozor!“

Pard zabořil obličej do země. Zaburácela exploze a do zad ležících lovců zabušila sprška špičatých úlomků. Nikdo však nevydal ani hlásku. Jen Honza, jemuž poletující drť potrhala bundu, tlumeně zasyčel − buď bolestí, nebo zlostí.

Nyní se dala na ústup i krycí skupina, zatímco zbytek obsadil průlom ve stěně a tu a tam ostřeloval nepřátele u vagonu. Také Pard několikrát vypálil. Pistole v jeho rukou ožila. Vypadala, že by si s radostí ještě trochu zastřílela, avšak technik nemínil zbytečně plýtvat municí, a tak se zbraň záhy opět ponořila do obvyklé dřímoty.

Ve tmě, která skrývala neznámé wirgy, se něco pohybovalo − ale až podezřele liknavě. Přední část vlaku stále vesele plápolala a vyplivovala houfy žlutých jisker, které se nápadně podobaly svátečnímu ohňostroji. Buskermolen nedůvěřivě zíral na mrtvé vagony.

„Určitě mají něco za lubem, šéfe,“ řekl tlumeně.

„Taky mám ten pocit,“ odvětil Volvo nepříliš přívětivě. „Hm… To nám ta cesta ale pěkně začíná.“

Pard se podíval na hodinky. Půl druhé v noci. To znamenalo, že souprava stačila projet Ševčenkem a minout Čerkassy.

Navzdory tomuto nepříliš zdařilému začátku štěstí lovce přece jen tak docela neopustilo. Nikdo nebyl zabit a dokonce ani neutrpěl zranění. Pouze Tip-Topyče ještě v kupé trochu pořezalo tříštící se sklo.

Když procházeli stále doutnajícím a dýmajícím průlomem ve zdi, udeřily na ně ze dvou stran pruhy žlutého světla − někdo sem podél vlaku přijel s auty a zapnul reflektory. Kolem konečně zavládlo světlo, ale Parda to pramálo potěšilo a ostatní zrovna tak. Znovu se začalo střílet, avšak většina lovců se již stačila dostat za zeď do bezpečí. Jeden z reflektorů se po přesném Buskermolenově výstřelu rozletěl na kusy a zmrzačený automobil táhle a plačtivě zakvílel na celé okolí.

Za stěnou trpaslíci vyskočili na nohy a začali rychle pobíhat sem a tam. Pard vůbec nechápal, proč to dělají. Ženisté se ještě chvilku zdrželi u průlomu a pak se s těmi nejnevinnějšími výrazy připojili k ostatním. Pardovi před očima tančily tisíce barevných skvrn. Proklínal svůj chabý lidský zrak, který by v tu chvíli ochotně vyměnil například za elfský. Pro ten snad ani žádná tma neexistuje…

„Mám to!“ řekl tiše Roelofsen a zamával rukama. Volvo energickým gestem vyzval ostatní, aby se shromáždili kolem trpaslíka.

Parda musel popostrčit Honza.

„Pojď, pojď, kamaráde,“ pobízel ho goblin. „Pohni zadkem, nebo bude hůř. Tobě i zadku.“

Ukázalo se, že trpaslík uprostřed prázdného vyasfaltovaného prostranství objevil kulatý poklop vedoucí do stoky. Rychle ho podebral krátkou silnou železnou tyčí s hákem na konci, zapáčil a bez viditelné námahy ho odsunul stranou. Dole zurčela voda a ze šachty stoupal nevábný puch, ale v tu chvíli neměli na vybranou. Kdosi jako první slezl dolů, cvakl spínačem malé baterky a na vlhké stěně šachty vykvetla žlutá skvrna. Pard si ihned vzpomněl, že i on má v kabele baterku. Zaradoval se a hned pro ni sáhl.

Lovci rychle a s úžasným klidem jeden po druhém slézali po schůdkách do stoky. Skoro to vypadalo, jako by to celé bylo jen nějaké cvičení. Úzká chodbička s nízkým stropem, ve které se ocitli, směřovala kamsi ke vzdáleným domům. Pod nohama jim tiše bublal špinavý potůček. Pard pohyboval baterkou sem tam, avšak zdi byly všude stále stejně oslizlé a zaneřáděné jako předtím v šachtě.

Buskermolen, který slézal jako poslední, vrátil poklop na místo. Ani ne za půl minuty se zem pod nohama lovců zachvěla a všech se zmocnil pocit, jako by jim uši ucpal pružný chuchvalec vaty.

„Hahá!“ ozval se škodolibě Bělásek. „Mám takový pocit, že se průlom právě maličko zvětšil!“

Jeho soukmenovec se jen tiše zasmál.

„Pohněte sebou!“ okřikl je z čela průvodu Volvo. „Oni si z nás, jen tak mimochodem, netropí žádné šprýmy. Jinak by se neodvážili napadnout vlak…“

Parda neopouštěl pocit, že se to všechno vůbec neodehrává ve skutečnosti. Zdálo se mu, že se na těchto událostech nijak nepodílí, že je jen sleduje na obrazovce televajzoru, zatímco sám pohodlně sedí doma na gauči. Jako kdyby se díval na svůj oblíbený akční film, jehož všechny peripetie zná dopředu…

To se mu stávalo pokaždé, když ho život zavál do nějaké nebezpečné situace. Zatím vždycky dokázal z každé vyváznout a doufal, že se mu to poštěstí i tentokrát. Tím spíš, že se mohl spolehnout na silnou a zkušenou podporu.

Podporu týmu.

Pard už dlouho snil o tom, že se stane členem týmu, ale až doteď se mu to nedařilo, ačkoli již měl kolem sebe trojici věrných živých. Ale tři plus Pard, to ještě není žádný tým…

V nízkém a stísněném tunelu se pohodlně cítili snad jen půlčíci a holfingové. Lidé, elfové, orci a dokonce i Buskermolen a Roelofsen se cestou museli krčit. Nejurostlejší Volvo a Zeppelin byli nuceni postupovat ohnuti v pase, což jim ovšem alespoň na první pohled nijak neubíralo na hbitosti. Poskakující světla několika baterek zaháněla podzemní tmu, ale odkrývala jen stále stejné nechutné stěny a špinavý čúrek vody pod nohama.

Za nimi panovalo ticho a klid. Buďto pronásledovatelé ve spěchu nepochopili, kam se živí z vagonů poděli, nebo už žádní pronásledovatelé neexistovali; poté, co pro ně Mina a Bělásek nechali v průlomu výbušné překvapení. Ať už tomu bylo jakkoli, Volvův tým získal trochu času. Přinejmenším patnáct minut.

Zpět na povrch vylezli u zdi opuštěné polorozpadlé barabizny. Vedle ní se rozkládala nezastavěná plocha, zavalená nejrůznějšími odpadky. Z jejího středu osamoceně vyčníval pokřivený sloup, jehož vrcholek věnčila neméně osamocená pouliční lampa, a pomrkávala skomírajícím, mrtvolně namodralým světlem.

Kdesi poblíž vrčela neúnavná dálnice. Volvo bez váhání zamířil k ní.

Minuli prázdný dům, vyšli ze slepé uličky a ocitli se v další uličce − o něco málo solidnější. V některých oknech se navzdory pokročilé noční hodině stále svítilo.

„Šéfe?“ ozval se přerývaným šeptem půlčík Trýňa. „Co zapadnout do některého z těchhle baráků a počkat, než se to přežene?“

A kývl směrem ke krytému vchodu do nejbližšího domu.

„Jsme pořád moc blízko vlaku,“ namítl Volvo. „Musíme zmizet někam dál. Mnohem dál.“

Solidnější ulička je zavedla na širokou třídu, která se zřejmě o kus dál napojovala na hlavní magistrálu. Nalevo od křižovatky spatřili schodiště vedoucí do podchodu, vedle něhož na černě a žlutě natřeném sloupku světélkovalo velké písmeno M.

„Do metra!“ Volvo se zorientoval téměř okamžitě.

Jaképak metro touhle dobou? Pard se nechápavě podíval na hodinky. Fosforeskující ručičky ukazovaly čtvrt na tři.

Volvo ovšem zjevně s něčím počítal, protože po spatření písmena M znatelně ožil. Pravda, Pard se ve zvycích souprav metra příliš nevyznal, neboť jejich tunelům se nikdy nepodařilo dosáhnout Nikolajeva. Nejspíš proto, že se v jeho rodném městě snad ani nedalo rýpnout do země, aby z ní nevytryskla voda. Podmínky pro existenci metra tam tedy byly naprosto nevyhovující.

Průsvitné dveře s černým šablonovým nápisem VSTUP DO METRA byly samozřejmě zamčené, ale stačilo, aby se ork Vasja chvíli pošťoural nehtem v zámku, a s tichým zaskřípěním se otevřely. Ocitli se v podlouhlé vstupní hale před okénky zavřených pokladen. Vasja ledabyle zavřel dveře a spolu s ostatními zamířil k turniketům.

Nikdo je nehlídal − kdo by to taky uprostřed noci dělal? Volvo vlastnoručně odsunul ažurový sloupek od kabinky u turniketů a vykročil ke zcepenělým pohyblivým schodům.

„Sloupek pak vraťte na místo,“ prohodil, aniž se otočil.

Uposlechli.

Na nástupišti bylo prázdno. Fungovaly pouze dvě lampy z deseti. Mramorová podlaha, dokonale vycíděná uklízecím strojem, se matně leskla.

Lovci se uvelebili na lavičkách na vzdáleném konci nástupiště. Z tunelů táhl průvan a ozývalo se vzdálené dunění. Náhle průvan z jednoho z nich zesílil a do stanice vklouzla pružná vzdušná zátka, která čechrala vlasy a pohrávala si se šosy rozepnutých bund.

Souprava. Ke stanici se vskutku blížila souprava metra. Pard neměl ani potuchy o tom, že jezdí i v noci, když jsou všechny vchody a východy podzemky zavřené.

Vlak se musel při spatření cestujících rovněž podivit. Předtím zřejmě neměl v úmyslu zastavovat a jen mírně zpomalil před vjezdem do stanice. Nyní však změnil názor a zabrzdil, aby do něho noční pasažéři mohli nastoupit.

Vešli do úplně prázdného vagonu, podobajícímu se dobře osvětlenému akváriu. V sousedním seděla dvojice trpaslíků v uniformních halenách Metropolitěnu. Vyjeveně civěli na noční cestující, z nichž polovina zkušeně třímala samopaly a pušky.

„Promluvím s nimi,“ řekl Buskermolen. Schoval brokovnici pod bundu a zamířil ke dveřím spojujícím vagony.

Pard přihlížel, jak jimi prochází, jak se zastavuje před trpaslíky a o něčem s nimi několik minut živě rozpráví. Trpaslíci mu nejdříve pouze naslouchali, potom začali přikyvovat a pokukovat po sobě a nakonec se sami rozhovořili, přičemž živě gestikulovali a skákali jeden druhému do řeči. Vypadalo to, že se snaží Buskermolenovi něco vysvětlit. Nyní se zase jal přikyvovat trpaslík-lovec; jeho zrzavý plnovous se co chvíli otíral o koženou kazajku a leštil kovové plíšky na hrudi a na límci.

„V pořádku,“ oznámil Buskermolen po návratu. „Tahle souprava pojede ještě přes tři stanice. Pro nás bude nejlepší vystoupit na té druhé.“

„Docela rychle jsi s nimi našel společnou řeč,“ poznamenal Honza. Snažil se, aby to vyznělo neutrálně.

Buskermolen pokrčil širokými rameny. „Zjistili jsme, že máme nějaké společné známé…“

To je k vzteku, pomyslel si Pard rozmrzele. Proč si my lidé také nepomáháme jako živí z jiných ras? Jako trpaslíci? Jako wirgové?

Trpaslíci dokázali podle společných známých bezchybně určit profesi a reputaci soukmenovce, se kterým hovořili. Pro člověka to bylo nepochopitelné, ale tento svérázný trpaslický dálnopis nikdy nelhal a nikdy se nemýlil.

Když vystupovali, vyprovodili trpaslíci jejich malebnou a tak trochu záhadnou skupinu lhostejnými pohledy. „Pojedou až na konečnou,“ poznamenal Buskermolen.

Prošli vstupní halou, jež byla stejně pustá jako ta předchozí, s Vasjovou pomocí znovu překonali zamčené dveře a ocitli se na jiné třídě.

„Ha!“ řekl najednou kuchař Žroutek a ještě jednou se rozhlédl. „Tady jsem už byl! Dávno, pravda. Přinejmenším před čtyřiceti lety…“

„Kam se dostaneme, když tamhle zabočíme a pak půjdeme rovně?“ zeptal se pomalu Buskermolen.

„Někam do dvorů,“ odpověděl Žroutek bez přemýšlení. „Lepí se tam na sebe spousta dvacetipatrových baráků − asi jako houby ve skleníku. Někde by tam měl být nějaký obchod, knihkupectví, myslím. Jmenuje se NICK PERUMOV.“

„Správně,“ opáčil trpaslík spokojeně. „Taky jsem tam byl a vzpomínám si i na to knihkupectví. Tak co? Jdeme?“

Co přesně udělalo Busovi radost − zda skutečnost, že trpaslíci z metra mluvili pravdu, nebo to, že půlčík toto místo skutečně kdysi navštívil − zůstalo neobjasněno. A nikdo se o objasnění ostatně ani nesnažil.

Vybrali si jeden z dvacetipatrových domů, který se ničím nelišil od ostatních kolem. Vyjeli výtahy do čtvrtého poschodí, vybrali si jeden velký prázdný byt a vešli dovnitř. Bylo odemčeno, takže Vasjovy pomoci tentokrát nebylo potřeba.

„Udělejte si pohodlí,“ rozkázal Volvo s lehkou ironií v hlase. „Parde, Honzo, Busi, za deset minut přijďte za mnou na poradu. Tady do toho pokoje.“ Wirg jim ukázal, který má na mysli, a sám do něj vstoupil. Následovala ho sekretářka, na níž sice bylo znát, že ji události posledních hodin trochu vylekaly, ale celou dobu se držela navýsost statečně.

Pard si povzdechl.

„Kde je tady záchod?“ zeptal se zamračeně.

„Tamhle,“ ukázal Sagrada. „Ale postav se do fronty, kámo. Nejsi sám, kdo včera chlastal.“

U vodovodního kohoutku v kuchyni se už také stačila vytvořit fronta. Někdo umyl od prachu velký křišťálový džbán, naplnil ho vodou a nechal kolovat.

„Hm…“ zabručel Honza. Neobracel se na nikoho konkrétního. „Že to ale byla veselá noc!“

„Jen počkej na ráno,“ poznamenal Zeppelin s pochmurným optimismem.

Za deset minut Honza zaklepal na dveře šéfova pokoje.

„Dále,“ ozvalo se zevnitř.

Buskermolen, Honza a Pard vstoupili. V místnosti už bylo uklizeno, vrstva prachu někam zmizela a na stole stál zapnutý počítač (takže ho s sebou přece jen nezapomněli vzít, pomyslel si Pard pochvalně). Volvo seděl v křesle u stolu, zatímco blonďatá dívka si vylezla na širokánskou postel, pokrytou čímsi huňatým a kostičkovaným, a uvelebila se na ní se zkříženýma nohama.

„Posaďte se,“ řekl Volvo klidně, ale přece jen bylo znát, že je silně znepokojen a že ho tíží velké starosti.

Honza směle a nezávisle osedlal židli tak, že si položil lokty na opěradlo a hlavu na lokty. Buskermolen si odkašlal a pak si dřepl přímo na podlahu, na silný chlupatý koberec. Pard si vzal židli od okna, postavil ji blíž k Honzovi a také se posadil.

Všichni asi minutu mlčeli.

„No?“ narušil ticho Volvo. „Co si o tom všem myslíte, pánové?“

Pard a Honza pohlédli jeden na druhého.

„Co si o tom myslíme?“ začal opatrně goblin. „Tak především je potřeba určit, jestli byl vlak zabit kvůli nám nebo ne. Podle mě je odpověď jednoznačná − ano.“

„Podle mě také,“ podpořil ho úsečně Buskermolen.

Volvovo obočí se pohnulo, což bylo neklamnou známkou toho, že usilovně přemýšlí. „Nejspíš máte oba pravdu. Jednak stříleli jen po osmém vagonu a ne po ostatních, a jednak se pokoušeli pronásledovat právě nás, a nikoho jiného. Takže můžeme bez nejmenších pochybností prohlásit, že po nás někdo jde. Ale kdo? A proč? Kvůli našemu podniku? Nebo někdo z týmu natropil nějakou neplechu? Co, Parde? Honzo? Za všechny své živé ručím, ale za vás, neberte to zle, nemohu. Vím, Parde, že rád střílíš Žersonovy živé přímo v Centru. Možná, že jsi v posledních dnech stačil vykonat ještě nějaké další hrdinské skutky, co?“

„Jsi přece dokonale informován o všem, co jsem po příjezdu do Centra dělal,“ odpověděl Pard nikoli bez skrytého posměchu. „Sám ses mi s tím chlubil.“

„Ale co když mi něco uniklo? Žel, nikdo není všemocný a vševědoucí…“

„Oho!“ ožil Honza. „Tak to rád slyším! Protože osobně jsem radši, když mám co do činění s realisty a ne s příliš sebejistými živými.“

„Dal jsem ti snad důvod, aby sis myslel, že jsem příliš sebejistý?“ Volvův hlas byl studený jako vzduch v chladničce.

„Ne,“ řekl Honza čestně. „Ale párkrát jsi k tomu neměl daleko.“

„Díky za upřímnost,“ zabručel Volvo, ale bez jakékoli nevraživosti. „Takže?“

„Ne, Volvo. Ani já, ani Honza jsme během posledních dvou týdnů neprovedli nic, co by mohlo rozpoutat ten dnešní cirkus,“ řekl Pard rozhodně.

Mladý technik nevěděl, co slovo „cirkus“ znamená. Bylo však často používáno v podobném kontextu, takže se mu tu a tam jednoduše vedralo do úst. Volvo spolkl vyřčené bez sebemenší stopy po nějakých emocích.

„Dobrá, věřím vám. V tom případě je ovšem odpověď nasnadě − o našem plánu se dozvěděl někdo cizí.“

„Žerson?“ zkusil to Honza. Možná to byla otázka, ale možná také konstatování.

„To je první, co mě napadlo,“ přiznal se Volvo. „Vždyť po nás stříleli wirgové, což je mi dvojnásob nepříjemné. Ale co když je to jen šikovný klamný tah? Tah, jehož účelem je, abychom začali podezírat Žersona? Podle mého názoru to tak vypadá. Nepřátelé se nás ani moc nesnažili dohnat. Trochu si zastříleli, ohřáli hlavně… Ale nic víc.“

„Taky jim Mina s Běláskem dali co proto,“ řekl zamyšleně Buskermolen. „Po holfingských bonboncích si už jeden moc nezaběhá. Nemá na čem.“

„To je jedno.“ Volvo zamhouřil oči. „V té betonové pasti nás mohli klidně všechny pozabíjet, kdyby chtěli. Oni nás ale nechali jít.“

Když o tom tak uvažoval, začínal se Pard stále více přiklánět k Volvovu názoru. Wirgova slova skutečně vrhala na nedávné události nové světlo.

„Nebo se objevila nečekaná konkurence?“ zeptal se Honza na rovinu. „Informace navzdory snaze o utajení přece jen vyklouzla ven?“

„Jenomže taková je zatracená vlastnost každé informace: když ji znají dva, je to, jako kdyby ji znal i ten nejposlednější nádražní goblin. Neber si to osobně, Honzo… A nás je rozhodně více než dva.“

„Pak tedy vyvstává logická otázka: kdo je ten konkurent?“ Pard se nakonec odhodlal k troufalému tahu. Rychle se podíval na Honzu a zachytil v jeho pohledu mlčenlivou podporu. „Kdo se mohl dozvědět o naší záležitosti? Kdo by mohl chtít také vyrazit na jih, aby získal to, co mu připadá… lákavé? Co, Volvo? Nevíš? Že by sám Technik Velkého Kyjeva?“

Honza pochvalně zamrkal a posunul si kšiltovku až na oči.

Volvo se na Parda udiveně podíval. Trvalo vteřinu, dlouhou vteřinu, než pochopil smysl technikových slov. Pak se wirgovi protáhl obličej a on se zcela nečekaně rozchechtal. Usmála se také dívka na posteli − Pard to zaznamenal úplně automaticky.

„Tak teď jsi mě tedy dostal!“ veselil se Volvo, a přitom odhaloval všechny své špičáky, horní i spodní. „Co si myslíte? Že jsem se rozhodl využít nových vědomostí, abych svrhl Technika a zaujal jeho místo? Chá!“

Pard upadl do rozpaků. Volvova reakce byla příliš bezprostřední. Takto by se mohl rozesmát jedině geniální herec, anebo živý, který je natolik oddán skutečnému Technikovi, že myšlenka na zradu šéfa by se v jeho hlavě vůbec nemohla zrodit. Druhá varianta byla v tomto případě daleko pravděpodobnější.

Když se Volvo dosyta nasmál, otřel si ústa dlaní širokou skoro jako lopata. „Ne, Parde,“ ujistil ho, „vůbec nemám v plánu stát se Technikem. Jsem naprosto spokojený se svým místem na světě a dělám práci, která mi dokonale vyhovuje. Kromě toho bych jednoduše neměl dostatek znalostí, abych se stal Technikem Velkého Kyjeva. Povím ti upřímně, že mě tvé podezření zatraceně pobavilo. Tahle cesta skutečně nikam nevede a my máme příliš málo času na to, abychom mohli bezcílně bloumat v tmách.“

„No dobře, vážený,“ vpadl Honza důvěrně. Pard si ihned odfrkl a goblin po svém příteli na oplátku šibalsky zašilhal. Volvo shovívavě přihlížel jejich bezhlasé výměně názorů. Pouze Buskermolen pohoršeně zkřivil obličej − zřejmě se urazil za svého šéfa.

„Dobře,“ pokračoval Honza. „Věříme ti a doufáme, že i ty dokážeš pochopit, proč jsme se v tobě zmýlili. Naše verze se koneckonců zdála být velice pravděpodobnou… Ale jestliže jsme se spletli, co zbývá? Jak vysvětlit dnešní střelbu?“

„Vysvětlení existuje spousta,“ řekl Volvo ledabyle. „Například obyvatelé místa, kam máme namířeno… Já mimochodem ani nevím, o jaké místo se jedná. Eee… No, takže obyvatelé tohoto místa se dost možná nechtějí podělit o své tajemství. A proto podnikli jisté kroky. Tato verze je taky celkem pravděpodobná, co říkáš?“

Pard se podíval na Honzu. Okamžitě pochopil, že se goblin takovou myšlenkou ještě vůbec nezaobíral. A on sám ostatně také ne, třebaže mu nyní připadala naprosto zřejmá. Je chytrý, tenhle Volvo. Myslí mu to dobře.

Honza se poškrábal pod kšiltovkou a zahýbal ušima. „K čertu! To mě vůbec nenapadlo. Ale je to možné?“

„A ještě jak možné!“

Volvo očividně čekal na vysvětlení. Vždyť toho skutečně věděl příliš málo, aby mohl vyvozovat závěry. A jeho rozum a styky mohly právě teď sehrát rozhodující roli.

Honza pohlédl na Parda. V očích měl němou otázku.

„Klidně mluv.“ Mladý technik mávl rukou. „Už není proč dělat tajnosti.“

„Fajn.“ Goblin si povzdechl. „Míříme na Krym. Víte, kde to je?“

„Krym?“ zopakoval po něm Volvo s mírným údivem. „Tak blízko?“

„A co?“ Honza na okamžik sevřel rty a zavrtěl hlavou. „Je to ostrov, izolované místo. Dostat se tam není snadné, protože ochočit motorový člun je poměrně obtížné, a i kdyby se nějaký podařilo najít a najmout, pořád tu jsou divoké křižníky Černomořské flotily, co rejdí v Čongarské úžině. Slyšel jsem, že Moskva a Kavkaz spolu uzavřely dohodu a že teď v Novorossijsku trčí moskevští vojáci, kteří experimentují s ochočováním velkých plavidel. Zatím prý ovšem bez valných úspěchů.“

„Co si budeme povídat − naši zase úplně stejně trčí v Izmailu. Se stejným výsledkem.“

„Aby se páni vojáci z té flotily nezbláznili,“ zavrčel Buskermolen. „Taková zbytečná věc! Jak pro naše, tak pro Moskvany.“

„To neříkej!“ namítl Volvo s nečekaným zápalem. „Technik a já se do prezidentských her nemícháme, ale kdyby se někomu náhodou povedlo ochočit alespoň pár válečných lodí, vyvolalo by to skutečnou politickou explozi.“

„Opravdu?“ zeptal se Buskermolen a mazaně zamhouřil oči. „Já zase slyšel, že se v New Yorku nějakému psychopatovi podařilo dostat na mělčinu ponorku. Prý se ji pak snažil ochočit a říká se, že se mu to podařilo. Ale po nějaké explozi zatím ani vidu, ani slechu.“

„A co bylo dál? S tou ponorkou?“ zajímal se Honza.

„Nic,“ odvětil trpaslík a pokrčil rameny. „Nepovedlo se najít dalších dvacet psychopatů, kteří by byli ochotni do té ocelové obludy zalézt a ponořit se s ní pod hladinu. A tak tam pořád vězí na té mělčině − zrovinka před sochou Svobody.“

„Neodbíhejte od tématu,“ napomenul je Volvo. „Tak Krym, říkáte…“

Krym. Velký ostrov, vzdálený asi sto kilometrů od severního pobřeží Černého moře, který svým tvarem, dá-li se věřit vědeckým mapám, připomíná lachtana. Tajemný ostrov, neboť jen málokdo měl to štěstí ho navštívit. Znalostí o Krymu bylo poskrovnu, a tak o něm nekolovaly prakticky žádné bajky a legendy. Pard pochopil, že Volvo měl několik domněnek ohledně cíle jejich cesty. Krym však mezi nimi nejspíš nefiguroval.

„Jak jste plánovali dostat se tam?“ zeptal se Volvo a nepřítomně si prohlížel dlouhou šikmou prasklinku na vybledlé tapetě.

„Mám v Nikolajevě pár přátel,“ vysvětlil Pard neochotně. „A tihle přátelé mají kocábku, která na Krym dopluje jako nic. To už je ověřené.“

„Mám to chápat tak,“ otázal se wirg, „že jste už na Krymu byli?“

„To přímo ne,“ připustil Pard. „Ale byli jsme kousek od jeho severního pobřeží. Nevylodili jsme se jen proto, že nás zahnala tamní pobřežní stráž.“

„A co to má být za kocábku? Jak ji ti tví přátelé ochočili?“

„Jachta. Není tak docela technická, má plachty a využívá vítr… Rumpály a lana − to je všechna technika. Formule pro její řízení jsou tak prostičké, že by se v nich vyznalo i děcko. Je sice závislá na větru, ale ten u nás na jihu fouká vždycky.“

„Je velká?“

„Malá. Nepojme víc než deset živých najednou…“

„A to ještě část z nich tvoří posádka, jestli tomu správně rozumím?“

„Ano. Alespoň dva živí.“

„Takže se budeme na Krym muset přepravovat nadvakrát, možná natřikrát… To se mi moc nelíbí, mám-li být upřímný.“

„Ani mně ne,“ souhlasil Pard. „Ale copak máme jinou možnost?“

„Máme,“ řekl Volvo. „Dokonce už připravuji jistý plán; ještě ale bude potřebovat dopilovat. Ovšem to až v Nikolajevě. Tvou jachtu samozřejmě neodmítám, ale náhradní varianta není nikdy na škodu…“

„Dobře.“ Pard se zatvářil trochu kysele. Volvo o svém plánu nic neprozradil, což ho na jednu stranu trochu mrzelo. Znamenalo to, že jim stále ještě úplně nedůvěřuje. Na stranu druhou Pard pocítil určitou řevnivost − z wirgových slov vyplývalo, že v jeho rodném kraji existuje způsob, jak se dostat na Krym, o kterém on sám nemá ani potuchy. Tato skutečnost probouzela jeho zájem.

Volvo na Parda chviličku upíral zkoumavý pohled. Pak se usmál a mladý technik si náhle uvědomil, že jej wirg dokáže prohlédnout skrz naskrz. Jako by byl Pard utkán z pružných průsvitných umělých vláken.

„Tak fajn,“ zapojil se znovu do rozhovoru Honza. „Tohle všechno je zatím, jak se tak říká, poezie. Pouhé teoretizování, které nestojí ani za zlámanou grešli. Alespoň do doby, než dorazíme do Nikolajeva. Vraťme se raději k nudné a unylé próze.“

Pard překvapeně povytáhl obočí. Nikdy dříve si nevšiml, že by jeho přítel měl sklony ke vzletnému vyjadřování. Teď je ovšem poeticky vyzval, aby zapomněli na poezii a věnovali se prozaickému životu. To jsou tedy věci!

„Tak dál,“ pokračoval Honza. „Dnes mě ze všeho nejvíce zajímají dvě věci: jak se dostaneme do Nikolajeva a co podnikneme v nejbližších hodinách.“

Volvo sotva znatelně přikývl. Evidentně již o tom stačil trochu popřemýšlet. „Pokusím se zatahat za pár nitek… Nejlepší by bylo najít autobus a vyrazit po dálnici. Ve vlaky jsem jaksi ztratil důvěru.“

„Po magistrále radši ne,“ ozval se Buskermolen. „To spíš po vedlejších cestách. Je tam větší klid.“

„Ne, Busi. Místa, kde je větší klid, nejsou lepší. Tam je totiž snazší nás odprásknout, chápeš? Na rušné dálnici budou mít naši soupeři méně příležitostí k útoku, kdežto v zapadlých koutech by měli v rukou všechny trumfy. Svědků tam moc není, policajti žádní… Jací policajti by taky strkali nos na vedlejší cesty? To jenom po Centru, po Kreščatiku, se promenádují jako největší machři. Jenomže kdo by se na Kreščatiku opovážil porušit zákon?“

Bus si cosi nesrozumitelně zabručel pod vousy.

„Když už se odhodlali zahubit vlak,“ povzdechl si Pard, „tak si myslím, že zvysoka kašlou na to, jestli je nějaké místo rušné nebo zapadlé. Kašlou i na svědky a řekl bych, že na policajty zrovna tak.“

„To bych zase netvrdil. Viděl jsi, kde přepadli náš vlak? Hrozná díra. A k tomu ještě uprostřed noci… Nejspíš napálili do lokomotivy jednu dvě rakety, trochu si s námi zabojovali a hned zas mazali pryč. Jednoduchý a bezpečný způsob. Myslím, že by je teď nedokázali najít ani prezidentští čmuchalové.“

„Mimochodem,“ prohodil Honza ledabyle, „před chvilkou tady padlo slovo soupeři. Mělo to být konstatování, nebo jenom domněnka?“

„Domněnka,“ nenechal se Volvo přivést do rozpaků. „Ostatně kdo jiný by to mohl být?“

„Kdokoli! Lupiči. Banditi. Nebo prostě nějací magoři!“

„Magoři? Ne, Honzo. Na to ostřelovali cestující ve vlaku Centrum − Nikolajev příliš cílevědomě a výběrově. Cíleně šli po našem týmu. Po nikom jiném.“

„A kde bereš tu jistotu, že po nikom jiném? Mazali jsme odtamtud takovým kalupem, že na nějaké pozornější zkoumání vůbec nebyl čas!“

„Mně ten čas stačil,“ řekl Volvo klidně. „A jsem si naprosto jist. Vlak byl přepaden výhradně kvůli nám. Pořád si ale myslím, že nás chtěli jen postrašit.“

„Nebo prostě neodhadli své síly. Měli za to, že se utkají s týmem cucáků,“ zauvažoval Buskermolen.

„I to je možné. Ale nepravděpodobné.“

Volvo se líně zvedl, přistoupil ke stolu a usedl k počítači.

„Dobře. Tuto poradu považujme za ukončenou. Výsledek: cíl naší mise byl odhalen. Předpokládanými soupeři jsou buď Žersonovi živí, nebo záhadní obyvatelé Krymu. Ostatní varianty mi připadají málo pravděpodobné. Naše další činnost − obezřetný přesun na jih. To je, zdá se mi, vše. Odpočiňte si, pánové.“

Honza vstal, narovnal si kšiltovku, strčil si ruce do kapes a kolébavým krokem zamířil ke dveřím. Buskermolen s lehkostí vyskočil z koberce.

Když se chystal zavřít dveře, zachytil Pard dívčin pohled. Byl pevný a pronikavý. Volvova sekretářka nesklopila oči.

Vždyť já vlastně pořád nevím, jak se jmenuje, napadlo mladého technika poté, co zabouchl dveře. Koho bych se jen mohl zeptat?

V největším pokoji se několik živých právě shluklo kolem Tip-Topyče a pustilo se do jeho léčení. Ork byl skoro nahý a kůži měl celou skvrnitou od jódu.

Když Pard míjel svou odloženou kabelu, přilákal jeho pozornost tichounký trylek, oznamující přijetí nové zprávy.

Zaraženě rozevřel zip a zapnul počítač. Jeho obrazovka − ještě před vteřinou matná a bez života − zablikala a ihned se zaplnila světlem a technikou. Vrtošivý vzor barevných tečiček začal dávat dohromady slova. Tři krátká slova:

#jmenuji se incy%

Pard pocítil, jak se mu ve tváři usazuje výraz toho nejtupějšího údivu. Zoufale si lámal hlavu, zda je něco takového vůbec možné. Aby se zpráva ze sítě dostala do podřimujícího notebooku schovaného v kabele. Do notebooku nepřipojeného k žádnému portu…

Zkušenosti a vědomosti technika mu napovídaly, že to možné není.

10

ŠACHDAR − LLULLAILLACO

„Zdá se, že všude je klid,“ hlásil Trýňa. „Na ulici normální provoz, živí jako vždycky někam pospíchají… Ale celou dobu jsem si nemohl nevšimnout, že všechny skupiny k sobě přitahují pozornost. Dokonce i ty nejmenší − třeba jen o třech čtyřech osobách. Po okolí bloumají wirgové. Na první pohled sice neozbrojení, ale s podezřele odstávajícími bundami. Zkrátka a dobře − pasou po nás. Nebo já nejsem já.“

Volvo si mlčky promnul spánky. Měl o čem přemýšlet. Do oken se draly paprsky jitřního slunce; ve velkém pokoji bylo těsno, ale nikoli dusno, protože Honza ještě v noci probudil klimatizační jednotku. Pardovi blesklo hlavou, že by někdy měl goblina poprosit, ať ho seznámí s odpovídajícími formulemi, neboť sám zatím nikdy nenašel čas, aby se naučil samostatnému zacházení s klimatizátory.

Trýňu vyslali na průzkum hned ráno. Měl se hodinku nebo dvě potulovat po okolí a zjišťovat, co se děje. Pard pochopil, že Trýňa je v podobných záležitostech opravdový mazák. Za prvé všichni živí měli odjakživa velké problémy odlišit jednoho půlčíka od druhého, za druhé Trýňa si dokázal nasadit dokonalou masku přitroublého maloměšťáka, a za třetí měl ve zvyku otravovat všechny stánkaře, které míjel, nabídkami dodávek ovoce, konzerv a dalších věcí, přičemž to dělal takovým způsobem, že byl vždycky pro všechny případy odmítnut. Po celou tu dobu měl Trýňa neustále napnuté oči a našpicované uši a snad nikdy se mu nestávalo, aby nevyčenichal něco zajímavého. O půlčíkově nadání vyprávěl Pardovi Buskermolen, zatímco v kuchyni popíjeli silný čas − jedinou z věcí nalezených v bytě, kterou bylo možné použít vnitřně.

„Proč se neobrátíš na úřady, Volvo?“ zeptal se Honza přímo, bez zbytečných okolků. „Stačilo by přece jediné slovo Technika, abychom dostali všechno, co potřebujeme − od pancéřovaných džípů po policajtský doprovod.“

„Pomoc úřadů by pro nás nebyla výhodná. Rozhodně se na ně nechci obracet; přinejmenším do doby, než přesně zjistím, kdo po nás jde.“

Buďto by se úřady mohly postavit na stranu záhadných wirgů, nebo přece jen hraješ nějakou svoji hru, pomyslel si Pard.

Volvo ještě chvíli přemýšlel. „Dobrá. Nebudeme tady přece sedět donekonečna. Busi, buď tak hodný, zavolej sem Roela, Zeppelina a Vasju.“

Trpaslík se zvedl z koberce a vystrčil hlavu ze dveří. Z neznámého důvodu miloval sezení na zemi, proto židle ignoroval.

Do místnosti se začali jeden po druhém trousit jmenovaní lovci. Všichni následovali Buskermolenova příkladu a uvelebovali se na koberci.

„Uděláme to tak,“ začal Volvo. „Potřebujeme velký autobus. Klidně linkový, ale divoký v žádném případě. Pokud možno prázdný, jen s řidičem-dohlížitelem. Řidičovi neubližujte, ale na svobodu ho taky nepouštějte. Vyrazíte každý zvlášť, takže se o všem dohodněte ještě tady, abyste pak mohli spolupracovat bez zádrhelů. Parde, vyhledej místní autobusové linky, koukneme se, kde jsou nejbližší zastávky…“

Pard se poslušně posadil k počítači a uvykle vklouzl do sítě.

@mass transit list% − zadal svůj požadavek.

Objevilo se menu pro volbu oblasti − Pard si zvolil. Další nabídka se týkala druhu transportu. Mladý technik najel kurzorem na „city bus“. Dům, ve kterém se ukrývali, už stačil vyhledat na mapě před třemi hodinami. Jen tak, pro všechny případy. Měl tušení, že by se to brzy mohlo hodit.

„Zastávka je kousek odtud, na hlavní třídě. Koukněte se, kudy musíte jít. Staví tam linky tisíc sto sedm, tisíc sto devět a pět tisíc čtyři sta devadesát. A máme na výběr mezi… hm… ikarusy, dolinami, mystiky a čumaky.“

„Dolinu nebrat,“ poradil Volvo. „Je moc malá.“

„Jasně,“ ozval se Buskermolen. „To víme, šéfe.“

„Busi, Roeli, vy neskrývaně vyjděte hlavním východem a běžte rovnou na zastávku. Zeppeline, ty vylez na střechu a přejdi do vedlejšího domu… nebo raději až do toho nejkrajnějšího. V některém ze spodních pater najdi prázdný byt a vylez z něj oknem, aby tě nikdo neviděl. Je to jasné?“

Půlwirg přikývl s výrazem, jenž oznamoval, že nic jasnějšího snad ani neexistuje.

„A ty, Vasjo, mazej do sklepa. Jestli najdeš průchod do kteréhokoli sousedního domu, využij ho. Když ne, vyhledej nějaké nenápadné zákoutí a tudy pronikni ven. Najdeš-li nějaký nástroj, můžeš předstírat, že jsi technik-údržbář.“

„Mám si vzít brašnu?“ zeptal se Vasja.

„Vezmi. Jakýpak by to byl údržbář bez brašny? A taky se klidně někde zašpiň, abys vypadal věrohodněji.“

„Ve sklepě se zašpiním tak jako tak,“ oznámil ork vesele. „Mně se to totiž vždycky daří, i když zrovna nechci.“

„To zní, jako bys už prolezl spoustu sklepů,“ pronesl Volvo pochybovačně. Vasja a Pard si vyměnili pohledy. Oba si rázem vzpomněli na všechny peripetie spojené s Levinou svatbou a ve stejnou chvíli si povzdechli: „No jo, spoustu…“

Volvo udiveně potřásl hlavou. Pozorně se podíval na Parda a pak zase na Vasju. Potom se nedůvěřivě a zároveň překvapeně otázal: „Co vy dva jste vlastně zač? Párek bytařů?“

„To už je minulost, šéfe!“ ujistil ho Vasja nevinně. „Každopádně vím, co mám dělat.“

„Busi, ty budeš velitelem…“

„Šéfe?“ ozval se Pard stejně nevinným hlasem, jaký před chvílí použil Vasja. „Technici-údržbáři obvykle pracují ve dvojicích…“

Volvo se chápavě ušklíbl: „K čertu s tebou. Tak tedy běž. Ale měj na paměti, že tě potřebujeme živého a zdravého. Tam v Nikolajevě…“

„Rozumím, šéfe! Budu opatrný. Koneckonců lidé beztak nežijí dlouho, takže nač si pobyt na tomto světě zbytečně zkracovat, že?“

„Máte pět minut na přípravu a plánování. Konec,“ oznámil Volvo. „Parde, ty tady zůstaň.“

Všichni kromě Honzy a Parda opustili místnost. Honza se do této akce raději ani nevnucoval, protože goblin na ulici − a k tomu ještě neoblečený jako nádražní nosič − by k sobě přilákal neméně pozornosti než osamocený světlomet v černočerné tmě.

„Proč ses nabídl, že půjdeš s nimi?“ otázal se Volvo příkře. „Musel jsi přece vědět, že tě přede všemi nemohu odmítnout.“

„Věděl jsem to,“ přiznal Pard. „A ptáš se proč? Rád bych si poctivě odpracoval svůj kousek budoucího koláče.“

„Ten si ale odpracuješ už jen tím, že nás dovedeš k cíli.“

„V tom případě to ber tak,“ usmál se Pard, „že jsem hladový a doufám, že dostanu přidáno.“

Na to už Volvo nic neřekl. Jen si zhluboka povzdechl.

„Běž,“ přikázal mladému technikovi za několik okamžiků.

Když už Honza vyšel z místnosti a Pard právě procházel dveřmi, dívka na něho náhle zavolala: „Parde? Buď opatrný. Prosím!“

Pard se otočil a na chviličku strnul. Dívala se na něho. Prostě dívala. Ale Pard nedokázal uhodnout, jaké city, a zda vůbec nějaké, se v jejím pohledu ukrývají.

„Dobře, Incy,“ odpověděl mladý technik a opustil místnost. Dostatečně pomalu na to, aby si stačil škodolibě všimnout, jak Volvo vykulil oči.

Během povolených pěti minut nikdo nedostal žádný převratný nápad. Na druhou stranu ovšem nevyvstala ani jediná otázka.

Volvo došel doprostřed společné místnosti, zastavil se, zběžně obhlédl své živé a pak vydechl: „Zeppeline, jdi na věc…“

Půlwirg si nedbale narovnal pistoli, kterou měl zastrčenou za opaskem, zapnul si bundu a cvakl zámkem vstupních dveří. Formule pro jeho odemykání byla sice celkem komplikovaná, ale Vasja-Sexík, velký to specialista na zámky, stačil všechny během několikahodinového odpočinku poučit, jak se otevírá. Zeppelin zamával kamarádům a vzápětí se pružně rozběhl nahoru po schodech. Tak tiše, že jeho kroky byly slyšitelné snad jen pro Honzu a elfské tělesné strážce.

Uplynula minuta.

„Vasjo, Parde…“

Ork Vasja si nasadil skvrnitou čepici, na jejímž štítku se skvěl milý nápis „Polibte mi prdel“, vyvedený lihovým fixem, a rázně vykročil ke dveřím. Pard se dotkl pistole v kapse a v duchu znovu slíbil Incy, že bude opatrný. Hned nato se tomuto podivnému slibu ušklíbl a následoval Vasju.

Ork měl ve zvyku ignorovat výtahy, ale zde to příliš nevadilo, neboť se nacházeli pouze ve čtvrtém patře. Když po chvilce sešli do přízemí, přistoupil Vasja k zamčeným dveřím do sklepa. Opatrně zahýbal s klikou a pak se pozorně podíval na zámek. Vytáhl z kapsy dlouhý prut s hákem na konci, zasunul ho do klíčové dírky, krátce se v ní pošťoural a nakonec poražené dveře otevřel.

„Prosím, pane,“ řekl a zatvářil se samolibě. V jeho tmavohnědém obličeji se usadil výraz spokojenosti s vlastní osobou a nespokojenosti s okolním světem, který ho nutil zapomínat na vrozenou lenost a neustále se zdokonalovat v používání formulí.

Ve sklepě vládla tma − jak už to na takových místech obvykle bývá − a Pard vylovil z kapsy baterku, kterou si prozíravě vzal s sebou. Vasja zamhouřil oči. Orci vidí potmě hůř než goblini nebo elfové, ovšem pořád neskonale lépe než lidé. Kdyby tu byl sám, klidně by se dokázal obejít i bez baterky.

Umaštěné trubky se ve sklepě proplétaly těmi nejroztodivnějšími způsoby. Kdesi odkapávala voda a zdálky sem doléhal skřípot výtahu. Uzounkými okénky dovnitř pronikalo trochu světla. Kdyby byla jen o trochu širší, nebylo by baterky zapotřebí.

„Tudy,“ ukázal Vasja a mávl rukou. Pard se tím směrem otočil a posvítil si. Světelná skvrna se ustálila na dveřích s nápisem „Údržba“.

Vasja si hravě poradil i s tímto zámkem a cvakl vypínačem. Světla se poslušně rozsvítila. V těsné místnůstce byl k vidění jen podrápaný stůl, vetchá špinavá skříň a několik regálů s nářadím.

„Pohádka, prostě pohádka!“ zaradoval se Vasja. „Nuže převlékat, Herr údržbář!“

Pard štítivě otevřel skříň a chvíli se přehraboval ve zmuchlaných montérkách. Nakonec si vybral jedny, které vypadaly celkem čistě, a převlékl se do nich. Své šaty pečlivě schoval do celtové kabely s nápisem „17. okrsek“, nalezené v téže skříni, přikryl je kusem molitanu a na něj ledabyle hodil francouzák, ploché kleště a cívku drátu.

Vasja v pracovním oblečení vypadal jako typický orčí dříč. Chyběla mu snad jedině lopata, o niž by se mohl opírat, a cigárko v koutku úst.

„Parde, budeš dělat dílovedoucího,“ prohlásil posléze. „Dělník by z tebe byl mizerný. Na to máš moc vychytralý ksicht.“

„Hlavně že ty jsi učiněný proletář,“ odsekl Pard. „V hlavě máš jediný závit, a to ještě vyrytý krumpáčem.“

Vasja se tlumeně zachichotal. Na podobné slovní přestřelky mezi sebou již byli dávno zvyklí a žádného z nich by ani ve snu nenapadlo brát je vážně. Nálada dvojice se zlepšovala úměrně stoupající hladině adrenalinu v krvi.

Vypnuli světlo a znovu se ponořili do sklepní tmy.

„Pojď tamhle,“ navrhl Vasja. „Do slepé chodby. Koukneme se, co je vidět z okénka, a pak ho, tedy jestli všechno bude v klidu, rozšíříme a vylezeme.“

„Rozšíříme?“ nechápal Pard.

Vasja se ušklíbl a ukázal mladému technikovi těžké páčidlo, které zřejmě rovněž zkonfiskoval v kamrlíku údržbářů. „To je, viď? Užitečná věc! A formule pro její ovládání jsou docela prosté − znám je dokonce i já…“

„Hm…“ zamručel Pard. Skutečně, kdyby nějaký živý neznal formule pro páčidla, hodil by se leda na pokusy biotechniků. Protože nic jiného by se s takovým idiotem dělat nedalo.

Okénko, u něhož se zastavili, bylo o něco širší než ostatní. Pard opatrně vykoukl ven. Malý kousek před ním se šedala betonová zeď. Nebo stěna nějaké budovy, to se odtud nedalo poznat. Setrvali u škvíry nějakých pět minut, ale nikdo kolem neprošel.

„Dobrá!“ Vasja si plivl do dlaní a popadl páčidlo. „Uhni stranou, fajnovko, tohle je práce pro proletáře. Abych tě náhodou nezašpinil, rozumbrado…“

Pard poslušně couvl o několik kroků a vzápětí ospalé ticho sklepa narušily zvonivé údery železa o kámen.

Vasja se nemusel dlouho namáhat. Škvíra se rozšiřovala náramně ochotně a do sklepa začalo záhy proudit oslňující denní světlo. Pard vypnul baterku a strčil si ji do kabely. Beton před nimi se ukázal být nízkou zídkou, jež opásávala buďto jesle, nebo základní školu. Pard a Vasja obratně vylezli ven, přičemž se jim podařilo zůstat bez povšimnutí. Vidět je mohl snad jen některý z obyvatel domu, ale jedině pokud by zaslechl bušení orkova páčidla a nebyl líný vystrčit hlavu z okna.

„Pojďte, šéfe.“ Vasja pokračoval v tajtrlíkování, avšak jelikož to odpovídalo jejich momentálním rolím, Pard poslušně vykročil podél zídky. Na hlavní třídu se dostali během pěti minut, když prošli klenutým průchodem ve vysokánském čtyřicetipatrovém domě. Opodál uviděl mladý technik stát na zastávce Buskermolena a Roelofsena. Oba vypadali důstojně a solidně, jak se na trpaslíky sluší a patří. Kdyby Pard neznal pravý důvod jejich přítomnosti na zastávce, určitě by si řekl, že zde jen dva slušní živí čekají na autobus.

Zeppelin nebyl nikde v dohledu.

Kromě trpaslíků přešlapoval na zastávce ještě tlustý chlapík v uváleném oděvu a ztrhaná stařena s pestrobarevným šátkem na hlavě. Pard s Vasjou se ledabyle a beze spěchu přibližovali ke skupince.

„Ale přece jenom,“ tlachal ork nenuceně, „si myslím, že plastové trubky jsou lepší než kovové. Formule jsou jedna věc, ale to opotřebování!“

„Copak se hádám?“ přizvukoval mu Pard. „Určitě jsou lepší. Škoda jenom, že tohle je starý obvod. Málo plastů, pořád jen samý kov…“

Vasja si zkroušeně povzdechl. Buskermolen a Roelofsen se na dvojici údržbářů povýšeně podívali. Pard jim málem začal závidět. Dokázali se tvářit ohromně důležitě, to se jim tedy muselo nechat.

Záhy se objevil Zeppelin s láhví piva v ruce. Vypadal zamračeně a uspěchaně. Přejel pohledem žlutou cedulku s jízdním řádem, pak se přimkl zády ke kovovému sloupu, jenž podepíral stříšku zastávky, a začal si lačně přihýbat z flašky. Stařena s šátkem okamžitě zaujala pozici po jeho boku se zjevným úmyslem zmocnit se vypité láhve. Slavila úspěch − Zeppelin do sebe drsným wirgským lokem nasál zbytek piva a podal vyprázdněnou nádobu stařeně. Ta mu nesrozumitelně poděkovala.

První autobus nechali odjet. Byla to totiž malá dolina, nacpaná skoro až po střechu. Pard se nervózně podíval na hodinky a s povzdechem si postěžoval Vasjovi: „Máme zpoždění. Starej bude zase remcat.“

„V pohodě,“ opáčil Vasja. „Potřebuje nás. Přece by ty sklepy neoblézal sám! Tkačuk dokonce povídal, že se bojí tmy!“

Pard a Vasja se velmi přirozeně zařehtali.

Kolem zastávky prošli dva wirgové s podezřele odstávajícími bundami a prohmatali všechny živé pod stříškou pozornými upřenými pohledy. Pard si všiml, že kousek od nich zabočili do dvorů. Přesně v místě, odkud se nedávno vynořili Vasja a Pard.

Záhy se ukázal další autobus, tentokrát hranatý červený ikarus. Na cedulce nad čelním sklem se mu černalo tuší namalované číslo 1109 a trasa Stadion − Pitomov.

Pard se ušklíbl. Autobus měl zřejmě namířeno do míst, která obývali samí pitomci.

Živých v něm naštěstí jelo málo. Deset, ne víc. Trpaslíci vešli prostředními dveřmi a obsadili volné dvousedadlo. Zeppelin zůstal stát na zadní plošince, zatímco Vasja s Pardem zamířili uličkou ke kabině řidiče, podobné bublině vodoucha stříbřitého.

Šofér byl mladý člověk, stěží dvacetiletý, který si listoval v barevném časopise s obrázky spoře oblečených děvčat a autobusu skoro nepřekážel. Stroj byl ovšem zřejmě skvěle ochočený a dobře znal svou trasu.

Až do další zastávky nic nepodnikli. Čtyři cestující zde velmi vhod vystoupili − včetně stařeny, svírající prázdnou láhev. Jediným novým přírůstkem byl orčí teenager se školní taškou, jenž v puse bez přestání žmoulal žvýkačku.

„Teď,“ řekl Pard Vasjovi a ten poslušně otevřel dveře řidičovy kabinky. Šofér překvapeně vzhlédl od časopisu a pokusil se zaprotestovat, ale ork jej potichoučku popadl za světlé vlasy a ledabyle ho ukazováčkem cvrnkl mezi oči. Pard se mezitím postavil tak, aby cestující nemohli vidět, co se v řidičově kabince odehrává.

„Takže takhle, hochu,“ oznámil mu nesnesitelně nudným hlasem Vasja. „Teď pěkně zastavíš, pro větší efekt budeš chvíli šlapat na plyn a pak oznámíš, že se autobus unavil a chce se vrátit na nádraží. Potom si pomalu, pomalu, rozumíš, přesedneš dozadu. Když se nebudeš cukat, pustíme tě. Když ano… No, nemůžeš pak říkat, že jsem tě nevaroval.“

Mladík kvapně zakýval hlavou. Časopis s polonahými děvčaty se svezl z přístrojové desky a dopadl na podlahu k pedálům. Vasja sice pustil řidičovu kštici, ale levou ruku držel podezřele blízko jeho boku. Pard by klidně vsadil všechny své úspory, že do mladíka dloube hlavní pistole.

Po nějakých dvou stech metrech autobus kýchl a smýkl se k chodníku. Řidič ještě nějakou dobu předstíral, že zápolí s plynovým pedálem. Nešťastný a nic nechápající autobus chvíli popojížděl sem a tam. Pak šofér vypnul burácející motor a s tázavým pohledem upřeným na Vasju se natáhl po šišce mikrofonu, kterou s přístrojovou deskou spojoval černý kroucený drát. Ork přikývl.

„Občané,“ ohlásil řidič chraplavě. „Autobus nemůže pokračovat dál. Je unavený, už tři dny neodpočíval. Moc se omlouvám…“

Vasja nenápadně stiskl tlačítko a všechny dveře se otevřely. Pasažéři chvíli reptali, ale pak začali poslušně opouštět vozidlo. Na chodníku se všichni jali okamžitě rozhlížet ze strany na stranu. Očividně kalkulovali, zda bude rychlejší dojít na příští zastávku, nebo se vrátit na tu, kterou před chvílí minuli.

„Konec.“ Vasja popostrčil řidiče pistolí. „Padej.“

„Ale co trpaslíci?“ pokusil se mladík upozornit na zbývající cestující.

Vasja ho však ihned přerušil: „Ti se nám ještě budou hodit.“

Zeppelinova přítomnost šoféra očividně neznepokojovala.

Ještě před začátkem akce ukázal Pard Vasjovi na obrazovce počítače všechny přístupové cesty k potřebnému domu i všechny vedlejší uličky v této čtvrti a jeho přítel si rozhodně nemusel stěžovat na špatnou paměť. Jakmile neohrabaný autobus pocítil na svém volantu zkušenou ruku černého orka, ihned se poslušně ponořil do masivu mnohapatrových budov. Pard stál vedle Vasji a krátce mu napovídal, kudy dál. Orkovou odpovědí však bylo pokaždé jen klidné a monotónní „hm“.

Vasja samozřejmě sám dobře věděl, kam odbočit, ale oprávněně předpokládal, že je lepší si trasu dvakrát ověřit, než zamířit špatným směrem.

„Nalevo máme hosty,“ varoval je ze zadní plošinky Zeppelin, přičemž musel překřičet vrčení dieselového motoru. Pard vzhlédl a uviděl známou dvojici podezřelých wirgů. Vypadalo to, že je jejich ikarus zaujal.

Vasja sundal nohu z plynu a zabrzdil. Zároveň z nějakého důvodu otevřel zadní dveře a vykoukl z okénka.

„Hej, chlapi!“ křikl vesele na wirgy. „Kde je tady nejbližší hospoda? Mám v hubě sucho jak na poušti!“

Wirgové se střídavě dívali na Vasju, na autobus a na sebe navzájem − stále stejně zamračeně. Jeden z nich si už začal sahat do záňadří, když vtom se vedle nich neznámo jak objevil Zeppelin. Pard strčil ruku do tašky, ale pistoli už popadnout nestačil. Najednou totiž bylo po všem. Jeden wirg ležel v trávě u vozovky s nožem v hrudi. Ochablé a bezvědomé tělo druhého vlekl Zeppelin rychle do autobusu. Vtom se venku neméně náhle ocitli Buskermolen a Roelofsen. V mžiku odnesli mrtvolu wirga ze silnice, strčili ji do hustého křoví před nejbližším domem a stejně rychle se vrátili.

„Skvělá práce,“ ocenil jejich výkon Vasja a znovu šlápl na plyn. „Volvo má tým jaksepatří!“

Pard polkl naprázdno. Považoval se za dostatečně zkušeného v takovýchto řekněme kluzkých záležitostech, ale tady měl možnost přihlížet práci skutečných profesionálů.

A přitom to jsou jen lovci aut. Oficiálně…

Každopádně Pard polkl ještě jednou.

Buskermolen vstal, došel k Zeppelinovi na zadní plošinku a vrátil mu nůž, který mezitím očistil od krve. Půlwirg vděčně kývl a nechal zbraň zmizet podezřele blízko svých dlaní, ovšem kde přesně, to se nikomu nepovedlo vypozorovat.

Zajatec se válel na gumové podlaze jako špalek. Z kapsy se mu vykutálelo černé sluchátko, avšak nejednalo se o mobilní telefon, nýbrž o přenosnou radiostanici. Mladičký řidič jen vyděšeně kroutil hlavou.

„Doleva,“ řekl Pard.

„Hm,“ ozval se Vasja.

„Jsme na místě,“ zabručel Buskermolen a vykoukl z okna.

Vedle autobusu se znenadání, jako kdyby snad použil nějakou tajnou formuli, zjevil Iland. Tentokrát držel v rukou samopal, nikoli hrůzu nahánějící ostřelovačskou pušku.

„V pořádku?“ zeptal se, ale nevypadalo to, že by zvlášť pochyboval o odpovědi.

„Vypadá to tak. Tamhle klímá zajatec…“

Iland vytáhl walkie-talkie a pronesl do ní jakousi krátkou poznámku v elfštině.

„O vaše věci bude postaráno,“ řekl s pohledem upřeným na Parda. Pak zvedl zápěstí k očím a podíval se na plochý kotouč vědeckých digitálních hodinek.

Nějakých sedmdesát metrů od nich spěšně přebíhal ulici Vachmistr. A z domu již začali vycházet řidiči s kabelami.

Skutečně skvělý, přímo výtečný tým, pomyslel si Pard. Sehraný jako orchestr. Jako symfonický orchestr, v němž každý dokonale zná vlastní part a je nezlomně oddán svému dirigentovi…

11

LLULLAILLACO − HUASCARÁN

Ani ne za dvě minuty již ikarus uháněl k hlavní třídě. Členové týmu se rozptýlili po autobusu, nenuceně se chovali tak, že nezasvěcený pozorovatel by stěží pojal podezření, že se navzájem znají. To jen pestrá skupina pasažérů cestuje za svými záležitostmi, řekl by si nejspíš. Lidé, orci, wirg, půlwirg, trpaslíci… Dokonce i jeden goblin by se našel.

Pard zapnul notebook a vylovil z hlubin sítě údaje o lince tisíc sto devět.

„Koukni, Vasjo,“ řekl a otočil počítač obrazovkou k orkovi za volantem. „Teď jsme tady. Podle mě bychom měli jet takhle a pak takhle. Je to nejpohodlnější. A potom…“

Pard rychle stiskl několik kláves a po mapě městské čtvrti se rozeběhla zřetelně blikající čára, označující jejich plánovanou trasu.

„…potom tady, po třídě. Ke stadionu. Co se zastávkami, šéfe? Máme si jich všímat?“ Pard se tázavě otočil k Volvovi.

„To by bylo zbytečné. Konečná linky tisíc sto devět je moc blízko. Víš co? Chtělo by to změnit náš cíl cesty…“

Pard se okamžitě připojil k potřebné databázi.

„Oho!“ zaradoval se, neboť téměř ihned narazil na ideální variantu. „To je akorát pro nás, expresní linka Smela − Kirovograd. Co?“

„To by šlo,“ schválil Volvo.

Pard v editoru rychle vytvořil cedulku s potřebným nápisem a dal ji tisknout. Tiskárna poslušně zacvrčela. Holfing Mina mezitím vyšplhal ke staré cedulce s nápisem Stadion − Pitomov s číslem 1109 a jal se ji vydloubávat z úzké škvíry mezi čelním sklem a plochou umělohmotného držáku.

„Tady máš,“ podal mu Pard čtvrtku s nápisem Smela − Kirovograd. Mina papír pečlivě připevnil na místo.

„Fajn, takže teď jsme expres.“ Holfing slezl a spokojeně si zamnul ruce. „Už nemusíme nikde zastavovat.“

Pard si to pro všechny případy ověřil a ukázalo se, že Mina nemá tak úplně pravdu. Expresní autobus cestou přece jen musel udělat několik zastávek. Nejbližší takové místo se přitom nacházelo hned kousek odtud.

„Zastavíš,“ přikázal Volvo Vasjovi, „a necháš nastoupit všechny, kdo budou chtít. Vy ostatní se rozdělte do skupinek a předstírejte, že se navzájem neznáte, až do doby, než se všechno uklidní.“

Zajatého wirga, který stále ještě ležel v bezvědomí, nacpali pod sedadla a hodili přes něj kus pytloviny. Iland, jenž se, jak se ukázalo, kromě jiných věcí vyznal také v medicíně, mu píchl do žíly půldruhého kubíku jakéhosi bělavého svinstva. Prázdnou ampuli si elf schoval do kapsy. Menší dávku dali také ztichlému mladému řidičovi. Pod sedadly bylo stále dost místa a ani o pytlovinu neměli nouzi…

Pard vložil notebook zpět do kabely a s úlevou se uvelebil na sedadle naproti prostředním dveřím. Incy nečekaně opustila Volva a přesedla si k mladému technikovi. Honza si zase posunul kšiltovku tak, že mu její štítek zakrýval oči, a udělal si pohodlí po boku magistra ochočování. Slušně oblečený goblin už vedle slušně oblečeného wirga nevypadal jako bílá vrána. Vždyť proč by se na dvousedadle nemohlo náhodou ocitnout pár poctivých živých, kteří si klidně cestují a hledí si svého?

Trpaslíci a holfingové také vyhlíželi přirozeně jako celkem pravděpodobná čtveřice. Pár elfů a pár půlelfů; pak několik lidí, orků, míšenců…

A mladík s dívkou. Lidé. Může snad být něco normálnějšího?

Incy se pohodlně uvelebila na sedadle, zasunula svou ruku pod Pardovu a položila mu hlavu na rameno.

Mladý technik najednou zatoužil, aby Vasja zpomalil.

Očekával, že se Volvo bude mračit, třebaže proti dočasné nepřítomnosti Incy samozřejmě nic nenamítne, ale ten místo toho pozoroval nově vzniklý páreček celkem vesele a mírumilovně, skoro otcovsky. To Parda dočista zmátlo. Čert to vem, jaký vztah tedy ve skutečnosti pojí Volva a jeho sekretářku? Příbuzenský asi těžko − pocházejí z různých ras. Milostný ovšem nejspíš také ne… Ale jaký ještě zbývá? Snad pracovní?

Pard nerozuměl naprosto ničemu.

Na zastávce si do autobusu přisedlo asi deset živých a tým, spojený pouty společného cíle, se mezi nimi doslova rozplynul, třebaže každý jeho člen nepřestával cítit neviditelnou pomocnou ruku svých druhů. Vasja horlivým hlasem oděského šoféra připomněl pasažérům, aby mu po ostatních nezapomínali posílat jízdné; řidiči okamžitě zapředli konverzaci s nachomýtnuvšími se kolegy; trpaslík v hnědé kožené bundě si samozřejmě zvolil místo vedle Buskermolena, Roelofsena a holfingů a hned se začal takticky seznamovat se soukmenovci; ruměná lidská bábuška, která se posadila naproti Pardovi a Incy, po párečku pochvalně a dojatě pokukovala. Vasja si za volantem vzpomněl na šoférské formule a zapnul rádio. Do cestovního šumu zazněl zvučný baryton:

Dětství je beznadějně pryč

a nikdy nevrátí se zpátky.

Když mi srdce drásá bič,

nic nečeká venku za vrátky.

Stále však věřím v duchu,

že jednou nastane čas,

kdy okusím čerstvého vzduchu

a své ostrovy spatřím zas.

Ostrovy uprostřed moře,

výplody dětských snů!

Zaháníte mé hoře,

prázdnotu všedních dnů.

Ostrovy v širém moři,

jak vás dosáhnout jen?

Šedou skutečnost boří

vzpomínka na ten sen.

No tedy, pomyslel si Pard. Ostrovy! A my se zrovna chystáme dostat na Krym. Je vůbec po něčem takovém možné nevěřit na náhody?

V každičké chmurné chvíli,

kdy potemněl můj svět,

byl zde váš úsměv milý

a já přestal se chvět.

Že jste pryč, mě moc mrzí,

byly jste jako štít!

Skrýší, nejlepší tvrzí,

jakou jsem kdy mohl mít.

Pard si nedokázal vzpomenout na jméno zpěváka, ale název skupiny znal. Jmenovala se Břeh a v posledních letech pravidelně pronikala na první příčky hitparád. V rádiích se její písně ostatně také hrály celkem často.

Zpěvákův hlas se rozplynul v kytarovém sólu. Skoro se nechtělo věřit, že se hudebníkovy prsty dokáží pohybovat s takovou rychlostí, s jakou noty střídaly jedna druhou. Všechny zvuky přitom zůstávaly naprosto zřetelnými, nikdy se nepřekrývaly. Pard věděl, jak namáhavě se taková sóla rodí, kolik je pro ně potřeba úmorných zkoušek, kdy je nutné trávit alespoň šest hodin denně s kytarou v rukou…

Jste až na časy věčné

novým domovem mým,

cesty jsou nekonečné,

zdolám je však, to vím!

Jsem si jist v zimě v létě,

ať už je den či noc,

že nejsem sám na světě.

Cítím ostrovů moc.

Cesta s hudebním doprovodem se hned zdála veselejší.

„Pracuješ s Volvem už dlouho?“ zeptal se Pard, jakmile píseň ztichla. Snažil se, aby jeho otázka zněla nenuceně.

„Ne,“ odpověděla Incy, aniž změnila polohu. „Druhým rokem. Proč?“

„Seznamuji se,“ povzdechl si Pard. „Doteď jsme spolu neprohodili ani slůvko…“

Incy se usmála a podívala se na Parda. V její tváři se na chvíli mihlo cosi zcela nepostižitelného. Jen mihlo − a o vteřinu později to bylo zase pryč.

„Viděl jsem, že se vyznáš ve formulích,“ pokračoval Pard.

„Trochu ano… Při své práci se bez toho neobejdu.“

„Pověz mi,“ odhodlal se Pard, čímž mírně překvapil i sám sebe. „Kým je pro tebe Volvo?“

Incy se maličko odtáhla, aby se mohla mladému technikovi podívat přímo do očí. „Opravdu to chceš vědět?“

„Opravdu.“

A znovu úsměv. Ale ironický, nebo prostě radostný? To Pard nedokázal poznat…

„Šéf je… Otcův přítel. Můj strýček, dalo by se říci, ačkoli ne pokrevní.“

„A tvůj otec…“

„Zahynul před sedmi lety. Byl to vědec. Velmi schopný vědec. Takových jako on žilo ve všech časech poskrovnu.“

„To je mi líto…“

Incy pokrčila rameny.

Rozmlouvali spolu tiše a vyřčené zanikalo v hudbě a hukotu motoru. Jen stěží je mohl někdo slyšet, dokonce ani elfové nebo goblin. Vždyť i ruměná stařenka sedící naproti nim nejspíš nepochytila jediné slůvko.

„Pověz, stýkáš se často s Technikem Velkého Kyjeva?“

„Ne,“ odpověděla Incy a s klidem snesla jeho upřený pohled. „Dokonce jsem ho ani nikdy neviděla. Stýká se s ním Volvo. Často. A já jsem přece jen jeho sekretářka.“

Což ti zřejmě nepřekáží velmi obratně zacházet s počítači, pomyslel si Pard. Pochybuji, že by Suderova sekretářka dokázala něco takového.

Motor autobusu náhle zavrčel hlasitěji. Vasja ubral plyn. Pard zvedl hlavu, aby se přes čelní sklo podíval, co se děje. Silnici před nimi blokoval kordon.

„Už to začíná,“ zavrčel. Incy si znovu položila hlavu na jeho rameno. Pard nic nenamítal.

Autobus dojel k pruhovanému oblouku závory. Vasja otevřel dveře a dovnitř vstoupili dva lidé a jeden ork v uniformách dopravní policie. Další ork zůstal stát venku a se zájmem si prohlížel řidiče. Stejně jako Vasja patřil k rase černých orků.

„Jedete do Kirovogradu?“ zeptal se jeden z lidí, když zběžným pohledem přejel vnitřek autobusu. Přítomnost dříčů-řidičů a hlavně bábušky ochránce zákona viditelně uklidnila. Dokonce přestali svírat samopaly s krátkými hlavněmi.

„Do Kirovogradu,“ odvětil Vasja vesele. „A pak zas zpátky. A takhle pěkně den co den, aby to čert…“

„Nevzpomínám si, že bych tě někdy viděl,“ zavrčel druhý lidský policajt.

„Já tebe taky ne,“ opáčil bodře Vasja. „Proč tak zhurta, veliteli? Stalo se něco?“

„Kousek od Smely někdo zaútočil na vlak. Začala zatraceně krvavá bitka, alespoň deset mrtvých… Hotové řádění!“

„Dobrý živote, co se to jen děje?!“ povzdechla si stařenka a narovnala si šátek. „Jaké časy nám to nastaly?“

Policajti se prošli uličkou, aby se v autobusu trochu porozhlédli. Nejspíš to ovšem udělali jen pro pořádek a aby na cestující pustili trochu hrůzy, protože si vůbec nevšimli uspaného wirga a člověka, oba přikryté pytlovinou.

„No dobrá, jeďte dál…“

Vasja počkal, až ochránci zákona vyjdou ven, zavřel dveře a znovu nastartoval. Z rozjíždějícího se autobusu ještě krátce zamával svému soukmenovci.

To jsou věci, pomyslel si Pard. Policajti samozřejmě loví jiné wirgy, ale i my bychom se mohli dostat do pěkného průšvihu. Jak bychom asi dokazovali, že jsme v době přepadení byli ve vlaku? Mimochodem, Volvovi chlapci mají zatraceně dobrou mušku. Deset mrtvých, to je slušný výkon. Kdežto na naší straně ani jediný. Nakonec by se všechno nejspíš vysvětlilo, ale zatímco by Volvo tahal za potřebné nitky, ty horké policajtské hlavy by určitě někoho z nás odpráskly. U dopraváků slouží samí drsní chlapi − stačí maličkost a hned ti napálí kulku do hlavy. A pak pá, živote…

Ale mohlo to být i tak, že policajti prostě neznají celou pravdu. Zatýkají každého podezřelého a o tom, zda opravdu chytili viníky, již rozhoduje někdo jiný, informovanější. Volvo se rozhodl neriskovat a Pard s ním musel souhlasit.

Problémům, do nichž se skupina dostala, nedokázal zabránit ani sám Technik Velkého Kyjeva. A přitom to byl jen začátek. Při pomyšlení, co by se stalo, kdyby se Pard s Honzou pokusili dostat na Krym sami, bez týmu, naskakovala husí kůže.

Protože Krym naprosto zjevně sám sebe chrání. K pokusům o odhalení jeho tajemství už v minulosti jistě docházelo. Ale stroje stále nikdo vyrábět neumí…

Až do Kirovogradu již na žádný kordon nenarazili.

„Hej, živí?“ zeptal se Vasja do mikrofonu. „Znáte někdo cestu k nádraží?“

Na vědomosti samotného autobusu se pochopitelně nemohl spolehnout, neboť ikarus ještě nikdy nejezdil na expresní lince Smela − Kirovograd.

Jeden z místních řidičů Vasjovi bez meškání přispěchal na pomoc. Po krátkém kličkování ulicemi nové čtvrti se ikarus zastavil u nádražního nástupiště. Službu konající trpaslík s červenou stuhou na rukávu vykulil oči a zaraženě se podíval do svých papírů. O žádném posilovém spoji samozřejmě nic nevěděl.

„Jsme na místě!“ oznámil radostně Vasja, který nevěděl, co je to malomyslnost. Otevřel dveře a všichni, kdo si mysleli, že jedou obyčejným expresem, vystoupili. V autobusu zůstali jen členové Volvova týmu.

Překvapený trpaslík k nim pomalu zamířil.

„Jeď,“ zavelel tiše Volvo a černý ork zkušeně zatočil volantem. Ikarus se důstojně odlepil od nástupiště. Trpaslík horečně gestikuloval, ale Vasja na něho jen cenil zuby a řídil autobus k výjezdu. Vzal to kolem hlavní nádražní haly a kousek za ní vyjel na dálnici.

„Parde!“ štěkl Vasja. „Mapu!“

Pard s očividnou lítostí jemně odsunul dívku a začal z kabely vytahovat notebook.

„Promiň,“ řekl jí a vstal.

Incy se v odpověď jen záhadně usmála. A pak si přesedla zpět k Volvovi. Očividně bez lítosti.

12

HUASCARÁN − MERCEDARIO

K večeru začalo pršet a Vasja byl nucen trochu zpomalit, protože cesta se stala kluzkou a zákeřnou a autobus se nadále zpěčoval jet rychlostí, jakou po něm černý ork vyžadoval. Volvo řidičovi záhy přikázal, aby odbočil z magistrály; ikarus se začal plazit druhořadými ulicemi a rušit ticho ospalých čtvrtí. Zajatý wirg se válel pod sedadly a nejevil žádné známky života. Pard se podivoval, proč ho Volvo nepodrobí výslechu, ale vypadalo to, že šéf výpravy na něho dočista zapomněl. Zato během té doby asi třikrát nebo čtyřikrát telefonoval, přičemž si druhé ucho zacpával prstem, a jednou dokonce přiměl Vasju, aby zastavil autobus, a pak dlouho přecházel po krajnici s mobilem u ucha a neposlušnými černými vlasy rozčechranými poryvy větru. Mladičký řidič sebou začal házet a sténat, ale Iland mu pokaždé vstříkl další uspávací injekci.

S hledáním místa k přenocování začali dlouho před setměním. Volvo si puntičkářsky vybíral vhodný rajón a nakonec se rozhodl pro tichou malou čtvrť plnou pohodlných rodinných domků, se spoustou zelených paloučků a s mizivým počtem obyvatel. Vila, u které ikarus zabrzdil, byla dostatečně prostorná, aby se do ní vešel celý tým. Vytahali z autobusu všechny věci i spící zajatce a položili je do trávy, načež Vasja s vozem poodjel o kus dál a zaparkoval ho v jiné tiché uličce. Pro všechny případy.

Dveře vily nebyly zamčené, což u neobydlených domů nebylo žádnou vzácností. Členové týmu, nesoucí své věci a zajatce, obezřetně vstoupili dovnitř.

„Ha!“ řekl Trýňa, když si prohlédl okna. „Tohle snad ani nejsou záclony, to je dokonalé zatemnění! Klidně si můžeme rozsvítit, a zvenku si toho nikdo ani nevšimne!“

Chvíli něco kutil v rohu u krajního okna a neprůhledné černé clony se najednou s tichým šelestem rozložily, čímž dokonale utěsnily všechna okna v rozlehlé vstupní hale. Někdo ihned zapnul světlo.

Mina vyběhl na palouček před vilou. Za okamžik byl zpátky. „Pohoda!“ zahlásil. „Ani jeden paprseček není vidět!“

„Dobře,“ přikývl Volvo. „Trýňo, projdi celý dům a stejným způsobem uzavři všechna okna. Všechna, rozumíš? Aby ven neproniklo ani trochu světla.“

Půlčík poslušně vyrazil na obchůzku vily; doprovod mu dělali Mina a Bělásek.

„Vachmistře, zorganizuj vnější hlídky. Na tom, kdo půjde jako první, se dohodněte sami. A vy ostatní se rozejděte po pokojích, ale jen do těch, které už stačil navštívit Trýňa. Navečeřte se a jděte spát. Zítra budeme vstávat brzy.“

Nějaké jídlo a pití stačili nakoupit v kavárničkách a obchůdcích kolem silnice − dost na zahnání dotěrného pocitu hladu a zachování tolik potřebných sil. Ostatně na lovu se jen zřídkakdy konaly nějaké velké hostiny. Pár sucharů a láhev limonády nebo plechovka piva; na nic lepšího obvykle nezbýval čas. Členové Volvova týmu na to byli zvyklí, a tak si žádný z nich nestěžoval. Dokonce ani mlsní půlčíci.

„Žroutku, vyber mi pokoj. A dej ho do pořádku…“

„Jasně, šéfe.“

Půlčík přezdívaný Žroutek zřejmě působil jako Volvův pucflek. Mimo jiné…

Všichni se rychle a tak nějak potichu a cílevědomě rozptýlili po vile. Ve vstupní hale zůstali jen Pard s Honzou, Volvo, dívka, půlelfští technici, Iland a zajatý wirg. Posledně jmenovaný stále ležel nehybně jako žok. O chvíli později se ke skupince připojili také Buskermolen a Roelofsen.

„Tak co?“ povzdechl si Volvo. „Asi bychom měli začít. Prober ho, Ilande.“

Elf obratně strhl z wirga pytlovinu a rozvázal mu ruce. Pouta na nohou mu však ponechal. Zajatec byl pod jeho rukama nehybný a naprosto vláčný. Třebaže měl otevřené oči, pořád se ještě neprobral z bezvědomí.

Iland vyňal z kapsy lahvičku z tmavého skla, odšrouboval uzávěr a strčil ji wirgovi přímo pod nos. Zajatec sebou ihned trhl, jako kdyby se nechráněnou rukou dotkl zdroje techniky, a přidušeně zachrčel. Elf mu rozmáchle vlepil facku a pak ještě jednu.

„Hned bude v pořádku,“ řekl Iland s jistotou.

Do wirgova pohledu se skutečně rychle vracel rozum. Potřásl hlavou a pokusil se posadit, ale nepovedlo se mu to, takže se znovu roztáhl na koberci.

„Opři ho o zeď,“ přikázal Volvo. Elf neprodleně odvlekl vězně k volné zdi a opřel ho o květovanou tapetu. Pak ho ještě chvíli podpíral, aby se znovu nesvezl na podlahu.

„Ahmm… Hrr…“ zachroptěl wirg. Vzápětí se tlumeně rozkašlal a začal si pomalu třít zmrtvělá zápěstí.

„Konec,“ oznámil Iland a ustoupil od zajatce. „Už je usable, šéfe.“

Wirg se na něho zamračeně podíval a pak upřel pohled na Volva. Byl to koneckonců jediný další wirg v místnosti.

„Nuže, soukmenovče,“ pronesl Volvo chmurně, „připrav se. Moji živí z tebe za chvíli začnou dolovat pravdu. Tenhle elf − určitě jsi už o něm slyšel − je v tomto řemesle opravdový virtuos. No a trpaslíci se taky zrovna nenarodili před pěti lety… Proto ti radím, abys moc netrucoval. Zůstaneš tak kompletnější…“

Wirg neřekl nic.

„Otázka číslo jedna. Pro koho pracuješ?“

„Pro Orišaku.“

Volvo si vyměnil mlčenlivé pohledy s Ilandem a Buskermolenem. Oba, elf i trpaslík, současně sotva znatelně zavrtěli hlavami.

„Podrobněji,“ požádal Volvo.

„Jak podrobněji?“ nechápal zajatec.

Volvo na chviličku zamhouřil oči.

„Poslouchej, kamaráde,“ řekl laskavě. Tak laskavě, až z toho Pardovi naskočila husí kůže. „Přestaň ze sebe dělat hňupa a začni zpívat. Žádná další varování už nebudou, věř mi. Nastane čas odvetných opatření.“

Wirgovy oči se zaleskly. „Orišaka je ork ze Smely,“ promluvil neochotně. „Má pod palcem několik čtvrtí. Jsem v jeho skupině už patnáct let.“

„A kdo šéfuje tomuhle Orišakovi?“

„Nevím. Ale myslím si, že Šulga.“

„Šulga je wirg, dělá pro Žersona,“ pošeptal Pardovi Buskermolen. „Zatím to vypadá, že mluví pravdu.“

„Kdo minulou noc zaútočil na vlak?“

„My.“

„S jakým cílem?“

„To přesně nevím. Slyšel jsem jen nějaké řeči…“

„Jaké řeči?! Podrobněji, prosím.“

„Někdo, kdo cestoval ve vagonu číslo osm nikolajevského vlaku, se chystal zmařit jednu z našich operací v Záporoží.“

„Jaký byl zdroj těchto řečí?“ Volvo kladl otázky suše, drsně a prudce.

Zajatec svraštil čelo. „Co je to pitomou otázku?“

Iland úsporně, téměř bez rozmachu, kopl sedícího wirga špičkou holínky přímo na solar plexus. Ten sebou nestačil ani trhnout, natož se pokusit o obranu.

Když wirg po chvíli popadl dech a znovu se ztěžka opřel o stěnu, zopakoval Volvo otázku. Úplně stejným tónem: „Jaký byl zdroj těchto řečí?“

Zajatec, zalykající se záchvaty kašle, přece jen dokázal odpovědět: „Poslyšte… vážený… řeči… nemívají… zdroje…“

Volvo se sotva znatelně usmál. „A víš, že nejsi tak úplně vedle? Jinými slovy − nikdo konkrétní nic neříkal, že? Něco jsi zaslechl tam, něco zas jinde, zbytek sis domyslel a nakonec sis to všechno poskládal. Mám pravdu?“

„Máte.“

„Výtečné.“ Volvo si promnul bradu. „Prostě výtečné. Co jste se chystali udělat s případnými zajatci z osmého vagonu?“

Wirg zavřel opuchlé oči a tiše řekl: „Nedostali jsme rozkaz kohokoli zajmout…“

Pard a Honza se na sebe mimoděk podívali.

Takhle to je! Všichni měli být zabiti. Bez jakéhokoli vyptávání nebo objasňování. Prostě a jednoduše zabiti. Jako otravní komáři, kteří vletí do letní ložnice.

Volvo se krátce zamyslel. Ukázalo se, že zajatec je pouhým pěšákem. Nikoli hloupým pěšákem, pravda, ale pořád jen pěšákem − špatně informovaným a postradatelným. Jeho další výslech by postrádal smysl.

„Odveď ho pryč, Ilande. Zamkni ho v některém prázdném pokoji. Do rána. Pak ho propustíme.“

A potom ještě speciálně pro zajatce dodal: „Slyšíš? Propustíme tě. Ale musíš svému šéfovi vzkázat všechno, co ti povím.“

„Rozumím,“ řekl wirg dutě. Pard si všiml, že má na tvářích dva důlky, v místech, kde se konce jeho špičáků dotýkaly kůže. Zajatec zřejmě pevně svíral čelisti.

„A chlapce z autobusu pusťte také. O chvíli dřív.“

Iland přikývl na souhlas, nešetrně popadl wirga za límec a lehce ho zvedl na nohy, navzdory tomu, že zajatec byl těžší a o něco vyšší než on. Roelofsen přispěchal elfovi na pomoc a podepřel vězně z druhé strany. Společně opustili vstupní halu a zabouchli za sebou dveře.

„Takže to byl Žerson,“ řekl tiše Honza a pozorně se podíval na Volva. „Je to přece tak? Nebo snad ne?“

Volvo se k němu pomalu otočil. „Žerson mi dnes ráno volal. Prý Šulgovi žádný podobný rozkaz nevydával a zároveň se zaručil, že Šulga nejednal na vlastní pěst. Vypadá to, že šlo o samostatnou akci orka Orišaky… Mimochodem Žerson poznamenal, že to byla jeho poslední samostatná akce, a já jsem nakloněn mu věřit. Vždyť Orišaka ani není wirg.“

„Ale Žerson přece mohl lhát.“ Honza pokrčil rameny. „Možná jen hraje. Možná celý jeho tým hraje. Jako orchestr, který se podřizuje jen svému dirigentovi.“

Volvo se hořce usmál. A potom odpověděl, přičemž kladl důraz na každičké slůvko: „Zapamatujte si to, živí. A zapamatujte si to dobře. Žerson se nikdy nepustí do sporu s Technikem Velkého Kyjeva a jeho týmem. Nikdy! Tohle už není spor. Tohle je válka.“

Pak dodal jemnějším a zádumčivějším hlasem, aniž se obracel ke komukoli konkrétnímu: „Nebyl to Žerson. Ale kdo potom, šachnuš todd?!“

Honza při zaslechnutí své mateřštiny zastříhal ušima.

13

MERCEDARIO − TUPUNGATO

Tým ztichl téměř ihned, neboť za poslední den a noc se nikdo pořádně nevyspal. Bděli pouze strážní, Vachmistr a Lazuka. Elf nehlučně obcházel kolem vily a jeho kradmých pohybů by si mohly všimnout oči snad jen toho nejzkušenějšího zvěda. Lazuka se uvelebil na střeše vedle malého okénka a pozorně se rozhlížel po okolních ulicích.

Strážní se v průběhu noci dvakrát vystřídali.

Až do úsvitu byl všude klid. Jakmile tma zřídla a obloha na východě znachověla, začal se Velký Kyjev probouzet k životu. Kdesi v dálce zahvízdala lokomotiva. Ozvalo se vrčení motoru nějakého časného automobilu. Ožilo i rádio a v jednom z pokojů se sám od sebe zapnul televajzor.

Volvo tlumeně zanadával, nahmatal na stolku vedle postele malý podlouhlý pult dálkového ovládání, obsypaný tlačítky, a stiskl jediné červené s nápisem „Operate“. Televajzor rázem zmlkl a jeho obrazovka se znovu stala kalně šedivou a neproniknutelnou.

Ve formulích zacházení s televajzory se Volvo dokonale vyznal.

Wirg se podíval na hodinky a dospěl k rozhodnutí, že nechá tým ještě chvíli odpočívat. Sám se svalil zpátky na polštář.

Na východě přilákal pozornost hlídkujícího půlelfa Valentina sílící třeskot motorů. Motocyklových motorů. Valentin nemeškal a šel vzbudit Volva.

Eso ze střechy brzy uviděl celé stádo motorkářů. Hnali se rovnoběžnou ulicí jediným souvislým proudem, přičemž mezi sebou zachovávali přesné rozestupy. Jejich formace měla striktní řád. Stádo se chovalo jako rozumná bytost či složitý a dobře vycvičený stroj.

Volvo vyšplhal na střechu a dlouho si ranní hosty prohlížel dalekohledem. Potom ho odložil a potřásl hlavou. „Co tady k čertu chtějí?“

Eso se podíval na šéfa a jen neurčitě pokrčil rameny.

Na křižovatce stádo zabočilo doleva. Směrem k vile, kterou obsadil Volvův tým. Totéž udělalo i na další křižovatce.

„Konec,“ řekl dole Valentin do vysílačky. „Jsou na naší ulici.“

„Běž všechny vzbudit,“ poručil Volvo Buskermolenovi, který stál za ním. „Ale tiše.“

Motorkářů bylo hodně. Přinejmenším stovka. Zastavovali před vilou, vypínali motory, ale zatím stále zůstávali v sedlech. Záhy zaplavili celou ulici.

Parda vzbudil Honza. Mladého technika se ale už předtím zmocnil pocit neurčitého neklidu; nejspíš dokonce i ve spánku zaslechl třeskot motorek a podvědomě zneklidněl.

„Máme hosty, kamaráde… Tohle bude asi opravdu veselý výlet.“

V goblinově hlase zaznívala neskrývaná mrzutost.

Pard se spěšně oblékl a odkopl do kouta údržbářské montérky, ve kterých strávil celý předchozí den. Na podlaze zůstala ležet ošklivá celtová kabela a vedle ní cívka drátu, ploché kleště a francouzák.

„Ten nevyhazuj…“ poradil mu Honza a ukázal na těžký klíč. „Kdyby něco, můžeš s ním někoho bacit do hlavy.“

Pard si zamračeně zkontroloval, zda má nabitou pistoli. Zásobník byl plný, protože v něm po přestřelce u vlaku nahradil chybějící náboje.

Vedle přešlapovali trpaslíci s brokovnicemi v rukou.

„Vykoukni ven,“ řekl Buskermolen svému soukmenovci. Roel se poslušně přiblížil k oknu a hlavní brokovnice opatrně odhrnul černou maskovací clonu.

„No teda!“ zašeptal, aniž se otočil. „To je celá armáda!“

Motorkáři již mezitím sesedli a deset či patnáct z nich se vydalo k vile. Všichni byli ozbrojeni, ale nezdálo se, že by počítali s nějakými nepříjemnými překvapeními. Chovali se tak, jako by si dům považovali za prázdný.

První vstoupil na zápraží neduživý človíček v obnošené džínové bundě a stejně obnošených riflích. Dřevěná prkna pod jeho těžkými botami tlumeně zavrzala. Muž vzal za kliku a zalomcoval s ní.

„Je zamčeno, bossi!“ oznámil překvapeně přes rameno a sáhl po revolveru, který měl zastrčený za opaskem.

Jeho slova byla určena urostlému orkovi, jedinému neozbrojenému členovi skupiny. Boss sotva znatelně pokynul a na zápraží okamžitě vyběhli další tři živí z jeho doprovodu. Zarachotil výstřel a vteřinu nato kdosi kopancem rozrazil dveře. Do vstupní haly nakouklo několik hlavní.

Naproti dveřím stál Volvo. Beze zbraně. Za jeho zády se hromáždila značná část jeho týmu. Trpaslíci s brokovnicemi, šoféři s rozličnými puškami a pistolemi, holfingové a Trýňa s útočnými kovořezy a Zeppelin s párem magnumů.

„Dobré ráno,“ pozdravil chladnokrevně Volvo a vyšel na zápraží. Motorkáři vpředu couvli a stáhli se ke svým druhům. Zbraně však stále drželi připravené.

Na zápraží se objevila i Volvova svita. Pouze Trýňa se od ostatních nenápadně oddělil a zamířil po schodech do vyššího patra.

„Kdo k čertu jste a co děláte v mém domě?“ zeptal se rozhněvaně ork, kterého nazývali bossem.

„Jsme oficiální skupina vlády Velkého Kyjeva. Váš dům jsme si k přenocování zvolili proto, že jsme nikde nespatřili žádná zákazová znamení ani formule. Nyní se ho chystáme opustit a ujišťuji vás, že vašemu majetku nebyla způsobena ani ta nejmenší újma. Žádám tedy, aby vaši živí schovali zbraně a nebránili nám v odchodu.“

Ork se na Volva několik sekund zachmuřeně díval. „Tak oficiální skupina?“ řekl pomalu. „V mém domě? Ha! Víte, kde tu vaši vládu mám? Navalte deset táců a odprejskněte. Jinak vás rozmáčknu jako šváby!“

„Deset?“ Volvo se zamračil. „V hostinci by nocleh pro nás všechny nestál ani tři sta hřiven. Nenuťte mě, abych se rozzlobil, vážený.“

Ork se zachechtal. A potom bleskurychlým pohybem vytrhl svému sousedovi z opasku revolver a namířil ho na Volva. Vystřelit však nestačil. Iland na vedlejší střeše byl pohotovější. Boss náhle upustil zbraň, zaklel a přitiskl si prostřelenou ruku k břichu.

Začala mela. Motorkáři stojící naproti zápraží padli hned během prvních několika sekund. Volvo a jeho tým se před přívalem kulek stáhl zpátky do vily, leč naneštěstí nikoli kompletní. Baník a Lazuka zůstali ležet na zkrvavených prknech, strnulé pohledy upřené kamsi do prázdna…

Tým postihly první ztráty.

Trýňa to z okna druhého patra čtyřikrát za sebou napálil do davu na vozovce. Kovořez je příšerná zbraň. Ulicí se přehnala ohnivá smršť; dobrých deset motocyklů se vzneslo do vzduchu a rozletělo se do všech stran; přitom se chaoticky otáčely a zabíjely či mrzačily každého, kdo se jim připletl do cesty. Exploze také rozryly asfalt a proměnily celé velké kusy v rozžhavenou drť, která se snášela na hlavy motorkářů jako smrtonosný déšť. Přeživší kvapně chytali svá dvoukolová monstra a spěchali pryč. Splašené a strachy pološílené stroje, které přišly o pány, bezcílně jezdily dýmem sem a tam. Přitom narážely do živých i do sebe navzájem.

Pard vyskočil na chodbu. Honza mu byl v patách. Goblin se ihned rozběhl do vstupní haly, ale mladý technik se na chviličku zdržel u dveří Volvova pokoje. Měl pocit, že uvnitř někdo vykřikl. Ženským hlasem.

Incy! Nikdo jiný to být nemůže!

Trhnutím otevřel dveře a s připravenou pistolí vpadl do místnosti. Nepočítal však se vším. Silný úder do obličeje dostal dřív, než se stačil rozkoukat. A za ním následoval druhý a třetí a čtvrtý… Pard vypadl z tempa. Nedokázal najít oporu. S každým úderem ustupoval a nakonec byl zatlačen na záchod. Uslyšel zavrzání nedbale zavíraných dveří a připadalo mu, velmi velmi vzdálené. Svět se s ním točil. Zátylkem narazil do stěny nebo do vodovodních trubek. V posledním záblesku vědomí opřel špičku boty do dveří. Otevíraly se pomaloučku, ale přesto stačil zahlédnout trojici vousáčů v koženém a džínovém oblečení, jak strkají Incy do poklopu uprostřed místnosti. Dívka se vzpírala, ale bylo jí to málo platné. Silou se útočníkům rovnat nemohla.

Pardovo zorné pole zahalovala tma.

Klaplo zavírané víko a před očima mladého technika rozkvetla pestrá květina z různobarevných ohýnků. Ztratil vědomí.

14

TUPUNGATO − OJOS DEL SALADO

Někdo ho úporně pleskal po tvářích, avšak obličeji i hrudi byla z neznámého důvodu pořád zima. V hlavě mu hučelo, ale tento zvuk se zdál být vzdáleným a přízračným; Pard si byl podivně jist, že nemá žádný vztah k okolnímu světu.

Pak hukot ztichl, ale nezmizel úplně. Jen se ukryl někde v hloubi jeho vědomí.

„Otřes mozku,“ podotkl kdosi Ilandovým hlasem. Nejspíš to byl opravdu Iland.

„Kdy se probere?“

Tuto otázku položil Volvo.

„Možná hned, možná až zítra. Všechno závisí na tom, jak silně se uhodil.“

Pard sebral síly a otevřel oči. Měl pocit, že svět krouží kolem jakéhosi náhodného bodu v prostoru a že tento bod navíc odplouvá někam do dáli.

„Apfff…“ Pard se pokusil sdělit, že se probral a že všechno slyší, ale tělo se mu podřizovalo jen pomalu a neochotně.

Ostatně už za minutu začal svět rotovat pomaleji a Pardovi se s Ilandovou pomocí podařilo posadit. Hlava ho tupě bolela a ve zhmožděnině na zátylku to nepříjemně pulzovalo. Sebemenší otřes působil na jeho vědomí jako úder zvonu. Bum… bum… bum…

„Už je mu lépe, šéfe,“ oznámil Iland.

„To vidím.“

Pard potřásl hlavou. Bolest zesílila, ale jeho vědomí se zároveň zbavilo značné části mlhy, která ho zastírala.

„K čertu!“ zamumlal. Napadlo ho, že nejspíš potrvá ještě hodně dlouho, než se po tomhle dá dohromady. „To je bolest…“

„Co se tady stalo?“ zeptal se příkře Volvo. „Kde je Incy?“

Pard se rozhlédl. Tam, kde se ještě nedávno černal čtverec otevřeného poklopu, nyní pokojně spočíval barevný koberec. V rozbitém okně ležela mrtvola v zakrvácené džínové bundě a černých kožených kalhotách − hlavu a ramena měla vystrčené ven. Jeden z motorkářů si zřejmě zvolil tuto únikovou cestu, ale nebyl dostatečně rychlý.

„Odsuňte koberec,“ řekl Pard a podivil se slabosti vlastního hlasu.

„Koberec?“ Volvo udiveně povytáhl obočí. „Jaký koberec? Já se ptám, kde je Incy?“

Buskermolen nečekal na šéfův rozkaz, odehnal živé z koberce a zatáhl za něj. Když odhalil zavřený poklop, všichni přítomní téměř současně vydechli.

„Zatraceně!“

„Svině!“

„Šachnuš todd!“

Volvo konečně pochopil: „Tak takhle to je…“

Buskermolen už otevíral poklop. „Sklep, šéfe,“ oznámil, když nakoukl dovnitř.

Z otvoru vycházelo slabounké světlo − někde daleko kdosi zřejmě zapomněl zhasnout baterku.

„Parde, vyprávěj o všem, co jsi viděl,“ poručil Volvo.

„Když jsem vyběhl na chodbu, uslyšel jsem Incy, jak křičí,“ ozval se mladý technik. „Ale tlumeně, jako by se jí někdo snažil zacpat ústa. Vlezl jsem dovnitř, ale nestačil jsem ani pípnout, a už jsem to alespoň desetkrát schytal do ksichtu. Přistál jsem na záchodě. Hlavou jsem se musel o něco praštit… Dál už si toho moc nepamatuji. Ale myslím, že Incy strkali do tohohle poklopu…“

„Je to jasné, šéfe,“ přerušil ho Iland a ukázal na motorkáře ležícího na parapetu. „Tenhle musel poklop přikrýt kobercem a chystal se zdrhnout. Ale nestihl to.“

Volvo nemínil otálet. Otálení neměl v povaze − kdo se nechá předběhnout událostmi, ten nad nimi ztratí kontrolu.

„Hněte sebou!“

Wirg popadl pistoli a zmizel ve sklepě. Následovali ho Iland, Vachmistr, Buskermolen, Roelofsen a Zeppelin.

K Pardovi přistoupil Honza. Byl zachmuřený a naštvaný. „Máme smůlu, kamaráde…“ zavrčel. „Je to k vzteku.“

Pard svraštil čelo a opatrně si prohmatal horký zátylek.

„Bolí?“ zeptal se Honza soucitně.

„Co myslíš?“ odpověděl Pard smutně. „Udělal jsem ze sebe pěkného idiota. Takhle se nechat nachytat jako nějaký zelenáč…“

Honza si chvíli prohlížel Pardův obličej. „Hm… Tvářičku máš tedy radost pohledět, bráško. Víš jistě, že tě mlátili pěstí, a ne perlíkem?“

Pard si ohmatal zmrtvělou tvář a pochopil, že se změnila v jednu velkou modřinu. „Dobrý živote… Jak dlouho jsem se tady válel?“

„A kdy jsi vlastně omdlel?“

„Jak seshora začali pálit z toho kovořezu… Tak o minutu později.“

„Opravdu? Tak to jsi byl mimo deset minut, víc ne.“

„A co se vlastně stalo?“ zamračil se Pard. Obličejové svaly ho příliš neposlouchaly.

Honza pokrčil rameny. „Co se asi tak mohlo stát? Trochu jsme si zastříleli. Dost jsme jich odpráskli, zbytek se rozutekl. Ale i o dva naše jsme přišli…“

„O koho?“

„O řidiče. Lazuku a Baníka…“

„Škoda.“ Pard si povzdechl. „Ani jsem je nestačil pořádně poznat…“

Do pokoje nakoukl půlčík Trýňa. Vlasy nad pravým uchem měl připečené.

„Kde je šéf?“ zajímal se.

„Tam.“ Honza kývl na tmavý obdélník v podlaze.

Půlčík klesl na všechny čtyři a nakoukl do sklepa. „Tudy odvlekli to děvče, co?“

„Nejspíš. Kudy jinudy?“

„A co teď?“

„Budeme čekat, co nám taky zbývá…“ Honza potřásl hlavou. „Zatraceně, nic se nám nedaří…“

Volvo, elfové, trpaslíci a Zeppelin se vrátili asi za půl hodiny. Wirg vypadal, že je rozběsněný téměř k nepříčetnosti.

A je to, pomyslel si Pard unyle. Minus tři. Dva zabití a… a ta dívka. Taková škoda. Všech jich je taková škoda…

„Ti hajzlové zmizeli,“ vrčel pochmurně Buskermolen. „Před východem na ně nejspíš čekaly motocykly. Teď už je jen tak nenajdeme.“

Volvo se posadil do nízkého křesla. Prsty si stiskl spánky a hluboce se zamyslel.

„Roeli, svolej všechny. Ať pročešou okolí vily a pokusí se najít některého z těch parchantů, který není mrtvý, ale jenom zraněný. Toho hned dotáhněte ke mně. Zbraně také posbírejte. A rychle. Trýňo, ty mu pomůžeš.“

„Rozumím,“ přikývl trpaslík a otočil se k půlčíkovi: „Jdeme…“

Oba spěšně vyšli z místnosti.

Volvo bubnoval prsty po koženém loketníku. Ve sveřepé náladě vypadali wirgové dvojnásob sveřepě. To ty jejich špičáky…

„Zeppeline, dokážeš poznat, ke které bandě patřili?“

„Musím se podívat, šéfe. Zatím jsem to nezkoumal.“

Přistoupil k zabitému, který visel na parapetu jako hadrový panák. Rozbitým oknem profukoval do místnosti chladný vánek a šelestil s černými clonami. Zeppelin si chvíli prohlížel obrázek na bundě mrtvého motorkáře. Práci mu znesnadňovala vrstva zasychající krve, jež vytékala ze zad proděravělých výstřelem z brokovnice.

„Je tady napsáno Půlnoční smečka, šéfe. Ještě se podívám na další…“

A sotva to dořekl, vyskočil rozbitým oknem ven.

V místnosti na nějakou dobu zavládlo ticho, rušené jen šustěním clon.

„Co dál, šéfe?“ zeptal se konečně Honza. „Nemáme času nazbyt.“

„Tak si budeme muset nějaký udělat,“ řekl tvrdě Volvo. „Dokud se nám nepodaří najít a zachránit Incy, můžete na ostrov Krym klidně zapomenout.“

Pard s obavami pohlédl na elfy, ale vypadalo to, že Volvo před nimi nemá tajnosti. Buskermolen posupně civěl na podlahu.

„Ta dívka je pro tebe důležitější než náš cíl?“ zeptal se Honza co možná nejzdvořileji. „Víš to jistě, šéfe?“

„Opravdu, Honzo. Jsem si tím jist jako ničím jiným. A vám radím, abyste si tím začali být jisti také. Jinak… Jinak by celý náš podnik nestál ani za zlámanou grešli.“

Goblin zádumčivě zahýbal ušima a sundal si kšiltovku.

„Nu což,“ řekl přemýšlivě. „Nezbývá mi než souhlasit, i když… I když si myslím, že bychom neměli riskovat všechno kvůli jediné zajatkyni.“

„Dost!“ Volvo bouchl pěstí do loketníku. „Tohle je vyřešeno. Už ani slovo.“

Zavřel oči, pohodlně se opřel a ponořil se do úvah. Pard zůstal o samotě s hučením, které se mu ozývalo v hlavě.

Záhy se vrátil Zeppelin.

„Je to tak, šéfe,“ oznámil. „Byla to Půlnoční smečka. Docela silná místní banda. Asi bychom měli prohledat okolí, poptat se…“

„Pusť se do toho,“ rozkázal Volvo. „A rychle.“

„Šéfe?“ Zeppelin rozhodil rukama. „Bylo by lepší, kdybyste mě doprovodil. Budeme tak mnohem přesvědčivější.“

Volvo okamžitě vstal. Iland a Vachmistr − dva chladnokrevné a nemluvné vůdcovy stíny − se postavili spolu s ním.

„Busi, během mé nepřítomnosti budeš celé téhle hordě velet. Vynasnaž se, abychom už neutrpěli žádné další ztráty.“

„Zvládneme to, šéfe,“ zabasoval trpaslík, „jak nejlépe to půjde.“

O minutu později zůstali v pokoji jen Pard s Honzou a nehybný nebožtík v průvanu. Goblin si znovu nasadil kšiltovku, štítivě popadl mrtvého za nohy a vyhodil ho z okna. Pak pečlivě zatáhl clony, aby dovnitř tolik netáhlo.

„Pojď odtud, kamaráde. Myslím, že by nebylo na škodu, kdyby ses na chvíli natáhl.“

Pard se postavil. Jeho tělo nepřijalo změnu polohy dvakrát ochotně, ale ani se příliš nezpěčovalo. V hlavě mu stále hučelo.

Vešel do koupelny a pohlédl do zrcadla. To, co spatřil, ho příliš nepotěšilo − tvář měl zmodralou a opuchlou jako utopenec. Brr…

Opatrně se opláchl studenou vodou, pak namočil ručník a přiložil si ho na čelo. Dostavila se úleva, třebaže nijak zásadní.

V sousedním pokoji se svalil do postele a Honza se jal přecházet místností sem a tam − od kredence k nočnímu stolku.

„Máme přímo neuvěřitelnou smůlu,“ postěžoval si goblin. „Nezdá se ti?“

„Volvo jim nemůže Incy nechat,“ vysvětlil Pard. „Její otec byl Volvovým přítelem… Já ho chápu. K čertu, vždyť tohle bývá leckdy důležitější než všechna tajemství a poklady.“

„Jak to víš?“ podivil se Honza. „Aha! Už rozumím. Tak o tomhle jste si vy dva vrkali v autobusu. Nestačil jsem valit oči, jak se na tebe lepila!“

„Nech toho…“ Pard slabě máchl rukou, „všichni jsme tam přece hráli divadýlko…“

„Ale tvá role v něm nebyla zrovna nepříjemná, co?“ Honza se uchechtl a ihned zanadával. „Dobrý živote, to je ale pitomé zdržení. Tak pitomé, že ani pitomější být nemůže.“

Někdo nesměle zaklepal na dveře.

„Kdo je tam?“ Honza se podrážděně otočil. Do pokoje vstoupil mladičký řidič linkového autobusu, celý vystrašený a ubohý.

„J-j-j…“ zakoktal nejistě. „J-já… Byl jsem nahoře… Pak střelba… Nikdo nešel…“

„A jo!“ Honza se pleskl dlaní do čela. „Vždyť by se tam někde měl válet ještě ten zajatý wirg!“

Upravil si kšiltovku a vykoukl ze dveří. „Buskermolene!“

Trpaslík se objevil ani ne během půl minuty. Po spatření nebohého mladíčka se stejně jako před chvílí Honza plácl do čela.

„Co teď s ním, Busi?“ zajímal se Honza. „Měl jsem dojem, že jsme ho měli propustit.“

Mladík vyděšeně přešlapoval z nohy na nohu.

Buskermolen se zamyslel. „Takže takhle, živý…“ řekl posléze. „Padej odtud, a to pořádným kalupem. Jenom ti radím, abys zapomněl na všechno, co jsi tu viděl. Policajtům můžeš namluvit, že jsi dostal po hlavě a okamžitě odpadl. Pak ses probral čert ví kde, kolem ani noha… Rozumíš?“

Šofér zakýval hlavou. Rychle, rychle.

„Když budeš žvanit, budeš toho litovat,“ oznámil mu lhostejně Buskermolen. „Konec, mazej… A když tě někdo v domě zastaví, řekni mu Buskermolen poliert die Fresse. Zapamatoval sis to? Tak mi to zopakuj!“

„Buskermolen polírt dý frese,“ zopakoval mladíček se silným přízvukem.

„Tak běž,“ pobídl ho trpaslík. Řidič vyrazil z pokoje, jen se za ním zaprášilo.

Když utichl dupot jeho nohou po schodech, Buskermolen si zkroušeně povzdechl: „Měli jsme ho samozřejmě odprásknout. Tihle mladí jsou hrozně užvanění…“ Trpaslík si zamyšleně prohrábl plnovous a spiklenecky mrkl na Parda a Honzu. „Jenomže je holt potřeba šetřit s náboji. Není-liž pravda, vážení?“

Honza se ušklíbl. Také Pardovy opuchlé rty se roztáhly v úsměvu.

„Samozřejmě,“ řekl mladý technik a nadzvedl se na loktech. „Na postřílení všech zajatců máme málo munice.“

„Hele, Parde,“ ozval se najednou goblin, „víš, že jsem právě ztratil poslední pochybnosti?“

„O čem?“

„Jestli jsme vybrali správný tým.“

„A?“

„Jaké a?“ Honza si odfrkl. „Samozřejmě že správný!“

„Souhlasím,“ přisvědčil Pard vesele a zabořil hlavu do polštáře.

„Už musím běžet,“ řekl Buskermolen, ale vtom do pokoje vstoupil ork Vasja, vlekoucí za límec nešťastného mladíka, který se očividně nestačil dostat ani ke dveřím.

„Koukněte na něj!“ zvolal Vasja. „Myslel si, že nám pláchne, šádi jeden! A pořád něco mele o tobě, Busi.“

„Do háje…“ zahučel trpaslík podrážděně. „Zapomněl jsem, že ne všichni tu mluví po našem. Vasjo, je volný. Doprovoď ho k východu.“

„Fajn,“ ochotně souhlasil Vasja, aniž se zajímal o příčinu. „Pojď, sluníčko.“

Sluníčko, nyní již úplně vystrašené, s roztřesenými koleny vykročilo za orkem.

„To je ale bordel,“ postěžoval si trpaslík. „No dobrá, já jdu… Tak mě napadá, že ve spíži ještě máme zamčeného toho včerejšího wirga…“

„Ty lež.“ Honza Parda lehounce poplácal po rameni. „Hned jsem zpátky.“

Pard se blaženě uvolnil. Honza se zanedlouho vrátil, ale jen na skok, aby mladému technikovi donesl kabelu, na kterou ve spěchu dočista zapomněl. Pak znovu zmizel.

Pardovi však nebylo souzeno usnout. Nejprve se vrátili Buskermolen a Honza, přičemž posledně jmenovaný měl samým údivem vypoulené oči.

„Poslyš, Parde, já už asi úplně přestávám chápat, co se děje! Zajatý wirg poznal toho mrtvého orka, motorkářského bosse. Řekl, že to byl sám Orišaka!“

Goblin ani nestačil domluvit, když se z kabely ozvalo nevtíravé pípnutí přijaté zprávy. Pardovi zatrnulo. S podivnou předtuchou vytáhl počítač, odklopil obrazovku a stiskl zapínací tlačítko.

Z matných hlubin obrazovky vyplul jeden jediný řádek:

#incy palac sportu%

Pard jen tupě zíral na ta tři krátká slova. Buskermolen a Honza mu zvědavě nakukovali přes rameno.

Zdálo se, že prsty mladého technika začaly žít vlastním životem. Navzdory příšerně třeštící hlavě se totiž cílevědomě rozeběhly po klávesnici. Na obrazovce se vzápětí objevila mapa přilehlých městských čtvrtí.

„V okolí jsou tři paláce sportu. Tady, tady a tady…“

Po mapě se zazmítala bílá šipka, poslušná stisku kláves.

„Začni rozdělovat skupiny, Busi…“

Pard se postavil, aniž vypnul notebook.

Vilu opustili zhruba o tři minuty později. Na Volva a Zeppelina zde zůstal čekat pouze Žroutek, který se pro všechny případy kromě nože ozbrojil také puškou.

Žroutek se samoty nebál.

15

OJOS DEL SALADO − ACONCAGUA

Před hlavním vchodem do paláce sportu rostl shluk mladých smrčků. Vysokánská vnější stěna byla celá pokryta různobarevnými střípky vytvářejícími mozaiky, které schematicky zobrazovaly živé v různých polohách a s rozličnými předměty v rukou. O účelu některých z nich nemohlo být pochyb. Jen úplný idiot by například nepoznal, k čemu slouží meč. Kulatá vymyšlenost v ruce vedlejší postavy mohla klidně být jakýmsi starobylým štítem, třebaže hodně malým. Otázkou ovšem zůstávalo, k čemu bylo dobré do takového štítu kopat. Protože právě to jedna z postav prováděla.

Pard nechápal. Stejně tak nerozuměl slovům jako „sport“ nebo „cirkus“. Palác, to je jasné, tak se označuje parádní dům. Ale proč sportu?

Samé záhady.

Mozaika nad hlavním vchodem zobrazovala živého, jak jede na motocyklu. Nebo možná na kole. Zbytek zakrývaly smrčky.

„Koukněte…“ zašeptal Buskermolen a ustoupil od okna, aby unikl případné nežádoucí pozornosti.

Ulicí kličkoval splašený motocykl bez jezdce. Kousek před palácem zabrzdil, jako by toto místo poznal, pak nerozhodně přidal plyn a zmizel za smrčky.

„Takže tu jsme správně,“ zašeptal Pard. „Jsou to oni! Ne nadarmo mají na nejviditelnějším místě vyobrazení motorkáře…“

„Vyobrazení cyklisty,“ zavrčel Honza. Goblin měl rád přesnost, kterou někteří technici označovali za matematickou. Další slovo, které Pard užíval, aniž se nějak zvlášť zamýšlel, co vlastně znamená. Říkalo se tak totiž vědě o počítání, v níž se příliš nevyznal. Jednoduše se mu nedostávalo vědomostí.

„Mimochodem,“ ozval se Buskermolen, „všimli jste si, že mezi členy té bandy dneska ráno nebyl ani jediný trpaslík? Jen lidé, orci, wirgové, míšenci… Dokonce jeden boješ, řekl bych. Ale trpaslík žádný.“

„Elf taky ne,“ pokrčil rameny Trýňa. „Ani půlčíky jsem neviděl…“

Vtom se ozvalo hvízdavé zazvonění mobilního telefonu. Pard si pohotově sáhl do kapsy.

„Haló, tady Volvo!“ ozvalo se z přístroje. „Žroutek mi právě dovyprávěl něco moc zajímavého…“

„Vypadá to, že jsme našli správný palác, šéfe,“ řekl Pard. „Už jsem se spojil s Vasjovou skupinou. Povídal, že palác na Leontovičově je prázdný, dávno prázdný. A na Šesté Parkové se zase usídlila trpaslická firma obchodující s nábytkem. Roelofsen se s jejím majitelem pěkně pobavil a teď už je na cestě sem.“

„A co se děje u vás?“

„Právě jsme si užili trochu motocyklového vzruchu. Dovnitř jsme ale zatím nelezli. Sedíme v protějším domě a koukáme se z oken. Tip-Topyč, Michaj a Sagrada hlídají vedlejší vchody. Bus jim rozdal vysílačky…“

„Dobře,“ ozval se příkře Volvo. „Hned k vám dorazím, tak se vynasnažte nic beze mě nepodnikat.“

„Ledaže by se ji pokoušeli odvézt,“ ujistil ho Pard.

„Dej mi na chvíli Buse.“

Pard podal mobil Buskermolenovi.

Trpaslík několik minut mlčky poslouchal, co mu Volvo říká, a pak odpověděl dvěma kratičkými větami: „Ich tue alles, Chef. Falle im Kampf.“

Pronesl to jako nějakou přísahu. Vlastně nejspíš se skutečně jednalo o slavnostní slib. Pard musel Volvovi závidět, že má tým plný takových věrných živých.

Kolem paláce bylo stále ticho a pusto. Třeskot motoru opuštěného motocyklu přilákal jen jednoho dlouhána v kožené bundě. Muž se opatrně připlížil k vylekanému stroji, chytil ho za řídítka a odvedl dovnitř. Ale v horních patrech paláce se přece jen daly zahlédnout známky života. Na několika místech se svítilo navzdory tomu, že venku už byl bílý den, a odkudsi se nezřetelně nesla hudba. Pard se snažil poznat, o jakou píseň se jedná, ale pořád se mu to nedařilo. Nakonec se nad ním slitoval Honza.

„To je Břeh,“ sdělil mu goblin. „Píseň Medúza. Sám si ji přece pořád pobrukuješ.“

V ten okamžik přestala být melodie neznámou a nesrozumitelnou.

„Ty se máš,“ zavrčel Pard. „S těmi svými radary… To já slyším jenom útržky.“

„Ještě mi začni vyčítat, že je mám.“ Honza pokrčil rameny. „Já si tyhle radary schválně nepěstoval − samy mi narostly.“

Pard si zkroušeně povzdechl.

Jako první se objevil Roelofsen se svou skupinou. Až za hodnou chvíli dorazili i Volvo a Zeppelin. Sagrada si jich všiml již zdálky. Krátce na ně hvízdl a ukázal na dům, ve kterém se skrývali ostatní. Zeppelin dal kývnutím najevo, že mu rozuměl.

Šéfa přivítal Buskermolen. Hned ve dveřích domu.

„Všechno je v pořádku, Volvo,“ řekl. „Vypadá to, že vůbec nic nepochopili. Sedí uvnitř a podle mě pořádně chlastají. Honza povídal, že to z některých otevřených oken táhne pivem. Já sice nic necítím, ale… Honzovi se dá věřit, o tom jsem se přesvědčil.“

Volvo mlčky přikývl a vstoupil do domu.

„Druhé patro, dveře vpravo,“ napověděl mu Buskermolen.

V bytě wirg ze všeho nejdříve přistoupil k oknu. Pard mu okamžitě podal výkonný dalekohled s dvacetinásobným zvětšením. Volvo chvíli soustředěně seřizoval čočky, čímž jaksi mimochodem demonstroval, že se dokonale vyzná v potřebných formulích, a pak se vpil pohledem do obrovských oken paláce sportu.

Pozoroval budovu několik minut, přičemž otáčel dalekohled tu napravo, tu nalevo. Vtom nečekaně ožila vysílačka zavěšená na Buskermolenově opasku.

„Hej, Busi, to jsem já, Tip-Topyč. Dva motorkáři se asi chystají někam odjet… Zrovna vylezli ze zadních dveří.“

Tip-Topyč mluvil tiše, s chrčivým přízvukem, typickým pro všechny orky.

Volvo zvedl ke rtům podlouhlý mikrofon, za nímž se vinula šňůra, podobající se silné černé pružině.

„Dokážeš zajmout alespoň jednoho?“ zeptal se.

„Třeba oba, šéfe! Jak silně je mám praštit?“

„Moc silně ne. Jen tak, abychom je mohli hned probrat.“

„Rozumím! Jenom sem někoho pošlete, aby pohlídal dveře. Co kdyby i ostatní dostali nápad mrknout se ven…“

Volvovi stačil pouhý pohled na Zeppelina, Roelofsena a Buskermolena, aby se všem v rukou náhle objevily zbraně. Vzápětí rychle a cílevědomě zamířili k východu. Bus si za chůze přiložil k uchu druhou vysílačku a vyměnil si s Tip-Topyčem několik úsečných frází.

Byli pryč doslova pět minut. Po uplynutí této doby se dveře otevřely a do bytu vstoupili trpaslíci. Každý nesl na zádech bezvědomého zajatce. V těsném závěsu za nimi nevzrušeně kráčel Zeppelin s pistolí v pravici.

„Hotovo, šéfe! Ani jsme tam nestačili dojít. Tip-Topyč se o všechno postaral sám…“

„Dostane prémii,“ zavrčel Volvo, ale Pardovi nemohlo uniknout, že se nálada wirgského technika postupně zlepšuje. Zjevně začínal věřit, že se Incy podaří osvobodit ještě dnes a že si to ani nevyžádá příliš velké úsilí.

Trpaslíci bez zbytečných okolků shodili nehybné motorkáře na podlahu. Pak se Bus naklonil a popleskal jednoho z nich po lících. Motorkář, asi pětadvacetiletý člověk s tetovanými pažemi, oblečený do šustivé kůže, hluše zabučel a stočil se na podlaze do klubíčka. Trpaslík ho šťouchl botou.

„Ožij, chcíplotino!“ pobídl ho.

Muž znovu zabučel a nešikovně se posadil; přitom se musel opřít o stěnu. Otevřel oči a překvapeně se díval na pestrou společnost v místnosti.

„Co jste zač? Aby vás…“

Domluvit ale nestačil, protože Volvo ho úsporně, téměř bez rozmachu švihl konečky prstů přes oči. Motorkář zaklel a začal se kácet, ale trpaslíci jej okamžitě pevně chytili za ruce a zvedli z podlahy. Kožená bunda zašustila o veselé oranžové tapety s květinovým vzorem. Volvo přiblížil svou tvář k zajatcově − dělilo je jen pár centimetrů. Pard si představil, co teď asi motorkář musí vidět. Wirgovy oči naplněné chladnou rozhodností a bělostné konečky špičáků vykukující zpod rtu.

Představit si motorkářovy pocity také nebylo právě obtížné.

„Kde je ta dívka?“ zeptal se Volvo se skrytou hrozbou v hlase.

Motorkář trhl hlavou. „Tam… V paláci.“

„Přesněji!“

„V malém sále, u Straky…“

„Jak se tam dostaneme?“

„Je to ve druhém patře, chodbou doleva, na dveřích visí cedulka… Poslyšte, cestou vás všechny postřílí. Straka je náš…“

Ale Volva ani za mák nezajímalo, co je Straka zač.

Pard již mezitím stačil zapnout notebook a vyhledat plán vnitřních prostor paláce sportu. Přístup k potřebným souborům byl zcela nechráněný. Ostatně Pard si předem zjistil, kde se nachází nezbytná informace.

Druhé patro. Malý sál. Schéma evakuace pro případ požáru… Evakuace je nejspíš situace, kdy je potřeba pěkně rychle upalovat pryč. Aby taky ne, když se jedná o požár. A skutečně, pomyslel si Pard, do malého sálu se jde chodbou nalevo od schodiště, vedou tam hned první dveře… Také nalevo.

„Straka je už teď mrtvola. Stejně jako Orišaka, rozumíš?“

„Tak co jste zač? Aby vás čert spral!“ Zajatec sebou začal naštvaně házet, ale s trpaslickými svaly nic nesvedl.

„Bude lepší, když se to nedozvíš, chlapče,“ řekl zlověstně Volvo. „Lepší pro tebe, ty hajzle motorkářský… Jinak bys musel dělat Strakovi společnost.“

Volvo sklopil oči. „Svažte ho a někam zamkněte! Honzo, oživ toho druhého.“

Ovšem druhý motorkář se už stačil probrat sám. Poslušně vstal, zvedl ruce nad hlavu a potichu řekl: „Čub nelhal. Holka je v malém sále ve druhém patře.“

„Dovedeš nás tam,“ utrousil Volvo. „A ať tě ani nenapadne dělat nějaké blbosti.“

Motorkář se zatvářil vyděšeně. Zjevně už pochopil, že se dostal do pořádného průšvihu. Když nebude spolupracovat, tito neznámí, avšak určitě mocní cizinci ho prostě zastřelí. Ale když bude, popudí tím své vlastní druhy.

Prvního motorkáře nechali se svázanýma rukama a nohama ležet v koupelně.

Pard uklidil přenosný počítač do tašky a zavěsil si ji na záda. Honza mu ji pomohl připevnit, aby se nehoupala a nepřekážela. Pardův věrný notebook již prošel několika nechtěnými zkouškami odolnosti, a tak se o něj mladý technik příliš nebál.

„Neměli bychom radši počkat na Vasju, Ilanda a Vachmistra?“ zeptal se šeptem Buskermolen.

„To zvládneme,“ odsekl Volvo a vzal si pušku, kterou mu mezitím kdosi podal. Jednalo se o osmiranný crock ráže sedm padesát šest podle východních zbraňových norem, užívaných od Velkého Taškentu po Dillí. Pard okamžitě pocítil nicotnost vlastní pistole, ale žádnou jinou výzbroj po ruce neměl.

Oba trpaslíci současně zachřestili pumpami svých brokovnic. Tento zvuk byl tichý, ale přesto natolik děsivý, že zajatý motorkář zatáhl hlavu mezi ramena a připodobnil se velkému kačerovi. Zeppelin, který byl stejně jako Pard ozbrojen pouze pistolí, dloubl vězně ústím hlavně mezi lopatky.

„Běž!“

16

ACONCAGUA − JAZGULEM

Ulici před palácem přeběhli rychle a potichu. Zpočátku nerovný šik postupně vytvořil ladný oblouk; uprostřed Volvo, trpaslíci, Zeppelin a jejich nedobrovolný průvodce; na levém křídle Pard, Trýňa s krátkým rychlopalným samopalem a Eso s automatickou puškou schleif; na pravém Valentin a Sergej, třímající AK-74 se samopalovými zásobníky o pětačtyřiceti nábojích. Každý půlelf přitom nesl hned dvě tyto vysoce účinné zbraně, spojené dohromady bělavými pruhy speciální lepicí pásky. Honza se držel kousek za Volvem a vypadalo to, že není ozbrojen.

Michaj, Sagrada a Tip-Topyč vtrhli do bočních dveří ve stejnou chvíli, kdy Volvova skupina procházela hlavním vchodem.

Pard vypudil z hlavy všechny zbytečné myšlenky. Měl v ní nyní čisto a jasno, jako by byla naplněna sypkým a poddajným karpatským křišťálem. Někam do dáli zmizela dokonce i pulzující bolest v zátylku.

Vstupní hala a množství motocyklů, stojících zdánlivě naprosto nahodile, ale ve skutečnosti udržujících striktní, byť jen obtížně pochopitelný řád. Dlouhán, který dovnitř před chvílí odvedl splašený stroj, se překvapeně napřimuje. Stačí však jediný těžký plivanec z hlavně brokovnice a muž letí na nedalekou zeď. Zvolna po ní sjíždí k podlaze, na prsou mu rozkvétá krvavá růže. Ozývá se dušervoucí chřestot, jak trpaslík prudce pohybuje pumpou tam a zpátky. Motocykly do sebe narážejí, ohýbanými řídítky se zachytávají jeden o druhého a snaží se zmizet vetřelcům z cesty.

Skleněné dveře, velký vestibul, měkká křesla a rozjařená společnost na prostorné pohovce u nízkého stolku. Vrší se na něm plechovky s pivem, prázdné, poloprázdné i dosud nenačaté.

Střelba.

Nějaký neurčitý pohyb za podpěrou v šatně. Pard a Eso osvobozují bleskurychlou bzučící smrt; vypouštějí ji vějířovitě, takže z dřevěné podpěry odletují velké třísky. Přidušené výkřiky tichnou, zaniká i dunivá ozvěna. Vestibul je čistý.

Před schodištěm se Volvův tým musí přeorganizovat. Střed pokračuje vpřed, Pard, Trýňa a Eso mírně couvají, aby ho kryli, zatímco Sergej a Valentin pro všechny případy setrvávají ve vestibulu. Pard koutkem oka vidí, že z úzké boční chodbičky vykukuje Michaj, úsečným gestem oznamuje, že u něj je vše v pořádku, a pak zase mizí. Postavy půlelfů se rozplývají v přítmí vestibulu.

Druhé patro. Doleva. A už jsou u dveří malého sálu. Zeppelin je rozráží kopancem a strká dovnitř jejich nic netušícího průvodce. Práskají výstřely a o úder srdce později se motorkář hroutí na dřevěnou podlahu. Pard vidí, jak mu kulky rvou tělo a z ran tryskají krvavé fontánky, ale neslyší žádný křik.

Jak to? Jejich průvodce přece několik okamžiků před smrtí nemůže nekřičet! Nebo prostě jen nemá čas pocítit bolest?

Zeppelin, Buskermolen a Volvo ještě jednou vystřelí a pak společně couvnou od dveří.

„Nestřílet!“ šeptá Volvo. „Je tam Incy…“

Vtom z protější poloviny sálu zaznívají výstřely a Pard konečně spatří dívku. Schovává se pod stolem stojícím hned u okna. Poblíž stolu nikdo není. Nějaká postava však bezhlavě cupitá napříč sálem… A v půli cesty padá, zasažena přesným Volvovým výstřelem. Wirg se s zuřivým řevem vrhá do dveřního otvoru. Kulky rozrývají zakrvácenou podlahu, ale Volvo už je pryč. Padá na bok a okamžitě střílí, střílí a střílí. Dovnitř mezitím vbíhají Buskermolen, Roelofsen a Zeppelin.

Na druhém konci sálu řve Sagrada. Nikoli však bolestí − nutí ho k tomu bojová horečka.

Pard rovněž skáče do sálu a okamžitě se tiskne ke zdi nalevo od dveří. Pistole mu v ruce tančí, jako by byl opilý, ale jakmile si všimne motorkáře, který s šíleným spěchem cpe náboje do svého revolveru, náhle se uklidní. Tři výstřely. Motorkářovi padá z rukou pistole i zásobník a muž se kácí na hromadu hnědých žíněnek. Zásobník s tlumeným duněním poskakuje po parketách.

A pak střelba zničehonic utichne.

„Konec!“ konstatuje Buskermolen, snad trochu překvapeně. Stále kolem sebe míří brokovnicí, hledá další nepřátele. Incy vylézá zpod stolu, rychle přebíhá polovinu sálu a věší se Volvovi na krk.

Teprve nyní se Pard dokázal uvolnit a svět kolem něho se vrátil do normálu; přestal být zpomalený a opět je křišťálově čistý.

„Který z nich je Straka?“ zeptal se Volvo. Jednou rukou objímá dívku v pase, zatímco ve druhé drží orientální pušku crock.

„Obávám se, šéfe,“ oznámil Buskermolen s lítostivým nebo naopak spokojeným povzdechem, „že na tuhle otázku jaksi nemá kdo odpovědět. Tak se to holt semlelo…“

Volvo se posupně podíval na mrtvoly válející se po tělocvičně. A už nic neřekl.

Vrátili se stejnou cestou. Bledá Incy se tiskla k Volvovi, ale fňukat zjevně vůbec nemínila, třebaže to od ní Pard tak trochu očekával. Dívka se vůbec držela skvěle. Dokonce dokázala poslat o sobě zprávu.

Ze zšeřelého vestibulu se doslova materializovali půlelfové. V jednu chvíli se zdálo, že zde nikdo není, a vzápětí před nimi stanuli dva urostlí chlapíci se samopaly. A to jsou navíc ještě technici, pomyslel si Pard s bezděčnou úctou.

Když se znovu ukázali ve vstupní hale, stádo motocyklů sebou trhlo a znervóznělo, ale nikdo hloupým strojům nevěnoval pozornost. Všichni spěchali pryč.

Sotva se vrátili do známého bytu ve druhém patře, Volvo okamžitě popadl mobil. Ostatní se rozptýlili po pokojích; chtěli se po přestálé bitce uvolnit. Pard se svalil do pohodlného křesla a chystal se trochu zdřímnout. Od chvíle, co se uhodil do hlavy, se mu vlastně chtělo spát skoro neustále. Nakonec se mu to skutečně podařilo, ale ne na dlouho − jen na nějaké dvě hodinky.

Honza ho popadl za ramena a zatřásl s ním: „Vstávej, kamaráde. Je čas zmizet…“

Pard otevřel oči. Kolem něho spěchali chodbou k východu živí z Volvova týmu. Se zbraněmi a kabelami.

Vstal a následoval Honzu dolů po schodech. Před domem stála pětice bílých čerkassy s poznávacími značkami Centra.

„Parde!“ přikázal mu Volvo hlasem, který nepřipouštěl námitek. „Budeš řídit… Musím si s tebou promluvit.“

„Dost mě bolí kebule, šéfe… Co kdyby se za volant radši posadil Honza?“

Volvo se podíval na Pardův promodralý obličej a povzdechl si: „Dobře… Tak tedy Honza.“

Goblinní přítel samozřejmě nic nenamítal, ačkoli Pard věděl, že řízení nemá v příliš velké oblibě.

Volvo a Incy se posadili dozadu. Pard se uvelebil na sedadle spolujezdce, spustil okénko a vystrčil ven loket. Goblin si upravil oblíbenou kšiltovku a nastartoval motor.

Ten Volvo má ale styky, pomyslel si mladý technik. Stačí jedno zavolání a za dvě hodiny už na něho čeká pět výtečně vycvičených osobáků…

Po smrti Baníka a Lazuky čítal tým jen dvacet živých. V Nikolajevě ho bude možná potřeba doplnit. Samozřejmě nebude-li Volvo nic namítat.

Nikdo nemínil čekat na další nepříjemná překvapení. Sotva wirgové v modrých kombinézách, kteří sem dopravili osobáky, nasedli do malé staré dodávky a zamířili zpátky do Centra, vydal Volvo rozkaz, aby vyrazili na cestu. Wirgy a jejich dodávku si Pard ani nestačil pořádně prohlédnout. Vyšel totiž z domu příliš pozdě.

Pětice čerkassy se dala do pohybu a rozjela se ulicí. Směřovala k jižní magistrále. Čtvrť Velkého Kyjeva, která je přivítala tak nevlídně, brzy zůstala za nimi.

17

JAZGULEM − ŇÄNČHEN THANGLA

„No?“ zeptal se Volvo trochu rozzlobeně. „Co si o tom všem myslíte?“

Pard se na vteřinu přestal dívat před sebe na cestu a vyměnil si pohled s Honzou. „Jak mám tuhle otázku chápat, šéfe?“

„Nezdá se vám, že se této výpravě nedaří? A to doslova a do písmene patologickým způsobem?“

„Nedaří?“ zopakoval po něm Honza. „Já bych řekl, že za našimi zády je nepříjemně živo. Někdo se chytá každé příležitosti, aby nám provedl nějakou ohavnost.“

„To znamená,“ vyvodil si z jeho slov Volvo, „že podle tebe za vším, co se nám zatím stalo, stojí konkurence?“

„A ne snad? Nejprve vlak, pak zátah ve Smele, potom návštěva motorkářů jižně od Kirovogradu… A vždycky na nás odněkud vybafne nějaké to známé jméno.“

„Jaké jméno?“

„No… Tak třeba ten… Šulga, co pracuje pro Žersona.“

„Pracoval,“ upřesnil Volvo. „Už nepracuje.“

Pardovy ruce se mimoděk sevřely v pěsti. „Co to znamená?“

„Žerson ho nechal odstranit. Kvůli samostatným akcím, které podnikali Orišaka a Straka. Vůdcové motorkářských band.“

„To jsi zjistil, když jsi byl na průzkumu se Zeppelinem?“

„Ano,“ přitakal Volvo, „přesně tak. Pravda, Žerson dal najevo, že s tím Šulga neměl nic společného. Straku a Orišaku prý posedli všichni čerti − jednali z vlastní iniciativy. Ale v Žersonově organizaci je zvykem odpovídat za činy podřízených.“

Wirg se na chvíli odmlčel.

„Ale jedné věci jsem se přece jen podivil,“ pokračoval pak. „Žerson věděl, že Šulga je nevinen. Přesto se ale rozhodl, že ani v jeho případě neporuší zákony podsvětí. A co se činnosti Orišaky a Straky týče, stále pro ni nedokáži najít vysvětlení. Nedostali úplatky od žádných jiných zločineckých bossů. Skoro mám pocit, jako by se stali nástroji jakési poloslepé síly, která se na nás rozhněvala. Tato síla se ani náhodou neřídí zákony rozumu a logiky, ale přesto nám celkem úspěšně hází klacky pod nohy. Nechápu, vůbec nechápu, o jakou sílu se jedná. A právě to mě znepokojuje ze všeho nejvíc.“

„Protože nevíš, čeho se od ní ještě můžeš dočkat?“ zeptal se Honza.

„Ano. Konání protivníka, kterého znáš, lze předvídat. S větší či menší přesností. Ale my máme před sebou jen tmu a prázdnotu, a já nemám ani tušení, co by nám mohlo za nejbližší zatáčkou spadnout na hlavu. Náš nepřítel uvažuje úplně jinak než my.“

„Nebo neuvažuje vůbec,“ dodal potichounku Pard.

Volvo na nějakých pět vteřin strnul a pak pomalu pokýval hlavou. „Hodně věcí nasvědčuje, že máš pravdu. Ale to přece není možné!“

„Je,“ zamručel Honza. „Krym. Krym se brání.“

„A mohl bys mi vysvětlit, jak se Krymu povedlo donutit motorkáře, aby jednali v rozporu s rozkazy svého vlastního šéfa?“ zajímal se Volvo s neskrývanou ironií.

„Ohó!“ zvolal Honza. „Samozřejmě že ne. Protože kdybych to vysvětlit mohl, byla by naše cesta na Krym už zbytečná.“

Volvo pochopil. A znovu se krátce zamyslel.

„Jsem toho názoru,“ řekl posléze, „že nás očekává ještě dost a dost nečekaných překážek. Proto se dohodněme, že nebudeme vymýšlet žádné dalekosáhlé plány. V naší situaci je nejlepší žít přítomností. To nám umožní pružně reagovat na jakékoli změny.“

„To by bylo jasné i vysavači,“ odfrkl si Pard. „Mimochodem, Honzo, je to odtud ještě daleko do Nikolajeva? Nějak jsem ztratil přehled, šachnuš todd…“

„Tak čtyři hodiny jízdy. Maximálně. Ledaže bychom uvízli v zácpě.“

„Šéfe, když se do Nikolajeva dostaneme už dnes, jaké jsou další plány?“

„Na dva dny někam zalezeme,“ odpověděl Volvo bez váhání, „dokud se situace trochu nevyjasní. Ty mezitím můžeš zajít za svými přáteli jachtaři a začít s nimi připravovat tu jejich kocábku. Tedy v případě, že selže moje varianta.“

„Rozumím. Honza pojede rovnou k mému doupěti, ano?“

„A vejdeme se tam všichni?“

„Určitě. Usadil jsem se na báječném místě. Je tak prostorné, že by se v něm klidně dalo jezdit ingulem. S ubytováním nebude problém.“

„No výborně! Nakonec, já se v Nikolajevě také trochu vyznám. Kde přesně máš to své doupě?“

„Na Jihu.“

„Tak daleko?“ povzdechl si Volvo. „Moji známí jsou zalezlí spíš v Leskách…“

Pard si znovu odfrkl. „Každopádně co se týče aut, tak by to v Nikolajevě neměl být žádný problém. Popovídáme si se Sólisty…“

„S kým?“ zeptal se Volvo.

„Je to taková firma, jmenuje se Sólo. Mám v ní spoustu přátel. Ti jachtaři k ní ale nepatří, to je zas úplně jiná společnost.“

„Nejmenuje se jejich šéf náhodou Úca?“ zeptal se podezřívavě Volvo. „Takový rozložitý chlapík?“

„Jo, ten,“ kývl Pard. „A jeho zástupcem je ork Lípa.“

„Tak ty já znám,“ oznámil Volvo. „Už jsem s nimi obchodoval. V Centru.“

Honza se zasmál.

„No jo,“ povzdechl si Pard, „jak je ten náš Kyjev malý. I když je Velký.“

Poslední slova zanikla v řevu motoru. Jejich osobák působivou rychlostí předjížděl obrovitý kamion s přívěsem. Hned za ním se mihl druhý, úplně stejný. Prakticky celé zorné pole za čelním sklem zakryla obdélníková záď trajleru s pečlivě napsanou poznávací značkou a spoustou barevných reklamních nálepek.

„Co to do nich vjelo?“ zeptal se Pard s obavami. „Ženou se, jako kdyby zešíleli. Že by je někdo vyplašil?“

Před čerkassy, za jehož volantem seděl Honza, jel už jen jeden osobák patřící Volvovu týmu. Řídil ho zkušený ork Vasja; společnost mu dělali elfští tělesní strážci Iland s Vachmistrem a nezkrotný půlčík Trýňa.

Kamiony se řítily jako splašené. Vůbec nebrzdily ani si nevšímaly nerovností vozovky. Za několik minut předjely i Vasjův osobák.

Kolona čerkassy také nejela pomalu. Ručička tachometru se celou dobu chvěla kolem stovky a všechny dálniční semafory fungovaly v režimu zelené vlny. Volvo pro jistotu zvedl mikrofon automobilové vysílačky.

„Busi?“ zvýšil wirg hlas. „Je u vás všechno v pořádku?“

A co by se jim asi tak mohlo stát, pomyslel si Pard. Ostatně magistrála je magistrála. Tím spíš, že se Volvovu týmu podezřele nedaří.

Pard se dotkl přístrojové desky a otočením kolečka přidal na hlasitosti.

Ale Bus se do žádných nepříjemností nedostal, dokonce ani nespatřil nic podezřelého. Jeho hlas zněl ospale. Trpaslík se zřejmě právě probral z dřímoty na zadním sedadle. Volvo se spojil s dalším autem a z vysílačky se okamžitě ozval Iland. Také Eso ze čtvrtého vozu šéfa ujistil, že se jim nic zlého nepřihodilo.

Volvo se v poklidu pokusil navázat spojení s posledním autem.

Několik vteřin bylo ticho, rušené jen šumem mlčenlivého éteru.

„Michaji!“

Odpovědí mu bylo jen mlčení.

„Hej, čerkassy pět! Ozvěte se!“

Stále ticho.

„K čertu! Co se to u nich děje? Čtyřko, ohlédněte se, co je s nimi!“

Tip-Topyč ze čtvrtého auta odpověděl skoro okamžitě: „Nejsou vidět, šéfe! Máme za sebou jenom kolonu divokých kamionů. Perou to jako šílenci, alespoň sto desítkou!“

„Třeba mají vypnutou vysílačku?“ předpoložil Honza.

„Vysílačky se nevypínají,“ pronesl Volvo bezvýrazně a o okamžik později zavelel: „Všechna auta stop! Zastavte u krajnice a opusťte vozidla.“

Sotva čtveřice čerkassy zpomalila, přehnalo se kolem ní několik kamionů. Osobáky se zachvěly v prudkém poryvu větru.

Pard si rozepnul pás a vystoupil z auta.

Právě vyjeli na temeno nevysokého pahorku, a tak byl úsek magistrály, který nechali za sebou, vidět jako na dlani. Dva tři osobáky mířily na jih, zatímco několik dalších naopak sjíždělo z kopce směrem k Centru. Žádná bílá čerkassy však mezi nimi nebyla.

„Třeba se jenom opozdili?“ Honza si sundal kšiltovku a poškrábal se za uchem. Jako vždycky se pokoušel najít prosté a nekomplikované vysvětlení, ale Parda se již stačila zmocnit hlodavá předtucha, že se stalo něco zlého.

Přistoupili k nim Iland, Vachmistr a Vasja, zatímco Zeppelin, Roelofsen a Buskermolen zůstali stát kousek opodál. Trpaslíci pozorovali cestu a ze zvyku si stínili oči dlaněmi, třebaže den byl šedivý a slunce se skrývalo za mraky.

Volvo pomalu došel k poslednímu autu. Eso a Tip-Topyč si vystoupili, zatímco oba holfingové zůstali uvnitř.

„Kdo jel v poslední čerkassy?“ zeptal se Honza opožděně.

„Valentin, Sergej, Michaj a Sagrada,“ napověděla potichounku Incy, která se také rozhodla vystoupit z auta. „Parde, dej mi prosím svůj počítač…“

Pardovi se najednou rozbřesklo. No jistě! Vždyť půlelfové jsou také technici, takže jejich přenosné počítače by se mohly vypátrat přes síť.

Vrhl se zpátky k jejich autu, otevřel přední dveře a natáhl se pro svou kabelu. Důvěrně známá a příjemná tíha notebooku ho trochu uklidnila a vrátila mu naději.

Asi bych se jí měl zeptat, pomyslel si Pard, jak mi dokázala poslat zprávu na vypnutý počítač… Ovšem teď se nejspíš chystá udělat to samé, takže se budu moci podívat…

Mladý technik se nemýlil. Incy ho nenechala zavřít dveře, posadila se na kraj sedadla a odklopila obrazovku. Počítač se s tenkým pípnutím zapnul. Pard napínal zrak, aby mu něco náhodou neuniklo.

@MAILER% − zadala Incy.

Na obrazovce se úslužně otevřelo okénko binku.

#enter net address, pls% − nabídl bink.

Incy rychle naťukala adresu Valentinova notebooku a čekala, co z toho vzejde. Bink využil nejbližšího retranslátoru, aby se napojil na dálniční server. Potom vyhledal odpovídající síťový segment a pokusil se o dosažení adresáta.

#access not allowed% − oznámila síť lhostejně.

Vše probíhalo přesně tak, jak Pard předpokládal. Valentinův počítač byl vypnutý.

Pokus o spojení se Sergejem dopadl úplně stejně. Tedy nijak.

A vtom Incy použila formuli, kterou Pard neznal.

@init alarm access device driver%

#device ready%

@crash sleep%C

Počítač zpracovával příkaz asi vteřinu. Ne déle.

#power accumulated%

Klávesa Enter s tichým klapnutím oznámila, že formule je použita.

#access completed%

#enter message, pls%

@valentine, odpovez, co se stalo? volvo%

Počítač opět na vteřinu zatuhl. Hned však zasvítil nový řádek.

#message transfer completed%

„Konec,“ řekla Incy. „Jestli neodpoví ani teď, tak už vážně nevím.“

Pard konečně dokázal odtrhnout oči od obrazovky svého věrného notebooku.

Ta dívka znala neuvěřitelné, přímo pohádkové formule! Pard si najednou připadal jako tupé štěně. Stal se svědkem odeslání zprávy na vypnutý notebook! A to odeslání úspěšného, to mohl říci s jistotou, neboť se vyznal ve formulích zacházení s počítači.

Čím více toho o počítačích zjišťoval, tím silněji pociťoval vlastní ignorantství. Dnes se ale ukázalo, že všechny jeho slavné vědomosti nejsou ničím víc než zčeřenou hladinou oceánu. A že ve skutečnosti nemá ani tušení, co se odehrává v hloubce jediného metru. No a co se děje v opravdové hlubině… To si už vůbec neumí představit.

Incy se podívala na Parda a malinko se usmála. „Copak? Neznal jsi takové formule?“

„Ne,“ přiznal čestně Pard. „Ani jsem nevěděl, že je něco takového možné…“

„Učil mě Volvo… A jeho zase můj otec. Už jsem ti přece říkala, že to byl velice schopný vědec.“

Pard pouze přikývl. Ano. Říkala. Ale mladého technika ani ve snu nenapadlo, že by slovo schopný mohlo zahrnovat i tohle.

Na druhou stranu… Před chvílí byla Pardovi demonstrována jen jedna jediná formule. Ale co si Volvo zatím schovává? A předal mu otec Incy úplně všechny své vědomosti? Kolik tajemství si s sebou odnesl do nebytí?

Pard pochopil, jak velkou moc tým Technika Velkého Kyjeva ve skutečnosti má, a byl ohromen. Už předtím si samozřejmě uvědomoval, že po světě chodí technici, kteří by jeho a Honzu dokázali klidně strčit do kapsy. Ale hned první ukázka síly stačila na to, aby Parda doslova omráčila.

Valentin a Sergej neodpověděli. Ani hned, ani za deset minut.

„Musíme se vrátit,“ řekl Buskermolen a tázavě pohlédl na wirga. „Stačí jedním autem, ne, šéfe? Nemohli se přece tolik opozdit.“

„Eso, Tip-Topyči, vzpomeňte si, kdy jste je viděli naposled. Třeba v zrcátku. Nebo když se některý z vás náhodou otočil…“

„Tak půl hodiny před zastavením, šéfe,“ odpověděl provinile Eso. „Koukal jsem po nich pokaždé, než jsem někoho začal předjíždět. Celou dobu se drželi kousek za námi. Pak je předjely dva kamiony. Divoké. Nás potom předhonily také… Ale několik dalších jsme ještě měli za sebou… Takže tak. Víckrát jsem už pětku neviděl.“

Tip-Topyč a holfingové souhlasně zahučeli. K Esovu vyprávění neměli co dodat. Volvo se na okamžik zamyslel.

„Vasjo, Zeppeline! Sedněte do auta a vraťte se po magistrále kousek zpátky. Buskermolen má pravdu, moc opozdit se nemohli… A buďte stále ve spojení.“

„Jasně, šéfe!“ odpověděl bezstarostný ork a ochotně se posadil za volant posledního čerkassy. Zeppelin mlčky zkontroloval, zda má nabitou pistoli, a pak se nevzrušeně uvelebil na sedadle spolujezdce.

„Tady máš,“ řekl Volvo a podal mu svou pušku crock. „Zeppeline, a pořád povídej. Je jedno co. Hlavně abychom všichni slyšeli, že jste v pořádku.“

Vasja obratně otočil čerkassy, nechal projet dva prázdné náklaďáčky, které se kodrcaly na jih, a zamířil zpět ze svahu pahorku. Po nějaké době jim osobák zmizel z dohledu, avšak Zeppelinův vyrovnaný hlas se z vysílaček ozývat nepřestal.

„Všude klid, obyčejná dálnice. Naši nikde. Provoz řiďoučký, kamiony žádné… Město je klidné, nikde nic podezřelého.“

„Busi, Roeli,“ oslovil Volvo trpaslíky. „Jeďte za nimi… K Vasjovi a Zeppelinovi se ale moc nepřibližujte, prostě udržujte odstup. To já jen tak pro jistotu…“

Tomu se říká dvojité krytí, pomyslel si Pard s úctou. Náš wirg je opatrný…

„A řídit bude kdo?“

„Já,“ přihlásil se Pard. „S někým takovým, jako jsou naši vážení trpaslíci se svými brokovničkami, se nemusím vůbec ničeho bát.“

Volvo si Parda změřil pátravým pohledem. „Nebolí tě náhodou hlava?“

„To vydržím,“ ujistil ho Pard. „Otec mě kdysi učil, že nejlepší je kurýrovat se tím samým, co ti potíže způsobilo.“

Volvo na okamžik zaváhal.

„Dobrá,“ svolil nakonec. „Jeď. Busi, používej nouzovou frekvenci…“

„Jawohl, Chef! Ich habe verstanden. Rozuměl jsem.“

Pard se posadil za volant nejbližšího osobáku a vůz okamžitě úslužně nastartoval. Buskermolen obsadil sedadlo spolujezdce a Roelofsen si vlezl dozadu. Oba si připravili své pumpové brokovnice.

Pard se už chystal vyrazit, když se u okénka vynořil Trýňa.

„Vezmi si to,“ řekl tlumeně a podal mladému technikovi svůj rychlopalný samopal. „Pro všechny případy…“

Pard zbraň vděčně přijal a zastrčil ji do dveřní přihrádky. Buskermolen mezitím přeladil vysílačku na nouzovou frekvenci.

Čerkassy pocítilo Pardovu pevnou ruku a ochotně se rozjelo na sever, přičemž postupně zvyšovalo rychlost.

Městské domy nestály hned vedle magistrály, nýbrž kousek opodál. Dálnici a rovnoběžnou užší ulici odděloval několik desítek metrů široký pruh nahnědlé vyschlé trávy. Krajnice lemující magistrálu zůstávala prakticky stále prázdná. Nebylo na ní příliš bezpečno. Pard se svým osobákem rychle sjížděl z kopce, přitom se držel za plochým a podsaditým automobilem značky Rorýs.

Po několika minutách zahlédli v dálce na široké a rovné silnici bělavý flíček − stejné čerkassy, v jakém sami jeli.

Urazili dobrých patnáct mil, když Zeppelin náhle řekl do vysílačky: „Vidím je, šéfe… Přesněji řečeno to, co z nich zbylo.“

Pard si všiml, jak se tváře trpaslíků rázem zakabonily.

Další ztráty… Dobrý živote, co se to jen děje? Kdo se nám staví do cesty?

„Jejich auto je mrtvé. Najel na ně kamion jako hora. Kolem je pořádný frmol, už sem dorazila i záchranka,“ líčil půlwirg. „Žádnou krev ale nevidím. I když… po něčem takovém možná nezůstává ani krev.“

Rozhostilo se tíživé ticho. A tu najednou Zeppelin, aniž jen trochu změnil intonaci hlasu, oznámil: „Vidím Valentina, je v pořádku. Jenom maličko pocuchaný… Sergej je s ním. A pak Michaj a Sagrada… Jsou taky živí − jenom jsem si jich hned nevšiml.“

„Naložte je a pryč!“ zavelel Volvo příkře. „Policajti tam nejsou?“

„Zatím ne, ale oni si vždycky dávají načas.“

„Tak si pospěš alespoň ty, Zeppeline,“ štěkl Volvo.

Vasja několikrát zatroubil a vzápětí se z vysílačky ozvalo cvaknutí otevíraných dveří.

„Parde, Busi, jak jste daleko?“

„Jenom kousek,“ ozval se Buskermolen.

„Tak přidejte. Všichni se k Zeppelinovi nenacpou…“

„Rozumím, šéfe!“

Pardovo auto okamžitě s trhnutím zrychlilo. Kousek před cílem ho mladý Pard donutil zabočit tak prudce, až zavřískly pneumatiky. Půlelfové již nastupovali do čerkassy k Vasjovi a Zeppelinovi, zatímco Michaj a Sagrada se začali spěšně prodírat davem směrem k nim. Roelofsen zavčas otevřel dveře a kousek si poposedl.

„Vyrážíme, šéfe. Všechny už máme na palubě!“

„Nějaká zranění?“

„Ne,“ odvětil za všechny Valentin. „Jenom pár drobných škrábanců.“

„Co se vám stalo?“

„Taran,“ vysvětlil lakonicky Valentin. „Šéfe, vzpomínáte si na fámy o šíleném elfovi Halkdaffovi? O tom, co ochočoval kamiony a cvičil z nich kamikadze zabijáky? No, tak na nás zaútočil právě jeden z jeho vozů.“

„Proč si to myslíš?“ zeptal se Volvo nedůvěřivě.

„Na kamionu byla jeho značka. Mimochodem, útočník to přežil. Čerkassy je pro něj asi přece jen moc malá kořist.“

„A jak se povedlo přežít vám?“

„Štěstí, šéfe.“ Půlelfův hlas se slabě zachvěl. Zřejmě se ještě zcela nevzpamatoval z pohledu do tváře smrti. „Když se objevil kamikadze, zrovna jsme trčeli před semaforem. Díkyživotu jsem si hned všiml Halkdaffovy značky. Ani jsme se nestačili pořádně rozjet, když nás zepředu zablokoval jiný kamion. Ten první mezitím nabíral rychlost, aby nás nabral zezadu. Nezbylo nám než vyskočit z auta. Jen tak tak jsme to stihli. Sergej si vymkl rameno a Michaj divže neskončil pod koly přívěsu.“

„To jste z toho vyvázli ještě lacino…“ zavrčel Volvo. „Dávejte pozor na cestu, dneska je na ní až podezřele hodně kamionů. Mimochodem, Valentine, jak vůbec vypadá ta Halkdaffova značka? Sám jsem ji ještě nikdy neviděl.“

„Bílý obdélník a v něm rudý kruh. Symbol vycházejícího slunce.“

Volvo místo odpovědi jen cosi nesrozumitelně zamručel.

18

ŇÄNČHEN THANGLA − ZAALAI

Vpravo nad řekou visel nachový kotouč zapadajícího slunce. Do Nikolajeva už zbýval jen malý kousek − ani ne deset mil. Existovala reálná šance, že do Pardova doupěte stačí dorazit ještě před setměním.

Volvo celou cestu mlčel. Pard pouze prohodil pár slov s Honzou. V přítomnosti Sagrady, který si přisedl do jejich auta, se jim nechtělo mluvit o ničem důležitém.

V přemýšlení však Pardovi nebránilo zhola nic. Znovu a znovu se v duchu vracel k událostem posledních dní, na první pohled chaotickým. V nepříjemnostech, které tým postihly, stále nedokázal objevit logiku. Vypadalo to, jako by sám slepý osud namátkou ostřeloval pohybující se cíl, ale nějakým zázrakem se nedokázal trefit. I tak však na nešťastný cíl dopadaly odletující střepiny a on se v bolestech zmítal ze strany na stranu ve snaze vyhnout se dalšímu výstřelu a alespoň o půl kroku se přiblížit k vysněné metě…

Ale ať už s nimi nevidoucí osud měl jakékoli plány, v dosažení Nikolajeva jim nakonec nezabránil. Pravda, dorazili sem s dvoudenním zpožděním. Ale přece.

To znamená, že dokonce i zákeřný osud lze obelstít. Třebaže je to velmi obtížné. A také nebezpečné.

Pneumatiky unavených čerkassy metr za metrem polykaly hrbolatou vozovku. Dvoupatrové rodinné domky Matvejevky pozorovaly projíždějící automobily s lhostejností dlouhověkých a nad Bugem viselo obrovské zapadající slunce. Pard náhle pocítil, jak se v jeho nitru vzdouvá radost. Blížil se k domovu.

Dělo se to s ním pokaždé. Pard hodně cestoval po Velkém Kyjevě, nejednou se ocital i za jeho hranicemi a jen málokdy setrvával na jednom místě déle než týden. Ale kdykoli se vracel do Nikolajeva, do rodné čtvrti Velkého Kyjeva, zalévalo ho nepochopitelné štěstí. Proč? Snad proto, že se tu narodil a vyrostl? Nebo proto, že dokonce i toho nejzarytějšího tuláka dříve či později omrzí putování a on najednou zatouží poslat všechno k čertu, lehnout si na oblíbenou pohovku, popíjet pivo z plechovky, tupě zírat na poblikávající obrazovku televajzoru a přitom vědět, že se bude moci dnes, zítra a možná dokonce i pozítří úplně stejně válet, nasávat pivo, čučet na hloupé filmy a nic, vůbec nic nedělat…?

Tohle ovšem může udělat jen zarytý tulák, jenž vlastní nějaké místečko, které nazývá svým domovem.

Pard takové místečko měl. Nacházelo se v Nikolajevě, v rajónu, jemuž se odedávna říkalo Starý Jih. A právě tam mladý technik řídil čerkassy, které před hodnou dobou předjelo auto elfských tělesných strážců a zařadilo se do čela kolony. Honza mu ochotně přenechal volant. Když už se Pard rozhodl kurýrovat podle metody svého otce…

Severnyj. Soljanyje. Ingulský most. Puškinská. Pohraniční. Říjnová třída. Ulice Kosmonautů, dům číslo šestnáct.

Pard by rád věděl, co byli tihle kosmonauti zač.

Stop.

I odtud byla vidět řeka. Stále nad ní viselo nachové zapadající slunce, které se již svým spodním okrajem dotýkalo horizontu. Na pozadí tmavnoucího večerního nebe se zřetelně rýsovaly siluety vykládacích jeřábů Černomořské továrny.

Pard od dětství věděl, že továrna je velice zvláštní částí města, plná nepohyblivých, leč živých strojů, a že je to velmi nepříjemné místo k bydlení. Šlo o jedno z mála podivných slov, jejichž významem si byl naprosto jist.

A teď se ukazuje, že továrna je areál, kde se dají vyrábět stroje.

Vyrábět stroje… To zní ale divoce a nezvykle. Pard potřásl hlavou a zadoufal, že se s Honzou nezapletli do záležitosti, která přesahuje jejich síly.

„Jsme na místě,“ řekl mladý technik nahlas a vystoupil z auta, které úlevně ztichlo. „Tady bydlím. Kdyby něco, můžeme obsadit i vedlejší dům. Tamhleten.“

„Dům?“ pokrčil Volvo nos. „Takové chatrči se tady říká dům?“

Jednopatrový domek byl skutečně dokonce ještě menší než vilky kolem silnice.

„To jsem si dal!“ Pard pobaveně předstíral, že se ho wirgova slova dotkla. „Urazit vytříbený vkus obyvatel Centra… No nic, pojďte dál.“

Otevřel vrátka a vstříc mu okamžitě radostně vyrazil chomáč husté černé srsti − Žbluňk. Obrovský novofundlandský pes. Pardův čtvernohý miláček s plandavýma ušima.

Za oknem se svítilo, což znamenalo, že Ďuša je doma. Pard několikrát zaklepal na sklo.

„Hej, nešťastníku! Vylez, nepřátelé už jsou tu…“

Žbluňk na příchozí několikrát líně štěkl, ale ve skutečnosti byl tvorem mírným a laskavým, jenž se navzdory svým rozměrům za hlídače vůbec nehodil.

„Jé, to je ale zvíře!“ zvolala Incy uneseně a dřepla si vedle Žbluňka, za což byla okamžitě olízána od krku po temeno hlavy. Dívka zabořila prsty do husté srsti a pes blaženě držel.

„Co s auty?“ zeptal se Vasja. „Zajedeme s nimi dovnitř nebo jak?“

„Hned si vezmu klíče od sousedního domu… Tam je zaparkujeme, na dvoře. Tady, jak sám vidíš, je o místo trochu nouze…“

Na zápraží se konečně přišoural Ďuša. Jak jinak než v kytičkovaných rodinných spodkách málem po kolena. Žádné další oblečení na sobě neměl. Byl natolik opálený, že by se dal snadno splést s orkem. Kdyby měl zakrytý obličej, samozřejmě.

„Aha,“ konstatoval Ďuša, „tak už jste se přivalili. Co to máš s ksichtem?“

„Naval klíč od čtrnáctého,“ požádal ho Pard místo pozdravu. S Ďušou se ovšem ani jinak jednat nedalo. Osmahlý chlapík se melancholicky odštrachal do domu a odtud hodil několik klíčů, navlečených na kovovém kroužku. Mladý technik je obratně chytil v letu a skotačivě s nimi zacinkal jako se zvonečkem.

„Máš maso, Ďušo? Je tu se mnou dost hladových krků.“

„To se ví,“ zavrčel Ďuša z domu. „Akorát dříví není.“

„Zas uřežeme kus vrby?“ ušklíbl se Pard.

„Jasňačka…“

Usychající strom, živořící za rohem jejich domu, jim štědře dodával palivové dříví už několik let. Postupně tmavnoucí kolečka v místech, kde uřezali některou ze silných větví, pokrývala obrovský vrásčitý kmen až do výšky tří nebo čtyř metrů. Nahoře však přesto stále zůstávalo dost a dost suchých větví − potenciálních polen. Krom toho poblíž usychala další vrba, do které se Pard a Ďuša ještě nestačili pustit.

Ďuša popadl rezavou ruční pilku a spolu se dvěma přihlásivšími se dobrovolníky − Trýňou a Tip-Topyčem − vyrazil pro dřevo.

Když se začalo smrákat, automobily již pokojně odpočívaly na dvoře sousedního domu. V něm se shromáždila většina týmu. Žroutek čaroval v kuchyni. Cestou dovnitř stačil otrhat zelené záhonky, neboť se rozhodl obohatit večeři o jakýsi salát. Před vraty příjemně popraskával malý táborák. Ďuša odněkud vytáhl tenké kovové tyčky a nyní majestátně dohlížel na napichování kousků naloženého masa. Pard navštívil sklep a vrátil se s plnou náručí lahví se starými uzrálými víny, ve kterých si on, Honza i Ďuša velmi libovali.

Volvo, Buskermolen a Incy zůstali v domě číslo šestnáct. Ostatně i Pard měl od samého začátku v úmyslu ubytovat je tam. Vypadalo to, že se wirg chystá svolat jakousi večerní poradu. Buďto před večeří, nebo během ní.

Oheň rozdělali také na dvoře domu číslo čtrnáct a Ďuša odnesl většinu masa právě tam. Volvo zastával názor, že u jídla by se nemělo mluvit o práci. Navíc byl zjevně znalcem a milovníkem vín − přinejmenším Jižní růži vychutnával s velkým nadšením.

„To je naše,“ pochlubil se spokojeně Pard. „Takové se ve Velkém Kyjevě nikde jinde nedělá.“

„Výtečné víno,“ řekl Volvo obdivně. „Neposlal bys mi bedýnku nebo dvě?“

„Bez problémů!“ usmál se Pard. „Znám lidi z Bakaleje, kteří sundávají náklady ze spících vlaků. Mohl bych klidně zařídit i dodávky ve velkém…“

Také Incy pila víno − malými doušky, po kterých legračně svírala rty. Žbluňk se do dívky očividně zamiloval, protože se jí válel u nohou a dokonce se ani nijak zvlášť nezajímal o maso. Mladého technika to nepřekvapovalo. Ďuša ho nikdy v životě nedrbal za uchem, maximálně do něho šťouchal špičkou boty, když se mu pes náhodou připletl do cesty. A Pard byl zase věčně pryč… Incy během jediného večera věnovala Žbluňkovi víc pozornosti, než se mu jí dostalo za celý psí život. Nebylo divu, že k ní tak rychle přilnul.

Ve světle pouliční lampy a mdle se třpytících uhlíků působil kruh živých u nizoučkého stolku jako jedna velká rodina, poklidně trávící večer. Rodina, která se rozhodla až do rána zapomenout na všechny starosti.

Když ochutnali čaj uvařený podle speciálního Ďušova receptu, začal Volvo konečně hovořit o jejich podniku.

„Takže, týme… Pokusíme se svázat dohromady všechny nitě, o které jsme poslední dobou tak křečovitě zakopávali. Jste pro?“

„Já rozhodně,“ souhlasil Pard a pak ledabyle oznámil: „Tohle je Andrej Isakov, přezdívaný Ďuša. Je plně zasvěcen do naší záležitosti. Od samého začátku spolupracuje se mnou a s Honzou. Informovali jsme ho o všem, co se s námi dělo…“

Volvo se na Ďušu pozorně podíval.

„Vlastně skoro o všem,“ opravil se Pard. „S výjimkou našich posledních dobrodružství, samozřejmě.“

„A proč se nezmíníš i o tom čtvrtém?“ zeptal se nečekaně Volvo. „O Suderovi? Předpokládám, že také on je do všeho zasvěcen.“

Pard zrozpačitěl a nedokázal svou bezradnost skrýt. Honza však zůstal nevzrušený − skoro jako orčí modla na náměstí.

„O něm víš také?“ zamumlal Pard. „To by mě zajímalo jak?“

Volvo se pousmál. „Drahý hochu, než začnu s nějakým živým spolupracovat, mám ve zvyku si ho nejprve, jak se říká, proklepnout. Důkladně proklepnout. Už by bylo načase, abyste si vy venkované zvykli na civilizované vztahy, když už jste se rozhodli stát členy týmu Technika Velkého Kyjeva. A prosím, Parde, už žádné další hloupé otázky.“

Mladý technik spěšně přikývl.

Ďuša melancholicky zíral do tmy a mlčel. Muselo se mu nechat, že dokázal poslouchat kohokoli s tím nejneotřesitelnějším výrazem ve tváři. Volvovi se tato jeho vlastnost zřejmě zalíbila, protože jakmile se přestal dívat na Parda a spočinul pohledem na Ďušovi, vytratila se mu z očí všechna vyčítavost.

„Suder se věnuje fámám…“ vysvětlil Pard. „Ověřováním informací, mám-li to popsat nějak seriózněji. A také obstarává spojení. Proto se k nám osobně nepřipojí.“

„To je vaše věc,“ souhlasil bez námitek Volvo. „Určitá logika v tom je. Jeho podíl a budoucí funkce nejspíš projednáme později, že? Až bude po všem…“

„Nejspíš,“ přikývl Pard. „Spojím se s ním zítra.“

Volvo se otočil k mlčky a nehybně sedícímu trpaslíkovi. „Busi!“

Trpaslík sebou trhl a tázavě se podíval na šéfa.

„Víš něco o tom Halkdaffovi?“

„Dokonce jsem ho párkrát viděl. Na Výstavišti. Už je to dost dlouho. Nikdy jsem s ním nemluvil. Ale slyšel jsem, že se před nějakými třemi stovkami let vrátil z Velkého Tokia… A že se rozhodl zrealizovat některé nápady, které tam pochytil. Dost podivné nápady, mám-li být přesný. Především se jednalo o zabijácké kamikadze kamiony.“

„Byl úspěšný?“

„Soudě podle dneška nejspíš ano.“

„Soudě podle dneška ne tak docela,“ ozval se Honza. „Naši přece zůstali naživu. Všichni čtyři.“

„Náhoda.“ Buskermolen pokrčil rameny. „Kdyby se nezdrželi před semaforem, rozmázl by je ten kamion po asfaltu nebo by z nich i z čerkassy udělal krvavou a železnou placku. Halkdaffův výcvik se nedá podceňovat.“

Honza neodpověděl, pouze zastříhal ušima. Kšiltovka se slabě zachvěla.

„To všechno je jenom lyrika,“ zasáhl do rozhovoru Volvo. (To je mi pěkná lyrika, pomyslel si Pard. Čtyři naši málem umřeli, a on tomu říká lyrika.) „Otázka ve skutečnosti zní, co má Halkdaff společného s naší výpravou na jih? Proč proti nám poslal svůj kamion? A ne jeden − vždyť jiný našemu čerkassy zablokoval cestu, pokud si dobře vzpomínám. Pro koho Halkdaff pracuje? A pokud pro nikoho, o co jde jemu samotnému? No a hlavně odkud, čert ho vem, získal zprávy o našem podniku?“

„Nepracuje pro Žersona?“ zeptal se opatrně Buskermolen.

„Kdo ví?“ Volvo pokrčil rameny. „Mám příliš málo informací. Lépe řečeno, informací je v poslední době až moc, stejně jako událostí, ale všechny jsou zmatené a navzájem si odporují. Nic kloudného se z nich nedá vyvodit. Vůbec nic… Jako by se na hrací desce objevovaly stále nové a nové figurky, přičemž nikdo předem neví, čeho jsou schopné. Navíc se tyto figurky pohybují samy od sebe a nepodřizují se povelům žádného rozumu.“

„Jinými slovy,“ ozval se doposud mlčící Honza, „neohrožuje nás žádný konkrétní nepřítel. Jde nám po krku samotný osud.“

Volvo zádumčivě povytáhl obočí. „To není přesné… Ale alespoň rámcově to tak je. Musím se přiznat, že v osud nevěřím. A proto nedokáži pojmenovat sílu, proti které stojíme. Obávám se ale, že je strašná, neboť nutí živé, aby porušovali přísahy a sahali po zbrani. Bortí systém, ustálený systém vztahů mezi živými ve Velkém Kyjevě.“

„Šéfe?“ zapojil se do debaty Ďuša. Dosud nepronesl ani slovo a jen nevzrušeně naslouchal. „A co když je to naopak? Co když to jsme my, kdo se snaží zbortit ustálený systém? Vždyť čím je ve skutečnosti město? Právě systémem, tím nejsložitějším systémem, v němž je vše navzájem propojeno a v rovnováze. Kdyby se tu objevili živí schopní vyrábět vlastní stroje, změnil by se systém k nepoznání. Pokud by se úplně nezhroutil…“

Pard nejprve jen uznalým zamručením kvitoval, s jakou nenuceností Ďuša nazval Volva šéfem, ale pak mu náhle došel celý smysl jeho slov. Rázem strnul, ztuhl jako omráčený zdrojem techniky.

„Tak…“ řekl opatrně Volvo a vyměnil si rychlý pohled s Incy, „tak se proti nám postavilo samotné město? Tohle jsi měl na mysli?“

„Ano. Ale je možné, že to není jen tohle město, jen Velký Kyjev. Vždyť i ve všech ostatních se věci mají stejně jako tady. Kromě toho města celého světa určitě vytvářejí systém. Dokončený a dokonalý jako briliant z klenotnictví.“

„K čertu!“ vydechl Honza a zuřivě se poškrábal pod kšiltovkou. „Systém chce přetrvat, a proto se brání. Donutil tuctové drobné bandity, aby zaútočili na vlak, inicioval zátah ve Smele, poslal na nás Halkdaffovy kamiony… A skoro mám strach si představit, co nám může uchystat v nejbližším budoucnu…“

Volvo se znovu rychle podíval na Incy. Téměř jako by u ní hledal podporu.

„Nepřisuzujte systému vlastnosti živých,“ zřetelně pronesl wirg. „Nebo mi snad chcete namluvit, že je inteligentní?“

Buskermolen pomalu zvedl ruku a chraplavě promluvil: „To přece nikdo netvrdí, šéfe. Systém je stabilní. Je jasné, že v něm už bezpočet let nedošlo k žádné změně. Není známo, odkud se berou stroje. Není známo, odkud se berou zásoby ve skladištích. Není známo, proč Kyjevem projíždějí plně naložené vlaky a co se pak děje s jejich nákladem…“

„No, dejme tomu, že zrovna tohle známo je. Náklad putuje do těch tvých skladišť. A taky do obchodů,“ odfrkl si Volvo. „Tak už to řekněte rovnou, že vás domněnka našeho nového kolegy ohromila a že se ho teď ze všech sil snažíte podpořit. Dát mu pevné základy.“

„Ale pokud systém dokázal po všechny ty roky zůstat funkčním, znamená to, že umí sledovat změny v sobě i kolem sebe a že tyto změny určitě dokáže neutralizovat. Proto po nás jde, proto se nás snaží zneškodnit. Jde mu o jeho vlastní dobro.“

„Ale my přece systému opravdu pomůžeme! Naučíme-li se vyrábět stroje, učiníme ho pružnějším a mocnějším! Proč by se měl bránit? Přemýšlel jsi o tom, Busi?“

Trpaslík sklopil oči. „Ochočený kamion si také žije lépe než divoký. A přesto se divoši, které lovíme, vždycky snaží bránit. Všichni do jednoho. Ostatně byl jste to vy, šéfe, kdo nás před chvílí vybízel, abychom systému nepřisuzovali inteligenci.“

Volvo neodpověděl. Zamyslel se.

Honza nervózně sundal kšiltovku, chvíli ji mačkal v dlaních a pak si ji znovu nasadil na hlavu. Jeho uši se neustále hýbaly jako lopuchy ve větru. Goblin přemýšlel a oči se mu v šeru leskly jako polštářky fosforeskujícího mechu v elfském parku.

„Ručně vyrobené stroje, které mohou onemocnět, nebo dokonce zemřít, by ve Velkém Kyjevě způsobily spoustu změn. Co když se od nich nakazí ty místní, divoké i ochočené? Začnou chořet a umírat. Budeme schopni je léčit? A dokáže samotné město přežít, když hodně strojů zemře? Nebo když umřou úplně všechny?“

„Dost,“ přerušil ho Volvo. „Také umím přemýšlet a porovnávat fakta. Netvrdil jsem, že s vámi nesouhlasím. Jen se mi příčí vyvozovat předčasné závěry. Kdybychom začali slepě věřit v jednu teorii, třeba bychom přehlédli skutečnou příčinu, což by se nám mohlo stát osudným. Pokud se ovšem všechno, co jste řekli, ukáže být pravdou…“

„Pojďte radši spát,“ řekla Incy tlumeně. „I tým už se uklidnil. A mně se také zavírají oči…“

Pard se na ni ze tmy podíval − na tu ladnou a svůdnou lidskou dívku.

Nejlepší spaní by bylo s tebou, pomyslel si nestydatě.

Incy zvedla zrak od uhlíků, žhnoucích v dohasínajícím táboráku, a upřeně na Parda pohlédla. Ten sebou škubl a spěšně sklopil oči.

Volvo vstal.

„Busi, zítra ráno vyrazíme do města. Roeli, ty tady budeš velet. Živí ať odpočívají a hlavně ať o sobě nedávají příliš vědět. Nejlepší by bylo, kdyby vůbec nevycházeli za vrata. Parde, Honzo, oba víte, co máte dělat. Varianta s jachtou byla zvolena za hlavní, takže se pusťte do zařizování. No a ty, Ďušo, bys nejspíš měl taky zůstat doma a dohlédnout na tu moji hordu.“

Ďuša poslušně přikývl, důstojně a beze spěchu. Jako šedovousý trpaslický kmet, překypující zkušenostmi dlouhého života.

Volvo si povzdechl a naposledy se zeptal: „Máš doma počítač?“

„Mám.“

„A je připojen k síti?“

„Je.“

„A adresu přednostního linku pro Centrum znáš?“

„Znám.“

„Tak mi pojď ten svůj zázrak ukázat… Musím poslat hlášení Technikovi Velkého Kyjeva…“

Odešli do Ďušova pokoje a Pard v okně nějakou dobu zamyšleně pozoroval matné odlesky poblikávající obrazovky. Jakmile zmizely, pomalu se vydal k sobě.

Matrace na posteli v jeho malém rohovém pokojíku byla příjemně tvrdá a Pard by ji v tu chvíli nevyměnil asi za všechen komfort Velkého Kyjeva. Sotva ulehl, ihned se propadl do hlubokého spánku. Postel se jednou či dvakrát zhoupla, nejspíš vlivem vypité Jižní růže, a expresně ho dopravila do dalšího nikolajevského rána.

19

ZAALAI − MUZTAG-ATA

Parda probudil ženský zpěv. Odlepil hlavu od malého polštáře a zaposlouchal se. Ze dvora doléhal k jeho uším tichý, příjemný hlas:

„Za pevnou hradbou baráků

boří se do odpadků nohy.

Tam vprostřed smogových mraků

vzýváme velkoměstské bohy.

Trávu jsme neviděli léta,

neznáme modrou oblohu,

po zeleni stromů dávno veta.

Svou beznaděj vylíčit nemohu.“

Pard se po špičkách připlížil k oknu sousedního pokoje, které hledělo do dvora; u protější stěny se na pohovce ospale zavrtěl Ďuša.

Na zápraží seděla s kytarou v ruce Incy a jemně se probírala strunami. U jejích nohou se samozřejmě válel Žbluňk. Pes se choval až podezřele tiše. Nejspíš poslouchal. Z kytary se linula okouzlující melodie, s níž se mísil jasný hlas, dokonale poslušný zpěvačky:

„Mrakodrapů ocelová těla

zakrývají sluneční zář,

ale i když bych moc chtěla,

domy nemají svou vlastní tvář!

Vprostřed hor plastů a kovů

do mě černá samota buší,

mezi živými však znovu a znovu

nenacházím spřízněnou duši.“

Zřetelná synkopa na konci taktu, krátká pauza − a pak se rytmus maličko změnil, melodie zrychlila, získala na naléhavosti:

„Jsme zajatci města,

ze stejného těsta:

neznáme hlad,

neznáme chlad.

Neumíme žít,

jen se dobře mít.

Nevíme, co je láska,

taková jsme cháska.“

Pard si okamžitě vzpomněl na včerejší rozhovor o úkladech bránícího se města, o systému a potom ještě o jistém týmu Technika Velkého Kyjeva, který se tento systém chystá narušit. Mimoděk se zachvěl, na okamžik svraštil čelo a prohmatal si zátylek, v němž se tepající bolest po včerejšku již téměř utišila.

Letmo se podíval do zrcadla vedle Ďušovy pohovky. Z obličeje mu už životu díky zmizela souvislá modř, ale stopy po cizích pěstech byly stále až příliš zřetelné. Pard si pouze odevzdaně povzdechl.

Oblékl se, vyšel na zápraží a otřásl se jitřním chladem. Nebe vraštilo ocelově šedou tvář; proto by Pard stejně nemohl spatřit slunce − navzdory tomu, že v této čtvrti Velkého Kyjeva nestály žádné mrakodrapy. Incy ztichla, hned jak se Pard vedle ní opřel o sloupek, podpírající nakloněnou zelenou stříšku nad zápražím.

„Zpíváš moc krásně,“ pochválil ji upřímně. „A hraješ taky… Úplně z toho běhá mráz po zádech. Obzvlášť když si vzpomenu na včerejšek.“

Incy se na něho ani nepodívala, ale odpověděla: „Je to stará píseň, Parde. Ale v našem světě pravda nestárne.“

„Kdo ji složil?“

A vzápětí si pomyslel, že to je přece úplně jasné. „Ty?“

Incy zavrtěla hlavou. „Ne. Neumím skládat písně. Pro to totiž neexistují žádné formule, kterým by se dalo naučit. To je Břeh. Raný, nejranější Břeh. Tu píseň nazpívali, ještě než stali slavnými, než jim vyšlo první album…“

Zase Břeh, pomyslel si Pard překvapeně. Je to až podezřelé, jak moc se jejich písně hodí k naší výpravě.

Na zápraží se objevil zívající Ďuša. Jakási nepochopitelná síla ho musela odehnat od počítače. Obvykle totiž ihned po probuzení, ještě než se stačil pořádně probrat, přelézal na židli stojící vedle jeho pohovky a mačkal bílé kulaté tlačítko, čímž naplňoval prastarou rituální formuli pro zapínání počítačů.

„Z Centra přišla odpověď,“ oznámil Ďuša unyle. „Vzbuď šéfa, krásko.“

Incy odložila kytaru a odebrala se do pokoje, ve kterém nocovala spolu s Volvem. Žbluňk se rozčarovaně odcoural k velikánské boudě mezi sadem a zadní stěnou domu.

„Dneska bude mizerný den,“ řekl Pard mrzutě a podíval se na oblohu. „Zamračený. Vůbec bych se nedivil, kdyby se Kápovi a Kutníkovi do jachtařského klubu nechtělo…“

„No tak jim zavolej.“ Ďuša pokrčil rameny.

„Není ti zima?“ Pard se zachvěl a začal si zapínat košili. Ďuša vyšel na zápraží pouze v nezbytných spodkách. Dokonce si ani neobul bačkory.

„Ne.“ Ďuša táhle zívl.

„Ty musíš být ten legendární sněžný muž,“ zavrčel Pard. „Taky by sis ale na sebe mohl vzít něco normálního, alespoň před hosty…“

Ďuša zvedl kytaru a zádumčivě zadrnkal na několik strun. Hudební sluch neměl prakticky žádný, a tak mu Pard nešťastný nástroj urychleně sebral. Ďuša se nebránil.

„Abys věděl,“ řekl Pardovi hlubokomyslně, zatímco zíral kamsi do hloubi sadu, „chlad sám o sobě není vůbec hrozný. Hrozný je ve skutečnosti rozdíl mezi tělesnou teplotou a teplotou okolního prostředí.“

Mladý technik se zatvářil kysele. Ne nadarmo o Ďušovi i jeho vlastní sestra, která ho dokonale znala, říkala, že je nudný přímo k nesnesení. Ďuša se na ni za to nezlobil. A nikdy proti této charakteristice neprotestoval.

Volvo a Incy vešli do Ďušova pokoje, usedli k počítači a chvíli před monitorem cosi prováděli. K Pardovým uším dolehl klapot kláves.

Mladého technika napadlo, že jsou s doručenou zprávou nějak moc rychle hotovi, ale dál se touto myšlenkou nezabýval a pustil ji z hlavy.

*

Po narychlo připravené snídani si Volvo nechal zavolat elfa Ilanda a poručil mu, aby vyjel s jedním z aut za vrata. Bus se podobně jako před chvílí Incy uvelebil na zápraží. V rukou však neměl kytaru, nýbrž brokovnici.

„Tak,“ otočil se Volvo k Pardovi. „My vyrážíme… Vrátíme se v pět šest hodin večer. Kdyby něco, zavolám. Ďuša mi dal číslo. Snaž se během dneška všechno vyřídit. Hrozně nerad se… mýlím. Obzvláště v lidech.“

„Rozumím, šéfe,“ opáčil Pard bodře. „Myslím, že s jachtou nebude problém. Jenom… Potřeboval bych se poradit. Myslím, že chlapcům budu muset zaplatit.“

„No samozřejmě.“ Volvo si dokonce odfrkl. „Nevěřil bych žádnému neznámému, který by mi chtěl pomáhat zadarmo…“

„Kolik jim mohu slíbit?“

„Kolik bude třeba. Rozhodni se sám, přece už nejsi malý!“

Pard pohotově přikývl.

„No dobrá… a my už jedeme,“ dodal Volvo a zamířil k pootevřeným vrátkům.

„Doporučuji se naobědvat v Platanu na Chrámovém náměstí!“ křikl ještě Pard.

Buskermolen se otočil a vděčně mávl rukou. Pro trpaslíka byla taková informace navýsost zajímavá. Volvo i elfští strážci měli rovněž v oblibě kvalitní kuchyni. To by mohl přehlédnout leda krtek. Nebo člověk − ale jen uprostřed nejtmavší noci. Ačkoli živí v noci stejně většinou spí a nikoli hodují.

Pard stál před vrátky a sledoval, jak dvojice elfů, Bus, Incy a šéf nastupují do bílého čerkassy a rozjíždějí se nahoru ulicí Kosmonautů směrem k hlavní třídě.

Proč jen s sebou všude tahá tu holku, ptal se v duchu Pard roztržitě a vrátil se na dvůr.

„Tak co?“ zeptal se ho větracím okénkem Honza. „Nedáme si kafíčko?“

Pard vrhl letmý pohled na Ďušu a pak na známou goblinovu kšiltovku, vyčuhující z okénka. V jejich žargonu znamenala Honzova slova něco jako: „Neprobereme situaci?“ Navíc měli stejně ve zvyku začínat ráno kávou.

Pard odešel dát vařit vodu a Ďuša samozřejmě usedl k počítači. Když se mladý technik vrátil, našel oba své přátele nalepené na obrazovku, jako by na ní viděli něco tak důležitého, že je to přimělo zapomenout na celý svět.

„No tedy!“ hlesl Honza. „Jen se koukni, Parde!“

Pard se poslušně naklonil k monitoru.

Ďuša se z neznámého důvodu rozhodl prohlédnout pracovní e-mailové protokoly. Pard věděl, že to občas dělává, ale opravdu jen velmi zřídka. Žádný jiný technik, kterého znal, se touto činností nikdy nezatěžoval, neboť z ní plynulo pramálo užitku. Poštovní klienty fungovaly, e-maily byly spolehlivě doručovány a bezchybně tříděny, neúplné pakety čekaly na zkompletování… Tak kdo by potřeboval pracovní protokoly?

„Tady, podívej,“ ukázal Ďuša a odkašlal si. Nejspíš rozrušením. „To je ta jejich včerejší zpráva pro Technika do Centra. A tohle zas dnešní odpověď… Jen si to pořádně prohlédni! Velikost, doba vytvoření…“

„A co jako?“

„Tak se koukni sem.“ Ďuša na ono konkrétní místo namířil prst. Pard se podíval.

#outbound files%

#hold\534gs5a9.msg 5187 byte 17.05.368764,

23:07:25%

-----------

„A pak sem…“

#inbound files%

#root\ut715f2j.msg 5187 byte 17.05.368764,

23:07:25%

-----------

Pard několik vteřin tupě zíral na tmavomodrou obrazovku zaplněnou bělavými symboly, když se mu najednou rozsvítilo.

Včera byl z počítače spolu s hlášením pro Technika odeslán ještě jeden soubor. Soubor o stejné velikosti jako Technikova ranní odpověď a − což bylo nejpodivnější − vytvořený včera večer v tutéž dobu. Na vteřinu přesně.

Ďuša se jal horečně prozkoumávat přístupové cesty a cludge, sledoval každičký úsek datového přenosu.

O minutu později zmizely i poslední pochybnosti.

Pard se ohlédl, ale v domě kromě něho, Honzy a Ďuši už žádný další člen Volvova týmu nebyl. Roelofsen hned po snídani odešel do domu číslo čtrnáct.

„Tak co to má znamenat?“ zeptal se rozpačitě. „Poslali hlášení a hned za ním jakousi odpověď na ně. A potom, za nějakou dobu, někdo v Centru tuto odpověď odeslal nazpět, aby to vypadalo, že odepsal samotný Technik. Mám to chápat tak, že skutečný Technik Velkého Kyjeva nezůstal v Centru, nýbrž celou tu dobu jel s námi?“

Ďuša dokonce na chvíli ztratil svou chladnokrevnost.

„Svině!“ zasyčel. „Za takový podraz by si zasloužili…“

„Počkej,“ zarazil ho Honza. „Ve skutečnosti to na naší záležitosti mnoho nemění. Mě ani tak nezajímá, proč se Technik rozhodl zůstat inkognito, ale spíš to, kdo z našeho týmu to vlastně je. Volvo odpadá. Je to wirg…“

„Tak potom jeden z elfů. Předstírá, že je tělesný strážce, a zatím… Nebo možná jeden z půlelfů. Oba jsou přece technici.“

Ďuša zavrtěl hlavou. Jako vždycky uvažoval maximálně logicky. „V tom případě by teď do města nejeli Iland a Vachmistr, ale Sergej s Valentinem.“

„Nebo jeden elf a jeden půlelf. A pak samozřejmě Volvo s Busem, aby trochu zmátli případné slídily.“

„A co když je to Bus?“ napadlo Parda. „Roela tady nechali… Vůbec vypadají jako rovnocenná dvojice, ale jen Bus se účastní všech důležitých debat. Roel jenom některých…“

„Pochybuji,“ potřásl hlavou Honza. „Buskermolen proslul jako lovec. A je starší než Roel. Kromě toho to není technik a nezná formule − toho by si všiml i slepec. Ne, ne, ten by to mohl být jenom stěží.“

„Poslyš,“ ožil Pard, „a co samotné e-maily? Co je v nich?“

Sáhl po klávesnici, ale Ďuša jen zavrtěl hlavou a kousl se do rtu. „Zprávy samozřejmě smazali. Sám jsem je ani neviděl, Volvo mi jenom dal adresu. A hned potom mě požádali, abych se šel projít. Mimochodem, všechno to bylo zaheslované až běda. Takové zabezpečení bys neprolomil, ani kdybys nad ním seděl týden.“

O tom, že oba soubory − hlášení i fiktivní odpověď − byly smazány natolik důkladně, že by je žádné undelete neobnovilo, nemohlo být pochyb. A tak se na to Pard raději ani neptal, aby nesnižoval svou důstojnost.

„Náhoda,“ povzdechl si Pard, „slepá náhoda. Kdyby ses dneska nezačal přehrabovat v protokolech, všechna data by se do večera sama ztratila.“

Z kuchyně se ozvalo žalostné zaúpění konvice, v níž se začala vařit voda.

„Pojďme si loknout kafe, kamarádi…“ navrhl Honza a poškrábal se pod kšiltovkou. „Čert to vem, tak málo času, a ještě je třeba vyrazit do města…“

„Hele,“ přerušil ho Pard cestou do kuchyně, „zašel pak Volvo ještě vůbec do čtrnáctého, když přelouskal a zlikvidoval ten e-mail? Vždyť ho vlastně četl jenom on a ta holka.“

„Zašel,“ oznámil Ďuša, který se loudal jako poslední. „Viděl jsem ho. Vyrazil, hned jak ho dočetl. Určitě aby poreferoval Technikovi.“

„I kdyby nikam nechodil, stejně by to o ničem nesvědčilo.“ Honza mávl rukou. „Volvo si mohl zprávu zkopírovat nebo si ji třeba jenom zapamatovat. Žádný z nás už asi nepochybuje, že mu Technik důvěřuje. Jako sám sobě.“

„Ještě jsem měl takový dojem,“ ozval se Pard zahloubaně, „že si tu odpověď přečetli nějak moc rychle. Možná ve skutečnosti čtení jen předstírali…“

20

MUZTAG-ATA − CHOMO LHARI

Pard kráčel ulicí Kosmonautů na křižovatku s Říjnovou třídou a choulil se v poryvech studeného větru. Ten foukal od řeky jeho rodnou ulicí téměř nepřetržitě, a tak se jí mnohdy říkalo také „aerodynamický tunel“. Pard toto slovní spojení slyšel už v dětství, ale ani po všech těch letech mu nerozuměl o nic víc, což samozřejmě platilo i pro celou řadu dalších výrazů, které často slýchával. Byl si pouze naprosto jist tím, že tento „tunel“ má co do činění s větrem. Se silným větrem.

Pard nesl v ruce pamětní červený kanystr, který ho věrně doprovázel na mnoha pivních akcích. Přece by nemohl přijít za svými kamarády jachtaři bez piva! A co může být pohodlnější než osvědčený červený kanystr? Zatím byl pravda prázdný − Pard se rozhodl koupit pěnivý mok až u jachtařského klubu. Za prvé se s pivem nebude muset tak dlouho táhnout a za druhé bude pití o dost čerstvější…

U obrubníku na Říjnové třídě právě zastavila stará rozvrzaná taxidodávka značky Dolina. Vypadalo to, že snad musí usínat za jízdy. Za jejím volantem seděl postarší strejc s obrovskými prošedivělými vousisky. Člověk však do řízení nijak nezasahoval a pouze vybíral jízdné. Pard si vlezl dovnitř, uvelebil se v koutě a otočil se k okénku. Dodávka čekala ještě několik minut, nastoupila dvojice orků v kožešinových čapkách, aksamitových pulovrech a kišiněvských trepkách. Pak zavrzala motorem a dala se do pohybu. Říjnová třída, důvěrně známá už od dětství, záhy zmizela daleko za okénkem.

Pard se při pohledu na ulice rodné čtvrti zamyslel tak hluboce, že se probral teprve u hlavního tržiště. Za okénkem se přeléval rušný dav − kolem rynku vždycky bývalo živo.

Za stadionem před hotelem Turista Pard vystoupil a vydal se doprava směrem k jachtařskému klubu. Také tady se toulal nezkrotný vítr a byla cítit blízkost vody. Mladý technik si musel zapnout bundu.

Sešel po schůdkách na přístaviště a hned v dálce zahlédl Korzára, jachtu jeho přátel. Vedle ní se na vlnách pohupovala další, nazývaná Richter.

Pard zrychlil. Jeho příchod nezůstal dlouho bez povšimnutí. Mladý technik radostně zvedl kanystr vysoko nad hlavu a pospíšil si k malému molu postavenému z rozeschlých dřevěných prken.

„Ha! Parde! No nazdar! Co to máš s ksichtem?“

Z jachty vyskočil na molo vyzáblý půlorčí dlouhán jménem Kutník. Za ním spěchal Xor, čistokrevný západní ork, jemuž všichni po místním způsobu říkali Ksor. O chvíli později si již oba s Pardem vřele potřásali rukama. Pard zamával na pozdrav také živým na druhé jachtě, třebaže je znal spíše jen od vidění. Všichni to však byli přátelé Kápa a Kutníka…

Druhá jachta právě odplouvala.

„Tak co?“ zeptal se Kutník s pohledem upřeným na prázdný kanystr. „Zapaříme dneska?“

„Proč jsem asi dorazil?“ ušklíbl se Pard. „Kdo se mnou skočí pro pivo?“

„Já,“ nabídl se Xor.

„Tak to s sebou vezměte ještě pár flašek. Hned je vyložím…“

Kutník obratně skočil zpět na palubu Korzára a zmizel v kajutě. Když se po chvíli vynořil, držel v rukou tři dvoulitrové plastové láhve od limonády.

„Tady máš. Akorát škoda, že jich je tak málo…“

„A kde je Hajdabůra?“

„Sliboval, že dorazí… Copak? Už se ti stýskalo po hajdabůrovce, že jo?“ Xor na mladého technika vědoucně mrkl.

„Nedělej, že tobě ne,“ zavrčel Pard a zvedl kanystr. „Fajn, tak jdeme.“

Další člen party jachtařů, člověk Hajdabůra, stejně hubený a vyčouhlý jako Kutník, měl vždycky ve zvyku brát na palubu určité množství alkoholického nápoje vlastní výroby, v jehož složení si byl Pard jist pouze lihem a kávou. Zbytek zůstával tajným rodinným receptem klanu Hajdabůrovců. Ostatně toto tajemství se nikdo nikdy nepokoušel odhalit. Na to byl nápoj příliš vážený a oblíbený. Stejně jako samotný Hajdabůra.

Cesta ke stánku u zrezivělých tramvajových kolejí, zakončená naplněním všech dostupných nádob pivem, jim nezabrala ani čtvrt hodiny. Pard si u shrbené babky provozující obchůdek kousek od kiosku pro jistotu koupil několik velkých sušených ryb. Xor za to věnoval mladému technikovi pochvalný pohled.

Když se vrátili, zastihli Kutníka uprostřed živé debaty s Kápem − člověkem stejně jako Pard. Ten se sice ve skutečnosti jmenoval Igor Kapovskij, ale už léta letoucí ho nikdo neoslovil jinak než přezdívkou. Pard se s ním pozdravil a vkročil na houpající se palubu jachty. Loď ho nejspíš poznala, protože táhle zaskřípala, a dokonce se začala kolébat o něco méně. Pard si vzpomněl, jak kdysi během své první plavby v opilosti upadl a rozbil si nos o palubu. Vůbec se však na jachtu nezlobil, a snad proto mu Korzár odpustil jeho naprosté diletantství v mořeplaveckých záležitostech. Všechny lodě měly vlastní jména, a nikoli sériová, pročež se Pardovi vždycky zdály být opravdovějšími individualitami než řekněme automobily, které se lišily pouze názvy jednotlivých modelů. A právě proto se vztah živých k plovoucím strojům diametrálně odlišoval od jejich postoje k těm jezdícím.

„Dneska je regata,“ oznámil Kutník Pardovi. „Do Pervomajsku a zpátky.“

„Účastníte se?“

„Kdepak… Jsme přece kovoví. A tím pádem pomalejší.“

Korzár měl skutečně kovový trup, takže co do rychlosti zaostával za valnou většinou dřevěných jachet; zato však byl pevný a nemusel se bát kamenitého dna mělčin. Kameny mohly poškodit jedině kýl. Ten Korzárův ovšem byl, jak Pard věděl, zakončen velkým kovovým závažím, přinejmenším osmisetkilovým. Díky němu se nemusel bát ani vlnobití, což hrálo zásadní roli na otevřeném moři. To jen tady v limanech a v ústí Ingulu byly vlny mírné a hravé. Ale taková Čongarská úžina je už docela jiná káva. A právě tam se Pard chystal. Čekala ho plavba až na tajuplný a nedostupný ostrov Krym…

„Co tedy budeme dělat, když ne závodit?“

„Jen tak se potloukat přece! Dáme si pivko… Zatraceně, kde je ten Hajdabůra? Za dvacet minut už je start. Musíme odrazit, abychom ostatním nelezli do cesty…“

Xor na otázku ohledně Hajdabůry pokrčil rameny: „Akorát slíbil, že dojde. Jak mám asi vědět, kam se poděl?“

„Co chlapi z Richteru? Budou závodit?“

„Jenom mimo soutěž. Doplují s ostatními do Kovalevky a pak to otočí. Pervomajsk je přece jen trochu z ruky… Kdyby něco, poplujeme jim naproti.“

Počkali ještě asi pět minut. Plavební dráha se již strakatila plachtami a zataženou oblohu drápaly stěžně, zakončené vrcholovými svítilnami.

„Už toho mám dost, odrážíme,“ oznámil Kápo ze zádi Korzára. „Na palubu, lenoši!“

Kutník a Xor poslušně nastoupili na jachtu. Pivo starostlivě schovali do kajuty. Kápo a Kutník se začali pachtit s takeláží. Xor, jenž se v jachtingu vyznal podstatně lépe než Pard, jim pomáhal, zatímco mladý technik, který se přátelům nechtěl plést pod nohama, se odebral na záď, kde se posadil tak, aby nepřekážel kormidelníkovi. Jachtaři rychle vztyčili hlavní plachtu i kosatku a Korzár, hnán poryvy větru, se jal klouzat k ostatním jachtám, které rejdily nedaleko startovních bójí.

„Drž se po větru,“ zavrčel Kápo na kormidlujícího Kutníka, „aby to do nás žádná nenašila, až za chvíli všechny vystartují…“

Neurazili ani dvě stě metrů, když Xor ukázal prstem zpátky na břeh: „Hele, tamhle je Hajdabůra!“

Podél břehu běžela k přístavišti tmavá postava, bořící se do písku. Dokonce i na takovou dálku bylo vidět, že v každé ruce drží flašku.

„Otočit!“ zavelel pohotově Kápo. Xor trhl otěží hlavní plachty. Všichni se skrčili a nad hlavami jim za tichého vrzání lan a pleskání plachtoviny zasvištěl vratipeň. Pouze Pard nemusel hnout ani prstem, protože stále lajdačil na zádi.

Když Kutník s jachtou bezpečně doplul na pár metrů od mola, Hajdabůra už netrpělivě poskakoval po nenatřených prknech.

„To je hajdabůrovka?“ zajímal se Xor.

„Co jiného?“ ozval se Hajdabůra. „Přece vás znám, ochlasty…“

„My zas máme pivo,“ oznámil Pard.

„Ohó!“ zaradoval se Hajdabůra. „Koho to vidím? Co máš s ksichtem?“

„Ále, vášnivá líbačka…“ povzdechl si Pard a zamával starému příteli na pozdrav.

„Přistávat nebudeme,“ oznámil Kápo Hajdabůrovi. „To přeskočíš. Hele, Kutníku, pluj podél mola… Xore, Parde, mějte ruce připravené, abychom nedrcli bokem…“

Během půlminuty se Korzár ocitl těsně vedle mola. Xor a Pard se opřeli rukama o automobilové pneumatiky působivých rozměrů, které byly připevněny na bocích jachty. Hajdabůra obratně skočil na palubu, minul úzkou nástavbu a proklouzl pod vratipněm.

„Nazdárek vespolek!“

Nechal láhve v kajutě, a když vylezl ven, srdečně si se všemi potřásl rukama, přičemž se ale snažil nikomu nebránit v práci. Pard a Xor dál odstrkávali Korzára od mola a jejich úsilí nakonec slavilo úspěch. Znovu zamířili do středu plavební dráhy. Kutník začal k úponám přivazovat čarodějníčky, krátké barevné stuhy ukazující směr větru.

Záhy z prostranství před hlavní budovou jachtařského klubu vylétla signální raketa a o vteřinku později se ozvalo opožděné třesknutí. Jachty současně vystartovaly k Barbořinu mostu.

„Konec,“ řekl Kápo s úlevou. „Teď už nás nepotrkají. Nu což, tak to taky klidně otoč k mostu…“

Korzár ochotně nabral nový směr.

„Drazí spoluobčané,“ oznámil Pard bez přípravy. „Mám pro vás nabídku práce o nezměrném výtlaku. Takže až budete mít volnou chvilku, pojďte si promluvit. Sice se to týká jenom Kápa a Kutníka, protože Korzár není nafukovací, ale… Piva je dost pro všechny.“

„Nač se zdržovat?“ Kápo pokrčil rameny. „Xore, běž ke kormidlu. A ty se postarej o kosatku, Hajdabůro. Plujte za ostatními…“ Ork i člověk poslušně splnili Kápův rozkaz a Pard, Kápo a Kutník − aby se nemuseli tísnit na palubě − slezli do kajuty. Průlez nikdo nezavíral, a tak Xor i Hajdabůra mohli slyšet vše, o čem se trojice dole baví.

„Zkrátka a dobře,“ začal Pard bez zbytečných cavyků, „je potřeba vylodit pár živých na severním pobřeží Krymu.“

„Krymu?“ podivil se Kápo. „Co je to za cvoky, že chtějí na Krym?“

„Jsem jedním z nich,“ prohodil ledabyle Pard. „Je nás několik. Většinou to jsou živí z Centra.“

Kápo a Kutník se na sebe podívali. Ve vodách kolem Krymu se už plavili − i s Pardem. Dokonce v dálce zahlédli břehy tohoto velkého ostrova. Nikdy se k němu ale příliš nepřibližovali, neboť Krym byl všeobecně považován za nedobré místo.

„To pro ně děláš ze známosti, nebo…“ zajímal se Kutník.

„Nebo, samozřejmě. Nejsem přece pitomec. Najali mě, abych plavbu zorganizoval, a tak se teď obracím na vás. Každý dostanete litr, nechce se mi handrkovat s přáteli …“

„Litr?“ Kápo vykulil oči. „Kdy odplouváme, šéfe?“

Mrkl na Kutníka a ten se rozesmál.

„Chá! Taky souhlasím. Kolik bude cestujících? Vejdou se sem?“

„No právě že cestujících je jako psů. Kromě mě alespoň čtyři. Ale když se trochu zmáčkneme, ještě sem další páreček vleze. Mimochodem dva z nich jsou trpaslíci, takže je klidně můžeme nacpat do příďové kabinky. Stejně nevystrčí nos až do Krymu − copak jste někdy viděli trpaslíka, který by měl rád vodu?“

„Trpaslíci jsou fajn,“ řekl Kápo. „Vodu sice fakt nemají rádi, ale zato si jsem jist, že kdyby se strhla nějaká rvačka, tak v té kabince určitě nezůstanou. No dobrá. A kdo jsou ti ostatní?“

„Jdeme na to.“ Pard začal počítat na prstech. „Jednak já a Honza, to jsou dva. Potom šéf, ten, co to celé platí. Je to wirg. Pak jeho sekretářka − člověk…“

„Ženská na palubě? My přece, jestli to chápu, neplujeme za zábavou,“ vpadl mu do řeči Kutník.

„A kdybychom pluli za zábavou, tak by nepřekážela?“

„To by naopak pomáhala,“ vycenil Kutník zuby. „No dobrá, nechám to na Kápovi. Za takové prachy proti ženské na lodi nic nemám.“

„Souhlas,“ přikývl Kápo. „Za ty prachy bych naložil třeba dívčí pěvecký sbor, pokud by se na Korzára vešel…“

„Výborně!“ zaradoval se Pard. Ve skutečnosti se tohoto okamžiku trochu obával. Zábava je zábavou, ale při svých pololegálních aktivitách se Kápo a Kutník se ženami nikdy nezaplétali. Jejich přítomnost na palubě považovali za zlé znamení a za porušení námořnických zvyklostí. „Tak to už jsou čtyři. A dva trpaslíci…“

„To je pět…“ odfrkl si Kutník. „Do příďové kabinky se stejně víc než jeden živý ještě nikdy nenacpal. Takže ty trpaslíky nebudeme počítat dvakrát, když stejně zabírají jenom jedno místečko…“

„A potom dva elfové. Tělesní strážci. Drsní chlápci.“

„Celkem tedy sedm. Plus my dva. To je v zásadě ještě únosné, vždyť jsme se už párkrát plavili i v deseti… Tady dole vám ale bude drobet těsno.“ Kápo pokýval hlavou.

„To přežijeme.“

„Kolik bude nákladu?“ zajímal se Kutník.

„Bez toho se nejspíš obejdeme. Vezmeme jenom jídlo a zbraně.“

„To by šlo,“ souhlasil Kápo. „Plácneme si. Kdy zaplatíte? Po návratu?“

„Ne, napřed.“

„Tak to zaplať ještě na břehu, abys nemusel zbytečně tahat prachy na moře…“

„Fajn. Můžu to klidně udělat ještě dneska, až bude po všem. Zajedeme ke mně a všecko to vyřídíme,“ navrhl Pard.

„To jako myslíš, že zůstaneme naživu?“ ozval se nahoře Hajdabůra, který se sklonil nad průlezem a nakoukl dovnitř.

„Co by ne? Piva máme akorát šestnáct litrů. Něco přes tři na jednoho. No a pak půldruhého hajdabůrovky…“

„Jenomže hajdabůrovka je silná jako svině. Navíc s pivem. A my už jsme dneska s Kápem malinko požili,“ zavrčel Kutník. „Ale co na tom sejde − všichni jsme tu zdatní živí a nechlastáme prvně, že jo?“

„Jasně, dohodnuto. Když to rozchodíme, dostanete prachy už dneska. A jestli ne, tak si zítra někde dáme sraz.“

„Dobrá,“ řekl Kápo a natáhl se pro kanystr. „Nezapijeme to?“

„Co začít hajdabůrovkou? Je to přece takový solidní podnik…“ navrhl nevinně Kutník.

„Nemám nic proti!“ zahučel kapitán. „Kelímky jsou tamhle.“

Naplnili po okraj pět plastových kelímků a dva podali nahoru na palubu. Korzár právě proplouval pod mostem a nad hlavami jim rachotila auta.

Napili se. Zakřenili se. Tradičně pochválili hajdabůrovský nápoj. A pro všechny případy ho zalili pivem. Nálada prudce stoupla.

„No,“ řekl Kápo spokojeně. „Pojď, Kutníku, kamaráde…“

Nalitím druhé rundy pověřili Hajdabůru. Pard znovu proklouzl na záď a tam se posadil se zkříženýma nohama, zatímco Xor se odloudal na samou příď, kde si lehl na palubu.

„Dávej bacha, ať tě nesejme kosatka,“ zavrčel kapitán. Xor jenom mávl rukou na znamení, že na jachtě není žádným nováčkem.

Než dopluli k velké signální bóji, vedle níž obvykle kotvili a popíjeli pivo, stačili už zdolat jednu láhev hajdabůrovky, a také piva v kanystru znatelně ubylo. Dohodli se, že se Pard po návratu z Krymu zastaví v Kotvišti, malé hospůdce vedle jachtařského klubu, a uspořádá tam divokou oslavu. Nikoho nezajímalo, co přesně Pard a jeho šéf hodlají dělat na záhadném ostrově, ale žádný z jachtařů z neznámého důvodu nepochyboval, že se odtud vrátí živí a zdraví. To Parda plnilo nepochopitelnou vírou v úspěch.

„Co se teď děje na moři? Dělá flotila neplechu?“ začal se zajímat Pard. „Slyšel jsem, že v Čongarské úžině řádí divoké křižníky.“

„Pro křižníky jsme moc malé sousto, Korzár jim nestojí ani za otočení antény,“ odpověděl Kápo se svraštělým čelem. „Asi před dvěma týdny se sem přes Bospor probil nějaký americký křižník a velké lodě Černomořské flotily houfně vyrazily na jih. Horší by bylo, kdybychom v Čongaru narazili na torpédovky. Těm bychom zřejmě neunikli…“

Kapitán si vzal nabízený kelímek. Přiťukli si. Napili se.

„Eh, dobrá hajdabůrovka!“ uvykle pochválil Kutník. „Co říkáš, nezásobíš nás před vyplutím pár flaštičkami?“

Hajdabůra jen rozhodil rukama − co je to za otázku?

„Víte, co mě vždycky zajímalo?“ řekl Pard vesele. „Proč všichni živí říkají vypít. To přece logicky musí znamenat dostat nějakou tekutinu zevnitř ven, že jo? A správně by to mělo být vpít, jako zvenku dovnitř, no ne?“

„Hele, co radši nejprve… eee… vpít trochu piva?“ navrhl rozvážně Xor. „A pak to pořádně promyslíme.“

Vpili. A ještě jednou vpili. Ale k ničemu kloudnému se stejně nedobrali.

„Pověz mi, Kápo,“ vrátil se Pard k původnímu tématu, „a tyhle torpédovky… Na koho obyčejně útočí?“

Kápo pokrčil rameny. „Na bárky, na jachty… I na motorové čluny. Já myslím, že jim to je jedno − hlavně aby kořist nebyla delší než patnáct metrů.“

„Ale proč to dělají? Jaký to má smysl?“

„No…“ zahučel Kápo, „to netuším. Ale jsou to válečné lodě, tak asi nic jiného neumějí. Kamiony umějí převážet náklady a tak to dělají. Osobáky zase vozí živé. Autobusy taky − jenomže ve velkém, že jo.“

„Stejně je to divné… Proč tedy mezi pozemními stroji nejsou žádné válečné?“ zeptal se Hajdabůra.

„Jak to, že nejsou?“ podivil se Xor. Jako ork byl nejstarší ze všech, kteří se dnes plavili na Korzáru. „Samozřejmě že jsou. Říká se jim tanky. Mají otočné věže a v nich takové kanony, že by klidně dokázaly proděravět i torpédovku.“

„Nekecej,“ neuvěřil Hajdabůra. „Kde jsi je viděl?“

„V horách mezi Kyjevem a Prahou. Je tam jedno zvláštní místo, kde tyhle tanky žijí. Říká se mu tankodrom.“

„A co tam dělají? Rvou se mezi sebou? Střílejí po sobě z kanonů?“

„Ne, ne, oni jsou jako jedna smečka, říká se jí divize. Sem tam útočí na magistrálu, likvidují kamiony a zmocňují se cisteren s palivem.“

„A co živí? Taky používají tanky?“

„To nevím,“ přiznal čestně Xor. „Tanky nemají okna, jenom samý pancíř. Dovnitř jim není vidět. Navíc jsem se k nim moc nepřibližoval, nejsem přece blázen.“

„Co nemá okna, to nemůže jezdit,“ odsekl Kutník. „Žádná auta bez oken neexistují.“

Pard se zájmem naslouchal rozhovoru. Nejnebezpečnějším strojem, se kterým se zatím setkal, byl divoký buldozer z jižního okraje Nikolajeva. Město tam končilo, a když se někdo prodral spletí zanedbaných zahrad, mohl spatřit holou step bez jediné budovy. Buldozer se schovával ve staré jámě, které místní říkali lom, a čas od času vyjížděl ven, kde bořil jednopatrové domky a lámal stromy. Protože však byl stařičký a rozvrzaný, vždycky se rychle uklidňoval a vracel do lomu. Takto v sousedství živých přebýval celou řadu let. Pard se ještě jako kluk musel spolu s kamarády nejednou schovávat v zahradách a čekat, až se ta hromada šrotu znovu unaví a odplouží do svého brlohu.

Buldozery bylo v zásadě možné ochočit. Problém však byl s jejich využitím − hodily se jen k máločemu, protože byly pomalé a neobratné. Daly se s nimi snad jedině strhávat budovy. Ale koho ze živých by mohlo něco takového napadnout? To v místech, kde rostly nové domy, se prý buldozery vyskytovaly celkem hojně. Co tam však dělaly, zůstávalo záhadou, neboť stroje se na takových místech přesouvaly pouze v noci pod příkrovem tmy. A navíc si dávaly velký pozor, aby je nesledovali žádní živí. Rostoucí domy byly považovány ve městě za velkou vzácnost. Byly k vidění jen jednou či dvakrát za století. Například Pard ještě nikdy žádný nespatřil. Honza však vyprávěl, jak na Chrámovém náměstí rostla štíhlá výšková budova. Před nějakými sedmačtyřiceti lety. Ještě to nebyl mrakodrap, ale i tak dosahovala úctyhodné výšky. Goblin říkal, že se tehdy celou noc ozývalo hučení strojů a ráno se před očima udivených živých objevovala dvě tři nová patra. Budova prý rostla jen něco přes týden. Pak stroje vytvořily kolonu a někam se odplazily. Vzaly si s sebou dokonce i plot, který odděloval místo růstu od okolního světa.

Pard si ještě jednou lokl piva a znovu se otočil ke Kápovi. „Takhle je to prosté? Když se nějaká torpédovka vrhne na Korzára, tak je konec? Žbluňk, žbluňk?“

Kápo pokrčil rameny. „Zas tak jednoduché ne. Za prvé − torpédovky se jenom zdají být hrozné a torpéda nevypouštějí pokaždé. No a za druhé − zdaleka ne všechny nějaká torpéda mají. Často si na kořist jen trochu zastřílí z kulometů a pak ji nechají být. Ale je potřeba se bránit. Kulek se zrovna moc nebojí − jsou přece pancéřované. Ale z granátů a raket mají nahnáno. Zkrátka a dobře lze je zahnat stejně jako každý divoký stroj. Jenom se musí vědět, jak na to. Jeden musí znát jejich zvyky i slabiny… Například já je znám, kdyby tě to zajímalo.“

Kápo si také lokl.

„Spokojený?“ zeptal se.

Pard spěšně přikývl. „Budu přece muset uklidnit šéfa.“ Pravé oko samo od sebe mrklo na jachtaře. „Myslí si o mně, že jsem velký mořeplavec…“

Kápo si odfrkl: „Mořeplavec… Proč ses na torpédovky neptal před minulou plavbou ke Krymu? Nebo při výpravě do Bukurešti?“

„Neptal? Jen si vzpomeň, jak jsme tenkrát všichni vypadali! Vystřízlivěl jsem až za Kinburnem, a to ještě ne nadlouho. A v Bukurešti jste mě na břeh dokonce museli vynést…“

„Co bylo, to bylo,“ povzdechl si kapitán. „Kutník tehdy desetkrát za den pouštěl Opilý koráb, všichni ho už chtěli zmlátit a hodit přes palubu.“

„A co má být?“ Kutník pokrčil rameny. „Hezká písnička. Mně se líbí. A hlavně má dost vhodný název. Mimochodem, kde jsou ty ryby?“

„Tady!“ Pard odběhl do kajuty a vrátil se s igelitkou plnou sušených ryb. Všichni nějakou dobu blaženě srkali pivo, přikusovali ryby a bavili se víceméně o ničem.

Pomaloučku vyprázdnili kanystr i druhou láhev hajdabůrovky. Plné byly už jen flašky od limonády. Tehdy se rozhodli zvednout kotvu a zamířit ke Zřídlům, aby přivítali Richtera.

„Hněte sebou, bando líná!“ Kápo obohatil svůj hlas o několik velitelských not. „Parde, pokliď ze stolu, jo?“

„Jasně.“ Mladý technik poslušně shrábl šupiny a kůstky do prázdné igelitky a začal kusem hadru pečlivě utírat stolek.

„Co to tam vytíráš?“ zeptal se podezřívavě Hajdabůra. Bylo na něm vidět, že mu činí jisté potíže udržovat rovnováhu.

„Hm…“ upadl Pard do rozpaků. „Všelijaké drobky…“

„Cože? Ony zůstaly drobky?“ Hajdabůra vypadal, že ho to nepopsatelně překvapilo. Povzdechl si: „Stárneme, kamaráde… Ztrácíme formu.“

Pard v odpověď jen zahučel − Hajdabůra totiž mluvil až příliš zničeně.

Korzár se začal otáčet po větru. Zdálo se, že se paluba houpe mnohem víc, než když opouštěli přístaviště. Kutníkovi a Kápovi to však bylo úplně jedno, neboť se uměli udržet na nohou v jakémkoli stavu − hlavně aby pod nimi měli palubu, a ne pevnou zem. Xor a Hajdabůra na tom byli o něco hůř. Ale zdaleka ne tak mizerně jako Pard. Zachovat rovnováhu byl pro něho téměř nadlidský úkol. Alespoň se o to však snažil.

„Konec lenošení,“ poručil mu Kápo. „Běž ke kosatce.“

„Já?“ podivil se Pard. „Vždyť to neumím.“

„Tak se začni učit!“

Na Pardovo rameno dopadla půlorkova snědá ruka. Pard se poslušně posadil na lavici a v ruce sevřel otěž plachty.

„Drž ji. Pevněji! Ještě pevněji!“

Pard se zapřel nohama a vší silou přitáhl otěž k sobě. Plachta se pružně podřídila. Korzár se mírně naklonil na bok, ale znatelně zrychlil.

Asi za pět minut Kápo zavelel: „Otočka!“

Pard už věděl, co má dělat − nejprve se trochu skrčit, aby ho do hlavy nebacil vratipeň, pak si přesednout na lavici u druhého boku a znovu sevřít otěž. Bylo to pořád jedno a totéž, jen zrcadlově převrácené. Jachta se co chvíli nakláněla a uléhala na bok do té míry, že se neklidná hladina ocitala na dosah ruky od paluby, a vzápětí se napřimovala a stěžněm probodávala nízkou zamračenou oblohu.

„Neboj se,“ mrkl na něho Kutník, „nepřevrátíme se. Znáš formule jachtingu? Čím větší je náklon, tím větší je i síla, která nutí jachtu, aby se narovnala. Jinak bychom už asi máchali plachty ve vlnách…“

Pard se ve skutečnosti nebál, protože věděl, že když už se živí plaví na jachtách, znamená to, že jsou k tomu přizpůsobeny. Blízkost vodní hladiny v něm však probouzela úctu a zároveň jej plnila jakýmsi neurčitým nadšením.

Korzár se hnal kupředu tak dlouho, dokud se na obzoru neobjevila Matvejevka. Vpluli do široké klidné zátočiny. Zde se vítr změnil. Zavál jim přímo do zádě a čarodějníčky se jako jeden muž natáhly po směru plavby.

„Udělejte motýlka!“ zavelel Kápo a pak se nad Pardem konečně slitoval: „Ksore, posaď se k otěži, ať si to odpočine.“

To, tedy Pard, se zaradovalo. Namožená zápěstí již citelně bolela.

Hlavní plachta a kosatka teď byly roztaženy po stranách hlavního stěžně, takže skutečně připomínaly křídla obrovského motýla. Korzár na vlnách poskočil a vyrazil o něco svižněji. Ale dokonce i takový laik jako Pard věděl, že zadní boční vítr je pro plavbu výhodnější než vítr foukající přímo zezadu.

Nejdřív došlo pivo v první flašce od limonády, pak ve druhé a nakonec − nedaleko ostrůvku zarostlého rákosím − i ve třetí. Rákosí šelestilo jen malý kousek od nich. Nemohlo být dál než padesát metrů.

„Neuvízneme?“ zeptal se Kutník s pohledem upřeným na neproniknutelnou palisádu zelených stébel.

Kápo nonšalantně otočil jachtu k levému břehu.

„Neuvízneme. V pohodě,“ odpověděl kapitán sebejistě.

Vítr naplnil plachty, ale rákosí se z neznámého důvodu nevzdálilo ani o milimetr.

„Aha!“ došlo Kutníkovi. „No, samozřejmě že neuvízneme. My jsme totiž, u všech mořských ďasů, už uvízli!“

„Fakt?“ zeptal se kapitán a pozorně se rozhlédl. Pozorně v mezích svých možností, pochopitelně. Oči měl pořádně zakalené a ostatní jakbysmet. „Všichni na pravobok!“

Posádka splnila jeho rozkaz. Jachta se naklonila, ale z mělčiny se ani nehnula. Evidentně uvízla pevně a spolehlivě.

„Hele, já si drobet pohraju se závěsnou kladkou,“ oznámil Kutník a vyrazil ke stěžni. Chvíli něco kutil s takeláží a pak najednou klopýtl a zůstal viset na dlouhém laně, táhnoucím se až k vrcholku stěžně. Korzár se začal naklánět stále silněji a silněji.

Kápo obratně odskočil od kormidla, vylezl na vratipeň a s rukama složenýma na hrudi se položil na plachtu. Jachta se naklonila ještě víc a nebohý Kutník se na rozhoupaném laně ponořil až po pás do vody.

„Maminko!“ zvolal půlork cizím hlasem a jal se šplhat nahoru. Mokré džíny hlasitě drhly o lano. „Voda je studená!“

„Ono taky dneska nebylo zrovna teplo,“ zavrčel Hajdabůra. Opřel se o stěžeň a podíval se na oblohu. Po nebi se plazila nízká šedá mračna, kosmatá jako toulavá psiska.

Kutník byl do vody stahován rychleji, než dokázal šplhat po tenkém nepoddajném provaze, a tak půlork mohl pouze čím dál sprostěji nadávat.

„Ksore, vesluj!“ zavelel Kápo.

Xor se ohnal kormidlem jako veslem. Jakmile poprvé zabral, Kutník se s ječením sesmekl z lana a Korzár se ihned napřímil.

Pard se vrhl k boku lodi, aby půlorka zachránil, ale ten se po chvíli plácání najednou postavil na nohy. Vody tu bylo ani ne po pás. Pard mu podal ruku.

„Měli bychom tlačit,“ řekl znaleckým hlasem Xor. A vzápětí zamířil za Kutníkem do kajuty.

Kápo a Hajdabůra si zapálili a zapředli pro Parda nepříliš pochopitelný rozhovor o jakési demontáži v jachtařském klubu. Téma je zřejmě oba natolik pohltilo, že zapomněli na celý svět i na jejich současnou situaci.

Xor se mezitím svlékl donaha a opatrně se ponořil do vody. Po celém těle mu ihned naskákala husí kůže − voda byla skutečně ledová. Kutník si vyměnil bundu, vyždímal džíny a znovu se začal zabývat nepoddajnou kladkou. Kápo s Hajdabůrou si lehli na hlavní plachtu a veslování zůstalo na Pardovi. Jachta se naklonila až po nejzazší hranici, ale mělčina ji držela pevně. Navzdory veškeré snaze třesoucího se Xora, zarputile tlačícího příď, nemělo plavidlo zřejmě vůbec v úmyslu se otáčet.

„Musíme skasat hlavní plachtu,“ řekl Xor rozmrzele. „Vítr je na mě moc silný, nepřetlačím ho.“

Kápo a Hajdabůra však dál bezstarostně leželi na plachtě a tlachali. Xorovým slovům nevěnovali žádnou pozornost. Ork v přestávkách mezi marným vypětím neustále opakoval, že hlavní plachtu je třeba skasat, ale bezvýsledně. Nakonec ho to přestalo bavit, a tak vylezl z vody, přistoupil ke stěžni a něco na něm odvázal. Plachta s plesknutím povolila a Kápo a Hajdabůra, kteří nepočítali s takovou úskočností, sebou s výkřikem plácli do vody. Trhnutí shodilo i Kutníka a Pard na palubě jachty najednou osaměl.

„Teda Ksore!“ štěkl kapitán. „Ty jsi ale svině!“

„Ach jo,“ ozval se Hajdabůra posmutněle. „A zrovna nám musel dojít chlast. Ani se není čím zahřát…“

Živí si asi deset minut zlobně ždímali oblečení; Kápo a Kutník se měli do čeho převléci, ale Hajdabůra na tom byl mnohem hůř. Pard zůstal jako jediný suchý. A nenamokl ani oděv předvídavého Xora, který si ho zavčas sundal.

Tomu se říká životní zkušenost, pomyslel si Pard.

Následovala série rozličných pokusů dostat se z mělčiny. Pětici se dokonce povedlo jachtu otočit, ale pořád zůstávala na místě, jako by vrostla do dna.

Asi za hodinu okolo projížděl motorový člun. Jeho majitel − zamračený wirg − se nechal obměkčit družným voláním o pomoc a kývl na svého mladšího soukmenovce, nejspíš syna. Ten chytil konec lana hozeného z jachty a připevnil ho k vlastnímu plavidlu. Starší wirg se otočil k řízení. Motor najednou táhle zařval, příď člunu doslova vystřelila vzhůru a nad hladinou se začala válet oblaka sivého kouře. Wirg bezvýsledně trýznil motor ještě několik minut a pak znovu kývl na syna. Mladý wirg mlčky odvázal lano a navzdory protestům z Korzára hodil jeho konec do vody. Hukot motoru vzdalujícího se člunu doléhal k uším uvězněných na mělčině ještě asi pět minut.

„Aby ti to chcíplo!“ ulevil si Kutník na adresu majitele motorového člunu. Pravda, poněkud opožděně.

Již se smrákalo, když se ztěžka rozhoupávaný Korzár začal pomalu sunout od rákosového ostrůvku. Konečně se totiž zvedly vlny, které posádce pomohly dostat loď ze zajetí mělčiny. Nálada se okamžitě zlepšila a prokřehlí mořeplavci začali nadšeně plánovat, že jakmile se vrátí k molu, vydají se do nejbližšího hostince, třeba do opěvovaného Kotviště, koupí si láhev vodky a pořádně se zahřejí.

Podle formule schválnosti uvízli ještě jednou, a to na místě, kudy (jak přísahal Kápo) odjakživa proplouvali naprosto bez problémů. Naštěstí tam ale netrčeli dlouho. Kolem totiž zrovna plul Orion, velký dvojstěžník z jachtařského klubu, vybavený pomocným motorem, pro který byla záchrana Korzára z mělčiny otázkou dvou minut.

Když propluli pod obloukem Ingulského mostu, začalo drobně a nepříjemně mrholit. Tiché šelestění drobounkých kapiček je doprovázelo až k přístavišti. Bylo téměř pusté − skoro všichni živí se před nepřízní počasí schovávali doma nebo v hospodách.

„To teda byla plavba!“ Kapitán si naštvaně odplivl do vody. „Jedno velké svinstvo!“

„Fajn, přistáváme,“ zavrčel Kutník. Zuby mu drkotaly jako zapnutý kávomlýnek.

Trvalo jim asi deset minut, než sundali a složili plachty a uklidili je do velkého nepromokavého pytle. Jachtu s pomocí silného lana uvázali ke břehu a pak konečně sešli na pevnou zem. S Korzárem nepřistáli v hlavním jachtařském klubu, ale u menšího přístaviště vedle Barbořina mostu, aby to měli blíž do nikolajevského centra. Na Chrámovém náměstí zapadli do první hospůdky, na kterou narazili, a začali se zahřívat přesně tak, jak si to naplánovali. Kvůli penězům s Pardem samozřejmě nikdo nejel, ale dohodli se, že se mladý technik zítra hned zrána ozve Kutníkovi.

S tím se rozloučili.

Když Pard dorazil na Ďušův dvůr, všichni − s výjimkou hlídkujících holfingů − už spali. Mladý technik podrbal ospalého Žbluňka na zátylku a pak se tiše proplížil ke své milované posteli. Vůbec se neobtěžoval se svlékáním a jednoduše žuchnul na kostičkovanou přikrývku. Expres do příštího rána na sebe nenechal dlouho čekat.

21

CHOMO LHARI − ALUNG GANGRI

Pard měl po probuzení překvapivě dobrou náladu. Navzdory včerejší třaskavé směsi z hajdabůrovky, piva a „zahřívací“ vodky se kocovina zřejmě rozhodla slitovat nad Pardovou hříšnou duší a protentokrát ji vynechat. Ne že by si mladý technik stěžoval. Po velkých pitkách se obvykle probouzel časně, a ani dnešek nebyl výjimkou. Také Ďuša již bděl. Seděl u počítače a líně hrál tetris.

„Šéf povídal, že jakmile se vzbudíš, máš za ním zajít,“ oznámil Ďuša naprosto bezvýrazným hlasem.

„A kde je?“

„Asi ještě spí.“

„Jak mám za ním asi zajít, když spí?“ zavrčel Pard a lokl si z načaté dvoulitrové láhve s limonádou, kterou šťastnou náhodou objevil vedle stolu.

„Tak ho vzbuď. A přestaň chlemtat moje pití.“

„V klidu,“ mávl Pard rukou. „To na něj mám zaklepat nebo co?“

„Co jiného? Zaklepej…“

Volvo se ozval, jakmile Pard zabušil na jeho dveře. Ty tiše vrzly a pootevřely se. Volvo měl pozoruhodně svalnaté a účelně stavěné tělo − ani gram hmotnosti navíc. Ostatně takto vypadali skoro všichni wirgové.

„Hned budu venku,“ řekl Volvo tlumeně. „Řekni mi ale už teď − vyšlo to, nebo ne?“

„Vyšlo,“ odpověděl Pard klidně.

Volvo spokojeně přikývl. „Počkej.“

A zavřel dveře. Pard vyšel na zápraží. Sotva ho Žbluňk spatřil, začal okamžitě zametat asfalt chlupatým ocasem.

Volvo dorazil asi po pěti minutách. Oholený a upravený. Tedy přesně takový, jak na něho byl mladý technik zvyklý.

„Zkrátka,“ začal Pard, „chlapci mi to odkývali za dva tisíce. A až bude po všem, ještě bych jim měl koupit nějaký ten chlast.“

Volvo krátce přikývl. Mladému technikovi se zdálo, že pochvalně. Každopádně proti sumě, kterou Pard jachtařům nabídl, nic nenamítal.

„Souhlasili, že na palubu vezmou osm živých. To je přesně tolik, kolik jsme počítali. Odplout můžeme kdykoli − dnešním ránem počínaje. Ale peníze by rádi dostali co nejdřív, abychom je nemuseli brát na moře. Musím kvůli tomu teď někdy zavolat Kutníkovi. Už na to asi čeká. To je asi tak všechno…“

Pard zmlkl a podíval se na nevzrušeně se tvářícího šéfa.

„Dobře,“ pochválil ho wirg a sáhl si do vnitřní kapsy bundy. Beze spěchu odpočítal potřebnou částku a podal Pardovi hromádku bankovek. „Volej.“

Otočil se k hlídači − holfingové byli samozřejmě vystřídáni ještě během noci, a tak se teď na dvoře nudil půlčík Trýňa.

„Vzbuď všechny živé. Ať se rychle nasnídají, brzy vyrazíme.“

Pak se Volvo znovu podíval na Parda. „Počítám, že vyplujeme ještě před polednem. Buďte připraveni.“

„My jsme vždycky připraveni, šéfe. Já i Honza.“

Wirg se záhadně pousmál a pak odešel do domu; nejspíš aby vzbudil Incy.

Přece jen by mě zajímalo, pomyslel si Pard roztržitě, jaký má šéf vztah se svou sekretářkou. Doopravdy…

Povzdechl si a vytáhl mobil, aby zavolal Kutníkovi.

Ani ne za hodinu vyjely z vrat domu číslo čtrnáct dva osobáky, nabraly skupinu živých a pak za sílícího vrčení motorů vyrazily nahoru k Říjnové třídě. První auto vezlo Volva, Incy, Ilanda a Vachmistra. Druhé Parda, Honzu, Buskermolena a Roelofsena. Zbytek týmu je pouze vyprovodil za vrata a hned se vrátil do domů − čtrnáctého a šestnáctého. Jen Žbluňk se ještě chvíli toulal pustou ulicí, ale potom si jediným drcnutím chlupatého čela otevřel branku a zmizel ve dvoře.

Pard nevěděl, co teď bude dělat zbytek týmu. Volvo mu o tom nic neprozradil. Přece jen se mu ale podařilo zaslechnout, že živí, kteří zůstávají v Nikolajevě, nějaký úkol mají. Každopádně jakákoli zvědavost je stejně zbytečná. Bude-li šéf považovat za nutné podělit se s ním o to, udělá to. A jestli ne, nemá vůbec cenu se ptát. Protože jedinou odpovědí by stejně bylo mlčení.

Pard zabrzdil na Velké Mořské před známým dvanáctipatrovým barákem. I druhý osobák se zastavil. Mladý technik vystoupil z auta, vešel do domu a vyjel ospalým výtahem do osmého patra. V souladu s návštěvními formulemi stiskl kulaté černé tlačítko zvonku a zůstal netečně stát přede dveřmi s číslem 179.

Za nimi se nacházel Kutníkův byt.

Půlork otevřel téměř okamžitě. Parda potěšilo, že je připraven ihned vyrazit.

„Tady máš, mořeplavče…“ Pard mu podal obálku s penězi. „S Kápem už to vyúčtuješ sám, ne?“

„Jasně!“ Kutník si vzal obálku. Citelně to z něj táhlo pivem − nejspíš už od rána léčil kocovinu. „To jako vyplouváme hned teď?“

„Dole čekají auta… Kápo už je u Korzára?“

„Tak jsme se dohodli. Asi před hodinou mi volal z domova a já mu řekl, aby si pospíšil do jachtařského klubu.“

„Skvělé. Tak co, jdeme?“

Kutník na okamžik zmizel ve svém pokoji a vrátil se již bez obálky. Hodil si přes rameno nepromokavou tašku, kterou si už předtím sbalil, a vyšel za Pardem na chodbu.

„Na shledanou, rodný dome,“ zazpíval tlumeně a zacinkal klíči na kovovém kroužku. „Už brzy budu zpátky…“

„Doufám, že brzy,“ zabručel Pard a přivolal výtah. Ten nespokojeně zaskřípal kabely. „Hele, hele, otevři se, lenochu!“

Pard netrpělivě poklepal po narezavělých křídlech technických dveří. Neochotně zahučely a rozjely se do stran.

„No jo,“ posteskl si Pard, zatímco čekal, až si jeho přítel podle všech formulí zamkne byt. „Jací obyvatelé, takové i stroje kolem nich.“

„Hele, nepruď.“ Kutník mávl rukou. „Můj hlavní stroj je Korzár. A všechny ostatní ať si pro mě za mě shnijí a rozpadnou se.“

Pard dal šéfovi úsečným gestem najevo, že všechno je v pořádku, a usedl za volant. Kutník měl co dělat, aby se vzadu vtěsnal mezi podsadité a širokoplecí trpaslíky.

„Brýden!“ pozdravil je Kutník. „Nazdar, Honzo!“

Trpaslíci přikývli s důstojností, jaké jsou schopni snad jen příslušníci jejich rasy.

V Pardovi se zatím z neznámého důvodu neprobudil pocit, že se chystá na cestu. Vždycky, když měl někam vyrazit, upadal do stavu lehké euforie. Ale teď ne. Stále si nedokázal srovnat v hlavě, že se ani ne za hodinu spolu s přáteli a týmem nalodí na jachtu a vydá se na Krym. Na ostrov zahalený věčným oparem tajemství.

Pocit rozechvění z blížící se cesty se nedostavoval, a Pard to nedokázal pochopit. A to technika Parda Zamarippu, uvyklého kočovnému životu, silně znepokojovalo.

Dvojice čerkassy se hnala Nikolajevem a směřovala k Ingulskému mostu.

Ale ještě než na něj vjeli, pocítil Pard, že něco je špatně. Moc špatně.

„Ne…“ hlesl Kutník a přitiskl obličej ke sklu.

Na místě jachtařského klubu se černalo spáleniště, z něhož stoupala mračna hustého tmavého kouře. Kostry shořelých jachet v lodních spouštědlech vypadaly jako pomníky zběsilosti požáru. Shořelo všechno, dokonce i prkna na molech.

„Co se tady stalo? Šachnuš todd, orčanappari?!“ Honza se nervózně poškrábal na zátylku a prudkým pohybem si narovnal kšiltovku.

Pard přidal plyn a čerkassy se vrhlo kupředu, jako kdyby ve zpětném zrcátku zahlédlo dravý modrobílý osobák s majáčkem a hrozivým nápisem Dopravní policie na nikdy se neotevírajících dveřích.

Kápa našli vprostřed spáleniště. Zmateně stál u propletence dosud horkých rour nad zčernalými opěrnými piloty. Vedle něho trčel z vody ohořelý vrcholek stěžně, ozdobený puchýři roztavené a znovu zaschlé barvy. Všichni vystoupili z aut. Dokonce i Incy.

„Kde je Korzár?“ zeptal se Kutník chraplavě a rychle přeskákal po zuhelnatělých prknech ke kapitánovi.

„Tam,“ odpověděl Kápo, aniž se otočil, a ukázal do vody vlevo od vyčnívajícího stěžně. „A tohle je Blesk.“

Pard se najednou otočil k Volvovi. Šéfova tvář teď byla krutá a zlá − takovou obyčejně mívají filmoví padouši.

„Mám to chápat tak,“ oslovil wirg kapitána, „že dnes už na moře nevyplujeme?“

Kapitán posupně přikývl.

Volvo sotva znatelným pohybem vyndal z kapsy mobilní telefon a přejel prsty po drobných tlačítkách.

„Zeppeline? Všechno se ruší. Čekejte na mě a nikam se ani nehněte.“

Mobil znovu zmizel v kapse bundy.

„Jedeme odtud,“ řekl Volvo Pardovi a otočil se k odchodu. „A ještě něco…“ Na okamžik se zarazil a podíval se na Kápa a Kutníka: „Peníze vracet nemusíte.“

Volvo vzal Incy za ruku a vedl ji k autům. Za nimi nehlučně našlapovali elfové. Trpaslíci, kteří se k vodě raději příliš nepřibližovali, na ně čekali u čerkassy.

„Tvrdíte, že systém se brání…“ pronesl Honza do prázdna, aniž oslovoval někoho konkrétního. „Což, jde mu to celkem dobře, šachnuš todd!“

Volvo odvedl Incy k autu, které řídil Pard, a usadil ji na zadní sedadlo. Sám si sedl vedle ní a hned se ponořil do usilovného přemýšlení, přičemž soustředěně civěl na podlahu čerkassy pokrytou černými gumovými podložkami.

Iland s Vachmistrem se na sebe podívali a mlčky odešli k druhému autu, u něhož přešlapovali zmatení trpaslíci. Bylo na nich vidět, že tak trošku mají radost, že se plavba nekoná, neboť Bus i Roel tradičně neměli vodu v lásce. Ale na druhou stranu − všechny plány se nečekaně zhroutily, šéf byl naštvaný, další postup nejasný… To všechno rozhodně nebylo důvodem k veselí.

Pard se rozhodl, že si s tím nebude zbytečně lámat hlavu. Kdyby Volvo považoval za nutné poradit se před přijetím nějakého zásadního rozhodnutí, oslovil by ho sám. Proto se mladý technik jen mlčky opřel o volant a po šéfovi a jeho sekretářce se ani jedinkrát neotočil. Honza se posadil vedle něj. Pohled goblinových mandlovitých očí co chvíli zabloudil k řece a vyhořelému přístavišti.

Volvo mlčel asi pět minut. Pak Pardovi zlehka poklepal na rameno: „Co máš společného s firmou Sólo?“

„Co společného?“ zopakoval Pard. „Ve skutečnosti skoro nic. Alespoň co se týče obchodu. Ale už od dětství jsme přátelé. Z velké party jsme odpadli jenom já a Ďuša. Ostatní zůstali pohromadě. Dokonce si založili firmu. A celkem prosperují. Já s nimi většinou jenom chlastám vodku nebo někde v parku popíjím pivko. O svátcích.“

„Rozumím,“ přerušil ho Volvo. „Neříkal jsi, že nám mohou pomoci s auty?“

„Myslím, že ano. Půjčování aut je jednou z jejich firemních aktivit.“

„Výborně!“ ožil Volvo. „Kde mají kancelář?“

„Na Mírové třídě, kousek od Ďuši.“

„Tak nás tam zavez.“

„Jasná věc!“ Pard energicky zatočil volantem. Čerkassy varovně zavrčelo motorem a zvýšilo otáčky. Druhé auto se drželo těsně za jejich zadním nárazníkem.

Znovu přejeli Ingulský most, odbočili z Puškinské na Velkou Mořskou a dlouho se hnali prakticky pustou ulicí. Pard si už dávno všiml, že nikolajevští živí se zdržují převážně na Chrámovém náměstí a na Chersonské třídě. A pak vlastně ještě na Mírové a Říjnové, dopravních tepnách jižní čtvrti. Zato kolem Chrámového zůstávaly ulice po většinu času tiché a prázdné. Takové líné a ospalé.

Bylo tomu tak odjakživa. Co si Pard pamatoval.

Minuli park půlelfa Petrovského, přejeli křižovatky s Chersonskou třídou a Pohraniční ulicí a u autobusového nádraží se zařadili do řídkého proudu automobilů, který se z okružní trasy vléval na Mírovou třídu.

„Jsme skoro na místě,“ řekl Pard tiše, „za tržištěm už to bude jen pár bloků.“

„Není to náhodou vedle přehradní nádrže?“ zeptal se Volvo podezřívavě. „Co?“

„Ano, hned naproti,“ potvrdil Pard. „Je tam jeden devítipatrák, před kterým stojí socha − elfka s holubicemi. A právě v něm Sólisté sídlí.“

„Vzpomínám si, jak ten dům rostl,“ ozval se nečekaně Honza. „Ale ne moc dobře. Byl jsem tenkrát ještě děcko.“

Několik minut míjeli rozlehlé kryté tržiště a o chvíli později se čerkassy zastavily na asfaltovaném plácku před devítipatrovým domem.

Ve vstupní hale měla službu stále stejná nahluchlá trpaslice. Parda si samozřejmě pamatovala, ale přesto jej pokaždé otravovala množstvím otázek a snažila se ho nepustit k výtahům. Také tentokrát se chystala vyrazit do útoku, ale Volvo a Iland jí věnovali takové pohledy, že ihned schlípla a odevzdaně mávla rukou.

„Použijte levý výtah…“ řekla a schovala se do své prosklené kabinky, odkud na ně zírala jako pavouk z pavučinových džunglí u stropu.

Pard stiskl tlačítko vedle dveří výtahu. Okamžitě se rozsvítilo. Probuzený výtah temně zahučel a začal sjíždět dolů.

Páté patro. Pokoj pět set třináct.

Tady se jen málokdy něco měnilo. Vpravo kancelář vedení, ve které nejspíš seděli zamračený ředitel Úca, věčně ustaraný ork Lípa a bezstarostný vousáč Višňák ve vybledlém tričku a nezbytných kšandách, tvořících neoddělitelnou součást všech jeho džín.

V levém pokoji zase u hlavního firemního serveru určitě lelkoval Dróba, jediný Sólista, který se vyznal v dostatečném množství formulí a mohl tedy aspirovat na titul technika. A vedle něj děvčata − Věra, Lenka a Líza −, velké milovnice zpěvu. Možná je zezdola z garáže přišel navštívit půlwirg Gena, který se zevnějškem velmi podobal Zeppelinovi. Takže teď jistě seděl vedle Dróby nebo si na druhém počítači hrál některou ze svých oblíbených válečných strategií. Gena sice ovládal počítačové formule dost mizerně, ale spouštět hry se přece jen jakžtakž naučil.

Pard vzal za kliku pravých dveří a vstoupil.

Úca, Višňák a Lípa skutečně seděli u svých stolů. A na malém gauči se uvelebili Mokar s Lysíkem, a dokonce i Lesja z finančního.

„Hele,“ podivili se Sólisté, „to jsou k nám ale hosti.“

V kanceláři najednou nebylo k hnutí. Kdosi vyklidil nízký stolek, aby se k němu návštěvníci mohli posadit. Trpaslíci proklouzli ke zdi, Iland a Vachmistr si vlezli na gauč k Mokarovi a Lysíkovi, a ještě tu zbylo místečko pro Parda. Ostatním byly pohotově nabídnuty židle a Úca, který ve Volvovi neomylně poznal šéfa celé skupiny, wirgovi okamžitě uvolnil své ředitelské křeslo. Ostatně Úca a Volvo se podle všeho seznámili už dávno; dokonce spolu v Centru obchodovali, takže se nebylo čemu divit.

Věra a Lenka rychle uklidily hrnky s nedopitým čajem a začaly se otáčet kolem ledničky. Incy jim chtěla jít pomoct, ale Lípa, který se vždy, když se v okruhu pěti kroků objevovala pohledná dívka jakékoli rasy, stával galantním a pozorným, ji pohotově zarazil. Nutno dodat, že na zaměstnankyně Sóla se orkova ohleduplnost nevztahovala zdaleka pokaždé…

Asi deset minut zabralo přivítání, nezávazné otázky a ještě nezávaznější odpovědi. Úca pochopitelně vytáhl z trezoru vytouženou lahvičku Paměti světa. Ředitel Sóla ji vždy měl naplněnou více než z poloviny. Pard však jasně cítil Volvovu netrpělivost. Wirg se již po první skleničce rozhovořil o své záležitosti.

„Omlouvám se, že na vás spěchám,“ řekl Volvo Sólistům, „ale máme skutečně velmi málo času.“

Úca chápavě rozhodil rukama. Čas… Kdo může říci, že ho má dost?

„Potřebujeme auta. Alespoň pět. Pět dobře ochočených aut a pak ještě slušně vycvičený motorový člun. Můžete nám pomoci?“ Volvo se zpytavě podíval na Úcu, Lípu a Višňáka. Také on z pestrého davu Volva bezchybně vyčlenil jako jedince s mocí rozhodovat.

„S auty nebude problém,“ ozval se Úca a otočil se k Višňákovi. „Brnkni Genovi a zeptej se ho, co má zrovna volného…“

Ředitel Sóla na okamžik zmlkl a zamyslel se.

„S motorovým člunem to bude komplikovanější. My totiž žádný nemáme. Ale hned se pokusím něco najít…“

Úca zvedl telefonní sluchátko.

„Kde ho hodláš sehnat? Pokud to není tajemství…“ zajímal se Volvo.

„Jižní přístav, molo číslo šestnáct, kancelář Pobřežní plavby.“ Úca pokrčil rameny. „A když ne, tak zkusím Marika. Ten má taky chapadla snad všude.“

„Komu teď patří Pobřežní plavba?“

„Černomořskému dopravnímu podniku. Jenomže tam skoro nikoho neznáme…“ Úca začal vytáčet číslo.

„V garáži mají obsazeno,“ ozval se z kouta Višňák. Bradka se mu legračně ježila.

„Do háje, já mám taky obsazeno,“ zaláteřil polohlasně Úca, ale v tu chvíli jeho telefon melodicky zadrnčel. Někdo volal.

„Prosím?“ Úca si přiložil sluchátko k uchu. „Jak to myslíš, že nestartují?“

Ještě asi půl minuty s vykulenýma očima poslouchal a pak zavěsil sluchátko.

„V garáži se děje něco podivného,“ odpověděl na tázavé pohledy Lípy a Višňáka. „Gena se vzteká, že to snad ani víc nejde…“

Ředitel se podrbal na hlavě a otočil se k návštěvníkům. „Ničeho se nebojte, hned všechno vyřešíme…“

Vstal a spolu s ním také Lípa a Višňák.

Ze svých míst se zvedli i Pard, Volvo a Honza. Všech tří se rázem zmocnila ta nejčernější předtucha. Každému se hlavou honila jediná fráze, kterou před nedávnem vyřkl Honza. „Systém se brání, systém se brání…“

Zapomněli na výtahy a co nejrychleji běželi dolů po schodech; brali dva tři najednou. Trpaslická vrátná je vyprovodila nechápavým pohledem.

Auta se shlukla na dvorku před garáží a vylekaně se chvěla. Osobáky, dva džípy, a dokonce jeden mikrobus. Všechna auta vypadala zesláble a nezdravě − skoro jako čerstvě ulovené divoké kamiony.

Bylo to velice výstižné přirovnání. Členové Volvova týmu se v lovu vyznali jako málokdo.

U vrat je přivítal zmatený půlwirg Gena.

„Nechápu, co se děje,“ prohlásil s odporem. „Ani jedno se nemůže hnout z místa − motory jim okamžitě zhasínají. Jen se podívejte…“

Nejbližší džíp se právě pokoušel nastartovat. Jeho motor kýchal a zalykal se. Z výfuku unikal podivný šedomodrý kouř.

Buskermolenovi stačil jediný pohled, aby všechno pochopil.

„Kdy jste je naposledy natankovali?“ zeptal se Geny.

„Dneska ráno, jako obvykle…“

„Čím?“

„Máme v garáži nádrž… Pětadvacetitunovou…“

„Tak se na ni pojďme podívat.“ Trpaslík rozhodným krokem zamířil k vratům. „Kde se tady zapíná světlo?“

Kdosi cvakl vypínačem a pod rýhovaným stropem se rozsvítily podlouhlé mléčně bílé zářivky. Dvě úctyhodné nádrže natřené stříbřitou barvou byly namontovány ve vzdálené části garáže. Od levé se táhl pár standardních hadic zakončených tankovacími pistolemi. Takové Pard nejednou viděl v garážích i na divokých čerpacích stanicích, u kterých tankovala divoká kyjevská auta. Horní poklopy nádrží byly chráněny velkými visacími zámky z nerezové oceli.

„Odemkni to,“ požádal Buskermolen. Gena se chvíli přehraboval v kapsách svých čisťounkých montérek a nakonec vytáhl svazek klíčů. Kvalitní zámek poslušně břinkl tlustým obloučkem a uvolnil zjevně dlouho neotevíraný rezivějící poklop.

„Baterku!“ sykl trpaslík, zatímco šplhal na nádrž s palivem. Kdosi ze Sólistů mu okamžitě podal silnou baterku s držadlem ohnutým jako u motorové pily a Buskermolen se naklonil nad čtvercovým otvorem. Chvíli svítil dovnitř. Pak zvedl hlavu a ve tváři se mu objevil výraz lehkého smutku.

„Přesně, jak jsem si myslel,“ pronesl tiše. „Jen se podívejte, vážení!“

Gena, Úca a Lípa se obratně vyšplhali nahoru a nahlédli do nádrže.

„Je v ní díra,“ vysvětlil Buskermolen a ukázal na sousední nádrž. „Počítám, že v té bude emulze, co? Palivo se s ní smísilo. A výsledek jste mohli vidět před vraty…“

Pard také vylezl na nádrž, aby se podíval. A skutečně − místo čirého a pronikavě páchnoucího paliva dole šplíchala mastná, bělavá a od pohledu odporná tekutina. Nebo možná ani ne tekutina, nýbrž jakýsi kal sestávající z těch nejmenších zrníček.

„K večeru všechna auta dostanou to svinstvo z palivových nádrží,“ pokusil se Bus Sólisty uklidnit. „A ještě asi dva dny potrvá, než si vyčistí všechny systémy. Ale ujišťuji vás, že do konce týdne už budou zdravá.“

„Zdravá?“ Gena povytáhl obočí. Trpaslíkova slova na něho očividně zapůsobila. Aby taky ne, když ještě nikdy neslyšel o krymských strojích, které mohly onemocnět. „To by mě v životě nenapadlo! Jak jste na to přišel, vážený?“

„Jsem lovec,“ řekl trpaslík důstojně a zdvořile sklonil hlavu. „Buskermolen z Karpat, k vašim službám.“

„Systém…“ zašeptal Honza Pardovi těsně u ucha. Také goblin se rozhodl podívat na koktejl, jemuž dala vzniknout skulina v nádrži. „Zatracený systém, zase se mu povedlo zůstat o krok před námi!“

Volvo se na něho zamračeně podíval. Zjevně mu neuniklo ani jediné slovo. Potom se pomalu otočil k Úcovi.

„Chtěl bych se vám omluvit,“ řekl ztichlým Sólistům. „Ačkoli to možná zní hloupě, za tuto nehodu může výhradně náš příjezd. Není to první akce, která se nám dnes nezdařila. Nesnažte se pátrat po příčinách, ale je možné, že vám kolega Pard bude jednoho dne moci všechno srozumitelně objasnit. Nám teď nezbývá, než se rozloučit a odjet, aby se vám nestalo něco mnohem horšího… Peníze za způsobené škody přijdou na váš firemní účet z Centra jako obvykle. Incy, poznamenej si to. A někdy na shledanou, pánové!“

Volvo se otočil a vyšel ven. Za ním vyrazil jeho věrný tým. Pard opustil garáž jako poslední a zanechal své přátele Sólisty naprosto zmatené a nic nechápající.

„Jednou se vám opravdu pokusím všechno vysvětlit,“ řekl na odchodu. „Protože to skutečně vypadá, že k nehodě došlo kvůli nám. Poslední dobou nás pronásleduje smůla, a já dokonce tuším proč. Mějte se a všechny pozdravujte. A nebuďte smutní…“

Odpovědi se mu nedostalo. Zatímco Pard kráčel k vratům garáže, panovalo za jeho zády tíživé ticho.

Venku si mladý technik všiml, že si jeden z džípů již začal vyprazdňovat nádrž. Pod zadními koly se objevily ošklivé bělavé kaluže.

Ach jo, pomyslel si Pard zničeně. Tomu se říká udělat přátelům radost…

Ostatní čekali na malém asfaltovém parkovišti. Tentokrát Volvo nepřemýšlel ani pět minut.

„Parde!“ zavelel, zatímco nastupoval do čerkassy. „Zavez nás k Černomořskému dopravnímu podniku. K hlavní budově. Vyzkoušíme náhradní variantu…“

„Jasně, šéfe,“ řekl Pard a usedl za volant.

To by mě zajímalo, jakou variantu má Volvo v záloze, pomyslel si nepříliš nadšeně poté, co dovolil osobáku nastartovat. Jaké neštěstí nás asi čeká tentokrát?

Předtucha ho nezklamala. Ne nadarmo se nedostavil pocit blížící se cesty. Protože týmu Technika Velkého Kyjeva dnes není souzeno nikam vyrazit. Nebo se to alespoň nejeví jako příliš pravděpodobné…

Ale jak se asi musí cítit Sólisté, kteří načas přišli o významnou část svého živobytí? A co teprve Kápo a Kutník? Co si počnou bez věrného Korzára?

Pard se najednou cítil jako hmyz na něčím stole. Každou chvíli se nad ním mohl sklonit kdosi obrovský a mocný. Bude moci mluvit o štěstí, když ho jen shodí ze stolu na podlahu. V horším případě ho prostě rozplácne. Sbohem, ty můj nejlepší ze světů. Z technika Zamarippy zbude jen mastný flek.

Pard se nikdy netoužil stát hmyzem. Nikdy. A teď už vůbec ne.

Řídil čerkassy a přemýšlel. Někdo v jeho nitru přesně věděl, kdy odbočit, kdy přibrzdit před semaforem a kdy trochu zpomalit, aby se vyhnul přespříliš bujným šoférům. Ale ten někdo nebyl Pard. Protože Pard přemýšlel.

Kdyby si Kápa a Kutníka nenajali, aby dopravili tým na Krym, Korzár by s největší pravděpodobností neshořel. Kdyby je nenapadlo, že by si mohli od Sóla půjčit několik aut, nestalo by se dnes ve firmě nic zlého. To, co odmítalo pustit živé Technika Velkého Kyjeva na Krym, bylo přesné a nelítostné. A jeho údery byly rychlé a účinné.

Dejme tomu, že se Volvo dohodne ještě s někým dalším. Ale když proti nim stojí samotné město, kdo může zaručit, že neshoří další jachta? Nebo že se neporouchá další pětice naprosto nevinných automobilů?

Co potom ale Volvo vymyslel?

Pard to nedokázal odhadnout, byť se snažil sebevíc.

Mladý technik poslušně zastavil před hlavní budovou Černomořského dopravního podniku.

„Pojďte,“ poručil Volvo a vyšel z auta. Pard, Honza i trpaslíci ho následovali. „Nechtěl jsem sem jezdit. Až do poslední chvíle. Možná že se nám teď podaří ten zatracený systém předběhnout…“

Skrze prosklené otočné dveře byly vidět řady turniketů podobných těm, se kterými se setkávali v metru. V domečku vedle nich podřimoval goblinní hlídač. Další představitel profese tak netypické pro tuto rasu. Jakmile uslyšel blížící se kroky, zvedl hlavu a podíval se na ně. S největším zájmem pochopitelně na Honzu.

„Jdeme za Bosveltem,“ oznámil mu Volvo velitelským hlasem.

Goblin přikývl a zavolal jakéhosi Svoroďu. Z pokojíku vedle turniketů vykoukl ospalý ork, napohled alespoň třísetletý.

„Svoroďa vás doprovodí,“ vysvětlil goblin ze svého domečku. „Klidně běžte dál.“

Zdejší výtah byl úslužný a ochotný, ne jako ten lenoch v Kutníkově domě. Tým vystoupil ve třetím patře a ocitl se v chladném vestibulu. Kožené pohovky, na podlaze tlustý koberec, v rozích exotické palmy… A masivní dveře potažené hnědou kůží.

Majitel kanceláře je uvítal hned na prahu, když předehnal sekretářku připravenou bránit své území.

„Pojď dál, Volvo! Má úcta, Busi! Má úcta, Roeli! Dobrý den, pánové!“

Pard zdvořile kývl na pozdrav.

V kanceláři byli všichni usazeni do křesel a sekretářka, kterou opustila veškerá bojovnost, jim úslužně přinesla čaj a obložené chlebíčky.

„Bosvelte,“ začal Volvo. Wirgův hlas zněl na jeho poměry nezvykle vřele. „Promiň, ale mám málo času, nacházím se v kritické situaci. Proto si musím odpustit všechno světské tlachání a rozhovory o počasí. Nemáš-li nic proti, začnu se ihned věnovat svým záležitostem.“

„Ale prosím!“ Bosvelt, šedovousý a šedovlasý trpaslík, který vypadal jako starší a obtloustlejší verze Buskermolena, neměl žádné námitky. „Ty jsi byl vždycky pragmatik, Volvo. A moc bych se divil, kdyby ses najednou změnil. Mluv…“

„Tak za prvé − už jsi slyšel o požáru v jachtařském klubu?“

Bosvelt přikývl. „Samozřejmě. Je přece pod mou správou.“

„Víš něco o jeho příčinách?“

„Vyšetřování ještě nebylo ukončeno. Ale podle mého názoru může za všechno hlídač, který odhodil nedopalek, kde neměl…“

„Úmyslné založení požáru je vyloučeno?“ zeptal se Volvo nevinně a Pard pochopil, kam šéf směřuje. Pokouší se zjistit, kdo z živých se jim postavil do cesty tentokrát, a následně − bude-li mít štěstí, kdo za těmito živými stojí.

„Úmyslné založení?“ podivil se Bosvelt. „Komu by to prospělo − zapálit jachtařský klub? Vůbec si neumím představit…“

„Přece jen to zkus. Kdo by to mohl udělat?“

Bosvelt pokrčil rameny. „V naší čtvrti asi nikdo. Snad jedině nějací chuligáni. Ale ti většinou vyvádějí ve vzdálených parcích, které elfové tolik nehlídají. A taky obyčejně nic nezapalují, jen lámou a ničí…“

„A stalo se v poslední době, že někdo přidal do paliva v garážových nádržích nějaký… nějaký neřád?“

Bosvelt na wirga vykulil oči, jako by právě řekl nějakou nemístnou či neslušnou hloupost. Celkem vzato hloupost to byla − ale ne pro členy Volvova týmu, kteří se během dneška stali svědky pěkně nepříjemných zázraků.

„Takže asi ne.“ Volvo si neurčitě povzdechl. „Nemysli si, že mi přeskočilo. Opravdu. A prosím, slib mi, že kdyby se něco tak neobyčejného stalo… Zkrátka mi dej vědět. Ale okamžitě. Protože informace mají tu nepříjemnou vlastnost, že stárnou…“

„Dobře,“ souhlasil Bosvelt a hned se zatvářil o něco klidněji. „Zavolám ti. Budu se muset spojit s náčelníkem policie, když máš podezření na žhářství. Pro všechny případy. A co se týče paliva… Ani nevím, co na to mám říci.“

V Bosveltově tváři se zračily tak velké pochybnosti, že si Volvo raději pospíšil se změnou tématu.

„Potřebuji několik džípů. Pět nebo šest. Jde o záležitost Technika. Chystám se vyjet za město, k moři…“

„Kdy?“

„Hned.“

Bosvelt okamžitě zvedl jeden z telefonů, které se tlačily v rohu stolu, jenž svými rozměry příliš nezaostával za Chrámovým náměstím.

„Za deset minut na vás budou čekat dole. Tamhle.“ Bosvelt vykoukl z okna. „To jsou tvé čerkassy, tam na parkovišti?“

„Ano,“ odpověděl Volvo.

„Právě vedle nich zaparkují. Stačí šest aut? Všechna jsou mladá a dokonale vycvičená, prostě jedna radost.“

„Stačí. Děkuji.“

„Chceš je nadlouho?“ zeptal se Bosvelt. Vrátil se ke stolu a něco si poznamenal do otevřeného sešitu vedle telefonů.

Taky by si už mohl pořídit počítač, pomyslel si Pard a roztržitě si lokl čaje.

„Ještě nevím. Proč?“

„Až je přestaneš potřebovat, jednoduše je pusť na svobodu. Samy si najdou cestu zpět, ať už budou kdekoli. Všechny jsou totiž pýchou našich garáží. Stejně si myslím, že se Kondrat bude vztekat a prskat ještě hodně dlouho. Obyčejně je nikomu nepůjčuje.“

„Jen ať se vzteká,“ usmál se Volvo. „A prskat si může, kolik chce. Ten starý škrt… Dobře. Ještě něco. Funguje Pobřežní plavba? Slyšel jsem, že teď patří vám.“

„To jsi slyšel dobře. Zatím není moc aktivní. Podnikáme plavby na Kizomys, do Chersonu, do Oděsy… A plánujeme další. Moře je zkrátka potřeba využívat, když už ho máme za humny. A seriózním živým by nemělo chybět něco plovoucího.“

„A s kým si mám promluvit, když potřebuji… něco plovoucího?“

Bosvelt vychytrale zamhouřil oči. „Ohó, copak nám to chystáš, příteli wirgu? Že by snad námořní lov, co?“

„Ne,“ odpověděl Volvo. „Tak s kým?“

„S Turingem. Řekni mu, že tě posílám já. Jenom se vynasnažte, aby mi neshořela také Pobřežní plavba.“

Pard se zakuckal čajem, ale přesto si stačil všimnout, jak se Volvo zachvěl. Bosvelt udiveně povytáhl obočí.

„Řekl jsem snad něco?“

Volvo odpověděl až po chvíli: „Ale nic… příteli trpaslíku. Doufám, že nic.“

Zvenku se ozvalo vrčení motorů. Z vrat vedle hlavní budovy zvolna vyjížděly džípy značky Choriv a zastavovaly vedle sebe na parkovišti. Přímo naproti oknům.

„A tady už jsou naše džípečky… Zdržíte se na oběd?“

„Do oběda ještě zbývají alespoň čtyři hodiny, Bosvelte. A já pospíchám. Děkuji ti. Za všechno. Turing je teď v práci?“

„Kde jinde by měl být?“

„Díky, Bosvelte. A na shledanou.“

„Ech,“ povzdechl si trpaslík zkroušeně, „s tebou je to pokaždé stejné. Na minutku zaskočíš a hned zase musíš běžet. Ani mě nenecháš pobavit se s příbuznými. Pořád se teď kvůli tobě někde toulají, Verzeih uns, Leben, jako by to snad ani nebyli trpaslíci.“

Volvo se pousmál. „Promiň. Ale takovou mám práci. A tví příbuzní také.“

Všichni se zvedli. Bosveltova sekretářka okamžitě začala uklízet hrnky od čaje a talířky s nedojedenými chlebíčky.

„Na shledanou, Volvo. Bis bald also, Tangaren. Na shledanou, pánové. A nechť vás provází štěstí, ať už ve jménu Technika Velkého Kyjeva hodláte podniknout cokoli.“

„Bis bald also, strýčku Bosvelte,“ odpověděl uctivě Buskermolen.

Dole na parkovišti se Honza zamyšleně zastavil.

„Ty džípy jsou vážně třída!“ prohlásil pochvalně. „Kam teď, šéfe?“

„Vy jeďte zpátky na Kosmonautů šestnáct. Já navštívím Pobřežní plavbu. Čekejte mě kolem poledne… Kolik času ještě zbývá do dvanácti? Dvě hodiny? Dvě a půl? Tak to bych měl stihnout.“

Buskermolen, Roelofsen, Pard a Honza nasedli do džípů. Nutno říci, že nikoli zcela bez obav. Automobily se však chovaly natolik krotce, že se všechny jejich pochybnosti záhy rozptýlily. Dva ze šesti džípů neměl kdo řídit, ale oba se poslušně zařadily do kolony. Výcviku svěřenců neznámého Kondrata nebylo co vytknout − auta bez šoférů se držela mezi ostatními a ani jedinkrát nevybočila z řady.

Před vraty je přivítal Zeppelin. Při pohledu na šestici krasavců chorivů obdivně zamlaskal (koho jiného než lovce kamionů by také měla nadchnout dokonalost výborných automobilů). Potom se tázavě podíval na Buskermolena.

„Šéf dorazí během pár hodin,“ odvětil trpaslík na nevyřčenou otázku. „Víc nevím.“

Zeppelin přikývl.

„Řekni mi, Busi,“ zeptal se najednou Honza, „co byl vlastně zač, ten trpaslík z Černomořského?“

„Můj strýc,“ odpověděl Buskermolen nevzrušeně. „Mimochodem, kdyby s námi nebyl Volvo, tak byste jenom zírali, jak dovede být příjemný. Asi jako žaludeční vřed… Hej, není tu někde pivo? Mám nervy drobet na pochodu…“

Pivo se samozřejmě našlo. Postarali se o ně Michaj a Sagrada, kteří již stačili prozkoumat okolní obchůdky a hostince. A pocuchané nervy si potřeboval uklidnit nejenom Buskermolen.

22

ALUNG GANGRI − KOKŠAL-TAU

Volvo přijel hned po poledni. Pomohl Incy vystoupit z auta a pak něco tiše řekl Ilandovi. Elf krátce přikývl a spolu s Vachmistrem odešel do domu číslo čtrnáct. Incy ihned obsadila koupelnu, zatímco Volvo si pohybem ruky přivolal Buskermolena, Parda a Honzu a zaklepal na dveře Ďušova pokoje.

„Dále!“ ozvalo se zevnitř.

Ďuša se válel na pohovce a četl si knihu.

„Krátká porada,“ vysvětlil Volvo. „Před odjezdem.“

Ďuša odložil knihu a vstal. Do místnosti vstoupili Pard, Honza a Buskermolen.

„Dosud jsem mlčel,“ řekl Volvo. „Nechtěl jsem předčasně prozrazovat svůj plán. Ale teď… Zkrátka a dobře, něco jsem vymyslel. A myslím, že by to mohlo vyjít.“

Přisunul si židli a posadil se, lokty položené na opěradle. Buskermolen se podle svého zvyku uvelebil na koberci, zatímco Pard s Honzou zůstali stát.

„Jestliže je proti nám samo město, nepustí na moře žádnou jachtu ani člun. To si troufám tvrdit s naprostou jistotou. Což znamená, že musíme město přechytračit. Oklamat systém. Mám pocit, že město a systém jsou jedno a totéž. Když opustíme město, ocitneme se mimo dosah systému a jeho neviditelné oči už na nás nebudou moci dohlížet. Je třeba překročit hranice města a dostat se do stepí na pobřeží. Teprve tam se budeme moci bezpečně nalodit. Jachtu město spálilo a potopilo. Džípy by mu ale vadit neměly, protože ty nás na Krym dopravit nemohou. A najatá lodička zatím k našemu týmu nemá zdánlivě žádný vztah. Tak proč by jí město mělo věnovat pozornost?“

Volvo se odmlčel.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se po chvíli.

Rozhostilo se stísněné ticho. Volvo se ušklíbl. „Blbost, co? Přesto to tak uděláme. V džípech dojedeme na pobřeží. Tam nás vyzvedne Turingův motorový člun. A na něm poplujeme na Krym… Vyrazíme nejpozději za půldruhé hodiny. Všichni. Celý tým.“

„Šéfe?“ ozval se tiše Ďuša, „opravdu věříte, že takovým způsobem systém obelstíme?“

„Ne,“ odpověděl bez rozpaků Volvo. „Ale na nic lepšího jsem nepřišel. Nehodlám se podruhé pokoušet odplout přímo z Nikolajeva. Nedokážu to vysvětlit. Říkejte si tomu pro mě za mě třeba špatná předtucha. A já svým předtuchám věřím. Tím spíš, že jsem v útocích systému objevil… eee… jistý systém. Odpusťte mi ten slovní kalambur.“

„Jaký?“ ožil Honza.

Wirg se sotva znatelně pousmál.

„Jakmile vytvoříme nějaký dostatečně dlouhodobý plán,“ vysvětlil Volvo, „stává se tento plán okamžitě nesplnitelným, a to prostřednictvím jediného krátkého a dokonale propočítaného úderu. Když jsme se rozhodli pro cestu vlakem, byli jsme o tuto možnost připraveni. Když jsme se dohodli se Žersonem, byl učiněn pokus nás rozhádat. Když jsme zachránili Incy a získali osobáky, pokusily se nás zabít Halkdaffovy šílené kamiony. Jachta, kterou jsme si najali, shořela. Je to prosté. Velmi prosté.“

„Ale,“ ozval se nechápavě Pard, „jak mohl systému prospět únos Incy? Copak by nás mohl zastavit, šéfe?“

„Nejenže mohl, ale také by zastavil, mladíku.“ Volvův úsměv byl unavený a tak trochu shovívavý. „Co myslíš, ovlivnilo by zajetí velitelky týmu naše plány, nebo bychom to přešli jako nicotnou maličkost?“

„Velitelky?“ hlesl Pard. A náhle se mu v hlavě rozsvítilo. Všechno zapadlo na svá místa. Uvědomil si, že měl pravdu celou dobu přímo před očima.

„Incy není žádná sekretářka. Je to Technička Velkého Kyjeva,“ rozptýlil Volvo poslední pochybnosti. „Nikomu ale nedoporučuji, aby to roztruboval na každém rohu.“

„Takhle to tedy je!“ zamumlal Honza. „A my si mysleli… Koho jsme jenom nepodezírali! Dokonce i Buse a Ilanda…“

„Přece jen jste zasáhli terč,“ uklidnil je Volvo. „I když ne přímo do jeho středu. Domysleli jste si správně, že Bus, Roel, Iland a Vachmistr jsou jediní, kteří znají pravdu. Ostatní ji považují za pouhou sekretářku. A tak trochu mou milenku. Musím říci, Ďušo, že jsi kabrňák. Vůbec nás nenapadlo, že bys mohl vystopovat naše maskovací zprávy. Incy se tomu dlouho smála.“

„Náhoda.“ Ďuša pokrčil rameny. „Jen náhoda.“

„Možná. Ale náhoda, kterou jsme nepředvídali. Náhoda, jejímž prostřednictvím mohla pravda vyjít najevo. Nyní jsme tento problém napravili. Díky vám, pánové. To vám rozhodně nezapomeneme.“

„Smím něco vědět, šéfe?“ zeptal se Pard. Najednou zjistil, že mu úplně vyschlo v hrdle. „Je Incy vážně tvá milenka?“

Z Volvovy tváře zmizel úsměv. Žádné nepřátelství nebo nespokojenost se v ní ale neobjevilo.

„Ne,“ odpověděl. „Je mou učitelkou. Teď. Kdysi to bylo naopak.“

A v tu chvíli Pard pocítil, že mu ze srdce právě spadl obrovský kámen. Nezměrná tíha, o jejíž existenci neměl ještě nedávno ani potuchy.

„Nuže, vraťme se k naší nové taktice.“ Volvo se rozhodl odvést rozhovor od nepříjemného tématu. „Vlastně ani nevím, zda ji mohu nazývat novou. Intuitivně jsme se k ní totiž začali přiklánět již dříve. Tato taktika spočívá v tom, že nesmíme připravit žádné dlouhodobé plány. Jen tehdy nám je nic nebude moci narušit. Musíme jednat tak, jak si to žádají potřeby daného okamžiku, v souladu se stávající situací. Chovejme se, jako by žádná budoucnost neexistovala. Myslím, že systém ztratí hlavu a ustoupí. Nebo nám alespoň nebude nějak zásadněji uškodit. A právě to potřebujeme.“

„Tenhle princip mi přijde maličko chatrný, bez urážky.“ Honza pochybovačně potřásl hlavou. „A nepřesvědčivý.“

„Jiný nemáme.“ Volvo rozhodil rukama. „A přiznám se, že já sám stále nevěřím, že svádíme boj s městem jako se systémem.“

„Tak čí to potom byl nápad?“

„Můj ne. Byl to nápad Incy. A ještě něco. Pamatujte si, že šéfem musíte i nadále oslovovat mě, a ne ji. Všechno by mělo zůstat jako dřív.“

„Toho jsme si vědomi,“ přikývl Honza.

„Tak to je vše,“ uzavřel Volvo a vstal. „Připravte se. Brzy vyjedeme.“

Wirg vyšel z pokoje a Pard si v duchu stále přehrával jejich rozhovor.

Je Incy vážně tvá milenka? Ne.

A obrovský kámen padající ze srdce.

A pocit nadcházející cesty, který se pozvolna probouzel v jeho nitru…

23

KOKŠAL-TAU − BADACHŠAN

Pard a Honza měli pro sebe jeden džíp. Jeho zavazadlový prostor byl napěchován zásobami; hned po poledni se totiž na ulici Kosmonautů přikodrcal malý náklaďáček a vysypal před Ďušovými vraty celou haldu balíků a krabic, obsahujících nejrůznější věci. Balíky se ani neobtěžovali odnášet do dvora a ihned je nakládali do jednotlivých aut. Pard si všiml pytlů s konzervami, strohých obdélníkových briket s municí, a dokonce i několika složených stanů, přenosných látkových domků, v nichž se živí mohli schovat před nepřízní počasí nebo třeba mračny bodavého hmyzu. Pard to věděl, neboť vyrůstal na samém okraji Velkého Kyjeva a už jako dítě se často vypravoval do stepi, onoho hrůzu nahánějícího pruhu pusté země mezi městem a mořem. Právě proto znal stany − a uměl je i stavět. Kdysi ho to naučil Honza.

Své vlastní věci měl Pard stále stejné − kabelu s notebookem, diskety, mobilní telefon, lucernu a pistoli. A vlastně ještě kartáček na zuby. Přibyl snad jedině speciální kabel, který vyhrabal ze dna stolního šuplíku, s jehož pomocí mohl připojit svůj přenosný počítač k automobilovému zdroji techniky.

Za městem totiž nejsou domy ani jiná místa, kde by si mohl dobít věrný notebook. Jedině v autě. A bez počítače si technik Pard připadal nahý a bezmocný.

Ostatně stejně by se nejspíš cítil kterýkoli jiný technik.

Odpoledne ještě nestačilo příliš pokročit, když Volvo přikázal svým živým, aby nastoupili do džípů. Čerkassy zanechali na dvoře domu číslo čtrnáct. Ďuša poprosil Volva, jestli by jeden z osobáků nemohl po dobu jejich nepřítomnosti využívat, a bylo mu vyhověno. Wirg neměl ve zvyku troškařit, a na svém doprovodu nikdy nešetřil. Či přesněji na doprovodu Incy. Techničky Velkého Kyjeva.

Pard si stále ještě lámal hlavu, proč jemu a Honzovi unikla tak očividná skutečnost. Vždyť dívka nejednou demonstrovala svou znalost i těch nejvzácnějších formulí a také se účastnila všech významných porad. A při vzpomínce na Volvovu zarputilost a rozhodnost, s níž se pustil do její záchrany z doupěte motorkářů, se mladý technik musel podivovat, že pravdu neodhalil už mnohem dříve.

„Za to všechno může myšlenková setrvačnost,“ vysvětloval mu Honza, zatímco líně sledoval cestu. „V jednom kuse jsme slyšeli, že Technik tohle nebo Technik ono. Brali jsme jako samozřejmost, že to musí být muž, a proto jsme o Incy vůbec neuvažovali. Já sám stále nemohu pochopit, jak se žena, navíc lidská žena, velmi mladá lidská žena, dokázala stát Techničkou Velkého Kyjeva. Protože pro získání tohoto titulu jsou potřeba rozsáhlé znalosti, nesmírná zběhlost ve vědě a technice plus samozřejmě pořádná kolekce knih obsahujících formule. A tím mám na mysli skutečné knihy, a ne nějakou sbírku souborů, ke kterým se na síti dokáže dostat kdejaký číman.“

„Hm…“ zamručel Pard. „Dejme tomu, že všechno, co říkáš, zdědila po otci. Ten byl prý neuvěřitelně mocný − málem dokázal sundávat hvězdy z oblohy.“

„To tvrdí Incy. O jejím otci jsem samozřejmě slyšel, i když osobně jsem ho neznal. A pochopitelně jsem neměl tušení, že to byl Technik Velkého Kyjeva. Vůbec to vypadá, že se kolem totožnosti Technika dělá spousta tajností a že se neprozrazuje jen tak někomu. Což je určitě rozumné, o tom žádná…“

„Rozumné.“ Pard si povzdechl. „Jenomže já těmhle tajnostem ani za mák nerozumím. Proč by se měl Technik Velkého Kyjeva skrývat?“

„Proč? Pár důvodů by se našlo,“ nepřestával klábosit Honza. „Ale komu opravdu nerozumím, tak to je Volvo. Copak nikdy nebyl v pokušení tu holku odklidit a stát se Technikem? To je přece myšlenka, která se přímo nabízí! A věř mně, starému kořenovi, že by to pro tak protřelého wirga, jako je Volvo, nebyl žádný problém.“

„Otec Incy byl jeho blízkým přítelem.“

„No a co? Milý můj, v boji o moc se zabíjejí nejen přátelé, ale i otcové a děti. Zabíjejí se chladnokrevně, cílevědomě, účelně… A ty mi tady mluvíš o přátelství!“ Goblin si hlasitě odfrkl.

„Ty jsi ale škarohlíd, Honzo!“ Pard znechuceně potřásl hlavou. „Koneckonců existuje i opravdové přátelství bez všelijakých palácových intrik. A takové přátelství nelze zradit, ani když by to bylo snadné.“

„Existuje,“ souhlasil Honza pohotově, „ale naneštěstí vzácně, hodně vzácně.“

„Zas tak vzácně ne. Pravdou je, že živí, kteří si skutečně cení přátelství, se málokdy cpou do politiky. Zůstávají ve stínu, ale já si myslím, že jsou šťastnější než vládcové, dennodenně zrazovaní těmi, kteří jim ještě nedávno přísahali věrnost.“

Honza se na Parda podíval s netajeným obdivem.

„Vždycky jsem tvrdil, že se toho od vaší rasy dá hodně očekávat,“ řekl pochvalně. „Ty mi moudříš přímo před očima, bráško. A přestaň si odfrkovat, slyšíš, nech toho! Já to myslím vážně. Bez legrácek. Protože jsi mi právě pověděl to, čemu já jsem porozuměl až po sto letech života.“

Džíp prudce zabočil, aby se vyhnul silničnímu výmolu.

„Víš, co si myslím?“ pokračoval s povzdechem Honza. „Že té holce nejsi lhostejný.“

„Přestaň žvanit.“ Pard mávl rukou s nečekanou zuřivostí, která překvapila i jeho samotného. „Jsem pro ni jenom studnicí informací o ostrově Krym. Knihou se zajímavými formulemi, nic víc. Disketou s potřebným souborem.“

„No tak vidíš,“ zavrčel Honza s mírnou ironií. „Stačilo, abych tebe, člověka, maličko pochválil, a hned jsi mi přímo před očima zase zhloupl. Nezarmucuj mě, buď té lásky. Protože já hloupého společníka nepotřebuji.“

Pard neřekl nic. Věděl totiž, že právě věci, kterým se chce nejvíce věřit, se nejčastěji ukazují být pouhými smyšlenkami.

Džípy projížděly úzkou ulicí, sevřenou malými jednopatrovými domky. Baráčky tonuly v zeleni a nad vozovkou se na mnoha místech skláněly nepokorné větve, obsypané chvějícím se listím a někdy také bílými kvítky.

„Jenom aby nezačalo pršet,“ poznamenal zádumčivě Honza. Goblin přiblížil tvář k bočnímu okénku a zahleděl se na oblohu. „Ty mraky se mi nelíbí. Jsou moc tmavé.“

„No a co? Ať si prší,“ prohodil Pard. „To se bojíš, že zmokneš?“

„Že zmoknu?“ zavrčel Honza. „Co to s tím má společného? My se chystáme za hranice města a tam není žádný asfalt. Už jsi někdy řídil osobák v rozbahněném terénu?“

„Ne,“ přiznal Pard a trochu zrozpačitěl. „O tom jsem neuvažoval… Ale poslyš, vždyť my přece nejedeme obyčejným osobákem. Tohle je džíp. A navíc podle Bosveltových slov dobře vycvičený. Myslíš, že by mohl uvíznout?“

„Soudě podle těch mraků by se mohlo rozpršet ve velkém stylu. A to by pak neuvízly jenom džípy, ale i ten nejsilnější Belaz.“

Jejich choriv za sebou konečně zanechal poslední, nejjižnější domy Nikolajeva i celého Velkého Kyjeva a vjel do širé stepi. Zanedbaná cesta se před nimi vinula dál, do hloubi oné děsivě ploché a absolutně pusté roviny, porostlé pouze vysokou a vlnící se trávou. Nad stepí se nerušeně proháněl vítr.

„Konec!“ vydechl Honza a zašilhal do zpětného zrcátka. „Na shledanou, město!“

Pard se začal pozorněji dívat před sebe; záhy se nalevo od nich mihl kovový ukazatel s nápisem Velký Kyjev. Obě slova byla přeškrtnuta červenou čárou. A o necelou minutu později asfaltový pruh pod koly automobilu zmizel a byl nahrazen prašnou uježděnou vozovkou se stopami po pneumatikách.

„Poslyš,“ obrátil se Pard na goblina, „nemíříme do Holého Přístavu? A není to náhodou součást města?“

„Je,“ přitakal Honza. „Leží na samém jeho okraji, za Chersonem. Myslím, že se tam Volvo a… a jeho… hm… sekretářka rozhodli dojet stepí podél moře. Asi mají strach z města. A vůbec se jim nedivím. Taky jsem se v něm necítil dvakrát bezpečně. Obzvlášť po požáru v jachtařském klubu a té takzvané nehodě v garáži Sólistů.“

Monotónní hukot motoru byl přerušen halasným zaburácením hromu a Honza se s obavami znovu podíval na oblohu.

„Dobrý živote, už to začíná… Smůla. Fakt smůla.“

A sotva to dořekl, zabubnovaly na kapotu první dešťové kapky, velké jako hrachová zrnka, ale zatím stále spíše ojedinělé. Pard se podíval do zpětného zrcátka a ztuhl.

Kolonu džípů doháněla souvislá dešťová hradba, stříbřitá jako pavučina na slunci. Večer nastal skoro o dvě hodiny dřív, než bylo v tuto roční dobu zvykem. Zavládlo nehostinné přítmí, asi jako v zimě v nevytopeném vlaku.

Vysílačka ožila.

„Holá, živí! Vypadá to, že cesta se brzy změní v bažinu. Všichni stop, musíme počkat, až se ten liják přežene!“

„Konečně jim to došlo,“ zavrčel Honza.

Na zpomalující choriv se snesly proudy vody a zaplavily čelní sklo. Stěrače byly zcela bezmocné. Cesta okamžitě nasákla. Džíp chvíli neovladatelně rejdil ze strany na stranu, ale nakonec přece jen zastavil, přičemž málem narazil do automobilu před sebou. Když se Pard ohlédl, spatřil mezi dešťovými provazci neurčitou siluetu dalšího džípu, v němž cestovali trpaslíci a Zeppelin.

„Tady dvojka, stojíme,“ ohlásil se Pard velitelskému chorivu.

„Trojka v pořádku,“ oznámil Buskermolen.

„Čtyřka taky.“ Pard podle hlasu poznal Tip-Topyče.

„Pětka v pořádku.“ Pard si nebyl jist, zda promluvil půlelf Valentin nebo jeho druh Sergej. Zato hlas Vasji-Sexíka si rozhodně nemohl splést s žádným jiným.

„Šestka mokne v zadku kolony. A nálada posádky je dost mizerná, protože všechno pivo je v džípu Tip-Topyče…“

„Řečičky,“ zabručel Volvo. „Konec spojení, čekáme…“

A po chvilkové pauze dodal: „Budeš mít hosta, Parde.“

K džípu utíkala drobná schoulená postavička. Honza včas otevřel dveře a do obličeje mu zavanula chladivá vlhkost.

Do auta vklouzla Incy, která během těch několika vteřin stačila promoknout do poslední nitky. Poklepala nohama o sebe, aby ze svých elfských kozaček setřásla nalepenou špínu, a pak rázně zabouchla dveře.

„Honzo,“ řekla tiše, „nemohl by sis přesednout do jiného auta?“ Goblin se ušklíbl a věnoval Pardovi krátký vítězoslavný pohled. Tak co povíš teď, zračilo se mu v mandlových očích. Kdo měl pravdu?

Pard sklopil zrak a Honza se natáhl pro vysílačku: „Busi, asi k vám půjdu na návštěvu. Nevadí?“

„Žádný problém,“ ozval se pohotově trpaslík ze třetího chorivu. „Klidně pojď, jestli se nebojíš deště. A proč vlastně k nám, a ne k Tip-Topyčovi? Pivo prý má on…“

„Protože k vám je to blíž,“ povzdechl si goblin a uslyšel, jak se oba trpaslíci pobaveně uchechtli.

Honza si připlácl kšiltovku k hlavě, otevřel dveře a s bujarým výkřikem se rozběhl k trpaslíkům a Zeppelinovi. Incy mezitím obratně přelezla na přední sedadlo. Pard upíral pohled na kalnou dešťovou clonu za sklem a prsty nervózně bubnoval do volantu. Džípu byl prudký liják natolik lhostejný, že se rozhodl si zdřímnout.

„To je mi ale deštíček!“ ozvala se Incy tiše. „Máte tu takové často?“

„Často,“ přiznal Pard. „Obzvlášť na jaře.“

Pard Zamarippa nevěděl, o čem s ní hovořit. S dívkou, která se mu líbila, která ho přitahovala. S Techničkou Velkého Kyjeva.

„Pověz mi,“ pokračovala Incy stále stejně tiše, „proč ses do toho všeho pustil?“

„Myslíš výpravu na Krym?“

„Ano.“

„Nebyl jsem sám.“

„To neříkej. Je to přece tak zřejmé. Kdyby nebylo tebe, tak by Honza ani tvůj přítel Ďuša nehnuli prstem. Maximálně by o tom občas mluvili − třeba večer u číše vína − a říkali by si, že to může být docela zajímavé… Ale byl jsi to ty, kdo je přiměl k činům. Vždyť to cítím.“

„Hm… Správně cítíš, když se to tak vezme… Přemlouval jsem je dost dlouho.“

Pard se zamyslel. Proč se do toho všeho vlastně pustil? Kvůli penězům? Na jejich nedostatek si nemusel stěžovat, nevydělával zase tak málo. Přinejmenším dost na to, aby si bezstarostně žil v Nikolajevě a navíc čas od času jezdil po celém Velkém Kyjevě a sousedních městech. Tak co potom? Mohla za to snad jeho kočovná povaha, která mu nedovolovala pobývat dlouho na jednom místě? Možná, ale existovala přece celá řada jiných cílů, dosažitelných snáze a bezpečněji…

„Nevím… Nejspíš proto, že jsem chtěl něco změnit. Ve svém životě.“

„A čím se ti tvůj život nezamlouvá?“

Pard se pousmál. „Myslíš, že na tuto otázku je vůbec možné odpovědět?“

„Pokus se o to.“ Incy se tvářila naprosto neproniknutelně. „Záleží mi na tom.“

„Dobře.“ Pard se pokusil překonat rozpaky a zamyslet se, ale dívka mu k tomu neposkytla příliš mnoho času.

„Uvědomuješ si,“ řekla o vteřinu později, „jak se svět změní, když se nám podaří odhalit tajemství výroby strojů?“

„No…“ zabručel Pard. „Trochu se asi změní…“

Na střechu zvučně klepaly dešťové kapky.

„Kolik ti je let?“ zeptala se náhle Incy.

„Dvacet osm,“ odpověděl Pard neochotně. „Mi bude. V létě. Proč?“

Incy na chvíli zmlkla.

„Slyšela jsem tvůj rozhovor s Honzou,“ řekla pak. „Říkal tenkrát, že jestli jste se vy, krátkověcí lidé, na světě objevili, znamená to, že vás je zapotřebí. Co myslíš, kdo by mohl lidi potřebovat? A jaké mají na tomto světě poslání?“

„Incy… Chceš po mně odpovědi na věčné otázky. Já ale pravdu neznám. Jak bych taky mohl? Je mi jenom dvacet osm. Zeptej se raději Honzy − tomu už brzy bude sto osmdesát. Zkoumal náš svět mnohem déle než já.“

„Ale přece jen…“ trvala na svém Incy. „Samozřejmě vím, že nikdo nemůže znát pravdu. Ráda bych však slyšela alespoň nějaké tvé domněnky.“

„No…“ Pard si chvíli třídil myšlenky. „Mám-li to povědět v krátkosti, pak je to asi tak, že se lidé objevili, aby tento svět rozhýbali. Protože dlouhověcí jsou všichni příliš… stejní, nebo jak to vyjádřit. Od pokolení k pokolení se ani trochu nemění, a stejný proto zůstává i celý svět.“

Incy se na Parda dívala s nepředstíraným zájmem. „K tomu jsi došel sám?“

„Ne,“ přiznal Pard neochotně. „To si myslí Honza. Ale já s ním vcelku souhlasím.“

„To děláš dobře,“ přikývla Incy. „Víš, aby si tohle někdo uvědomil, musí prožít sto padesát let. Přinejmenším. Dlouhověké rasy jsou příliš konzervativní. Nikdy by je nenapadlo, že by se svět mohl změnit. Protože on je pořád stejný, Parde. Stejný, jako byl před pěti sty, pěti tisíci nebo deseti tisíci roky…“

„Opravdu?“ zeptal se Pard s mírnou ironií. „Před deseti tisíci roky? Odkud víš, jak to na světě vypadalo před takovou dobou?“

„Mám své zdroje,“ opáčila Incy. „Vlastním tu nejbohatší kolekci Kronik Techniků Velkého Kyjeva. Jsou v ní podrobné záznamy, pokrývající posledních čtrnáct tisíc let. Odkázal mi ji otec… A navíc mi toho Iland hodně vyprávěl. To jsem byla ještě dítě a má výuka teprve začínala.“

„Kolik je Ilandovi let?“

„Více než šest tisíc. Je z celého Technikova týmu nejstarší.“

Pard se zachvěl. Šest tisíc let. Dva miliony dvě stě tisíc dní − stejných jako kapky deště, který bouřil venku. Jestliže někdo dokázal snést tíhu tohoto nepředstavitelného časového úseku a nezešílel, musel mít nelidsky silnou duši.

Duši elfa.

„Parde, náš svět je strnulý a nehybný jako fotografie z polaroidu zavěšená na zdi. Život, to je věčný pohyb. Když někdo stojí na místě, nevyhnutelně ho dohoní smrt. A já si myslím, že smrt se k nám všem už blíží. Že se blíží k celému světu.“

„Proto ses rozhodla, že je potřeba ho rozpohybovat a posunout z místa?“

„Já ne. Tak se rozhodl sám svět. Vždyť je koneckonců jeho povinností pokusit se o záchranu. Proto se objevili lidé. Krátkověcí, ale chtiví všeho nového, odmítající staré pořádky. Svět se brání. Brání se prostřednictvím nás a naší touhy po změnách.“

„Počkej…“ Pard se zamyslel. „Ale co systém, který naopak bojuje proti všem změnám?“

„Svět a systém není jedno a totéž. Systém je pouze síť měst na povrchu světa. Ale svět je všude kolem nás. Je to slunce. Jsou to hvězdy. Je to moře, k němuž se blížíme. Je to země, kterou máme pod nohama.“

„Jenomže pod nohama máme nejčastěji asfalt.“

„A v tom to právě je. Nastal čas vypudit systém ze světa.“

„Řekni mi… Jak tenhle systém vznikl? Proč vyrostlo první město? Odkud se vzal první stroj?“

„O tom Kroniky mlčí. Ostatně až se vrátíme, budeš si je moci sám přečíst. Promiň, ale nemohla jsem je nechat volně přístupné pro všechny. Jsou pouze v hlavní databázi Velkého Kyjeva. A ta dokonce ani není připojena k síti.“

„Copak Kroniky začínají v půli slova? Zničehonic?“

„Ano. Přesně tak. A já nechci, aby v půli slova také skončily.“

Déšť stále bičoval čelní sklo, jako kdyby se mocnými vodními proudy pokoušel smést nepokorné automobily, jež si dovolily opustit město.

A také živé, kteří si troufli vyzvat na souboj samotný systém a probudit tak svět z dlouhého spánku.

„Stejně je to zvláštní,“ povzdechl si Pard, „vždyť mezi členy týmu, který se chystá rozpohybovat svět, jsme z lidí jen já, ty a Eso. No a ještě zemřelí Baník a Lazuka. Všichni ostatní náleží k dlouhověkým rasám.“

„To na věci nic nemění, Parde. I mezi dlouhověkými se najdou neposedové. Jedině takoví se stávají techniky. A jedině takoví se stávají členy týmu Technika Velkého Kyjeva.“

„Dokonce i Iland, kterému je šest tisíc let?“

„Dokonce i ten.“

Déšť se začal pomaloučku uklidňovat, ale za okny džípů přesto světla nepřibývalo. Blížil se večer. Skutečný večer. Z vysílačky se ozvalo slabé pípnutí a Pard se natáhl pro mikrofon.

„Tady dvojka,“ ozval se.

Vnitřek automobilu naplnil Volvův hlas: „Stmívá se, Parde. Myslím, že dneska už nemá smysl vyrážet na cestu. Stepní půda je rozmoklá a Bosvelt říkal, že je to zde samá jáma a proláklina. Mohli bychom někam spadnout. Co myslíš?“

Pard pochopil, že Volvo ve skutečnosti žádá o radu Techničku. Incy. Podíval se na dívku a ta krátce přikývla.

„Řekl bych, že máš pravdu, šéfe. Vzdálili jsme se od města dostatečně, abychom se ho už nemuseli obávat. Pokračovat můžeme klidně až ráno.“

Incy natáhla ruku a jemně vzala Pardovi mikrofon. „Šéfe? Chtěla bych zůstat s Pardem. Smím?“

Volvo zaváhal. „Máte alespoň nějaké zbraně? Stát se může všechno a…“

„Máme.“ Pard se naklonil k dívce. Či přesněji k mikrofonu v její ruce. „Je tady moje pistole a Honzova puška. A vůbec, co by nás tady mohlo ohrozit?“

„Jsme ve stepi, Parde. Přece nechceš, abych tě poučoval. Sám jsi tu vyrůstal…“

„Žádné strachy, šéfe. Nejhorší věc, která se v noci ve stepi může stát je, že se potmě nepodaří nahmatat pivo. Všechno ostatní jsou maličkosti. Kromě toho jsme jen kousíček od vás − vždyť vašemu džípu málem vidím až do kufru. A mně do kufru zase nakukují Bus, Roel, Zeppelin a Honza.“

„Kdyby něco, ihned se ozvěte,“ zavrčel Volvo a ukončil spojení.

„Ozveme,“ řekl Pard, třebaže ho už nikdo nemohl slyšet. Jen Incy. „Když bude třeba, ozveme se.“

Incy se usmála.

„Řekni mi,“ požádal ji Pard v náhlém návalu chrabrosti, „jak ses vlastně stala Techničkou Velkého Kyjeva?“

Úsměv se ještě rozšířil. „Na registračním serveru bys v kolonce u mého jména našel poznámku − titul udělen na základě nejkomplexnějšího souhrnu znalostí.“

„Jak to mám chápat? Že se nenašel nikdo schopnější?“

„Přesně tak.“

Pard si zhluboka povzdechl. Nechtělo se mu tomu věřit. Copak se v celém Velkém Kyjevě nenašel lepší technik než tahle dvacetiletá dívka? Hloupost!

„A co všechny ty vzácné počítačové formule? Vzpomínám si, jak jsi mi říkala, že ses je naučila od Volva…“

„Mám-li být upřímná,“ ozvala se hned Incy, „tak jsem to byla já, kdo Volva naučil mnohým formulím. A mě je zase naučil můj otec.“

„Jak jsi to všechno stihla?“

„Dalo se to. Sedmdesát let výuky je poměrně dlouhá doba.“

Pard strnul. A pak se k dívce pomalu otočil celým tělem. „Kolik?“

„Sedmdesát. Jenom, moc tě prosím, nikomu nevykládej, jaká jsem stařena.“

„Já to nechápu.“ Pard upadl do rozpaků. „Sedmdesátiletí lidé obyčejně vypadají… no, trochu jinak. Obzvláště ženy.“

„Povídal tu snad někdo, že jsem člověk?“

Parda její slova doslova přišpendlila k sedadlu.

Povídal tu snad někdo, že jsem člověk… znělo mu v hlavě.

Tak tady bude zakopaný pes.

„Kdo…“ vydoloval se sebe, když se mu konečně podařilo trochu ovládnout zmatek, „kdo ale potom jsi, když ne člověk?“

Incy vypadala naprosto nevzrušeně. „Abych byla úplně přesná, jsem člověk, ale nikoli člověk krátkověký. Nejsme jiná rasa. Jsme − jak ti to jen vysvětlit? − prostě taková zvláštní rodina uvnitř lidstva. A všichni dlouhověcí lidé jsou technici.“

„Ale ne všichni technici jsou dlouhověcí lidé,“ doplnil pochmurně Pard. „Vůbec jsem nevěděl, že někteří lidé mohou žít déle než ostatní.“

„Když mohou elfové, trpaslíci, wirgové… Tak proč ne lidé?“

„A co vrozené lidské tíhnutí ke změnám? Vždyť jsi mi říkala, že je typické pouze pro lidi, kteří se i těch tvých sedmdesáti let dožívají jen s bídou!“

„Lidé se nepodobají ostatním živým. Dokonce i moje rodina je po všech stránkách stejná jako ostatní. S jedinou výjimkou. Umíráme později. Mám pocit, že éra starších ras pomalu končí. Už teď jich je méně než lidí. Nemyslím si, že by to byla náhoda. Svět objevil cestičku ke své záchraně a pokouší se obnovit vratkou rovnováhu. Krátký život má jednu zásadní nevýhodu. Nedá se během něho naučit tolika věcem. A svět nepotřebuje divochy. Nejspíš proto zřejmě experimentuje a snaží se prodloužit lidské životy.“

„Tomu se říká sedět na dvou židlích,“ zavrčel Pard. „Jestliže lidé začnou žít stejně dlouho jako ostatní, nepotrvá dlouho a také ztratí zájem o změny. A všechno se pěkně vrátí k výchozímu bodu. I když… Mám-li být upřímný, tak právě teď ti trochu závidím. Také bych chtěl žít dlouho. Za dvacet osm let jsem se stačil smířit s osudem své rasy. A teď najednou zjišťuji, že si před tváří smrti nejsme všichni rovni…“

Pard zmlkl.

„No jen pokračuj.“ Pohled, který na něho Incy upřela, byl přísný a studený jako led. „Už máš nejvyšší čas říci něco jako − ten náš svět je ale nespravedlivý!“

„Dobře,“ řekl Pard chraplavě a odvrátil se. „Nebudu kňourat. Stejně se nedá nic změnit, tak o co jde.“

„Zrovna tohle ještě není vůbec jisté,“ pronesla Incy ledabyle.

Pard se k ní znovu otočil. „Co tím myslíš?“

„Když vyvezeme z Krymu nové vědomosti, svět se nepochybně změní. Což znamená, že se změní také všichni jeho obyvatelé. Tím mám na mysli nás. Ve světě nemůžeš cokoli změnit, pokud nejdříve něco nezměníš sám v sobě. Zapamatuj si to, techniku. Zapamatuj si to co nejlépe…“

24

BADACHŠAN − GONGGA SHAN

(MINYA KONKA)

Pard se probudil zimou − ve spánku se totiž levým bokem přitiskl ke studené plastové páčce na dveřích. Zato zprava, kde spala Incy, cítil příjemné teplo.

Když se podíval ven, viděl jen stovky průsvitných krůpějí, které ulpěly na sklech. Bylo ticho. Zvláštní ticho. Nerušil ho ani jediný zvuk. Pard již dávno odvykl tichu, které panovalo za hranicemi města. Ostatně opravdové ticho neexistovalo ani na stokilometrové dálnici spojující Velký Kyjev a Moskvu. To jen tady, na jih od Kyjeva, kudy nevedly žádné silnice, vládlo mlčení. Naprosté a dokonalé mlčení.

Žádné zvuky. Nevrčí motory, nehlučí silniční provoz, nerozmlouvají živí… Nehlaholí ani zvuková reklama. Nic. Vůbec nic. Jako kdyby uvízli v mlžném vatovém prázdnu.

Pard pootevřel okénko. Okamžitě se ještě více ochladilo. Zároveň se ale ukázalo, že venkovní ticho není tak úplně hrobové − rušil ho šelest mokré trávy. A také skřivánčí zpěv, ozývající se odkudsi zpod oblaků.

Incy se pohnula, probudila se a přimhouřenýma očima rozespale zavrněla jako kotě. Pard se vysoukal zpod deky a vedle pedálů nahmatal své oblíbené boty.

Někde za jejich džípem bouchly automobilové dveře. Tým se probouzel.

Pard vystoupil z džípu. Obklopilo ho vlhké chladivé jitro. Zachvěl se. Od posledního chorivu mu na pozdrav zamával přítel, ork Vasja.

„Dobré raníčko, Parde!“

„Špatné raníčko…“ zavrčel mladý technik a znovu se zimomřivě otřásl.

Poodešli s Vasjou asi o padesát kroků do rozbahněné stepi. A rozbahnili ji ještě víc.

„Samé bláto,“ zívl ork. „Co myslíš − neuvízneme?“

„Nevím. Chorivy jsou dobře vycvičené. Snad to zvládnou.“

Dveře džípů začaly mezitím jedny za druhými klapat a otevírat se. Většina členů týmu byla v době, kdy Pard vylezl z auta, už nejspíš vzhůru. Jenom se nikomu nechtělo opouštět vyhřátá místečka a vycházet do zmoklého jarního rána.

Volvo spěchal, a tak netrvalo dlouho a vyrazili na další cestu. Pard nechal džípu naprostou volnost a s chutí se zakousl do krajíce chleba s plátkem rozmrazeného hovězího. Zapíjel to slabým nikolajevským pivem. Choriv se cílevědomě plazil kupředu. Neopomněl si nakrátko zapnout stěrače a vyhřívání skel. Okénka se okamžitě stala křišťálově průzračnými a horizont se posunul do nekonečných dálav.

Šestici džípů obklopovala nezměrná step, táhnoucí se od obzoru k obzoru.

Incy odešla do čelního vozu, zatímco Honza se vrátil zpět k Pardovi. Goblin se mladého technika na nic neptal. Soustředěně šustil staniolem, do něhož byly zabaleny obložené chleby, a odzátkovával malé flaštičky s pivem.

„Honzo?“ Pard už to mlčení nedokázal snést. „Ona je dlouhověká.“

„Já to věděl,“ opáčil Honza nevzrušeně, čímž Parda dokonale překvapil. „Prostě jsem to tušil. Na dvacetiletou je totiž příliš, no… klidná. A také její oči prozrazují, že je víc než sotva dospělá dívka.“

„To já neměl ani potuchy…“

„Jak bys taky mohl?“ povzdechl si Honza. „Upřímně řečeno, já se s longerem také setkávám poprvé v životě. Dokonce jsem si ani nebyl jist, jestli řeči o dlouhověkých lidech odpovídají aspoň této skutečnosti.“ Goblin zvedl pravici a ukázal mladému technikovi uzounkou mezírku mezi palcem a ukazováčkem.

„Longeři? O těch jsem nikdy neslyšel.“

„Ale…“ Honza mávl rukou. „To jsou ty naše goblinní báchorky. Vůbec si myslím, že každá rasa má své vlastní báchorky. Dokonce i míšenci.“

„Co jse to za báchorky?“

„Asi takhle.“ Honza si lokl piva a neurčitě zatřepal poloprázdnou láhví. „Povídalo se, že ve Velkém New Yorku byla odhalena jakási divná komunita. Podle všeho lidská − až na to, že si ji živí ze sousedství pamatovali už dobrých dvě stě let. A nejen komunitu jako celek, ale také jedny a tytéž lidi. Trochu se na ně zatlačilo, a oni museli s pravdou ven. Ukázalo se, že to nejsou tak docela lidé. Podobali se sice jako vejce vejci a také měli úplně stejné zvyky, které si nelze splést třeba s trpaslickými nebo s našimi. Na druhou stranu ovšem vypadali podle lidských měřítek stěží na třicet, i když jim bylo přes sto let. Tedy skoro všem, protože se mezi nimi našlo také asi deset dětí. Mimochodem děti se longerům z neznámého důvodu rodí velmi vzácně. Daleko vzácněji než obyčejným lidem.“

„A? Co bylo dál?“

„Co by mělo být? Jestli jsou takoví v New Yorku, tak se nelze divit, že se s nimi můžeme setkat i tady u nás, ne?“

„Ale proč se skrývají?“ nechápal Pard.

„To jsi opravdu tak hloupý, nebo se mě jenom snažíš naštvat? Stává se, že lidé vtrhnou do parků a vraždí tam elfy − jen proto, že jim závidí jejich dlouhověkost. A teď si představ, že by narazili na své soukmenovce, úplně stejné, ale žijící mnohonásobně déle. Vždyť by je roztrhali na cucky! Vy lidé jste rychlí ve všem. I ve vynášení rozsudků.“

„To zní úplně mysticky…“ Pard podrážděně vyhodil z okna prázdnou láhev. „Že by se začínala rodit nová rasa?“

„Proč ne? Holfingové a trpaslíci také kdysi bývali jednou rasou. Podívej se na Minu nebo na Běláska. Jako by trpaslíkům z oka vypadli, jenom jsou o hlavu menší. Vždyť holfingům se dříve říkalo půltrpaslíci, ale po luganském masakru vydala vláda nařízení, aby byli propříště nazýváni výhradně slůvkem z jejich nářečí. Takže teď jsou to holfingové a během nějakých třiceti let se na starý výraz jednoduše pozapomnělo… Neškareď se, Parde, buď tak hodný. Incy přece nemůže za to, že je longerka. Jinak by se nikdy nemohla stát Techničkou Velkého Kyjeva.“

„Já se neškaredím,“ bránil se Pard, „jen jsem se zamyslel. Kým pro ni vlastně jsem? Dřív jsem se alespoň mohl trochu zasnít. Ale teď…“

„Neklesej na mysli. Svět už zažil i onačejší svazky. Třeba elfky se až podezřele často vdávají za lidské muže. A v pohodě. Vždyť i v našem týmu máme dva půlelfy.“

„Jasně,“ přitakal Pard sarkasticky. „A když mužíček zestárne a umře, elfka se pěkně provdá za jiného. Což se opakuje třeba stokrát po sobě…“

Honza rezignovaně zahýbal ušima. „Ty jsi ale blbec, Parde. Naprostý blbec.“

„Hele, nech laskavě toho utěšování! Co na tom, že mě na chviličku přepadla melancholie? Nám krátkověkým se to prostě občas stává! Trochu si zaskuhrám a pak toho nechám.“

„To věřím,“ souhlasil Honza. „Vy se totiž nevydržíte ani dlouho vztekat. Což je podle mého názoru jedině dobře.“

Volvovo auto před nimi náhle prudce zabrzdilo. Než se mu podařilo zastavit, ještě dobrých pět metrů klouzalo bahnem. Za jeho pneumatikami se táhly hluboké stopy.

„Co to tam je?“ Honza natáhl krk a vykoukl otevřeným okénkem.

Před čelním džípem stál snědý tmavovlasý chlapík s rukama varovně zvednutýma nad hlavou. Na prsou se mu houpal samopal se zkrácenou hlavní a vyrovnavačem palby.

Z Volvova auta plavně vyklouzli Iland a Vachmistr s připravenými zbraněmi. Po nich vystoupil i samotný velitel výpravy. Ani Parda zvědavost nenechala sedět na místě a donutila ho opustit džíp.

„Který z vás je Volvo?“ zeptal se snědý muž vyrovnaným hlasem. Hovořil s nepatrným cizím přízvukem, jen stěží rozpoznatelným.

„Já,“ odpověděl wirg klidně. Jeho pohled však prozrazoval ostražitost.

„Poslal mě Turing. Abych vás varoval.“

„Varoval? Před čím?“

„Jsem námořník z Heliodoru. Jmenuji se Manuel Moya Atencio Manolo. Prý jste se měli v Holém Přístavu nalodit na náš člun, je to tak?“

„No, dejme tomu,“ řekl Volvo opatrně. „A co?“

„Holý Přístav byl napaden.“

Wirg strnul. „Kým?“

„Z jihu se přihnala flotila motorových člunů. Byly plné jižních orků ze země za mořem. U vás se jim říká Turci. V přístavu se právě bojuje.“

V dálce se skutečně ozýval slabý třeskot, v němž i na tak velkou vzdálenost bylo možné rozpoznat střelbu ze samopalů a pušek.

„Systém. Zatracený systém…“ ucedil Volvo a sevřel ruce v pěsti. „Jak už je to dlouho, co jsi opustil Holý Přístav?“

„Šel jsem půl noci. Zaútočili, jakmile přestalo pršet. Kapitán Fran navázal rádiové spojení s Turingem a ten přikázal, aby vám někdo vyrazil vstříc. Volba padla na mě.“

„Nastup si do auta,“ pobídl námořníka Volvo. „Ukážeš nám cestu.“

Manuel se ihned posadil do čelního džípu.

„Hej, týme!“ okřikl Volvo živé, vyčkávající u pootevřených dveří aut. „Začněte nabíjet pušky, brzy je budeme muset použít!“

Za necelou minutu se džípy znovu daly do pohybu. Nedbaly prokluzování kol v zatáčkách a maximální rychlostí se hnaly k Holému Přístavu. Tam, odkud se v nepravidelných intervalech ozývala střelba.

Honza za veselého pohvizdování strkal do crocku žluté válečky nábojů.

„Někde by tam měla být ještě jedna puška. Mezi zásobami… Zkus ji vyštrachat,“ řekl Pard. Sám svíral v rukou volant a pomáhal džípu při hledání cesty.

„Jasně.“ Honza rozházel půltucet balíčků a vytáhl pumpovou brokovnici podobnou těm, které používali trpaslíci. Potom našel i krabici s municí. Nabil zbraň a zbytek nábojů zastrkal do speciálního opasku, který potom podal Pardovi. Ten si ho zachmuřeně připnul, načež si zkontroloval pistoli a schoval si ji do vnitřní kapsy bundy.

Od Holého Přístavu je dělilo asi sedm kilometrů.

Ze severu na jih se stepí vinula uzounká nitka asfaltové cesty. Daleko na severu se daly rozpoznat obrysy Chersonu, jižního okraje Velkého Kyjeva, zatímco na jihu, u samého moře, se na písčitém břehu rozkládal Holý Přístav. Parodie na město. Pouhých několik desítek bloků tisknoucích se k přístavištím. Jakmile džípy pocítily pod koly sice mizernou, ale pevnou silnici, která nahradila rozbahněnou černozem, jejich motory nadšeně zaburácely a auta s vervou zamířila na jih.

Šestice vozů vtrhla do okrajové uličky jako kamiony prchající před lovci. Členové Volvova týmu otevřeli poklopy ve střechách chorivů a s nabitými zbraněmi vykoukli ven. Střelba se ozývala blíž k moři, z jediného náměstí.

Kolem se míhaly nízké jednopatrové domky. Ulice byly prázdné, jako kdyby všichni obyvatelé městečka vymřeli.

Na náměstí se před podlouhlým třípatrovým domem vršila hromada rozmanitého haraburdí − polámané kusy nábytku, kovové konstrukce z chaoticky se proplétajících tyčí, zbytky několika kiosků a ploché dřevěné desky s nerozpoznatelnými kresbami. Za touto ve spěchu postavenou barikádou se skrývali orci s tmavou kůží. Blízcí příbuzní Vasji-Sexíka. Jižané zpoza moře, kteří byli v Černomoří odedávna nazýváni Turky.

V budově se opevnili obránci Holého Přístavu. Nevypadalo to, že by jich bylo nějak zvlášť hodně. Každopádně střelba se z rozbitých oken ozývala jen sporadicky.

Džípy opustily stísněný prostor uliček a po vjezdu na náměstí se ihned vějířovitě rozptýlily. Trýňa, Mina a Bělásek počastovali překvapené Turky salvou z kovořezů. A potom druhou. A třetí. Zbytek týmu střílel z okének a střešními otvory.

Jejich útok byl natolik nečekaný, že mnozí Turci vůbec nestačili pochopit, co je vlastně zabilo. Výbuchy doslova rozemlely barikádu a přeživší orci, kteří se dali na útěk, byli bez milosti postříleni do zad. Během půl minuty zůstaly na náměstí pouze hromady mrtvol a bujné plameny, požírající zbytky zátarasu.

„To byli ale idioti,“ poznamenal Honza, zatímco znovu nabíjel crock. „Copak neslyšeli naše motory?“

V jednom z oken třetího patra budovy se mihla silueta postaršího wirga. Jakmile spatřil Volva, naplnilo jeho tvář nevýslovné nadšení.

„Hej! Co jste zač?“ křikl na své zachránce.

„Tým Technika Velkého Kyjeva!“ odpověděl Volvo důstojně. „Co se tady děje?“

„Mohli byste jít sem k nám? Máme tu štáb… Poslední obrannou linii.“

„Jdu,“ řekl Volvo krátce. „Doprovoď mě, Parde.“

Jako první vstoupili do budovy elfští tělesní strážcové, pak Volvo s Pardem a za nimi Buskermolen a Roelofsen s neodmyslitelnými brokovnicemi.

„Dávejte pozor!“ přikázal Volvo zbytku týmu již ve vestibulu. „Kdyby něco, okamžitě střílejte. Ale tak, abyste už nemuseli střílet podruhé.“

V domě dokonce scházel výtah.

Stoupali po stařičkých odrolených schodech. Na odpočívadle před třetím patrem je přivítal postarší wirg v doprovodu čtveřice ozbrojených lidí a jednoho neozbrojeného orka.

„Dorazili jste na poslední chvíli…“ řekl wirg. „Už nám téměř došly náboje, ale neměli jsme dost sil, abychom se probili ke skladu.“

„Jmenuji se Volvo,“ řekl lovec aut. „Jak početnému výsadku čelíme?“

„Asi sto živých. Víc ne. Na sedmi motorových člunech. Ostatně dobrou třetinu jste před chvílí zlikvidovali tam dole.“

A vtom se náhle rozpomněl: „Jsem Manfréd, velitel přístavu.“

„Kolik živých máš k dispozici?“

„Tady v budově dvanáct. Další dvě desítky jsou v přístavu. Mám dojem, že se někdo z místních pokoušel o obranu na východním okraji, ale nevím přesně kdo. Nedávno se tam ale usadili elfští sadaři, takže asi ti.“

„Jak jste na tom se zbraněmi?“

„Dobře. Ale ty náboje…“

Manfrédovi živí svírali v rukou obyčejné samopaly AK-74.

„A kromě kalašů máte ještě něco?“

„Jenom pušky schleif.“

„Výborně. Máme dost munice jak pro kalaše, tak pro schleify. Kde je teď zbytek výsadku?“

„V přístavu. Drancuje skladiště.“

„Svolej své živé! Hned se do nich pustíme. Jsi ve spojení se skupinou, která brání přístav?“

„Ne. Turci vyřadili telefonní linky. Prostě vyhodili do vzduchu místní ústřednu. Nedokázali jsme jim v tom zabránit.“

„Co vysílačky?“

„Ty jsou jen v přístavu. Tady ve štábu nemáme ani jednu…“

„To je ale bordel,“ konstatoval Volvo. „No dobrá, kde máš ty své živé? Busi, vzkaž Žroutkovi a Trýňovi, ať přichystají munici pro ákáčka a schleify.“

Buskermolen se mlčky rozběhl po schodech dolů.

Neozbrojený ork nakoukl do chodby a hrdelním hlasem zavolal ostatní. Objevilo se dalších sedm živých − tři lidé, wirg, ork a dva půlorci. Všichni byli ozbrojeni AK-74. Tedy s výjimkou wirga a jednoho z půlorků, v jejichž rukou se leskla černěná ocel útočných pušek schleif.

„Jsem Volvo z Centra,“ oznámil jim lovec aut chladně. „Dole čeká šest džípů. Jakmile dostanete náboje, nasedneme do nich a vyrazíme do přístavu. Na řeči a vysvětlování bude dost času, až zaženeme výsadek. Velet budu já. Je to jasné?“

Manfrédovi živí nesladěně zahučeli v odpověď.

„Je v této budově něco cenného?“ zajímal se Volvo.

„Vlastně ani ne… Je to jen sídlo místní samosprávy.“ Manfréd pokrčil rameny.

„Tak potom dolů!“

Nabití zbraní a zásobení se municí bylo otázkou několika minut. Živí nastoupili do džípů a z otevřených okének zlověstně vykoukly hlavně.

Pard si všiml, že Incy drží v rukou orientální pušku crock. A všiml si také, že když to uviděl Volvo, zamračil se a odvrátil. Neřekl ale ani slovo.

A teprve nyní to Pardovi došlo úplně. Pochopil, kdo tu je ve skutečnosti pánem.

Útoku na přístav však přece jen velel Volvo.

„Jedeme!“ křikl. Kolona džípů opustila náměstí a vjela do úzké zchátralé uličky, která vedla k přístavu.

K moři.

Po obou stranách se opět míhaly nizounké periferní domky s odlupující se omítkou. Před každými vraty rostly pokroucené jižní stromy. A všude bylo pusto − nikde žádní živí.

Z přístavu se stále ozývala palba, ale výstřely byly jen ojedinělé. Buďto Turky více zajímalo drancování, nebo se obráncům i zde nedostávalo nábojů.

Vrata přístavu byla otevřena dokořán. Ostatně nic by se nezměnilo, kdyby byla zamčená. Volvo byl připraven na to, že je bude muset prorazit, a věřil, že si pevný rám před navíjecím rumpálem a nárazníkem jeho chorivu dokáže poradit s každou překážkou. V džípech bylo těsno, neboť se do každého muselo vecpat pět šest živých. Naštěstí mohli jeden nebo dva stát s hlavami a rameny vystrčenými střešním otvorem, takže uvnitř přece jen zůstávala trocha volného místa. Do auta k Pardovi a Honzovi přistoupil ještě námořník z Heliodoru a tři lidé patřící k Manfrédovým domobrancům.

První džíp náhle trochu přibrzdil a prudce zabočil doprava.

„Jedeme ke čtvrté hrázi… Tam, kde přistáli Turci…“ poručil Manuel do prázdna.

Vjeli na dlouhý a široký betonový pruh. V pravidelných intervalech z něho do moře vybíhala mola, podepřená litými kovovými piloty. Vypadala jako úponky nějaké popínavé rostliny. U mol se na vlnách pohupovalo několik motorových člunů. Pard jich napočítal šest, třebaže si vzpomínal, že Manfréd hovořil o sedmi. Na zádi každého z nich se třepotala červená vlaječka s bílými hvězdami a půlměsícem. Mezi loděmi a velkou přízemní budovou se zamřížovanými okénky pendlovali Turci. Tahali krabice, vaky a pytle s všelijakým haraburdím. V jejich činnosti jim pomáhalo také několik k smrti vyděšených pojízdných nakladačů.

Kyjevané se přehnali po hrázi jako smršť. Jejich palba smetala z betonového povrchu vše živé. Raketometčíci namířili kovořezy proti člunům, zatímco střelci si vzali na mušku samotné Turky. Pard, který vystrčil z okénka brokovnici, sotva stíhal mačkat spoušť a chřestit pumpou své zbraně. Stačila minuta, aby se živý řetěz Turků, podobný procesí pilných mravenců, přeměnil v mrtvoly, mezi nimiž se povalovaly krabice, rozházené bez ladu a skladu. Ti, kteří zůstali naživu, prchali k člunům. Parda překvapilo, že se žádný z černých orků nepokouší o obranu. Možná věděli, že již nemá žádný smysl.

„Úderná skupina je až dál,“ poznamenal zachmuřeně jeden z místních. „S tou to už tak jednoduché nebude.“

Pard očekával, že Volvo nařídí, aby se džípy otočily a ještě jednou vyčistily hráz, ale nestalo se tak. První džíp místo toho vklouzl do úzkého prostoru mezi doky a skladišti. A právě mezi první a druhou řadou skladů je uvítala palba. Palba úderné skupiny.

Pard nevěděl, čemu přesně neznámý Kondrat, šéf Bosveltových garáží, učil své džípy. Jedno však bylo jisté − střelba jim ani trochu nenaháněla strach. V odpověď na nepřátelský útok prudce zabrzdily a za pronikavého vřískotu pneumatik drhnoucích o asfalt se rozptýlily po celé šíři přístavní ulice. Kličkovaly v dešti kulek z automatických zbraní a Turky doslova lovily. Metodicky a houževnatě.

Černí orci se před koly útočících automobilů schovávali za sudy a bedny před vchody do skladů. Svou palbu nejprve soustřeďovali na džípy, ale rychle si uvědomili, že jsou neprůstřelné. Pardovi to došlo zhruba ve stejnou chvíli jako jim, když něco zvonivě kleplo do čelního skla a přímo před ním se vytvořila síť prasklin, rozbíhajících se z jednoho bodu. Od karoserie se kulky pochopitelně odrážely ještě mnohem častěji. Znělo to, jako když na auto někdo hází plné hrsti kamínků.

Nalevo vyplivl svůj smrtící náklad kovořez. Jednou, podruhé! Z mračna dýmu vějířovitě létaly třísky; obrovské kontejnery zničehonic vyskakovaly do vzduchu, stavěly se na hrany, padaly a měnily se v polámané a zprohýbané kusy plechu. Příval kulek trhal beton a nebe se halilo do černého kouře.

Navzdory zoufalému snažení Turků se džípům podařilo prorazit jejich obrannou linii. Vpředu však čekala jen slepá ulička. Džípy se pohotově otočily a přímo za jízdy smělým manévrem změnily formaci. Ani jeden z automobilů nezavadil o svého souseda. Choriv Parda a Honzy se nyní ocitl na pozici krajního vlevo.

Podruhé najeli do tureckého obranného perimetru a střelba znovu nabrala na intenzitě. Ze střešního otvoru s tlumeným výkřikem sklouzl Manfrédův člověk a rukou si svíral zkrvavené rameno. Z vedlejšího džípu se někdo skutálel na rozžhavený beton.

A potom už Turci nevydrželi soustředěný nápor a dali se na útěk. K molům. Pard si všiml, že ze skladiště, před jehož vchodem se vršilo obzvláště mnoho sudů, beden a kontejnerů, vyskakují jeden za druhým živí v modrých kombinézách, zvedají zbraně a zuřivě ostřelují prchající orky.

„To jsou vaši, nebo co?“ zeptal se Honza, aniž přestal střílet.

„Jo…“

„Nemáte lékárničku?“ zeptal se jeden z místních. „Šľoma to koupil…“

Honza sáhl mezi zpřeházené zásoby a hodil člověku hnědý balíček, označený červeným křížem.

Rychlá otočka doleva je zavedla zpět na betonovou hráz. Nyní byla zavalena mrtvými a rozmanitým harampádím, jemuž se džípy musely vyhýbat. Auta si však i tentokrát vedla výtečně a Pard byl nucen znovu obdivovat Kondratův výcvik.

Turci ve spěchu skákali na motorové čluny a odráželi od mol. Ze sedmi lodí, které napadly Holý Přístav, jich zůstalo pět − jednu, která kotvila nejdále od místa boje, totiž černí orci nechali být. Čtyři podlouhlá plavidla se za hlasitého řevu motorů otáčela uprostřed rejdy a před očima obránců prchala na otevřené moře. Využívala přitom úzké mezery mezi dvěma vlnolamy − na jednom se tyčila věž majáku.

Nad vlnami se vznášeli povykující rackové.

Poslední z tureckých motorových člunů nebyl schopen plavby. Již se silně nakláněl a zvolna mizel pod hladinou. Jeho kotvicí lana se nejprve napnula jako struny a pak jedno za druhým nevydržela zátěž a praskla.

Boj utichl. Džípy postupně zpomalovaly a zastavovaly. Jejich posádky vystupovaly na očouzený beton.

Také Pard vylezl z auta. Ještě byl trochu rozpálený a nepouštěl z ruky nabitou zbraň.

„Tedy Manfréde!“ ozval se radostný výkřik. „Tomu se říká dorazit v pravou chvíli!“

Vysoký wirg v modré kombinéze odhodil samopal a objal velitele přístavu.

„Mně neděkuj, to jim…“ Manfréd kývl k Volvovi a jeho živým. „Seznamte se, Andertone, tohle je Volvo, slovutný lovec aut z týmu Technika Velkého Kyjeva. No a tohle je ten zmíněný tým.“

Volvo zdrženlivě přikývl.

„Měli jste velké ztráty?“ zajímal se Manfréd starostlivě.

„Velké. Přišel jsem o polovinu mužstva. Možná i o víc.“

Manfréd se zachmuřil.

Po Pardově boku se objevil námořník Manolo a soustředěně se zadíval na vzdálená mola.

„Nechápu to,“ zamumlal. „Kde je Heliodor?“

„Heliodor?“ zopakoval po něm jeden z místních, oděný rovněž do modré kombinézy zaměstnance přístavu. „Myslíš tu kocábku, co předevčírem přistála u čtrnáctky?“

„Jo.“

„Jeho posádka se pokusila zdrhnout. Asi tak před hodinou. Jeden z tureckých člunů je začal pronásledovat. Pluli na západ. Podél pobřeží. Věděli, že na otevřeném moři by je Turci snadno dostihli.“

Tak proto tu kotvilo jen šest člunů, pochopil Pard.

Volvo, který všechno dobře slyšel, zaťal zuby tak pevně, až mu na tvářích vystouply hrbolky. V jeho očích se zračilo jedno jediné slovo. Systém.

„Ještě je můžete dohonit,“ řekl najednou Manfréd. „Písčité pobřeží se táhne dobrých čtyřicet mil na západ. A není tam žádný záliv nebo zátoka. Zkuste to. Podél břehu vede cesta. Není asfaltová ani betonová, ale jet se po ní dá. Tím spíš, když máte taková auta…“

„Manolo? Znáš tu cestu?“

„Špatně.“ Snědý muž upadl do rozpaků. „Jsem přece námořník…“

„Víťo! Povedeš je!“ zavelel Manfréd mladému wirgovi, nejspíš svému synovi.

„Všichni do aut!“ štěkl Volvo a Pard se poslušně rozeběhl ke svému džípu. Kousek od něj několik živých ošetřovalo Šľomu ležícího na betonu.

„Díky, chlapi!“ poděkoval polohlasně jeden z ranhojičů, když už Honza, Pard a Manolo zabouchávali dveře. „Dá-li život, odvděčíme se vám.“

Wirg Víťa se pochopitelně posadil do Volvova auta.

Přístavní vrata byla stále otevřená. Kdo by je také zavíral, když u mol zuřil boj?

Uličky mířící k moři se ničím nelišily od těch, které se vinuly ke stařičké silničce do Chersonu. Neuplynulo ani deset minut, když šestice stále nepoškozených džípů opustila Holý Přístav a znovu se ocitla ve stepi. V přímořské stepi.

Nalevo tiše šplouchalo moře − vodní rovina, táhnoucí se až k obzoru. A napravo se rozkládala step. Jiná rovina, pro změnu zemní, táhnoucí se až k obzoru. Rozdíl byl pouze v tom, že kdyby mohli nahlédnout za linii horizontu napravo, uviděli by první domy Velkého Kyjeva. Kdežto nalevo bylo jen moře. Samozřejmě, nepočítaje ostrov Krym.

Ale který živý se zdravým rozumem by počítal s ostrovem Krym? S legendárním a hrůzostrašným… Hrůzostrašnějším než samo moře.

Nikdo.

Kromě týmu Technika Velkého Kyjeva.

Z vysílačky se ozývaly zkreslené hlasy členů posádek ostatních vozů. Honza trochu víc roztáhl uši, jako by mu to mohlo nějak pomoci. Pard s obavami hleděl tu na silnici, z níž za projíždějícími džípy odletovaly velké kusy vlhké zeminy, tu zase na tmavý rýhovaný panel automobilové radiostanice.

„Přidej, Ilande. Přidej!“ cedil skrze zuby Volvo. I on pravděpodobně neustále sledoval rozbahněnou silnici, připomínající spíše dvě rovnoběžné cestičky. „Jsou tyhle koleje doopravdy rovné?“

„Nemějte strach, pane, jsou rovné, až do Bugského limanu ani jedna zatáčka…“

Wirg Víťa uklidňoval Volva. Jako kdyby Volvo skutečně potřeboval uklidnit. Pard to samozřejmě neviděl, ani jak šéf cedí skrze zuby úsečné fráze, ani jak upřeně pozoruje zemi před kapotou džípu. Neviděl to na vlastní oči. Velmi dobře si však dokázal představit, co se právě teď v prvním džípu odehrává. Během uplynulých dnů se Pard naučil slušně předpovídat reakce odměřeného wirga i jeho činy. Možná to bylo příznakem ještě jedné zvláštnosti lidské rasy − zostřené citlivosti a pozorovacího talentu.

Škoda že se Pard zatím nenaučil číst myšlenky.

Nalevo jim stále ubíhala písčitá pláž, omývaná línými vlnkami.

„Ještě nikdy jsem neviděla moře,“ řekla vysílačka hlasem Incy. „Je krásnější, než jsem si představovala.“

Nikdo jí neodpověděl. Pard s tím stejně nepočítal.

Džípy se hnaly takovou rychlostí, až to bralo dech. Pard nechtěl nic riskovat, a tak nezasahoval do řízení. Nevěděl, zda čelnímu džípu bylo dovoleno jet samostatně nebo za jeho volantem sedí živý. Jestliže však byla pravdivá druhá varianta, musel Pard před uměním neznámého šoféra smeknout.

Step napravo měla mnoho tváří, které se nepodobaly jedna druhé. Solončaky se střídaly s rozlehlými písčitými pustinami a ty zase ustupovaly ostrůvkům neduživé jižní trávy. Jen moře zůstávalo stejně modré a lehounce zvlněné.

Pard viděl moře již dříve. Dokonce se v něm i koupal. Příbuzní jeho otce už dobrých čtyřicet let žili ve Skadovsku, čtvrti Velkého Kyjeva, ležící na březích Azovského zálivu… Jako dítě u nich Pard trávil mnoho času a ani v dospělosti je nezapomínal pravidelně navštěvovat.

To však byl pouze Azovský záliv, nikoli Černé moře. A co je Azov ve srovnání s Černým moře? Pouhá louže, nic víc.

Džípy se řítily podél pobřeží. Zpěněné stopy motorového člunu si samozřejmě jako první všiml elf − Vachmistr. To ta zvláštní stavba očí…

Druhý elf, Iland, byl zaneprázdněn. Řídil džíp. To, že čelní vůz má přece jen živého šoféra, pochopil Pard z útržků rozhovorů ozývajících se z vysílačky. Šest tisíc let byla dost dlouhá doba na to, aby se někdo naučil řídit auto. Bravurně. A právě takto Iland řídil. Jalmile se rukou dotkl volantu, džíp ještě více zrychloval a nořil se hlouběji do jižního jara. Kdyby byl šoférem někdo jiný nebo kdyby se vůz nechal jet samostatně, dohonil by choriv turecké nájezdníky o mnoho minut později. Pokud vůbec…

Dva motorové čluny s vypětím všech sil spěchaly na západ. Nepříliš pohledný Heliodor, podobný dvanáct metrů dlouhé galoši, a turecká torpédovka, dravé plavidlo se špičatou přídí a zdvojenými kulomety na palubě. Kolem zbraní právě čarovali dva Turci, kteří pečlivě ukládali kulometné pásy do vrstev osmdesát na osmdesát, jak bylo zvykem při bojových plavbách.

„Trýňo, Bělásku, Mino, připravte kovořezy k palbě!“ bafl do vysílačky Volvo.

„Jsme připraveni, šéfe. Máme ty Turky potopit, nebo jenom trochu přismažit?“ zajímal se chladně půlčík Trýňa, od pohledu mírumilovný a neškodný tvor.

„Potopit.“ Ve Volvově hlase nezazněl ani náznak pochybností. „Potopit, Trýňo, potopit ke všem čertům! Pal!“

Kousek za Pardovým džípem temně zahučely odpálené kovořezy − jednou, podruhé, potřetí… Turecká torpédovka, zasažená do boku a do nástaveb, rázem vypadla z rytmu. Její motor kýchl a ubral otáčky. Loď zpomalila. A zaostala.

Vtom raketa vystřelená nějakým obzvlášť zkušeným živým se zasyčením žbluňkla do vody a explodovala těsně vedle tureckého člunu, kousíček pod čárou ponoru. Vypadalo to, jako by torpédovka klopýtla. Její příď se zabořila do vody a hned vzápětí se loď začala naklánět na pravobok.

O dvě tři vteřiny později vybuchl motor nebo možná palivové nádrže. Na místě elegantního rychlého člunu rozkvetla ohnivá kytice. Kovové úlomky zasvištěly vzhůru k nebi, ale to je nepřijalo a mrštilo je zpět do vody.

Turecká torpédovka se rozlomila na dvě poloviny a během necelé minuty zmizela pod hladinou. Některým členům posádky se sice podařilo vyskočit, ale žádný nestačil odplavat dostatečně daleko. Všechny je pohltil hladový vodní vír, všechny, i ubohé trosky, které zbyly z bojového plavidla. Námořníci na Heliodoru propukli v nadšený jásot. Ječeli tak hlasitě, že je bylo slyšet až na břehu.

„No,“ řekl Manolo, „berte to tak, že už jste na Krymu. Kapitánu Franovi se sice moc nechtělo vás vyloďovat, ale po něčem takovém…“

„Hej, námořníku!“ zavolal Volvo z čelního džípu. „Jakou frekvenci používá vaše lodní radiostanice?“

Parda se náhle zmocnila obrovská radost, doprovázená pocitem zvláštní lehkosti. Zároveň se ale cítil poněkud nesvůj. Snad za to mohlo vypětí z nedávného boje, snad pohled na nekonečnou vodní pláň, kterou měli překonat.

Ale stejně − radost převažovala.

25

GONGGA SHAN (MINYA KONKA)

− TIRIČ MIR

Námořníci z Heliodoru se pyšnili zvučnými vícestupňovými jmény − Xavier Sierra Fumero Sandro, José Rico Pérez Caminero, Luiz Maria Lopez Recarte… A pochopitelně již známý Manolo, jehož celé jméno znělo Manuel Moya Atencio Manolo. Pouze dva z nich měli z neznámého důvodu jména velice krátká. Felix a Raul se však skoro neustále zdržovali v tmavém, vlhkém a špinavém podpalubí, a tak Pard zpočátku dospěl k názoru, že postavení na zdejším hierarchickém žebříku přímo závisí na délce jména. Mezi námořníky panovala velice přísná hierarchie − daleko přísnější než mezi živými na pevnině. Později se Pard ovšem dozvěděl, že kapitán Fran má na rozdíl od jiných členů posádky Heliodoru pouze třístupňové jméno, které zní Salvatore Glesias Fran. S loďmistrem to bylo ještě podivnější, neboť ten se jmenoval De la Fuente Marcos. Mladý technik si nebyl jist, zda se jedná o jméno dvou-, tří- nebo čtyřstupňové. Přesto však musel loďmistrovy rozkazy poslouchat, dokonce i Pedro Alfonso Miguel Salgado nebo Ignacio Ortega Martin Dominges… Vlastně museli se jim podřizovat úplně všichni, s výjimkou kapitána Frana a prvního důstojníka Sandra. Námořníci oslovovali jeden druhého jen stručně, podle posledního stupně jména. Kapitánovi říkali „kapitáne“, loďmistrovi „loďmistře“ a prvnímu důstojníkovi „první důstojníku“. Od ostatních se opět odlišovali Felix a Raul, na něž ostatní obvykle volali „Hej ty!“ Pard se rozhodl nezjišťovat, proč tomu tak je. Až později, řekl si. Časem se všechno vyjasní. Samo sebou.

Jakmile byla turecká torpédovka úspěšně potopena, Heliodor vypnul motor a strnul na hladině, houpán vlnami. Námořníci spustili na hladinu malý nafukovací záchranný vor. Kapitán Fran na něm osobně doplul na břeh, aby Volvovi poděkoval za včasný zásah. Zároveň ho ujistil, že Heliodor je týmu Technika Velkého Kyjeva plně k dispozici, a to nejen kvůli Turingovým pokynům.

Nejdříve vytahali z kufrů džípů všechny zásoby a na voru je postupně dopravili k motorovému člunu. Posléze se začali stejným způsobem naloďovat i živí. Místního wirga Víťu pověřili, aby ve vůdčím džípu dojel do Holého Přístavu a tam všechny automobily pustil na svobodu. Víťa na Volva oddaně kývl, naskočil do čelního chorivu a rychle s ním vyrazil na východ, následován poslušnou kolonou zbylých vozů.

Jelikož nedošlo k žádným nepředvídaným zdržením, již kolem poledne se Volvův tým shromáždil v posádkové klubovně, největší místnosti na dvanáctimetrové kocábce. Trpaslíci a holfingové ulehli na podlahu na jakési podezřele vypadající rohože a oznámili, že se odtud nehnou až do chvíle, kdy se budou moci vylodit na pevnou zem. Snědí lidští námořníci je pobaveně sledovali a zubili se na celé kolo.

Volvovi a Incy byla přidělena kajuta prvního důstojníka, který se dočasně přestěhoval ke kapitánovi. Zbytek týmu dostal na vybranou. Nocovat mohli buď v téže posádkové klubovně, nebo přímo na palubě pod širákem. Pardovi to bylo celkem jedno, neboť byl na moře zvyklý.

Potom je kapitán požádal, aby přes den nikdo zbytečně nebloumal po palubě.

To bylo vše. Motor Heliodoru poté zařval, zavibroval, zatřásl se a vyplivl k obloze sloup černého kouře. Člun se otočil zádí k linii příboje a vyrazil přímo na otevřené moře. Pard a Honza stáli u zábradlí a hleděli na vzdalující se břeh, který tonul v bělavém oparu. Severní břeh Černého moře, k němuž zatím Velký Kyjev nedorostl.

Pardovi se hrozně chtělo věřit, že ho nevidí naposledy.

„Dobrá,“ povzdechl si Honza. Neznělo to příliš vesele, ale plně to odpovídalo melancholické náladě, která se Parda zmocnila. „Dobrá. Pojď utěšovat trpaslíky. Vždyť jinak se nám tady chudáci usouží.“

„Doufám,“ ozval se Pard, „že jestli se někdy ocitneme v tunelech pod městem, jedno pod jakým, budou nás trpaslíci utěšovat stejně horlivě, kamaráde…“

Nakonec ale ke chlácholení trpaslíků nedostali příležitost. Objevil se totiž Volvo a kývnutím hlavy je vybídl, aby ho následovali. Pard a Honza se na sebe podívali a pak vykročili za wirgem. Neměli na vybranou.

V těsné kajutce prvního důstojníka, která se podobala dvoumístnému kupé ve vlaku, seděli kapitán Fran se svým prvním důstojníkem Sandrem a popíjeli elfský rum. Vzácný a drahý rum, jaký se vyráběl výhradně kdesi na jihovýchodě − na Jávě nebo na Filipínách. Incy se vyšplhala na horní lůžko a ležela na něm tak tiše, jako by zde vůbec nebyla. Fran a Sandro jí nevěnovali žádnou pozornost.

Jakmile dovnitř vstoupili Volvo, Pard a Honza, vytáhl první důstojník zpod stolu tři prázdné sklenice a naplnil je téměř po okraj. Wirg se posadil na lůžko vedle kapitána, Pard si přisunul malou námořnickou rozkládací stoličku, zatímco Honza se uvelebil na truhle stojící v rohu u dveří.

„Což!“ Kapitán zvedl sklenici. „Připijme si na štěstí! Budeme ho potřebovat.“

Rum byl silný a zřejmě i skvěle uleželý. Pard už dlouho neokusil takový nápoj. Ocenil ho také Honza − vykulil mandlové oči a zakroutil ušima jako ventilátor.

„Uch!“ řekl jen.

„Jo, jo,“ souhlasil s ním Pard, „sveřepá věcička. To námořníci vždycky ve volných chvilkách pomlsávají rum?“

Fran se na mladého technika shovívavě podíval. „Námořníci nikdy nepomlsávají. Když už, tak chlastají.“

„Rozumím,“ povzdechl si Pard. „Nevím proč, ale není těžké tomu uvěřit.“

„Výborně,“ přerušil tuto celkem zbytečnou diskusi Volvo. „Chtěl jste nám něco sdělit, kapitáne?“

Fran si propletl prsty na rukou a upřeně se zadíval na poloprázdnou láhev rumu.

„Pokud jsem Turingovi správně rozuměl, máte v úmyslu vylodit se na severním pobřeží Krymu. Zpočátku jsem se zdráhal to učinit, neboť Turing nemá právo mi přikazovat. Může jen prosit či doporučovat. Když ale vezmu v úvahu dnešní události, musím říci, že já i má posádka jsme vašimi dlužníky, vážený Volvo. A není nikdo, kdo by mohl Salvatora Glesiase Frana obvinit, že by své dluhy odmítal splácet.“

Snědý námořník nakonec odtrhl zrak od láhve s rumem a podíval se Volvovi přímo do očí. „Je tu pouze jedna malá potíž, vážený Volvo. Náš člun nedokáže doplout k severnímu pobřeží Krymu, neboť jsem si jist, že bude dříve či později potopen. Jestliže se o naši záhubu nepostarají divoké křižníky, kterých v Čongarské úžině poslední dobou životu dík ubylo, pak tak učiní krymská pobřežní stráž. A s jejími plavidly, to mi věřte, nechce mít žádný příčetný námořník co do činění. Pokus o vylodění na Krymu se rovná sebevraždě. Zeptejte se kohokoli, kdo byť jen trochu zná Černé moře.

Na druhou stranu ale chápu, že se tam vy a vaši živí nesnažíte dostat jen kvůli nějaké zvrácené zvědavosti. Jistě máte na práci něco velice důležitého. A právě proto to teď s vámi chci prodebatovat − jak vás dopravit k cíli a zároveň uchránit Heliodor. Vyjadřuji se dostatečně srozumitelně, vážení přátelé?“

Fran přejel po přítomných tázavým pohledem a na okamžik se zadíval i na horní lůžko. Či přesněji na úporně mlčící Incy.

Kapitán skutečně hovořil dosti květnatě a vyumělkovaně, ale jeho slova rozhodně dávala smysl. Podobně by možná promlouval aristokrat ze staré rodiny pocházející z Centra nebo z Charkova, nejpůvodnějších částí Velkého Kyjeva.

Wirg bezděky přejal jeho způsob mluvy: „Naprosto srozumitelně, drahý kapitáne. Plně s vámi sdílíme obavy ohledně tohoto člunu a jsme připraveni vyslechnout doporučení vaše i vašeho prvního důstojníka. Nepochybuji, že tak zkušení námořníci naleznou řešení, které bude nejlépe vyhovovat takovým suchozemským krysám, jako jsem já a můj tým!“

Volvo se světácky usmál a jeho tvář rázem nabyla dobromyslného a veselého výrazu, jenž nemohly pokazit ani oslnivě bílé špičáky, vykukující jako vždy přes spodní ret.

Kapitán spokojeně přikývl. Volvova slova na něho očividně udělala dojem − od svých námořníků byl pravděpodobně zvyklý na trochu jinou slovní zásobu…

„Předpokládám, že jediný způsob, jak vás vylodit na břeh, je spustit na vodu vory pět nebo deset mil před ním. Nebude obtížné doveslovat až na Krym − tím spíše, že v oněch místech bývají příznivé mořské proudy. Křižníky si vorů ani nevšimnou a myslím, že by tak malý cíl mohl uniknout i pozornosti pobřežní stráže. A kdyby ne, pochybuji, že by po vás okamžitě začala pálit ze všech hlavní. Vor přece jen není člun. A už vůbec ne velká loď. Nezdá se být tak nebezpečným, mám pravdu?“

„Naprostou pravdu,“ přikývl Volvo v odpověď.

„Vory mám dva a každý z nich je schopen pojmout deset živých. Váš tým by se na ně měl bez obtíží vejít…“

„Děkuji vám, kapitáne.“

„K místu výsadku bychom měli dorazit ještě před setměním. Pokud ovšem nenarazíme na žádné překážky a Heliodor se v Čongarské úžině nezdrží. Orientovat se můžete podle slunce, což není nikterak obtížné. Kromě toho jsem mezi vašimi živými viděl přinejmenším dva elfy. To znamená, že byste neměli zabloudit.“

„Ano, kapitáne. Jsem si jist, že nezabloudíme. Ale co by mohlo zapříčinit, že se Heliodor, jak říkáte, zdrží v úžině?“

„Křižníky, vážený,“ řekl Fran se špatně skrývaným znepokojením. „Čertovy křižníky! Stává se, že pronásledují čluny po celé týdny a nepouštějí je ke břehům. Možná jim to připadá zábavné… Dokonce ani nestřílejí. Jen je honí sem a tam. Někdy ve třech, jindy se štvanice účastní třeba celá flotila. Podivné stroje jsou to…“

„A nezkoušel je někdo ochočit?“ zeptal se Honza nevinně.

„Kdo by mohl ochočit takové hory oceli?“ povzdechl si Fran zkroušeně. „Slyšel jsem, že se touto otázkou zabývají vojáci v Izmailu. Nevím, jaké výsledky má jejich snažení, ale podle mě se tam jen mrhá penězi z kyjevské pokladny.“

Volvo se sotva znatelně pousmál. Zřejmě o úspěších nebo neúspěších kyjevské armády na poli ochočování velkých lodí věděl něco víc.

První důstojník Sandro mezitím znovu naplnil sklenice rumem. Napili se. Sandro pak zavolal na lodního kuchaře a stevarda v jedné osobě, který se jmenoval Juan Carlos Tortosa Segura, zkráceně Segura, aby donesl něco na zakousnutí − obložené chleby a plastové tácky s rozličnými saláty.

„Čerstvá zelenina?“ podivil se Volvo. „Je vidět, že námořníci si nežijí zle!“

Kapitán si uhladil šedivějící vous a oči se mu polichoceně zaleskly. „Děláme, co můžeme, vážený. Ale copak v Centru jsou čerstvé potraviny vzácné?“

„Nejsou ani tak vzácné,“ povzdechl si Volvo, „jako spíše drahé. Přespříliš drahé, podle mého soudu. Než jsem se dostal z Centra k moři, ochutnal jsem více čerstvého jídla než během posledních pěti let v Centru. A cesta mi trvala jen asi tři čtyři dny.“

„Jih je jih,“ povzdechl si filozoficky kapitán. „Máte ještě nějaké otázky, které si žádají okamžitých odpovědí? Protože víte, čas od času musím navštěvovat kormidelní kabinu, abych vzbudil námořníka ve službě…“

Volvo se zdvořile usmál, aby dal najevo, že jeho vtip ocenil.

„…a také abych vrátil Heliodor do původního kurzu. Poslední dobou se totiž často stává, že se z něho odchyluje. Skoro mám pocit, že ten stařík chytá druhý dech a stává se mladicky zasněným. Asi prožívá nějaké zvláštní období své existence.“

„Ne, kapitáne, zatím žádné naléhavé otázky nemám. Už dál nebudu plýtvat vaším drahocenným časem.“

Fran a Sandro se zvedli, ve dveřích se uklonili tak obřadně, jak jim to jen stísněný prostor dovoloval, a odebrali se za svými záhadnými námořnickými záležitostmi. Pard zašilhal po láhvi se zbytkem rumu. Nápoj za zeleným sklem mu nebezpečně zachutnal.

„Něco mi pořád leží v hlavě,“ oznámil zádumčivě Honza a zahýbal ušima. „Nedopijeme to?“

A přisedl si blíž ke stolku.

Volvo mlčky rozdělil vše, co ještě zbývalo v úzké láhvi ze zeleného skla. Tři sklenice se setkaly nad bělostným ubrusem a tiše cinkly.

„Víte, na co pijeme…“ řekl Volvo a vyprázdnil svou sklenici jediným dlouhým lokem − po wirgském způsobu.

„Co myslíš, šéfe,“ zeptal se Honza asi po minutě, když už se rum úspěšně rozlil v žaludcích kyjevských techniků, „nechal nás systém na pokoji? Smířilo se město s tím, že jsme mu unikli? Nebo se bude znovu a znovu snažit narušit naše plány?“

Incy se ze svého lůžka podívala na goblina. Do očí jí padaly světlé prameny vlasů a Pard skoro neviděl její tvář.

„Už jsem to přece říkala. Systém, to není jen naše město. To jsou všechna města světa.“

„Nemyslím, že se nám daří vycítit ten rozdíl… eee… slečno,“ opáčil Honza. „Naše město, cizí město − copak na tom sejde? Zatímco jsme zůstávali v mezích hranic Velkého Kyjeva, systém na nás tlačil. To jsme všichni zažili na vlastní kůži. Ovšem vliv ostatních měst musel zřejmě uniknout mé skromné pozornosti.“

„Já osobně bych se ještě neuklidňoval,“ řekl Volvo a pomalu se otočil k Honzovi. „Je předčasné si myslet, že systém rezignoval. Naopak, stále nám předvádí své nevšední improvizační schopnosti. Jsem si jist, že za tureckým útokem na Holý Přístav stál právě on. Velký Istanbul přispěchal na pomoc Velkému Kyjevu při obraně celistvosti systému. Tvá otázka byla poněkud nejapná. Už proto, že odpověď je nasnadě.“

Na to se dalo jen těžko něco namítnout. A Honza se o to ani nepokusil. Pouze sotva znatelně přikývl.

„Znamená to,“ shrnul to Pard, „že bychom měli počítat s dalšími překvapeními? Například v podobě divokých křižníků?“

„Pravděpodobně ano. Ale jestliže se křižníky brzy objeví, budeme si moci navzdory všemu nebezpečí přece jen pogratulovat.“ Volvo se znovu usmál. Asi dnes měl dobrou náladu. „Protože by to byl první případ, kdy by se nám podařilo úspěšně předpovědět další krok systému. Jeho nový úder. A to by dokazovalo, že našeho protivníka začínáme chápat, učíme se mu rozumět. Což podle mě znamená mnoho.“

„O tom není pochyb,“ povzdechl si Honza. „Stejně bych ale dal přednost tomu, kdyby se nic takového nestalo a nám se podařilo vylodit na Krymu bez závodění s křižníky…“

„Mne zneklidňuje ještě něco jiného,“ ozval se Pard. „Tedy zneklidňuje asi není správné slovo… Jen by mě to zajímalo. Tým už asi pochopil, kam máme namířeno, že?“

„To je možné. Elfové to samozřejmě vědí. Valentin a Sergej se také už dávno dovtípili. Bus a Roel znali pravdu od samého začátku. Či přesněji od okamžiku, kdy jste nám prozradili, co je skutečným cílem této výpravy. Ostatními si nemohu být jist… Ale pokud mám být o něčem přesvědčen, pak je to skutečnost, že každý živý z týmu Technika Velkého Kyjeva s námi půjde bez váhání až do konce. Každý. Včetně půlčíka Žroutka, který působí jako nemehlo a nemotora. Ručím za ně. Za všechny.“

Po těchto slovech se Volvo významně podíval na Incy, Techničku Velkého Kyjeva, stále skrývající svou tvář za neposlušnými prameny vlasů.

„Já vím, Volvo,“ řekla dívka. „Já vím.“

„Doufám, že ani ohledně nás nepanují žádné pochyby?“ zavrčel Honza.

„Také doufám,“ opáčil wirg nevzrušeně, „protože jinak byste se nejspíš neodhodlali zaplést do celé této záležitosti.“

To je mi ale logik, pomyslel si Pard podrážděně. Tuto myšlenku přece nevyslovil poprvé! Proč jen mají dlouhověcí nepříjemný zvyk nesčetněkrát opakovat jedno a totéž? Žmoulat a přežvykovat dávno prodiskutované otázky?

Nahlas ale nic neřekl. Jen si znovu uvědomil, jak obrovská propast je mezi ním, jepičím človíčkem, který má jen mizivou šanci dožít se stovky, a ostatními, kolem nichž zvolna plynou staletí jen proto, aby se rozplynula v mlžném oparu minulosti a nezanechala výraznější stopu v jejich paměti. Propast, která snad ani nemá dno. Lidé nejsou jen nová rasa. Jsou něco naprosto odlišného… Znamenají nový způsob myšlení, koncentrovanou touhu po životě, touhu toho co nejvíce stihnout. Jsou to běžci věčně závodící se smrtí… Pravda, na nepříliš dlouhé trati. Trpaslíci, elfové, goblini, půlčíci, wirgové a koneckonců i longeři, ti všichni se navzájem liší pouze vzhledem a dílčími zvyklostmi. Všichni ale uvažují víceméně totožně. Jim není souzeno změnit svět, napadlo Parda náhle. Jim ne. To lidem. Krátkověkým. Lidem, kteří věčně spěchají a věčně nestíhají a právě proto jsou skutečně schopní něco změnit. V týmu je lidí málo, ale to nic neznamená. Volvův tým, či přesněji tým Technika Velkého Kyjeva, to je jen kamínek, který strhne lavinu.

A vždyť tím úplně prvním kamínečkem byl právě on, Pard Zamarippa. Krátkověký člověk. Honza by ještě alespoň sto let sbíral odvahu a konstruoval různé plány… Zatímco Pard se zkrátka jednoho rána probudil a řekl goblinnímu příteli: „Tak dost, Honzo. Už žádné řeči, už žádné tlachání. Musíme začít jednat. Jdu pro jízdenky.“

Honza tenkrát jen vykulil oči a jal se namítat, že nic ještě není připraveno, že nejprve je nutné trochu prozkoumat terén…

Navzdory goblinovým protestům odjeli téhož dne. Různými vagony. A Honza v určitou chvíli − asi dvě hodiny před odjezdem − přestal remcat. Dohodli se, že Pard se pokusí přilákat pozornost významných Kyjevanů, zatímco Honza bude přebývat v ústraní a radit mu v ošemetných záležitostech. Tento plán jim víceméně vyšel.

Třebaže je loďmistr Marcos žádal, aby se bezdůvodně nezdržovali na palubě, vyšli Pard s Honzou na ohoblovaná prkna, postavili se k zábradlí a dlouho mlčky pozorovali vlny prohánějící se kolem lodě. Břeh již dávno zmizel za obzorem a nyní je obklopovala jen plochá vodní rovina, jež byla ještě zvláštnější než step. Pard někde četl, že jedna ze čtvrtí Velkého Říma, které se říká Benátky, stojí celá na vodě. Všechny domy jsou podepřeny kůly a náměstí zrovna tak. Mladému technikovi se tomu ani nechtělo věřit. Vždyť jakému domu by se líbilo vyrůstat z vody? A hlavně − jak by to provedl? Vždyť by všechny bagry a buldozery utonuly! A plot by se dal okolo také postavit jen stěží…

Co všechno si živí nevymyslí!

Průhlednou plastovou deskou, která oddělovala námořnickou klubovnu od paluby, bylo vidět, že se Zeppelin, Michaj, Sagrada a Trýňa vášnivě oddávají hře v kostky, zatímco Vasja-Sexík se zaujetím kibicuje. Buskermolen spal a Roelofsen se o čemsi polohlasně dohadoval s Minou a Běláskem − všichni tři seděli na podlaze a zády se opírali o stěnu. Nejspíš proto, aby neviděli vlny, pomyslel si Pard. Iland a Vachmistr se uvelebili se zkříženýma nohama na přídi člunu, hned vedle svinutých lan a řetězu ponořeného do kotevního průvlaku. Pard se po nich čas od času líně podíval.

Řidiči Eso a Tip-Topyč se nejspíš odebrali do podpalubí za Felixem a Raulem, neboť Pard již na břehu zaslechl něco o tom, že se zajímají o lodní pohon. Pravda, Heliodor byl pouhopouhý člun… Žroutek se už samozřejmě stačil spřátelit se stevardem a kuchařem Segurou; společně teď pobývali v lodní kuchyni. Půlčík čas od času odbíhal k jejich zásobám a Pard si byl jist, že je dnes čeká výtečný oběd a stejně skvělá večeře.

Jen o půlelfech mladý technik nic nevěděl, ani kde se nacházejí, ani čím se zabývají. Možná vyrazili do kormidelní kabiny v naději, že se tam naučí novým formulím. Anebo podřimovali někde v koutě.

„No,“ utrousil Honza a podíval se přes palubu, „zatím finišujeme celkem úspěšně.“

„Abys to nezakřikl.“ Pard svraštil čelo. „Nejprve se musíme dostat na Krym a stejně to ještě bude pěkný kus cesty až do Simferopolu…“

Skutečnost, že se před názvem města neobjevovalo slovo Velký, působila velmi zvláštně. Pokud se dalo věřit slovům Igora Čepurného, již zesnulého člověka z Krymu, který Pardovi věnoval rozbité hodinky, byl Simferopol malým městečkem, které stěží sneslo srovnání byť jen s jedinou čtvrtí Velkého Kyjeva. Možná mohlo konkurovat nepříliš hustě obydlenému Nikolajevu, ale to ještě kdoví jestli. Přitom však na Krymu existovala ještě další, mnohem menší města. Některá prý byla úplně titěrná, že by je zahanbil i Holý Přístav, i když to Pardovi připadalo téměř nepředstavitelné. Krym se ovšem řídil vlastními zákony, které se lišily od zákonů vnějšího světa. Toho světa, ve kterém se zabydlel všemocný systém, tvrdohlavě odmítající každou změnu…

Pard a Honza ve skutečnosti neznali nic víc než simferopolskou adresu a jméno živého, na kterého se prý mohou obrátit. Jmenoval se Vadim Čepurnyj a byl to bratr muže, s nímž se krátce před jeho smrtí setkali. Pard i Honza se celou dobu divili, že se oba sourozenci ze záhadného ostrova nejmenují na kyjevské poměry nijak nezvykle.

Dlouho nehybně stáli ve větru a nastavovali tváře jeho prudkým poryvům. Nad Heliodorem plachtili rackové. Jejich řezavý a nepříjemný křik doprovázel člun už od břehu. Dokonce i ve chvíli, kdy Technikův tým ostřeloval tureckou torpédovku, vznášeli se bílí ptáci nedaleko, jako kdyby se nikoho a ničeho nebáli. Možná skutečně pohrdali nebezpečím, nebo byli zkrátka příliš hloupí na to, aby rozpoznali hrozbu.

Pard neměl rád racky. A nebylo náhodou, že se právě oni ukázali být předzvěstí velkých nepříjemností.

Z otevřeného kulatého okénka boční kajuty se náhle až po pás vyklonil jeden z námořníků. Pozorně se zadíval do mořských dálav nalevo od Heliodoru. Pard a Honza se bezděčně otočili stejným směrem.

Daleko, až u samého obzoru, kroužil stříbřitý mrak. Honza pravděpodobně viděl i bílé flíčky, které ho tvořily − jednotlivé racky vznášející se nad hladinou. Ovšem ocelově šedou čárku na vlnách nemohl přehlédnout ani Pard.

Námořníkův hlas rázem probral všechny živé na lodi. Dokonce i ty, kteří přebývali v námořnické klubovně.

„Pozor! Křižník na levoboku!“

„Doprava!“ ozval se z můstku kapitánův hlas. „Toč doprava, kormidelníku, jinak nás všichni mořští ďasi brzy ojebou do zadnice!“

Kapitánova vybraná mluva se kamsi ztratila a byla nahrazena peprnými námořnickými výrazy. Heliodor se začal plavně otáčet doprava na západ. Ale už bylo pozdě. Křižník se z čárečky na obzoru změnil ve skvrnku. To znamenalo, že se otočil přídí ke člunu. Skvrnka se začala zvolna zvětšovat. Potom se objevila další. A pak ještě jedna.

„Už to začíná,“ zabručel Honza nespokojeně. „No jo, radoval jsem se předčasně, bráško člověče. Promiň.“ Povzdechl si a dodal: „Ovšem musím nám pogratulovat. Křižníky se přece jen objevily, což znamená, že se nám podařilo předpovědět další krok systému. Kupodivu z toho ale vůbec nemám radost…“

Pard se jako očarovaný díval na moře a na přibližující se křižníky. Posádka Heliodoru pobíhala sem a tam a sundávala nepromokavé obaly z kanonů-kovořezů, které se podobaly komárům s dlouhými sosáky. Děla byla celkem dvě, − jedno na přídi, druhé blíž k zádi, kousek od pravoboku.

„Hm,“ zahučel Honza poněkud vyčítavě, „takže přece jen nejsou tak docela bez výzbroje. Nechápu, proč tak zdrhali před těmi Turky? Proč je neostřelovali? Vždyť po nich šla jen jedna torpédovka.“

„Fran povídal, že mají problém s municí.“

Honza si odfrkl: „Problém s municí, to je ještě v pohodě. Ale když se musí problémy řešit bez munice, tak je to katastrofa.“

„Vtipálku,“ zavrčel Pard a sevřel zábradlí tak pevně, až mu zbělely klouby.

Kolem nich proběhli nejprve Recarte s Ramonem a pak Caminero s Manolem − obě dvojice vlekly těžké železné bedny. Za chviličku se ukázalo, že jejich obsah tvoří zásobníky s náboji ke kanonům.

„Poslyš, Parde, už mi to došlo,“ řekl najednou Honza. „Tyhle bedny jsme vezli my − viděl jsem je v Buskermolenově autě. Naši námořníčci vážně neměli čím Turkům odpovědět. To proto před nimi prchali.“

„Ty jsi ale hlava! Takový důvtip!“ odpověděl Pard unyle. „Až se vrátíme, daruji ti knížku o Sherlocku Holmesovi.“

Honza si zhluboka povzdechl.

Na střechu kormidelní kabiny vyšplhal Trýňa s raketometným kovořezem. Dokonce i holfingové-půltrpaslíci překonali svůj odvěký odpor k vodě a opustili námořnickou klubovnu. Na palubě se objevil také Volvo.

„Další pozdrav od systému,“ poznamenal neznámo proč Honza. „Slibované čongarské křižníky.“

„Vidím,“ řekl úsečně wirg.

V tu chvíli vyšla z mezipalubí Incy. Pard se na dívku zasněně zahleděl. Hned vzápětí mu však jeho vnitřní hlas připomněl, že Incy je longerka. Že to není člověk, nýbrž něco úplně cizího.

Pard zaťal zuby. Asi to musí být krásné žít po celé věky. Vědět, že tě smrt navštíví až zadlouho, a ne za nějakých ubohých třicet čtyřicet let, které uplynou tak rychle, že si toho člověk ani nestačí všimnout.

Láska k dlouhověkému je bolestná. Neustále ji totiž doprovází vědomí, že v jeho životě znamenáš pouze letmou epizodu. Že jsi jen jedním z mnoha.

Longerka! Kratičké slůvko, a přesto stačilo, aby se Pardův tak obtížně formovaný sen najednou stal vzdáleným a nedostupným.

Cizím.

Pard se prudce odvrátil. Incy k němu zamířila a zastavila se vedle něj. Její dlaně spočinuly na zábradlí jen malý kousek od Pardových.

Na zádi okřikoval námořníky loďmistr De la Fuente Marcos. Řval nejspíš proto, aby povzbudil sám sebe. Většina jeho výlevů totiž sestávala z nadávek, zatímco rozumné bylo sotva jedno slovo z deseti.

Uplynuly asi dvě minuty a ruch a shon na palubě Heliodoru najednou ustaly. Všichni strnuli. Námořníci u kanonů a kapitán s prvním důstojníkem v kabině u kormidelního kola. Cestující, kteří nevlastnili žádné účinnější zbraně, drželi alespoň své pušky a samopaly a nehybně stáli u zábradlí. Rozhostilo se mlčení. Dutý hukot motoru, šplouchání vln a křik racků. Všechny tyto zvuky se zdály být neoddělitelnou součástí všeobjímajícího ticha a živí si jich nevšímali. Jen napjatě čekali, až poprvé promluví křižníky.

A ty nikoho nenechaly dlouho čekat. Polední ovzduší se otřáslo mocným řevem lodních sirén, který hravý vánek zachytil a roznesl po širých mořských pláních. Rackové poplašeně vystřelili vzhůru, aby po chvilce znovu slétli níž a začali kroužit nad křižníky jako sněžný vír.

Heliodor se již silně odklonil k západu. Za obratným člunem, který ve srovnání s blížícími se ocelovými obry vypadal jako legrační hračka, zůstávala široká zpěněná brázda. Volvo zvedl svůj poslušný a výtečně ochočený dalekohled s dvacetinásobným zvětšením.

Křižníky neustále zkracovaly vzdálenost. Když Volvo sklonil dalekohled, Pard natáhl k šéfovi ruku. Ten mu optický přístroj mlčky podal. Mladý technik vděčně přikývl a otočil se k moři.

První pronásledovatel se jmenoval Strážný. Hlásala to velká bílá písmena táhnoucí se na jeho boku kousek za špičatou přídí. Kromě nich tam byly i jakési číslice, ale Pard jim nevěnoval velkou pozornost. Mnohem více ho zajímala ústí kanonů namířená na Heliodor a řady otočných raketometů. Všechny otvory odpalovacích zařízení však byly černé a prázdné. Pard si nevšiml žádného, z kterého by skutečně vyčnívala hlavice střely.

Na samém vrcholku krátkého stěžně nebo možná antény se třepotala bílá vlajka, přeškrtnutá dvojicí šikmých modrých pruhů.

Druhý křižník, Střelhbitý, obeplouval motorový člun velkým majestátním obloukem. Zřejmě mu chtěl zablokovat ústupovou cestu. Třetí loď spěchala na západ − nacházela se však ještě příliš daleko, než aby Pard dokázal přečíst její název.

Vypadalo to, že Heliodor je svírán do kleští. Křižníky mu znemožňují plout na západ, na jih i na východ. Zbývala pouze jediná možnost: návrat na sever. Kapitán Fran cedil přes zuby tiché řízné fráze a točil kolem kormidla. Člun pokračoval v opisování oblouku − byť ne tak majestátního jako v případě křižníku − a vracel se do původního kurzu. Střelhbitý se záhy ocitl mezi vzdáleným břehem a Heliodorem, čímž mu odřízl také cestu na sever. Zato třetí křižník se rýsoval daleko na jihozápadě a zdánlivě jim uvolňoval západní směr. Strážný funěl jen malý kousek od nich; plul tak blízko, že Pard rozeznal nýtové spoje na jeho kovovém trupu.

„Hej tam na palubě! Připravte se k salvě! Zkusíme mu ukázat zuby!“ křikl z můstku první důstojník Sandro. „Na bok mu raději ani nemiřte − je obrněný…“

To tedy rozhodně, pomyslel si Pard mimochodem. Obrněný, a pořádně. Kdybychom mu dokázali prorazit pancíř, stejně je příliš blízko. Začne-li se potápět, vznikne obrovský vír, který možná stáhne i náš člun. A zdaleka ne každý živý na palubě umí plavat…

Pard kdysi slyšel, že z víru nad potápějící se lodí se nedokáže dostat ani ten nejzdatnější plavec.

„Pal!“ zařval Sandro. Jeho povel splynul s vřískotem sirény křižníku.

Ozval se suchý praskot lodních kanónů. Zároveň tlumeně zasyčely i rakety, odpálené z kovořezů holfingských ženistů. Na palubě Strážného nabobtnala neforemná ohnivá koule. Jedna, druhá, třetí! Kusy potrhaného kovu se rozlétly po okolí; s hlasitými šplouchnutími dopadaly do vody kolem křižníku. Válečný obrněnec se celý zachvěl, znatelně zrychlil a začal se vzdalovat směrem na jih. Vzdálenost mezi ním a člunem se v mžiku zdvojnásobila.

„Ha!“ křikl nadšeně Sandro. „Bojíš se, šrote!“

Šrot by se ovšem sotva zalekl. Jen se stáhl z Heliodorova dostřelu.

A vtom řekli své pádné slovo do pranice elfové. Iland a Vachmistr. Během tisíciletí se samozřejmě stačili naučit celou řadu užitečných formulí.

Když byla odpálena salva, zůstali ještě okamžik nehybně sedět na přídi Heliodoru a upřeně hleděli na křižník. Pak se na sebe zničehonic podívali a ve zlomku vteřiny pozvedli své ostřelovačské pušky s černými válečky laserových zaměřovačů. Jak se záhy ukázalo, jejich zbraně nebyly nabity obyčejnými náboji.

Pard nejdříve nepochopil, na co elfové míří. První výstřel nestačil sledovat, ale druhého si již všiml. Jedna z antén nad střechou můstku se prudce zakývala a zahalila se dýmem, jako kdyby u její základny někdo odpálil dynamitovou nálož. Holfingští ženisté i raketometčík Trýňa na můstku nadšeně a pochvalně zavyli. Elfové si ničeho nevšímali a metodicky znovu nabili své pušky.

A tak se stalo, že dvojici dlouhověkých stačilo šest výstřelů, aby Strážného oslepila. Nebo mu alespoň velmi závažně poškodila zraková čidla, protože na postřeleném křižníku byly jasně patrné známky paniky − vrhl se ke třetí lodi a málem do ní narazil. Ta se mu sice dokázala vyhnout, ale jen za cenu manévru, který uvolnil cestu Heliodorovi. Takovou příležitost si Fran nemohl nechat ujít. Jeho člun napnul všechny své mechanické síly a vyrazil na jihozápad, přičemž se vyhnul oběma zmateným křižníkům. Střelhbitý zůstal daleko vzadu, ale záhy se znovu pustil do pronásledování. Ocelové monstrum očividně potřebovalo čas, aby pochopilo, co se přihodilo jeho sesterské lodi.

Elfové položili pušky na palubu a jakoby nic se usadili na své původní místo vedle svinutých lan.

„Teda!“ vydechl udiveně jeden z námořníků. „Puškami zahnat křižník! Kdyby mi to někdo vyprávěl, nikdy bych mu neuvěřil!“

Volvo se mlčky díval na oslepeného obrněnce. Dokonce ani nepotřeboval dalekohled. Na křižník hleděla také Incy, pevně svírající lodní zábradlí.

Všechno bylo přesně tak, jak Pardovi vyprávěl Kápo z Korzára. Divochy z Čongarské úžiny samozřejmě nebylo snadné potopit. To ovšem ani nebylo zapotřebí. Stačilo totiž jen naznačit, že kořist dokáže bolestivě kousat a že se nenechá pokorně polapit do jejich kovového objetí. Což nebylo právě málo.

Jejich situace přesto zůstávala nezáviděníhodnou. Zraněný Strážný se podle všeho uklidňoval. Třetí obrněnec teď plul těsně vedle jeho boku. Střelhbitý, věren svému jménu, střelhbitě doháněl uprchlíky ze severovýchodu.

Přímo před člunem se náhle vzedmul bělavý vodní sloup. To když křižník poprvé použil své palubní dělostřelectvo. Výstřel! Pak další. A znovu! Heliodor musel chtě nechtě zpomalit a odklonit se z původního směru.

Střelhbitý střílel přesně a úsporně. Pard měl pocit, že se snaží zbytečně neplýtvat municí. Svého cíle však křižník dosáhl snadno a rychle − donutil Heliodor nabrat nový kurz na západoseverozápad. Pryč od Krymu.

Započal únavný závod, hra na ostří nože, kdy každý chybný manévr mohl vystavit bok člunu nepřátelské dělostřelbě. Obrněnce hnaly motorový člun kapitána Frana na západ − buď směrem k Oděse, nebo k Izmailu. A možná dokonce úplně mimo Velký Kyjev, například až k Bukurešti. Ne nadarmo se námořníci z Velkého Kyjeva plavili převážně na dohled od pobřeží, k němuž se divoké křižníky zdráhaly přibližovat…

„Ilande, tak udělej něco!“ křikla na elfa Incy. Rozpačitě se dívala na dva neúprosné pronásledovatele, Střelhbitého a Strážného.

Elf však zavrtěl hlavou. „Jsou moc daleko. Naše pušky nemají potřebný dostřel.“

„Jak to, že oni po nás pálí ostošest?“ zeptal se jeden ze šoférů. Zřejmě Tip-Topyč. Jeho otázka byla pochmurná, bez náznaku naděje.

„Taky mají trochu jiné kanony!“ povzdechl si Honza. „Lodní. Ty klidně dostřelí až za obzor, natož takový kousíček…“

Heliodor pokračoval v zoufalé snaze vyhnout se ostřelování, ale křižníky si ho mezi sebou šikovně předávaly. Se smolařským člunem si pohrávaly jako trojice sytých kocourů s myší šílenou strachy.

Nahoře na můstku zůstali už jen Fran a Sandro. Holfingští ženisté a Trýňa slezli zpátky na palubu. Plynula hodina za hodinou. Pomalu a neodvratně se blížil soumrak. Srpek ubývajícího měsíce visel na dosud modré obloze a lhostejně přihlížel závodu, v němž živí neměli ani tu nejmizivější šanci na vítězství.

A pak Střelhbitého hra omrzela. Možná se rozzlobil na elfy, kteří zle pochroumali jeho sesterskou loď, a možná se jen netrefil − každopádně místo toho, aby vystřelil před Heliodorovu příď, napálil to přímo do ní, těsně nad čáru ponoru. Kovový potah trupu nevydržel a praskl jako ořechová skořápka. Do podpalubí se začala hrnout voda. Člun okamžitě ztratil rychlost a začal se nebezpečně naklánět. Výbuch odhodil dva námořníky do vody, kde se mezi ně snesly odletující střepiny. Ozval se přidušený křik a voda kolem proraženého boku se zbarvila do červena.

„Rychle!“ zařval Fran z můstku a významně se podíval na prvního důstojníka. „Spustit vory!“

Zbylí námořníci se pohotově vrhli k podlouhlým podivnostem připevněným podél lodního zábradlí − vypadaly jako bečky nebo obrovské kokony. Během necelé minuty byly oba tyto zámotky shozeny do vody. Upřímně řečeno zámotkům se již vůbec nepodobaly; z plastových tlakových nádob se syčením unikal stlačený vzduch a kokony se nafukovaly a postupně nabývaly obrysů malých záchranných vorů.

Pard se vrhl do námořnické klubovny a přitiskl si k hrudi kabelu s notebookem. Dalekohled se mu stále houpal na krku a Pard si každou chvíli nervózně upravoval řemínek.

„Cestující na vory!“ zavelel Fran a Manolo přitáhl jedno z plavidel k samému boku potápějícího se člunu. Zbývalo jen přelézt zábradlí a udělat krok do prázdna. Palubu Heliodoru už dělilo od hladiny moře jen asi půldruhého metru.

Volvo se v mžiku ocitl na druhé straně zábradlí a podal ruku Incy. Trpaslíci dočasně zapomněli na svůj odpor k mořím a řekám a jako první skočili na vor, přičemž se jim nějakým zázrakem povedlo nespadnout do vody. Buskermolen jemně zachytil Incy a vzápětí přímo v letu sevřel Minu s Běláskem. Holfingové měli kvůli svému malému vzrůstu obzvlášť velké problémy dostat se na nafukovací záchrannou kocábku.

O několik vteřin později udělali krok přes palubu také Honza a Pard. Zeppelin si špatně vypočítal vzdálenost a žbluňkl přímo do vlny vytvořené blížícím se Střelhbitým. Vasja-Sexík se ihned ujal záchrany prskajícího půlwirga a začal ho tahat z vody.

Posádka Heliodoru se naloďovala se zbytkem cestujících na druhý vor. Fran opustil umírající motorový člun jako poslední. Sotva kapitán seskočil z jeho paluby, nebohý Heliodor zpanikařil, žalostně zahoukal na celé okolí a divoce zařval motorem. Z trhliny v trupu se vydral sloup mastného černého kouře a zběsile se otáčející lodní šroub vytvořil na hladině velikou peřej plnou bílé pěny a pukajících bublin.

Vtom v útrobách člunu cosi hromově zaburácelo. Motor naposledy zalomozil a ztichl. Heliodor se doslova před očima rozpadl na několik kusů, které během dvou tří vteřin zmizely pod hladinou. Mocné vodní proudy roztočily oba vory jako papírové lodičky na dlani mořského titána. Nafukovací kocábky byly okamžitě vrženy na opačné strany. Smolař Zeppelin se sotva stačil zachytit lanového zábradlíčka; nyní se pohupoval na vlnách a z úst mu unikaly bubliny. Vasja spadl z voru přímo do rozevřené tlamy vodního víru. Černý ork se však ubránil − mlátil kolem sebe rukama i nohama a nenechal se zavléci příliš hluboko. Plavat uměl dobře, protože vyrůstal v přístavním městě Oděsa a na moře byl zvyklý už od dětství. Právě to ho nejspíš zachránilo.

Jeden z křižníků − nebylo vidět, který přesně − plul přímo proti vorům. Elfové se okamžitě mlčky postavili na nohy a zamířili. Pardovi zůstávalo záhadou, jak se jim ve všeobecném zmatku povedlo neutopit smrtonosné ostřelovačské pušky.

Šedivá masa mořského divocha se prudce přibližovala. Dravá zašpičatělá příď krájela černomořské vlny a Parda najednou napadlo, že poprvé v životě hledí přímo do tváře smrti. Do jedné z mnoha jejích tváří.

Tak taková je tedy podoba smrti… Tentokrát.

Přeplněný záchranný vor. Mořská voda, olověně šedá ve večerním přítmí. Neúprosně se blížící příď kolosálního obrněnce…

A tlumené šplouchání vln.

Elfové vystřelili.

Pak naprosto identickými pohyby cvakli závěry. A vystřelili podruhé.

Křižník bolestně zavyl a sotva znatelně změnil kurz. Ne víc než o půl metru. Ale i to stačilo, aby špičatá příď neprorazila bezmocný a chatrný vor a pouze ho zlehka posunula. Posunula pružným temenem vlny, rozebíhající se od ocelového trupu. Šedivý bok poznamenaný rzí se nyní ocitl jen půl metru od nafukovací kocábky.

Iland upustil pušku na vor a začal neuvěřitelnou rychlostí rozmotávat provaz s kovovou kotvičkou na konci, který se mu kdovíodkud objevil v rukou.

Hod! Kotvička se hned na první pokus pevně zachytila zábradlí křižníku. Vor sebou prudce trhl a tažen obrněncem dal se do pohybu. Vachmistr vzápětí neomylně zahákl obrovskou loď další kotvičkou na dlouhém laně.

V tu chvíli se nad nimi ozvalo ohlušující zaburácení kanonu. Na místě druhého voru se zvedl vysokánský vodní sloup. Pardovi zalehlo v uších, ale přesto matně zaslechl vyděšený výkřik Incy. Dívka se celou dobu držela a mlčela. Po tom, co právě spatřila, však už mlčet nedokázala.

Druhý vor přestal existovat. A spolu s ním všichni, kdo se nacházeli na jeho palubě. Zabil je obrněnec. Tupý kovový kolos, neznající lítost a necenící si života.

Pard zaťal zuby, až to zabolelo.

Po provazech již s nohama zapřenýma o kovový bok šplhali na křižník svalnatí trpaslíci Buskermolen a Roelofsen, kteří byli uvyklí lezení po příkrých svazích. Křižník pocítil, že se na něho pokouší dostat někdo cizí, a zvýšil rychlost. Vor zběsile poskakoval po vlnách. Obrněnec jím smýkal ze strany na stranu a ploché gumové dno s plesknutím dopadalo na hladinu. Všechny, kdo přežívali v tomto mlýnku na maso, bez přestání skrápěly slané vodní kapky.

Trpaslíci spustili k voru ještě několik provazů. Ty se divoce houpaly ve větru a Volvovi trvalo dost dlouho, než se mu podařilo jeden zachytit.

Pard si později nedokázal moc dobře vzpomenout, jak šplhal na palubu křižníku. Měl pocit, že mu kdosi pomáhal a povytahoval jeho lano. Určitě to bylo obtížné, ale mladému technikovi se nějakým zázrakem podařilo nespadnout do moře. Dostal se až nahoru, přelezl zábradlí a zhroutil se na studenou kovovou palubu. Dokonce se mu povedlo nepustit kabelu s počítačem ani dalekohled. Hlavu měl najednou prázdnou, bez jediné myšlenky, a svaly rázem ochably. Všechny síly ho opustily.

Přece jen mu však utkvělo v paměti, že se jedna z kotviček se zařinčením uvolnila a Vachmistr se s přidušeným výkřikem zřítil do moře. V hlavě mu zůstaly i nelidsky rychlé pohyby Ilanda, jenž hodil vše, co měl v rukou, na palubu a rozběhl se podél zábradlí. Pamatoval si na vzlykající Incy, která mu zabořila hlavu do ramena, na slzícího a kašlajícího Zeppelina, jenž se pořádně nalokal mořské vody… I na to, s jakou zlobou obvykle upjatý wirg Volvo dupl do paluby obrněnce.

Systém jim zasadil drtivý úder; atakoval je navzdory tomu, že se nacházeli daleko za hranicemi Velkého Kyjeva. Byla to rána, ze které se tým Technika Velkého Kyjeva už možná nedokáže vzpamatovat.

Zesláblí a prokřehlí trosečníci se natáhli na studenou palubu divokého křižníku. Válečná loď rychle plula na jihozápad, provázena zbývajícími dvěma ocelovými monstry.

Nedostupný ostrov Krym zůstal daleko na východě.

26

TIRIČ MIR − KONGUR

Nad mořem visela jižní noc; nebe krášlil nespočet pozoruhodně jasných hvězd a Pardovi, obyvateli města, se zdálo, že jich tu je alespoň desetkrát víc než na obloze Velkého Kyjeva. Mladý technik samozřejmě věděl, že za to ve skutečnosti může daleko černější noc. Noc, jejíž panenskou tmu neředí světla velkoměsta. Proto jsou vidět i malé a nenápadné hvězdičky, a ty velké září tak, že se dokonce nasleplé lidské oči musí mhouřit. A také úzký měsíční srpek se skví, až z toho přechází zrak…

Všichni, kdo přežili zkázu Heliodoru, ještě dlouho seděli vedle zábradlí křižníku. Mlčeli. Byli sklíčeni a zdrceni. Pard nevěděl, kolik času uplynulo; zda hodina, dvě nebo ještě více. Noc se z oblohy snesla téměř okamžitě − jako kdyby nějaký všemocný obr, znalý nočních formulí, někde nahoře cvakl gigantickým vypínačem. Parda zaplavila únava a jakási apatická lhostejnost. Netoužil po ničem jiném než si lehnout a zavřít oči.

Žádný z trosečníků nenarušil tíživé ticho. Někteří seděli opřeni zády o zábradlí, zatímco jiní, mezi nimi i Pard, nehybně leželi na hladké nýtované palubě. Křižník stále plul na jihozápad. Nezrychloval, ale ani nezpomaloval.

A jak už to bývá v každém týmu, i zde se našel někdo, koho nedokázala zlomit ani takováto na první pohled naprosto bezvýchodná situace. Někdo, kdo se pokusil ostatní vyburcovat.

„Chlapi,“ řekl Volvo zamračeně, ale s úžasnou rozhodností. Jeho hlas se nedal zaměnit s žádným jiným. „Kolik nás zbylo?“

Pard otevřel oči a posadil se. Hvězdy a měsíc zářily tak jasně, že dokonce i uprostřed noci skvěle viděl všechny, kdo se nacházeli kolem něj.

Volvo a Incy. Honza. Samotný Pard. Strnulý elf Iland. Trpaslíci a holfingové, sedící na bobku. Zeppelin. A Vasja-Sexík.

„Jedenáct. Jedenáct živých,“ spočítal je Buskermolen. „To není až tak málo.“

„Jedenáct živých,“ zopakoval Volvo jako ozvěna. „A abychom živými také zůstali, budeme muset pořádně potrápit mozkové závity.“

Na okamžik zmlkl. Zřejmě přebíral myšlenky jako korálky růžence.

„Tak především nemáme žádné jídlo. A ani žádnou sladkou vodu, což je ještě horší.“

Ork Vasja zvedl ruku jako ve škole.

Volvo se k němu otočil. „Mluv!“

„Jestli je tady někde zařízení pro odsolování vody jako na malých lodích, zprovozním ho,“ řekl Vasja z Oděsy. „Potřebné formule znám. Kdysi jsem makal v přístavu.“

„A nevyznáš se náhodou i ve stavbě křižníků? Alespoň rámcově?“

„Nevyznám,“ povzdechl si zkroušeně Vasja, „ale jestli uvidím něco, co mi bude připadat povědomé, hned na to upozorním.“

„Bez vody moc dlouho nevydržíme,“ řekl pochmurně Zeppelin.

„A co vor?“ napadlo Honzu. „Na něm přece musí být nějaké zásoby. Jak voda, tak potraviny…“

Zeppelin i Roelofsen najednou vyskočili a naklonili se přes zábradlí.

„Přeřezal jsem provazy,“ oznámil vyrovnaným hlasem Iland. „Poté, co Vachmistr spadl do vody. Možná se mu podaří zachránit na voru.“

Nikdo neřekl ani slovo. Na adresu elfa, který ve snaze zachránit svého přítele odsoudil k smrti ostatní, nezazněla ani jediná výtka.

„Hej!“ rozbřesklo se náhle Pardovi. „Vždyť i tady na křižníku musí být nějaký záchranný vor! A nejspíš ne jeden. Když je nafoukneme, dostaneme se k zásobám!“

Taková myšlenka se přímo nabízela, a nejspíš byla také správná. Podlouhlé zámotky vorů se odjakživa tiskly k zábradlím všech lodí, ať už byly divoké nebo ochočené. A čím větší plavidlo, tím více těchto kokonů se na něm nacházelo. A vory vždycky obsahovaly nouzovou zásobu potravin a vody.

Zeppelin a Roelofsen se rozeběhli podél zábradlí směrem k přídi. Po nějakých patnácti metrech skutečně narazili na první zámotek. Zeppelin okamžitě zatáhl za lanko a do nočního ticha zasvištěl proud stlačeného vzduchu. Kokon se probral k životu a začal se postupně měnit v záchranný vor.

Bobtnal asi tři minuty. Ukázalo se, že je alespoň čtyřikrát větší než jeho kolega z Heliodoru. Vor byl dočista tumpachový z toho, že ho někdo vzbudil a osvobodil hned na palubě, aniž se přitom namáhal spustit ho do vody. Půlwirg, trpaslíci a holfingové přeskočili břichatý bok naplněný vzduchem a začali horečnatě pátrat po jícnu skladovací komory. Ostatní se rázem probrali z apatie. Shromáždili se okolo a netrpělivě natahovali krky. Kdyby Pard neviděl potmě tak mizerně, určitě by se vrhl hledačům na pomoc. Dokud ležel vedle zábradlí, zdálo se mu, že měsíční svit stačí, ovšem nyní se ukázal být žalostně nedostatečným. Zatracené lidské oči… Takovému Honzovi tma nevadí − stejně vidí všecičko. Copak může jemu a ostatním nezávidět? Žijí déle, mají nesrovnatelně lepší zrak… To přece není fér!

„Mám to!“ vykřikl konečně Bělásek a zatáhl za krátký provázek zakončený plastovým kroužkem. Skladovací komora se otevřela.

Zeppelin, který se okamžitě přesunul k úspěšnému holfingovi, vytáhl z komory kanystr s vitaminózní vodou a zvedl ho nad hlavu. Několik živých s úlevou vydechlo. Nález vody totiž znamenal, že ještě nějakou dobu skutečně živými zůstanou.

„Výborně!“ řekl Volvo. Rychle se mu vrátila obvyklá jistota i sebeovládání a obojím se zanedlouho nakazil také celý jeho tým. „Myslím, že nemá smysl otevírat ostatní komory nebo nafukovat další vory. A dokud je tma, asi bychom se ani neměli pouštět do prozkoumávání vnitřních prostor křižníku.“

Pard tomu tak docela nerozuměl, zato si pamatoval, že Honza, narozený ve tmě a trávící potmě značnou část svého života, si s sebou na různá pochybná místa přece jen bere malou baterku. Ostatně jedna baterka ležela i v Pardově kabele hned vedle notebooku. Něco však mladému technikovi napovídalo, že ještě nenastal vhodný okamžik, aby se s ní vytasil. Raději až později. Ve dne. Či přesněji ráno.

Sedět nebo ležet na nafouknutém voru bylo nekonečně příjemnější než na kluzké a studené ocelové palubě. Všichni si vylezli na gumovou podlahu a posedali si kolem otevřené komory se zásobami. Zeppelin nechal kolovat kanystr s vodou a Mina mezitím trhal plastové sáčky se suchary a vymačkával z tub výživnou hmotu.

Kdesi před nimi se zamihotala naděje. Naděje na záchranu. Chovat naději je koneckonců výsadou živých − dokud jsou naživu.

Je to zatraceně veseloučká výprava, pomyslel si Pard. Nejprve zabitý vlak. Pak partička hodných hochů-motorkářů. Požár v nikolajevském jachtařském klubu. Turci v Holém Přístavu. A nyní vrchol všeho, nedobrovolná návštěva na palubě divokého křižníku. Něco takového by si Pard nedokázal představit ani v té nejhorší noční můře.

Noc se příšerně vlekla. Pard sežvýkal několik sucharů, zapil je nečekaně chutnou vodou, lehl si na záda a zadíval se na oblohu. Co chvíli se ho zmocňovala dřímota, ale vždy se rychle vynořoval z mělkého ostražitého polospánku. Usnout nedokázala ani většina jeho společníků. Pouze Vasja se k návštěvě na palubě divokého obrněnce postavil s lhostejností sobě vlastní − sežral celé balení konzervované šunky a uložil se ke spánku. V jeho halasném chrápání nezaznívala ani stopa jakéhokoli znepokojení.

Ostatní byli nervózní. Nemohli si být jisti, co se právě honí neživou myslí divokého křižníku. Kam ho asi požene lovecký instinkt? A hlavně jak se bezpečně dostat z tohoto obrovského plovoucího kovového vězení?

Ostrov Krym i se všemi svými tajemstvími rázem ustoupil do pozadí.

Nakonec se Pardovi přece jen podařilo usnout. Stalo se tak až k ránu. Když se probudil, panovalo kolem světlo. Prudce se posadil − podle svého zvyku zcela nehlučně. Jeho společníci dosud spali. Neklidným a nehlubokým spánkem zkušených a světaznalých živých. Bděl pouze Iland, který seděl nehybně na kraji voru a hleděl do moře. Podobal se soše na náměstí. Té noci elf zřejmě nezamhouřil oka.

Moře bylo pozoruhodně krásné − nádherně modré, nekonečné, věčně pohyblivé… Východní obzor doutnal vycházejícím sluncem. Nad křižníkem se proháněli rackové a hrdelně pokřikovali. Pard nechápal, jak někdo může spát uprostřed takového rámusu.

Vstal, stejně neslyšně se protáhl a přistoupil k Ilandovi.

„Umí plavat,“ řekl elf tiše. Do prázdna. „Sám jsem ho to učil. Pravda, bylo to dávno. Určitě se dokázal dostat na vor.“

Pard si povzdechl. Ztráta přítele je vždy těžká. Tím spíše, když se jedná o přítele, s kterým se znáš už několik tisíciletí.

„Co teď máme dělat, Ilande?“ zeptal se Pard stejně tiše. „Už ses někdy dostal do podobné šlamastyky?“

„Dostal,“ odvětil elf. „Už jsem se ocitl i v horších. Pro začátek je potřeba všechno tu prohledat. A potom se pokusit o podrobení zdejších strojů. Životudíky je s námi Volvo, jeden z největších odborníků na divoké kamiony v celém Velkém Kyjevě. Ostatně i děvče zná nemálo užitečných formulí. Máme šanci.“

Pard přikývl a přistoupil k zábradlí. Osedlaný křižník neodbytně sledovala dvojice jeho opancéřovaných kamarádů. Oba se drželi vpravo od něj. Skutečnost, že se na palubě jednoho z nich nachází skupina živých, tyto titány nikterak neznepokojovala. Tato drobnost nejspíš unikla jejich pozornosti.

Přece jen jsou tupí, pomyslel si Pard. Obrovští a tupí. Nebo možná obrovští, a právě proto tupí. Dokonce i divoký osobák by zneklidněl, kdyby se do něho dostal někdo živý. Křižníky však pouze zničily vor, a tím pro ně celá záležitost skončila. Uklidnily se a teď se plazí za svými záležitostmi, jako kdyby se nic nestalo… Otázka, kam se poděly oběti z druhého voru, je ani trochu neznepokojuje. Ale copak si Volvo opravdu myslí, že ochočení nešťastného kamionu a svéhlavého divokého křižníku jsou srovnatelné úkoly?

Pardovy kradmé pohyby probudily Volva, Zeppelina a trpaslíky. Také zbytek týmu, který byl včerejším těžkým dnem a nervózní nocí uvržen do hlubokého spánku, se pomalu probíral do nového rána. Živí vypadali zatvrzele a rozhodně − po noční skleslosti nezůstalo ani památky. Ještě všem ukážeme, četl Pard ve všech pohledech.

Tým se snažil rozpomenout, že je stále týmem, byť v okleštěné sestavě.

„Dobré raníčko všem přeji!“ pozdravil ospalý Vasja. „Musím říct, že se tady spí fakt skvěle. Pěkně se to houpe sem a tam, tam a sem… Jednomu se skoro ani nechce vstávat, to vám povím!“

Vasja zůstával za všech okolností sám sebou, šibalem a hajdalákem, pro něhož jsou všechny šlamastyky včetně té včerejší jako nic. Pravda, Pard s Vasjou během posledních let skutečně zažil nemálo dobrodružství, ale ani jedno z nich se přece jen nedalo srovnávat se situací, ve které se ocitli nyní.

Trpaslíci ihned sáhli po svých milovaných brokovnicích. Parda napadlo, že ani kdyby se nebe mělo zřítit na zem, trpaslíci by se nikdy neodloučili od svých oblíbených zbraní. Mladý technik si dokonce musel odfrknout. Pedanti jedni…

„No?“ zeptal se Volvo úmyslně nahlas. „Čím začneme? Rád bych si vyslechl vaše názory, vážení…“

„A není to jedno, čím začneme?“ Honza zahýbal ušima. Jiný živý by na jeho místě pokrčil rameny, ale Honza byl goblin, a tak všichni v tuto chvíli sledovali především uši. „Za prvé tady musejí být nějaké sklady − mimo jiné i potravinový. A určitě se najde i lodní kuchyně. Což znamená, že máme šanci ji zprovoznit. Tedy pokud nám to tahle hromada oceli dovolí.“ Honza zlehka poklepal špičkou boty o palubu.

„Nebylo by lepší nejprve prozkoumat můstek?“ zeptal se zamyšleně Buskermolen a odložil brokovnici. „Co když tam najdeme nějaké známé stroje? Co, šéfe? Co když se nám tenhle křižník povede ochočit?“

Volvo sotva znatelně přikývl.

„Brání nám snad něco, abychom se rozdělili?“ ozval se Vasja. „Přece se nebudeme toulat po mezipalubí celým houfem! Někteří půjdou na můstek, jiní zase dolů. Osobně se hlásím do druhé skupiny. Na můstku bych beztak nebyl moc užitečný.“

„Správně!“ podpořil ho Zeppelin. „Já chci taky radši dolů.“

„Dobře tak,“ ujal se Volvo slova a začal vydávat rozkazy. „Já, Iland, Pard a Honza jdeme na můstek. No, a Incy také… Buskermolene, Roelofsene, začněte na přídi. Mino, Bělásku, vy běžte tamhle, do toho otevřeného poklopu. Vasjo, Zeppeline, jděte na záď. A hlavně ať vás ani nenapadne riskovat! Při prvním náznaku potíží se stáhněte na palubu. Snažte se křižník nerozzlobit, nic nezapínejte, za nic netahejte. Má někdo telefon?“

„Já!“ ozval se Pard a vytáhl z kapsy mobil, jako zázrakem nepoškozený.

„Naťukej moje číslo do rychlého vytáčení. A pak dej telefon Buskermolenovi.“

„Dobře… Jaké číslo to je?“

Volvo mu ho nadiktoval a po chvíli se Pardův mobil přestěhoval k trpaslíkovi.

„Kdyby se cokoli dělo, volej!“

„Rozumím, šéfe,“ vydechl poslušně Bus. „Pojď, Roeli.“ A ve svém nářečí dodal: „Hilf uns, Vater-Tangar…“

Trpaslíci popadli zbraně a podél zábradlí vyrazili k přídi křižníku. Holfingové se rozhodně vnořili do otevřeného poklopu kousek od voru. Vasja zívl a spolu se Zeppelinem se odebral k široké zádi.

„Mám si brát počítač?“ zeptal se Pard a podíval se na Volva a Incy.

„Samozřejmě,“ zněla odpověď. A tak Pard nenechal svou kabelu na voru, třebaže původně měl v úmyslu to udělat.

Dobrá. Když brát, tak brát. Incy a Volvo jsou daleko schopnější technici než on a určitě vědí co a jak.

Uprostřed paluby se vinul na nástavbu před dělovými věžemi příkrý a úzký lodní žebřík. Volvo položil obrovskou dlaň na zrezivělé zábradlíčko a začal šplhat. Incy ho následovala a za ní se jali stoupat také Honza a Pard. Jako poslední z pětice techniků lezl Iland. Navenek chladný elf, který včera ztratil nejlepšího přítele.

Před dalším žebříkem se Pard otočil. Tady nahoře byla lepší viditelnost, a tak mohl dohlédnout dál. Okolní moře zůstávalo pusté − samozřejmě až na dvojici křižníků, která se rýsovala nedaleko. Mladý technik si ještě všiml, že přímo před nimi, asi dva kilometry od jejich lodě, z vody co chvíli vyskakují hraví delfíni.

Pard nebyl námořníkem, ale věděl, že plavci považují delfíny za dobrou předzvěst. Dokonce i taková maličkost mu dodala sebevědomí.

Vyhnuli se podivně vypadajícím mřížovým konstrukcím, vylezli po dalších dvou žebřících a stanuli na otevřené plošině, která lemovala šedivou stěnu obsypanou půlkruhově rozmístěnými nýty. V jejím středu se vyjímaly oválné dveře s velkým kolem přibližně ve výši pasu. Volvo jím zatočil a dveře se s překvapivou lehkostí otevřely. Tmavá chodba, v níž se ocitli, končila dalšími dveřmi. Ani jejich otevření nebylo nijak namáhavé.

Místnost, do které se dostali, nejspíš skutečně byla můstkem křižníku. Parda překvapilo, jak je malá a těsná. Ještě více ho ale udivilo množství přístrojů, jimiž byla doslova napěchovaná. Přímo před sebou měl půlkruhový řídící pult a kolem něho čtyři křesla. Všude viděl nespočet pák a ciferníčků, stejně jako množství slepých obdélníkových obrazovek. Na všech stěnách kromě čelní visely nejrůznější tabulky a schémata. Tu zbývající zabírala jedna jediná obrovská obrazovka. Rovněž slepá.

„Tak…“ řekl Volvo zamyšleně, zatímco stál na prahu a rozhlížel se. „Aha…“

Iland přistoupil k pultu a usedl do krajního křesla. Pard měl pocit, že elfa to, co se právě děje, nijak zvlášť nezajímá. Že se sem vydal jen proto, aby jim dělal společnost. Nebo možná jen nemohl nesplnit šéfův rozkaz.

„Šachnuš todd!“ Goblin napjatě zanadával. „Šéfe, mám takovou špatnou předtuchu.“

Volvo zpozorněl. „Co se děje?“

Goblin chvíli nervózně hýbal ušima. V dlaních přitom žmoulal kšiltovku. „To se těžko vysvětluje… Zkrátka mi nepřipadá, že by tohle místo bylo neobydlené. Mám pocit, že zde pravidelně pobývá nějaký živý. Ale to je přece hloupost, že ano?“

Volvo se tázavě podíval na rozpačitého goblina, který nedokázal mlčet, neboť věřil svým předtuchám, ale zároveň věděl, že jeho slova budou znít hloupě a nemístně.

Wirg pevným krokem došel k pultu a následoval Ilandova příkladu − posadil se do křesla před matnou obrazovkou. Honzovo varování nechal bez povšimnutí. Po pravdě řečeno Pard si rovněž všiml něčeho, co se slovy nedalo moc dobře vyjádřit. Například viděl, že na můstku je podezřele málo prachu − jak na podlaze, tak na pultu. Na místech, která živí navštěvovali jen vzácně, tomu tak nebývalo. Obyčejně se tam hromadilo mnohem více prachu, který na povrchu předmětů vytvářel silné šedohnědé vrstvy, do nichž se dalo dokonce i psát. Samozřejmě měl-li někdo vůbec chuť svůj prst do nich zabořit.

„Pokud se nemýlím,“ řekla Incy, „tak tohle je počítač.“

„Parde!“ ozval se Volvo a mladý technik pohotově vytáhl z tašky notebook. „A podej mi taky kabel…“

Pard odevzdal šéfovi těžkou černou briketu Ruchu-Pro a začal se znovu přehrabovat v tašce. Nakonec nahmatal kabel s lesklými žihadly svírek na obou koncích. Volvo se s jeho pomocí napíchl na lodní zdroj techniky a zapnul notebook. Jedna ze slepých obrazovek se ihned probudila. Na okamžik na ní zasvítilo podivné kostrbaté logo.

@link% − naťukal Volvo na klávesnici přenosného počítače. Jeho ruka na zlomek vteřiny strnula nad tlačítkem Enter.

„To bych vám v žádném případě neradil,“ ozval se za jejich zády klidný cizí hlas. Celá pětice se prudce otočila.

Ve dveřích stál vysoký elf s dlouhými šedivými vlasy. Pard byl odjakživa přesvědčen, že elfové nešediví. Nebo přinejmenším že nešediví stářím. Tato dlouhověká rasa neměla podle jeho názoru naprosto žádné ponětí, co to stáří je.

Tento elf však přesto staře vypadal. Ne že by byl vetchý nebo sešlý věkem; vyzařovala z něho jakási nepochopitelná síla. Elfova nehybná tvář však byla ocejchována nespočtem prožitých let − to bylo patrné hned na první pohled.

„To bych ti neradil, kolego Volvo,“ zopakoval zešedivělý elf. V jeho obličeji se nepohnul ani jediný sval.

„Dobrý živote!“ zašeptal Iland a pomalu se postavil. „Nevěřím vlastním očím!“

„Zdravím tě, Ilande.“ Neznámý zdvořile kývl a jeho šedivé vlasy se pohnuly jako živé.

„Zdravím tě, Halkdaffe,“ ozval se Iland jako ozvěna.

Pardovi překvapením divže nespadla čelist. Halkdaff? Ten šílený elf, který na ně poštval kamikadze kamiony? A tady − na divokém křižníku uprostřed Černého moře?

Dost možná se vůbec nebylo čemu divit. Kamionům se nepodařilo tým Technika Velkého Kyjeva zničit. Obrněncům se vedlo o poznání lépe, ale samotný Technik… či přesněji Technička spolu s částí svého doprovodu stále žila.

„Co zlého by se mohlo stát, kdybych se pokusil napojit na lodní počítač?“ zeptal se Volvo bez okolků.

„Nevím,“ odpověděl Halkdaff a Pard si byl neznámo proč jist, že hovoří upřímně. „Ale jen stěží to bude něco užitečného. Jsem naopak přesvědčen, že by to pro nás mohlo být nebezpečné − tento křižník je totiž velmi tvrdohlavý.“

„Stejně se s ním ale budu muset dostat do kontaktu,“ trval na svém Volvo. „Nebo to alespoň zkusit.“

Halkdaff na vteřinu přimhouřil oči.

„Můj milý,“ řekl zešedivělý elf s bezbřehou trpělivostí. „Já se s tímto obrněncem pokouším, jak říkáš, dostat do kontaktu už dvaatřicet let. Za celou tu dobu jsem se prakticky nehnul z místa. A ty se ho snažíš zmocnit v chodu?“

„Kolik?“ zeptal se mimoděk Volvo. „Dvaatřicet let?“

„Dvaatřicet,“ potvrdil Halkdaff beze stopy po emocích. „Trčím tady, na tomto plovoucím kusu železa, tři desetiletí, pokud tě to zajímá.“

„Ale proč?“ Ve Volvově hlase zazníval neskonalý údiv. Podivit se musel i Pard, neboť věděl, že šéfa jen tak něco z míry nevyvede.

Halkdaff neodpověděl. Jen se pousmál.

„Slyšel jsem,“ oslovil jej chladně Iland, „že jsi v poslední době pracoval s kamiony.“

„Pracoval. Asi před padesáti lety. Ale omrzelo mě to, protože podrobit kamiony mé vůli bylo příliš jednoduché.“

„A tak tě zaujala větší kořist?“ dovtípil se Volvo.

„Přesně tak.“

„Tak celé ty roky nonstop sedíš na téhle lodi?“

„Ano. Co je na tom tak divného?“

„Tak například − co jídlo?“

„Toho tu je plno. Navíc se zásoby na základně v Izmailu každý rok doplňují.“

„Pověz mi, Halkdaffe,“ oslovil Iland svého soukmenovce, „ten včerejší cirkus s palbou po Heliodoru byl dílem tvých rukou, nebo se o něj postaral samotný křižník?“

„Křižník,“ odpověděl Halkdaff bez přemýšlení. „Je to smutné, ale stále jsem se nenaučil mu rozkazovat.“

„Ale všemu jsi přihlížel?“

„Ano. Téměř všemu. Ke konci jsem odešel spát.“

Pard se zachvěl. Tak pán nám odešel spinkat! Skutečnost, že poblíž umírali živí, se ho ani v nejmenším nedotkla. Určitě nám mohl nějak pomoci! Ta svině…

„Víte co?“ rozhlédl se Halkdaff po můstku. „Nač tu sedět? Pojďte dolů do mezipalubí, kde žiji. Myslím, že je toho hodně, o čem bychom si měli promluvit. A tam to bude rozhodně pohodlnější.“

Otočil se a rychle odcházel z můstku.

Volvo si vyměnil pohledy s Incy a Ilandem.

„Musíme jít,“ řekla dívka rozvážně a vstala.

Volvo na okamžik chytil Ilanda za rukáv.

„Měj zbraň připravenou,“ přikázal elfovi tlumeně. „Pro všechny případy…“

Pard měl pocit, že tato rada byla vzhledem k okolnostem vcelku zbytečná.

Uklidil notebook do tašky a spolu s ostatními opustil můstek. Honza si před žebříkem nasadil kšiltovku a pustil Parda před sebe.

„Běž,“ řekl. „Já zavřu dveře.“

Halkdaff na ně čekal na palubě − před poklopem, v němž před nějakou dobou zmizeli Mina a Bělásek.

Parda napadlo, že mu výprava na Krym jistě přinese ještě hodně překvapení. Nečekaných a nepředvídatelných.

Náhle siréna obrněnce hlasitě zavyla. Paluba pod nohama zavibrovala ještě citelněji a svěží poryv větru je skropil vodní tříští.

Malá eskadra zrychlovala.

27

KONGUR − KUNLUN

Halkdaff si za svou rezidenci na křižníku zvolil prostornou kajutu ve střední části trupu. Tato místnost zjevně nebyla speciálně určena pro živé; bylo zřejmé, že ji elf nějakou dobu upravoval do obyvatelné podoby. Několik křesel, pravděpodobně odmontovaných od nějakého řídícího pultu, podobného tomu, který viděli na můstku. Přímo na podlaze ploché lůžko povlečené sytě červenou látkou. Improvizovaný stůl sestávající ze dvou vysokých stojanů a dveří, jež zřejmě dříve patřily k nějaké skříni. Výkonný notebook s dokovací stanicí; monitor pro dokovací stanici přitom Halkdaff očividně sehnal teprve někde tady, na palubě obrněnce.

Parda nepříjemně překvapovaly elfovy pustošivé způsoby, ať už se to týkalo jeho myšlenek nebo činů. Odnášet křesla od pultů? To by Parda nenapadlo ani ve snu. Od něčeho takového už byl jen malý krůček k samostatné výrobě nových strojů… Mladý technik si samozřejmě záhy uvědomil, že přesouvání křesel nemohlo být až tak obtížné: stačilo jenom použít prostinkou formuli pro uvolnění a vytažení připevňovacích šroubů. To by ovšem znamenalo, že před řídícím pultem zůstane trestuhodné prázdno! Že se naruší posvátná prvopočáteční rovnováha stroje…

Pard potřásl hlavou ve snaze zapudit neodbytné myšlenky.

V kajutě Volvo pomalu vytáhl z kapsy mobil a namačkal číslo. Tlačítka pod jeho prsty tenoulince pípala.

„Buskermolene? Jak jste na tom? Teď všeho nechte… Raději se pojďte podívat k nám, do místnosti dvě stě sedmnáct. Ano, ze střední paluby. Nevím, možná že z přídě také. A zbytečně se nezdržujte…“

Volvo a Incy se posadili do křesel a k jednomu z nich zamířil také Honza. Iland zůstal u dveří a uvelebil se na kovové bedně zavalené hromadami zaprášených nákresů. Nabitou ostřelovačskou pušku držel ledabyle, ale tak, aby byla dobře viditelná. Reakce jeho soukmenovce na přítomnost zbraně ho zřejmě příliš neznepokojovala. Halkdaff se bez zbytečných okolků svalil na červeně zastlané lůžko, natáhl nohy a opřel se o loket.

Asi za tři minuty se dveře nehlučně otevřely a do kajuty vešli trpaslíci. Buskermolen se se zájmem rozhlédl. Jakmile si všiml Halkdaffa, jeho oči se rozšířily překvapením, zatímco ruce pevněji sevřely brokovnici.

„Ty jsi Buskermolen, nemýlím-li se?“ pronesl Halkdaff mírumilovně, aniž se pohnul. „Zdravím tě, trpaslíku. Slyšel jsem, že ses stal zdatným lovcem aut. A tohle je, pokud tomu správně rozumím, tvůj příbuzný, kterému říkají Roelofsen?“

Roel odměřeně přikývl.

„A ty,“ ozval se hluše a nepříliš přívětivě Buskermolen, „jsi ten šílený elf, který ve Velkém Tokiu pochytil spoustu pochybných nápadů a potom začal z divokých kamionů Velkého Kyjeva vychovávat něco mezi vrahy a sebevrahy.“

Halkdaff zkřivil rty v úsměvu. „Je to stejné jako vždy, pořád o mně kolují ty nejpřipitomělejší fámy. A nejpodivnější je, že těmto nesmyslům věří dokonce i technici, o ostatních živých ani nemluvě. Ano, jsem Halkdaff Evil Endeavour. Ano, část života jsem strávil ve Velkém Tokiu. Ano, jsem technik a mou specialitou je ochočování a výcvik divokých strojů, mimo jiné automobilů. Nikdy jsem z nich ale nedělal vrahy.“

Volvo a Incy naslouchali rozhovoru mezi Halkdaffem a Buskermolenem s obrovským zájmem. Vypadalo to, jako by wirgova tvář sdělovala trpaslíkovi − jen pokračuj, pokračuj, tahej z něho informace, hlavně ať nemlčí!

„Neměnil jsi poslední dobou svou značku? Co, Halkdaffe?“ zeptal se trpaslík kousavě.

„Ne. Proč?“

„To znamená, že když na nějakém kamionu uvidím bílý obdélník s rudým kruhem, mám si myslet, že se jedná o tvůj kamion?“

Halkdaff zavrtěl hlavou. „Ne. Vycvičil jsem několik tisíc kamionů. Copak může jediný živý vlastnit takové množství aut? Asi už chápu, kam směřuješ, vážený trpaslíku. Na magistrále byl na vás zorganizován útok, že? Prostřednictvím jednoho nebo více kamionů s mou značkou, je to tak?“

„Můžeš se pochlubit pozoruhodně bystrým úsudkem, Halkdaffe,“ zabručel Buskermolen a sklopil oči. „Ano, přesně sem směřuji. A všimni si, že fámy o tvém výcviku, které jsou podle tvých slov zveličené a překroucené, se neznámo proč s neuvěřitelnou a nepříjemnou přesností potvrdily. Určitě ti nemusím vykládat, že podobné shody okolností jako shody okolností pouze vypadají.“

Halkdaff nějakou dobu mlčel. Pak prudce zvedl hlavu a podíval se Buskermolenovi přímo do očí. „Řekni mi, vážený trpaslíku… Když teď svou brokovnicí namíříš přímo na mě a vystřelíš, koho bych měl obviňovat? Tebe? Nebo snad živého, který ochočil tvou zbraň?“

Buskermolen se zatvářil zmateně, zatímco ostatních se zmocnily rozpaky.

Pard si najednou uvědomil, že se v životě ani jednou nezamýšlel nad tím, kdo vlastně v tomto světě ochočuje zbraně. Proč se nikdo nikdy nesetkal s divokými puškami, samopaly, pistolemi… Nebo třeba s obyčejnými noži. Samozřejmě to nebyly žádné kamiony − zbraně se těžko daly označit slůvkem stroje. Obzvlášť nože. Ale třeba zmiňovaná Buskermolenova brokovnice byla určitě složitou věcí se spoustou součástek.

To je tedy otázka! Jaká to myšlenková slepota se čas od času zmocňuje živých? Kdo tedy ve skutečnosti ochočuje zbraně?

„Copak?“ zeptal se Halkdaff shovívavě. „Zamysleli jste se? No, už bylo načase, životudíky! Ačkoli kdybyste nebyli schopni uvažovat o takovýchto věcech, asi byste se tady neocitli. A co se týče kamionů s mou značkou, rád bych se tě, drahý Buskermolene, otázal, kdy jsi mě naposledy viděl na Výstavišti?“

Buskermolen se zamyslel. „Už je to dávno. Myslím, že to bude nějakých čtyřicet let.“

„Čtyřicet sedm,“ upřesnil Halkdaff. „A kolikrát mohly být mé kamiony během té doby nově vycvičeny?“

Starý elf nakrátko zmlkl a potom přece jen znovu promluvil − potichu, s určitou neochotou. „Ovšem přece jen existovala jedna kolona kamionů, kterou jsem cvičil pro taranování… Bylo to nedlouho poté, co jsem se vrátil z Velkého Tokia, takže jsem své svěřence nazýval kamikadze, v duchu východní poetiky… Tato kolona však měla mít naprosto odlišné poslání než pátrat na magistrále po automobilech s živými a atakovat je. Nemusíte mi věřit, ale je tomu tak. Mimochodem,“ Halkdaff se podíval na Buskermolena, Roelofsena a Parda. „Nechtěli byste se posadit?“

Trpaslíci sebou poslušně žuchli na podlahu. Pard se uvelebil vedle nich. Teď již ležící elf nemusel zaklánět hlavu, aby se trpaslíkům podíval do očí.

„A nyní přejděme k včerejším událostem,“ pokračoval Halkdaff. „Co si já pamatuji, tento křižník zaútočil na menší lodě už přibližně třicetkrát. Nedochází k tomu častěji než jedenkrát do roka. Alespoň v polovině případů byly napadeny lodě divoké − šlo především o rozličné motorové čluny z celého pobřeží. Křižníky je z neznámého důvodu nemají rády… Živí se jen vzácně vzdalují od severních břehů Černého moře a obrněnce se k nim zase jen málokdy přibližují. Věděli jste, co riskujete, tak má smysl se teď tomu tolik divit? To, že se vám podařilo přežít, není nic jiného než zázrak. A věřte mi, já vám nemohl nijak pomoci. Ani vám ani těm nešťastníkům, na které křižník zaútočil dříve.“

„A jak ses tady ocitl, Halkdaffe?“ zeptala se Incy vyrovnaným, nevinným hlasem. Pard na ni vrhl rychlý pohled.

„Ohó!“ ušklíbl se elf. „To je celá epopej! Na tomto plánu jsem pracoval přinejmenším deset let. Snažil jsem se věnovat pozornost každé maličkosti a předvídat všechny možné náhody. A nakonec jsem slavil úspěch.“

Deset let… Pard svraštil čelo. Mně by na to stačil tak měsíc − a to bych si ještě vyčítal, že se zbytečně zdržuji. Dlouhověcí skutečně nemají kam spěchat…

„Mě zajímá konkrétní způsob,“ upřesnila Incy.

„Proč?“ Halkdaffa její vyptávání začalo zajímat. „Jaký má tvá otázka smysl, když už tu stejně jste?“

„Všechno, co se stalo,“ vysvětlovala dívka nevzrušeně, „může být zopakováno. Možná se nám podaří využít tvého způsobu, abychom se odtud dostali. Nebo jsi snad návrat do Kyjeva rozpracoval odděleně?“

„Ne,“ odpověděl Halkdaff trochu mrzutě. „Návrat jsem nerozpracovával. Měl jsem za to, že se mi tohoto obra podaří ochočit. I nyní zastávám stejný názor, ovšem zabere to mnohem více času, než jsem předpokládal. A co se úniku podle mé metody týče, obávám se, že je nemožný. Prostě jsem vzal potápěčský dýchací přístroj a batoh se zásobami do začátku. A také s počítačem, samozřejmě. Nasedl jsem do motorového člunu a vyrazil na jih. Sotva se objevily křižníky − právě tato sladká trojka − skočil jsem do vody. Ukázalo se, že jsem to udělal v pravý čas, neboť obrněnce bez zbytečných cavyků můj člun rozstřílely. Doplul jsem k nejbližšímu z nich a po jeho boku jsem vylezl na palubu. S pomocí předem připravených servomagnetů, samozřejmě.“

„Copak umíš plavat rychleji než křižník?“ zeptal se posměšně Honza.

Halkdaff se na goblina blahosklonně podíval. „Nebuď zbytečně jízlivý, ušounku. Mé potápěčské vybavení má čerpadlový pohon. Chceš se na něj podívat?“

„Až někdy jindy…“ zavrčel Honza nespokojeně, protože se mu nepodařilo starého elfa nachytat.

„A na jak velkou vzdálenost vystačí tvému pohonu palivo?“ zeptal se nečekaně Pard. Nečekaně pro Volva, Incy a ostatní, ale nikoli pro sebe.

Pard se výborně vyznal ve formulích zacházení s potápěčskou výstrojí a v případě nutnosti je mohl použít ku společnému prospěchu.

„Na takových padesát kilometrů, řekl bych. Teď už asi méně, protože jsem část paliva použil.“

„A dalo by se někde doplnit? Tady na křižníku, myslím.“

„Nevím. Nepátral jsem po tom. Možná tu palivo někde je, nejspíš dole ve strojovně. Ale upřímně řečeno, nezjišťoval jsem to, protože jsem ho nepotřeboval.“

Ne, pomyslel si Pard. Lidé asi nikdy doopravdy nepochopí dlouhověké. Vždyť tohoto elfa nikdy nenapadlo to, o čem bych já uvažoval v první řadě… A tak je to vždycky. A se vším.

Halkdaff se chvíli přehraboval v kapse atlasových kalhot ozdobených třásněmi a pak vytáhl pytlík na tabák. Stylová dýmčička a ladný popelník ve tvaru mořské mušle ležely na podstavečku vedle lůžka. Pard by klidně přísahal, že Halkdaff jak dýmku, tak vyumělkovaný popelník dotáhl na křižník ve svém batohu. Mladý technik by se nikdy nezatěžoval takovými pitomostmi, které zabíraly místo mnohem důležitějším maličkostem, například sáčku se suchary nebo ještě jedné láhvi s džusem nebo s vodou. Ale elf ne. Dopravil sem tyto nesmysly na svých vroucně milovaných zádech…

„To znamená, že ses stále nevzdal myšlenky na ochočení křižníku?“ zeptal se Volvo narovinu.

„Ne. Nevzdal.“ Halkdaff si zapálil a vypustil z úst několik zvláštních chomáčků sivého kouře. „Proč se ptáš?“

„Zajímalo by mě, v čem je problém? Jsi tady už dvaatřicet let, zatímco na kamion obyčejně i v těch nejzapeklitějších případech stačí týden nebo dva. No, maximálně měsíc − už jsem se setkal s takovým vzpurným jedincem. Ale ne desetiletí!“

„Křižník přece jen není kamion. Jsi odborník, takže bys to měl chápat. Ostatně výsledky mé práce vůbec nejsou nulové, třebaže jsou natolik mizivé, že by o nich zatím bylo směšné hovořit. Dokonce jsem ještě ani pořádně nezačal s fází zavádění uživatele ‚majitel‘. Podařilo se mi jen potlačit neodůvodněné agresivní reakce na mou přítomnost na palubě. Myslím, že právě proto váš příchod neuvrhl křižník do stavu nepříčetné zuřivosti. Zdá se, že nepozná rozdíl mezi jedním a více živými.“

„A co variační toky? Pokoušel ses je analyzovat?“ zajímal se okamžitě Volvo.

Halkdaff si odfrkl. „Co si o mně myslíš? Samozřejmě že pokoušel! Kámen úrazu spočívá v tom, že křižník sestává z velkého množství dostatečně autonomních strojů. A když říkám velkého, tak myslím opravdu velkého. S kamiony se to vůbec nedá srovnávat. Variační toky se větví natolik intenzivně, že se vzpírají prozkoumání − nedá se to totiž stihnout. Musel bych mít k dispozici celý tým magistrů ochočování. Omezil jsem se tedy na vniknutí do toků hnacích strojů a navigačního systému. Ale to jsou výhradně mé problémy, vážený Volvo. A je jen na mně, abych se s nimi vypořádal. Nepromluvíme si raději o vašich problémech?“

„Myslíš si, že nějaké máme?“ odpověděl Volvo otázkou, tedy způsobem, jaký používají snad jen obyvatelé Oděsy.

Halkdaff legračně zachrochtal; zřejmě se jednalo o náhražku smíchu. „A ne snad? Ocitli jste se uprostřed Černého moře na palubě divokého křižníku a domníváte se, že to není problém? Ha!“

„Divokého?“ zeptal se Volvo. „Neříkal jsi snad, že už jsi zahájil jeho ochočování?“

„Ano, říkal. Ale tento proces zabere celá léta. Ona a pak ještě tenhleten,“ ukázal na Parda a Incy, „se jeho konce nemusejí dožít.“

„Jsem longerka,“ opáčila povýšeně Incy a okamžitě zašilhala po Pardovi, jako by ji zajímalo, jak na to zareaguje. Pard sklopil oči a zamračil se.

„O to nejde. Chci jen poznamenat, že jste se určitě nevydali tak daleko na moře jen pro zábavu. Předpokládám rovněž, že vaše plány nezahrnovaly střetnutí s divokými křižníky, je to tak?“

„Dejme tomu, že nezahrnovaly,“ potvrdil Volvo trpělivě. „Co nám můžeš nabídnout?“

„Má nabídka závisí na tom, jaké máte cíle,“ odpověděl vyhýbavě Halkdaff a vychytrale zamhouřil oči. „Ostatně mohu se je pokusit uhodnout…“ Teatrálně se zadíval do stropu. „Plout po moři do zemí Turku by bylo šílenstvím. Každý Kyjevan by jistojistě zvolil jinou trasu. Ať už přes Kavkaz, nebo přes Bukurešť a Sofii. K takovému rozhodnutí by dospěl kdejaký městský tulák či vagabund, natož zkušení členové týmu přemoudrého Technika Velkého Kyjeva.“

Elf okázale zabafal z dýmčičky a nadále předstíral, že si namáhá mozek usilovným přemýšlením.

„Co tedy zbývá? Hmmm… Jedině místo, které se nachází uprostřed Černého moře. Aha! Už to mám! Neříká se náhodou, že tam je jistý ostrov? Ostrov Krym… Velmi, řekl bych, zajímavý ostrůvek. Většina živých o něm neví nic. Absolutně nic. O jeho tajemství se zajímá pouhá hrstka zasvěcenců, a toto tajemství dosud nebylo odhaleno a odvezeno na pevninu. Což mu jedině přidává na lákavosti.“

„A co vědí o tajemstvích Krymu zmínění zasvěcenci?“ zeptal se Volvo a snažil se skrýt svou naléhavou touhu po odpovědi.

„No…“ Halkdaff bezstarostně zavrtěl troubelí dýmčičky. „Vědí například o hypotetickém umění obyvatel Krymu vyrábět stroje. Vědí o jejich vědě, rozvíjející se vědě, na rozdíl od naší. Zajímavá tajemství, není-liž pravda?“

„Halkdaffe,“ ozvala se najednou Incy. Oči měla přimhouřené, jako by se snažila soustředit. „Řekni mi upřímně, už ses někdy pokoušel proniknout na půdu ostrova Krym?“

Elf se zádumčivě podíval na longerskou dívku. Potom beze spěchu vyklepal popel z dokouřené dýmky. Po celou dobu zachovával tým Incy a Volva hrobové ticho.

„Mám-li být upřímný… Ano, pokoušel. Dvakrát.“

„A s jakým výsledkem?“ Incy měla stále přimhouřené oči.

„S žádným. Nedokázal jsem se dostat ke krymským břehům. Poprvé mě stejně jako vás zastavily divoké křižníky. Podruhé mi v tom zabránila krymská pobřežní stráž. Dvakrát mi tedy nezbylo nic jiného než co nejrychleji zmizet, a musím se přiznat, že v obou případech vděčím za přežití jen naprosto nepředvídatelným náhodám.“

„Ale myšlenky dostat se na Krym ses stále nevzdal, je to tak?“ nadhodila Incy. „Nač by ti jinak byly všechny ty trampoty s paličatým křižníkem?“

Halkdaff před odpovědí krátce zaváhal. „Máš pravdu. Té myšlenky jsem se nevzdal. A obrněnec jsem chtěl využít právě k proniknutí do chráněných krymských vod.“

„Halkdaffe,“ Incy konečně otevřela oči. Dívala se na elfa upřeně, doslova ho provrtávala pohledem. „Nabízím ti spolupráci. Spojme své síly. My se nedokážeme obejít bez tvých znalostí o tomto křižníku. A ty ho s naší pomocí zkrotíš mnohem rychleji, než by se ti to podařilo samotnému.“

Elf dívčin pohled vydržel. Neuhnul očima. „To říkáš jako… jako kdo?“

„Jako Technička Velkého Kyjeva. A slibuji, že budeš-li s námi spolupracovat, bude tvé vyloučení z kolegia techniků přezkoumáno prezidentskou komisí.“

„Upřímně řečeno, rozhodnutí té tvé komise mi může být naprosto ukradené. Celé ty roky jsem se staral výhradně o své záležitosti, takže nemám čeho litovat.“

„Ale tvá kariéra se během jediného okamžiku zhroutila,“ namítla Incy. „A netvrď mi prosím, že je ti tvá kariéra lhostejná.“

Incy zřejmě uhodila hřebík přesně na hlavičku. Halkdaff zaťal zuby.

„Není,“ řekl neochotně. „Není mi lhostejná. Protože nebýt té hloupé pomluvy, nebylo by vůbec jasné, kdo by se nakonec stal Technikem − zda já nebo tvůj otec.“

„Myslím, že můj otec.“ Incy teď byla ztělesněním klidu. „Vždycky byl schopnější a přizpůsobivější než ty. A bylo by od tebe hloupé nepřiznat si to.“

Halkdaff svěsil hlavu. „Což… Nikdy jsem nebyl hlupák, nebo alespoň doufám, že jsem nebyl. Tvůj otec se skutečně vždycky nacházel přinejmenším o krok napřed. A po mém vyloučení se mi vzdálil o dobrou míli.“

„Můj otec ale tvé vyloučení nezavinil, Halkdaffe. A ty to moc dobře víš.“

„Ano. Vím. A právě proto jsem se snažil nikdy mu nepřekážet. Ostatně tobě také ne…“

Incy se usmála. „Kdybys chtěl mně a mým živým překážet, Halkdaffe, měl bys to z tohoto místa velmi těžké. Sám jsi přece říkal, že na tomhle křižníku trčíš už dvaatřicet let.“

Halkdaff si dal pořádnou práci, aby roztáhl rty, ale jeho úsměv se navzdory tomu podobal spíše mučivé grimase. „A když… vám pomohu… bude mi znovu umožněn přístup do Knihovny Techniků?“

„Samozřejmě. Tedy pokud prezidentská komise zruší tvé vyloučení.“

Dobrý živote, pomyslel si Pard překvapeně, to děvče se ale rozjelo! Myslel jsem si, že je něžná, křehká a nezkušená, a ona přitom umí rozdávat údery s takovou přesností, že by jí mohli závidět i ti nejprotřelejší magistři! Ta by srovnala do latě i Žersona, kdyby jí chtěl zkřížit cestu…

Halkdaff se pohroužil do rozjímání. Automatickým pohybem si strčil do úst prázdnou, dávno vysypanou dýmku a pokusil se potáhnout. Udiveně a maličko nepřítomně se na fajfčičku podíval a nakonec odpověděl: „Musím si to rozmyslet, děvče. Kdybych přistoupil na tvůj návrh, příliš by to narušilo mé prvopočáteční plány. Abych dospěl k jednoznačnému závěru, musím řádně zvážit všechna pro a proti.“

„Přemýšlej,“ souhlasila Incy a vstala. „A prosím, nenazývej mě děvčetem. To bych dovolila jen jedinému živému z mé skupiny.“

Všichni se spontánně podívali na wirga Volva, ale byl to právě on, kdo ke všeobecnému překvapení položil nabízející se otázku: „Komu?“

„Jemu,“ odpověděla Incy a ukázala na Parda. „Jedině jemu.“

A zamířila k východu.

Halkdaff se zvedl ze svého lůžka. „Ukážu vám, kde bude nejlepší se ubytovat. Pojď, Volvo. Mimochodem, co si myslíš o zachycení toků k ovladači hnacích strojů? Snažil jsem se o jejich rozložení alespoň týden, ale vycházela mi taková kaše! Živote chraň!“

„Kolik tu je strojů?“ zajímal se za chůze Volvo. „A o jaký typ ovladače jde?“

Pard vnímal jejich rozhovor jen na půl ucha. A vůbec nechápal jeho smysl. Ne proto, že by snad byl špatným technikem; prostě mu jen v hlavě dosud zněla poslední slova Incy. Jemu. Jedině jemu…

28

KUNLUN − …

Ráno Halkdaff zaklepal na dveře kajuty Incy a Volva a odpověděl: „Souhlasím.“ Strohé „souhlasím“ a ani slovo navíc.

… − ULUG MUZTAG

Posádková klubovna na křižníku − jak se ukázalo, jednalo se o Střelhbitého − byla mnohem prostornější než na Heliodoru. Šlo o opravdový sál s množstvím stolků, malých otočných židliček a s dlouhými pulty, jaké bývají k vidění v barech. Dvě delší stěny byly lemovány květináči s umělými rostlinami a pohodlnými pohovkami. Pard přemýšlel, k čemu vlastně všechny ty místnosti na divokém obrněnci slouží. A proč jsou tak hezky zařízené? Copak i tato válečná loď měla původně sloužit živým? Jako kamiony? To jsou věci…

Tým Incy a Volva se ubytoval hned v sousedství − v útulných dvoumístných kajutách. Bylo jich hodně, přinejmenším dvě desítky, takže kdyby někdo chtěl, mohl mít místnůstku sám pro sebe. Pard a Honza se samozřejmě rozhodli bydlet společně. Za prvé si mohli kdykoli promluvit, aniž by je kdokoli poslouchal, za druhé měli možnost si u lahvičky nějakého dobrého moku nerušeně zavzpomínat na věci minulé. Ano, právě u lahvičky, protože jejich obavy ohledně jídla a pití na palubě křižníku se ukázaly být naprosto lichými; objevili zde dokonce bohatou zásobu archivních vín. Nechyběla mezi nimi ani značka Jižní růže, kterou měli oba přátelé tolik rádi.

Do posádkové klubovny chodili všichni společně. Pouze Halkdaff a Volvo se někdy zdržovali na můstku a občas tam s nimi zůstával i Buskermolen. Trpaslík ovšem nikdy nezmeškal večeři ani obědy o více než několik minut, zatímco elfovi a wirgovi se stávalo, že se vůbec neobjevili. Natolik je pohltila jejich práce.

Pard a Honza strávili první týden spouštěním drobných nevýznamných strojů, například klimatizátorů v kajutách nebo sporáků v lodní kuchyni. Naučili se přitom celou řadu nových formulí a zároveň zjistili, že zapínání takovýchto strojů je ve své podstatě primitivním ochočováním. Volvo jim řekl, že postupem času budou dostávat složitější úkoly.

Volvo, Halkdaff a Buskermolen spolu trávili téměř všechen čas ve strojovně nebo na kapitánském můstku; někdy jim dělal společnost také Roelofsen, neboť zřejmě měl jakési velice specifické praktické znalosti, které se magistrům ochočování hodily pouze čas od času. Incy seděla před hlavním počítačem a neustále porovnávala divoké kódované signály s těmi pozměněnými. Střelhbitý často býval nervózní. Jednou napínal všechny své ocelové síly a střemhlav se vrhal vpřed, jindy se naopak úplně zastavoval a nechával se líně unášet větrem a mořskými proudy. Toto jeho chování způsobilo, že se od něho oba zbylé křižníky odtrhly a Střelhbitý se osamoceně potloukal severozápadní částí Černého moře. K pobřeží se ale za celou tu dobu ani jedinkrát nepřiblížil.

Živí, kteří se nevyznali v technice, se po většinu času věnovali zahálení. Vasja bloumal po lodi a pátral po věcech, které by mohl využít či přizpůsobit pro větší pohodlí nedobrovolných cestujících. Zeppelin objevil rozsáhlou knihovnu a trávil dlouhé hodiny čtením detektivek − nejvíce se mu líbila díla Ruděnka, Izmajlova a Ščegoleva. Holfingským ženistům se zalíbil zdejší arzenál. Neustále se procházeli podél dlouhých regálů s různými zbraněmi a jejich tváře zářily nepopsatelným nadšením.

Iland se zhostil povinností kuchaře. Dobrovolně. Bylo vidět, že se snaží zapomenout na bolest, která se mu vryla hluboko do duše. Ztráta Vachmistra ho pochopitelně silně zasáhla. Smrt blízkého přítele není něčím, co by bylo možné tak lehce přejít. Všichni taktně nechali Ilanda na pokoji, a dokonce se s ním ani nepokoušeli zapříst rozhovor. Omezovali se na krátké „děkuji“ při odchodu z posádkové klubovny.

Od chvíle, kdy se dostali na palubu Střelhbitého, uplynul týden. Pard si již začínal zvykat na neustálé mírné pohupování i na slaný vítr Černomoří. Honza si nadšeně osvojoval neznámé formule. Goblin se odjakživa dokázal snadno nadchnout pro nové věci, a když se to stalo, dočasně zapomínal na vše, co se dělo okolo.

To ráno začalo tím, že Volvo a Halkdaff znovu vynechali snídani. Zbylí živí se najedli a uvolněně popíjeli kávu − na lodi našli prakticky nevyčerpatelnou zásobu. Iland ji uměl připravovat na stovky různých způsobů a také to dělal. Každé ráno se tedy mohli těšit, čím je překvapí. Po snídani obyčejně ještě hodinu nebo dvě zůstávali v posádkové klubovně, povídali si o tom či onom, chlubili se dosaženými úspěchy a s melancholií vyprávěli o věcech, které se jim stále nedařily.

Úspěchů bylo podstatně méně.

Pard, Honza, Incy a trpaslíci seděli u jednoho stolku. Mladý technik viděl Incy během posledních dní vždycky jen letmo a ani jednou se s ní nedal do řeči. Jako kdyby mu v tom cosi bránilo.

Proto se velice zaradoval, když jí Honza položil onu otázku. Otázku, která hodně zajímala i Parda samotného.

„Incy… Nemohla bys nám povědět něco o Halkdaffovi? Co se stalo, že ho vyloučili z kolegia techniků? A vůbec… co je vlastně zač?“

Incy se probrala z hlubokého zamyšlení. „O Halkdaffovi? To je starý příběh a já sama ho samozřejmě znám jen z vyprávění jiných.“

„To nevadí.“ Honza zřejmě ani nepočítal s povídáním z první ruky.

Incy si bezděčně hrála se šálkem kávy. Porcelánové dno zanechalo na bílém povrchu tmavé kolečko.

„Pokud se nemýlím, všechno začalo asi před pěti nebo šesti sty lety. Technikem Velkého Kyjeva byl tehdy elf Salef Naulimaan. V jeho týmu pracovalo množství schopných mladých techniků. A protože Naulimaan už byl starý, dokonce i podle elfských měřítek, začal za sebe hledat náhradu. Kandidátů bylo hodně, přinejmenším deset, ale reálně usilovat o získání titulu Technika mohli pouze dva z nich, Halkdaff a můj otec. Otec byl považován za zdatnějšího technika, ale byl to pouhý člověk. Zatímco Halkdaff pocházel stejně jako Naulimaan z rasy elfů. Zkrátka a dobře, živí se většinou domnívali, že jejich šance jsou přibližně vyrovnané. Avšak ti, kteří Naulimaana dobře znali, věděli, že pro něho není důležitá rasa nástupce, nýbrž jen a pouze jeho znalosti. A zde Halkdaff zaostával.

V těch dobách vedly Kyjev a Moskva vleklou válku s Berlínem. Jistě si vzpomínáte na učebnice dějepisu. Berlín se tehdy zmocnil skoro celé Evropy a usiloval o dosažení Uralu. Na Moskvě a Kyjevě si ale vylámal zuby, třebaže se mu navzdory mohutnému odporu podařilo obsadit celý Velký Minsk.

Můj otec se specializoval na formule pro počítače a řídící systémy, zatímco Halkdaff dával přednost divokým automobilům. Stejně jako Volvo. Uměl ochočovat auta jako nikdo jiný, avšak tyto vozy pak poslouchaly pouze jeho a jeho pomocníky. Cizí živé dokázaly i zabít. A tak není divu, že Halkdaff se ve Velkém Kyjevě netěšil přílišné oblibě, třebaže to byl právě on, kdo cvičil většinu automobilů pro potřeby války.

A potom se nám podařilo rychle a koordinovaně zvítězit. Moc Berlína byla zničena a celá tamní vyšinutá hnědá orčí banda shořela ve svých bunkrech na popel. Moskva, Kyjev a nezlomený Minsk zanechaly Berlín v ruinách a stáhly se, aby místním daly možnost samostatně rozhodovat o svých záležitostech. Což asi neměly dělat. Pak se tam totiž rychle objevili živí z Ameriky. Skoro okamžitě po odchodu Moskvanů a Kyjevanů… Ale to je vedlejší, protože se to vůbec netýká tohoto příběhu.

Po válce se Halkdaffova přísně vycvičená auta stala nepotřebnými. Živí volali po mírných a poslušných vozech. Jenomže Halkdaff své formule pro ochočování nehodlal měnit. A tehdy začala série úmrtí. Jeho auta se odmítala podřizovat živým. Přesněji řečeno − odmítala se podřizovat všem živým bez rozdílu. Což se každému nelíbilo. Otec se snažil přivést Halkdaffa k rozumu, ale marně. Naneštěstí.

Skončilo to smrtí Technika Naulimaana. Do jeho vozu narazil válečný kamion, který byl kdysi ochočen Halkdaffem. Z auta toho mnoho nezbylo. Nikdo nepřežil, ani Naulimaanův řidič, ani jeho tělesní strážcové, ani samotný Naulimaan. Šlo o první případ v dějinách Velkého Kyjeva, kdy ochočený automobil spáchal vraždu. Úmyslnou vraždu.

Sešlo se kolegium… A zaznělo tvrzení, že to byl Halkdaff, kdo ponoukl kamion k vraždě. A ne k ledajaké vraždě − k vraždě samotného Technika Velkého Kyjeva! Tvrzení bylo samozřejmě anonymní, jeho původce dodnes není znám. Stačilo ale k tomu, aby byl Halkdaff okamžitě vyloučen z kolegia techniků a vyhnán z Kyjeva na dobu dvou set let. Říká se, že se nejprve vydal do Santiaga a potom do Velkého Tokia. Jeho osobní přesvědčení se prý silně shodovalo s všeobecnými názory vládnoucími ve Velkém Tokiu. Zkrátka Halkdaff se tam celkem snadno zabydlel. Podle všeho se v Tokiu mnohému naučil a rovněž tamní technici od něho pochytili leccos užitečného. Po uplynutí dvou set let se vrátil do Kyjeva. V tichosti. Můj otec, jenž se mezitím stal Technikem, se o tom ale pochopitelně dozvěděl. Dokonce několikrát usiloval o setkání s Halkdaffem, avšak ten ho pokaždé odmítl. Nikdo přesně nevěděl, čím se zabývá, ale byl pravidelně vídán na Výstavišti mezi magistry ochočování. Kolegium nemělo právo vypudit ho z Kyjeva, protože dvě stě roků vyhnanství, k nimž byl odsouzen, již uběhlo. Vyloučení však stále zůstávalo v platnosti, a tak se Halkdaff držel stranou. Asi po padesáti letech dospělo kolegium k rozhodnutí, že bude vyloučen doživotně. Mnohým technikům se nelíbilo, že za nimi nejde s prosíkem a navíc je zcela ignoruje. Halkdaff byl vždycky hrdým živým. Jednou se nechal slyšet, že předstoupí před kolegium pouze v případě, že bude veřejně rehabilitován. Jenomže kolegium se pochopitelně zatvrdilo. Slepá ulička, jak se říká. Halkdaffa však nakonec jeho tvrdohlavost stála víc než právoplatné členy kolegia. Stále nemá přístup ke Knihovně Techniků Velkého Kyjeva, která je na hlavním serveru a k níž se nelze dostat přes síť. Pro skutečného technika je to nepředstavitelná ztráta. Vůbec si neumím představit, jak se Halkdaffovi daří zůstávat na patřičné úrovni; jsem ale přesvědčena, že je stále velice silným technikem. Myslím si, že buď využívá tokijskou Knihovnu, nebo začal shromažďovat knihovnu vlastní. Ať tak či onak, určitě za kyjevskými techniky příliš nezaostal… A můj osobní názor dokonce zní, že za nimi nezaostal vůbec. Prostě si jde svou cestou, jež se vůbec nepodobá těm, které tradičně používáme my.“

Pard, Honza i všichni ostatní naslouchali dívčinu vyprávění se zatajeným dechem. Jen Iland se lhostejně otáčel v lodní kuchyni; nejspíš už tento příběh dávno znal.

„A ještě jedna věc,“ dodala Incy závěrem. „Halkdaff nemá žádné žáky. Vůbec žádné. Vždycky pracuje sám. Technici z kolegia mu ze zvyku dělají všelijaké drobné naschvály − přebírají mu zakázky nebo zastrašují klienty. On se však umí skvěle ovládat a nikdy na podobné provokace nereaguje. Pravda, jeho zakázky někdy nebývají tak docela legální. Vzpomeňte si třeba na kamikadze kamiony… Ty mimochodem nesahají ani po kotníky autům, která cvičil během berlínské války. Ve srovnání s nimi jsou ty dnešní jako jízdní kola proti buldozerům… Žerson svého času aktivně využíval Halkdaffových služeb. Dokud si toho nevšimla vláda a nepodnikla jisté kroky. Žersonovi nezbylo, než z celé záležitosti vycouvat. Nedlouho poté Halkdaff znovu zmizel. Nikdo nevěděl kam. A až nám se to teď podařilo zjistit…“

Incy nabrala dech a jediným lokem dopila vystydlou kávu.

„To je hotová detektivka,“ zavrčel od svého stolku Zeppelin. „Ten elf je rozhodně tvrdohlavý jako málokdo.“

Incy postavila hrnek na stůl a vstala. „Parde, nechceš jít se mnou? Dnes se chystáme nahrávat do hlavního počítače řídící operátory. Něčemu se přiučíš…“

Honza se na Incy tázavě podíval, avšak jeho se dívčina nabídka podle všeho netýkala. Goblin si povzdechl, ale zřejmě ho uklidňovala jistota, že před ním jeho přítel nebude nové formule tajit. Jako vždycky si je poznamená, uloží a potom nechá Honzu, aby se na soubor podíval. A k obtížně pochopitelným pasážím dokonce přidá vysvětlení…

„Samozřejmě.“ Pard se díval do stolu. „Půjdeme hned?“

„Hned.“

Také ostatní se jako na povel začali rozcházet. Začínal další den na palubě křižníku. Jeden z kolika? To Pard nevěděl a ani o tom nechtěl přemýšlet.

29

ULUG MUZTAG − NANDA DEVI

Obrazovka notebooku téměř neblikala. Byla dokonalá. V týmu Technika Velkého Kyjeva neexistovalo místo pro špatné stroje.

„Tady jsou ještě dva přechody…“ vysvětloval Pard. „Vlastní operátor, poznámka, spouštěcí řádek, popis identifikace… Vidíš? Seřadil jsem to podle jednotlivých bodů. Jakmile je operátor rozpoznán, musí stroj určit, zda před sebou má osobu, kterou musí poslouchat, nebo takovou, kterou může ignorovat. A právě k tomu slouží druhý přechod. Ten také sestává z operátora, komentáře, spouštěcího řádku a kódu majitele. To je to, čemu se v zavádění uživatele říká majitel. Do strojů s neomezeným použitím se místo kódu majitele vkládá prostě $ALL. To znamená, že za svého majitele považují každého živého. Do strojů s omezeným použitím se však vpisuje pouze reálný kód. Popřípadě několik kódů, když je majitelů víc. Jednotlivé kódy je v zásadě možné nahradit jediným skupinovým. K tomu je potřeba vyčlenit z kódů budoucích uživatelů společné oblasti, zjednodušit je, doplnit do standardních kódových skupin a vložit je místo kódu majitele…“

„Hmmm…“ Honzu příval informací očividně ohromil. „To je ale komplikované, šachnuš todd! Jak si to všechno dokážeš zapamatovat?“

Pard pokrčil rameny. „Ani nevím… Připadá mi to zajímavé. Samo se mi to cpe do hlavy… Hlavní je pochopit princip. Pak už to jde lehce.“

„Já bych na to určitě potřeboval alespoň rok. A tobě stačily tři dny…“ Goblin si zdrceně povzdechl. „To je tím, kamaráde, že jsi člověk. Máš mozek s raketovým pohonem.“

„Rozhodně nemá o moc větší životnost…“ zabručel Pard a sklopil oči. Z neznámého důvodu se před Honzou cítil provinile. Nejspíš proto, že vstřebával vědomosti tak rychle, jako když se do mycí houby vsakuje voda. Goblin naopak musel dlouho a pozorně studovat každičký nový termín v Magistrumu, rozsáhlé a odborné učebnici ochočování.

„No dobře, Honzo, přestaň prskat. Nakonec si stejně zvykneš. Času máš přece na rozdávání.“

Pard neměl ani potuchy, že podobný pocit viny stravuje Honzu už dlouhá léta. To proto, že goblini se dožívají mnohem vyššího věku než lidé. Pocit viny Honzu pronásledoval od doby, kdy se seznámil s Pardovým dědem, pak s jeho otcem a nakonec s Pardem samotným. A asi ho bude trýznit i při pohledu na Pardovy potomky. Samozřejmě, bude-li mladý technik nějaké mít.

Pard o goblinově trápení nevěděl. Honza mu o něm nikdy nic neprozradil. Přesto se ho ale stále nedokázal zbavit.

Mladý technik se již chystal pokračovat ve výkladu, když se ozvalo zaklepání na dveře. Oba nikolajevští technici se současně otočili.

Dveře se otevřely a do kajuty nakoukl Zeppelin.

„Čarujete?“ zabručel a letmo pohlédl na zapnutý přenosný počítač. „To jsou věci… Honzo, pojď se mnou. Našla se pro tebe práce. Skoro až do rána.“

„Jaká práce?“ zeptal se unyle Honza. „Bolí mě hlava. Mám v ní plno nových formulí, které se snažím zapamatovat. Ale nestíhám!“

„No pojď, jen pojď. Volvo tě potřebuje.“

Pard překvapeně povytáhl obočí. Nedokázal si vzpomenout, že by Volvo někdy potřeboval Honzu a ne jeho samotného. To znělo moc divně…

Při zmínce šéfova jména Honza pokorně vstal, úkosem se podíval na přítele, sotva znatelně pokrčil rameny a kapituloval.

„No, když se věci mají takhle, tak mě veď, kamaráde. Vždyť já si ani nepamatuji, ve které kajutě Volvo sídlí…“

To, že goblin pokrčil rameny, mohlo znamenat jen jedinou věc − neměl potuchy, proč by ho šéf mohl potřebovat, a sám se tomu divil. Oba přátelé již dávno přivykli domlouvat se pomocí nenápadných znamení.

Honza následoval půlwirga ven z kajuty a zabouchl za sebou dveře. Pard si zaraženě povzdechl a podrbal se na zátylku. Vtom se ozvalo další zaklepání. Tentokrát to byla Incy a Pard ihned vyskočil.

Čemu vděčím za návštěvu, chtěl se zeptat, ale ovládl se. Uvědomil si, že by tato slova zněla příliš jedovatě.

Incy se posadila ke stolu. Na stejné místo jako před chvílí Honza.

„Parde,“ zeptala se dívka bez okolků. „Proč se mi vyhýbáš?“

Mladý technik upadl do rozpaků. Čekal něco úplně jiného. Nedokázal najít vhodná slova. Stál se sklopenýma očima a mlčel.

„Přece vidím, že se ti líbím. Že se ti líbím hned od první minuty − ode dne, kdy jsi vešel do svého pokoje. Tam v hostinci.“

„Mám pocit, že jsme o tom už mluvili,“ odpověděl Pard zastřeným hlasem.

„Ale jen v náznacích. Dala jsem ti čas, abys mohl všechno strávit. Jenomže ty se mi i přesto vyhýbáš.“

„Co mi taky zbývá.“

„Zavolat. Jednoduše zavolat. Copak je to tak těžké, když se ti nějaká žena líbí? A když víš, že se líbíš ty jí?“

Pard neodpověděl. Klesl na rozkládací lodní stoličku a tupě se díval do prázdna. Hodiny na stěně ukazovaly dvě nula nula − nad Černým mořem visela hluboká noc.

„Přišla jsi jen proto, aby ses mě zeptala na tohle?“

„Ne,“ odpověděla Incy otevřeně. Nečekaně otevřeně. „Už mě unavuje spát sama a teskně se tisknout k polštáři. Potřebuji muže. Konkrétně tebe. A abych se přiznala, to já jsem odtud nechala odvést Honzu. Až do rána se nevrátí.“

Její upřímnost byla odzbrojující. Pard se bál zvednout oči. „Otec mě učil, abych si nikdy nic nezačínal s nadřízenými…“

„Neuhýbej, Parde,“ přerušila ho Incy. „Přišla jsem za tebou. A nemíním odcházet.“

„Jsi longerka,“ řekl tiše.

„Jsem člověk,“ zašeptala v odpověď.

Pohybovala se měkce a pružně jako kočka. Pard nestačil mrknout a už se mu uvelebila na kolenou.

„Slyšíš?“ zopakovala. „Jsem člověk…“

Světlo zhasla pomocí notebooku. Stačilo, aby se letmo dotkla několika kláves. Obestřela je tma, zředěná mdlým svitem obdélníkové obrazovky.

Vlasy Incy voněly po levandulích. Její rty měly slanou pachuť mořské vody, ale Pard přesto ještě nikdy v životě nepoznal nic sladšího než tento polibek.

„Drž se!“ zašeptala a obratně shodila Parda na podlahu. Mladý technik vyhekl, ale okamžitě přispěchala druhá porce sladké hořkosti. A pak ještě jedna.

V následujících minutách se toho stalo hodně, ale Pard dočasně ztratil schopnost souvisle uvažovat. Jeho i její oblečení kamsi zmizelo a udělala se ještě větší tma, protože Incy zapnula nevtíravý spořič obrazovky.

Pard si uvědomoval jen jednu jedinou věc − že je šťastný. Jako nikdy předtím.

Když se na digitálních nástěnných hodinách objevila trojka, byli již oba v úzké posteli. A nacházeli se v ní i tehdy, když trojku vystřídala čtyřka. To však již byli zcela vyčerpaní a pouze leželi jeden vedle druhého. Ticho rušilo jen jejich oddechování a zrychlený tlukot jejich srdcí. Pard jí hladil kůži a hloupě se usmíval do tmy. Incy se mu tiskla k rameni a neposlušnými prameny vlasů ho lechtala na krku, na tváři i na uchu.

Když na hodinách naskočila pětka, Parda napadlo, že by se měl naučit zapomínat. Zapomínat na určité věci.

Ani si nevšiml, kdy se ho zmocnil spánek.

Nebylo divu, že zmeškali snídani i oběd. Když se Pard probudil, Incy už byla oblečená a upravená. Seděla u stolu a soustředěně mačkala klávesy notebooku.

Jak jen se jí včera podařilo zhasnout světlo, přemýšlel Pard. Měl bych se jí zeptat na formuli. Ve srovnání s ní jsem přece jenom pouhý…

Ano, jsi technik, a nikoli Technik. Tak proč se divíš? Musíš se učit! Stále učit, ozval se kdosi v jeho nitru. Onen kdosi se s Pardem mnohokrát dával do řeči a již mu udělil nejednu cennou a užitečnou radu.

Mladý technik se pohnul. Incy se k němu otočila: „Vyspal ses?“

„Hm…“

„Tak vstávej. Už třikrát tady byli s čerstvou kávou.“

Nějakých deset minut strávil oblékáním a mytím. Pak si přece jen lokl studené kávy, protože mu po dlouhém spánku pořádně vyschlo v ústech. Incy se k němu na okamžik přitiskla a políbila jej na tvář.

„Pojď,“ vyzvala jej.

Pard se obával, že na ně budou ostatní vrhat postranní pohledy a šeptat si mezi sebou, avšak jeho strach byl zbytečný. Živí je totiž přivítali se záviděníhodným nadšením, divže jim nezačali tleskat. Z neznámého důvodu dnes nikdo nepracoval, dokonce ani Volvo s Halkdaffem. Všichni seděli v posádkové klubovně, usrkávali víno a mnohým se už podle všeho podařilo propít do pěkné nálady. Opilost byla patrná už i na Honzovi, který obyčejně alkoholu příliš neholdoval.

Incy všem zamávala na pozdrav a posadila se do čela stolu. Pardovi nezbylo než zaujmout místo po jejím boku.

A pak to začalo. Chod střídal chod, pohár střídal pohár. V Pardově hlavě se ozval příjemný hukot a všechny neodbytné myšlenky se načas vytratily. Nenápadně zmizel i pocit, že se nic z toho vůbec neděje s ním.

Vše vysvětlila jedna jediná fráze, kterou polohlasně vyslovil Volvo. Wirg sice mluvil k Honzovi, ale schválně hovořil tak, aby ho slyšel i Pard.

„Technikem Velkého Kyjeva musí být muž. Nejde o objem znalostí. Zkrátka to není ženská záležitost, příteli gobline.“

Pard se na Volva upřeně zadíval. Wirgův pohled byl maličko posměšný, ale vůbec ne vyzývavý. Spíše zvláštním způsobem pochvalný a blahosklonný.

A tehdy se Pard otočil k Incy. Široce se usmívala.

„To nechápu,“ řekl mladý technik a odkašlal si. „Ehm… Prostě nechápu. Znamená to snad, že…“

„Znamená,“ přerušil ho okamžitě Volvo. „Znamená, vážený. Jsi kandidátem na post Technika Velkého Kyjeva. Jediným kandidátem.“

Parda taková upřímnost uvedla do rozpaků. „Já? Ale proč, šachnuš todd? Vždyť ani nejsem dost dobrý, abych vám pucoval podrážky − tobě, Incy… ani Halkdaffovi. Copak v Kyjevě není dost schopnějších techniků?“

„Je,“ odpověděl klidně Volvo. „Ale nám ses hodil právě ty. A víš proč?“

„Proč?“

„Protože se chceš učit a umíš přemýšlet. A protože jsi nezkostnatěl jako všichni ostatní. To je vůbec nejdůležitější.“

Volvo mluvil stručně, nesmlouvavě a jednoznačně.

Pard se mimoděk podíval na Honzu. Goblin naslouchal wirgovým slovům s ledovým klidem a nevypadalo to, že by se chtěl rozčilovat nebo divit. Naopak se zdálo, že má upřímnou radost. Když zachytil přítelův pohled, objevil se na jeho rtech veselý úsměv.

Honza pohnul ušima a promluvil.

„Dnes v noci mi o všem pověděli, Parde. A věř mi, čeká tě skutečně úchvatný příběh. Pravda, my v něm hrajeme roli, jak bych to jen řekl… eee… párečku pitomců. Neměli jsme ale na vybranou a jako pitomec by na našem místě vypadal asi každý.“

„Co to znamená?“ Pard nic nechápal. „Nešlo by to podrobněji?“

„Určitě,“ ochotně souhlasil Honza. „Vzpomínáš si na toho člověka z Krymu, který nám dal porouchané hodinky? A který nám vyprávěl všechno o ostrově a tamních strojích? Jak se jen jmenoval? Igor Čepurnyj, že ano?“

„Ano.“

„Tak ten pocházel z Krymu asi stejně jako já nebo ty.“

Pard se nervózně poškrábal na tváři a lokl si z poháru.

„Je to Kyjevan. Živý z Volvova doprovodu. A byl to právě Volvo, kdo ho za námi poslal,“ vysvětlil Honza. „Jeho smrt byla jen fingovaná. Doteď je živ a zdráv. Sedí v Centru a udržuje spojení s Volvem. Po síti.“

Pard se podíval na Volva a ten přikývl.

„Takže to celé byla jenom komedie? Ale proč?“ Pard bezmocně přejížděl pohledem po shromážděných. Díval se na Volva, na Incy, na Buskermolena, na Halkdaffa s Ilandem… Na všechny živé, kteří ho oklamali. Jeho a Honzu. A existovala jen jedna věc, která mu bránila, aby vstal, roztříštil pohár o stěnu a dlouze zanadával.

Jen jedna jediná.

V očích každého, kdo na něho hleděl, jiskřila naděje.

„Potřebovali jsme technika,“ promluvil Volvo. „Více či méně zdatného technika. Jedině člověka, protože lidé se nejlépe ze všech ras umějí učit. Musí být rozhodný, chytrý a schopný v pravý čas se rychle a správně rozhodnout. Měli jsme několik dalších kandidátů, ale… Všichni brzy odpadli.“

„Proč?“

„Protože mně ses líbil ty,“ zapojila se do rozhovoru Incy. „Vzpomínáš si, jak jsi byl asi před půlrokem v Centru na Besarabském náměstí? Zašel jsi do Siďukasovy prodejny, aby sis tam koupil nový notebook.“

„No a?“ nepochopil Pard.

„Právě tam jsem si tě všimla. A okamžitě jsem pochopila, že jsi přesně ten, koho potřebujeme. Volvo mi ale neuvěřil, a tak jsme pro tebe přichystali několik zkoušek. Naše výprava na Krym byla ve skutečnosti poslední z nich. A ty jsi obstál na výbornou.“

„Zatraceně, co to má znamenat?“ zavrčel Pard. „Tak tohle všechno byl jen… cirkus? Celý ten souboj se systémem, zabitý vlak, motorkáři, Turci, křižníky − to všechno byla pouhá obludná mystifikace, s jejíž pomocí jste se snažili ověřit, zda jeden mladý idiot dokáže udělat správné rozhodnutí, když mu nad hlavou sviští kulky a když má řádně přismaženou zadnici? Je to tak?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Volvo. „Člověka, jako jsi ty, jsme potřebovali právě proto, že jsme pomalu, ale jistě začínali prohrávat svůj souboj se systémem. A věř mi, že naše plány rozhodně nezahrnují porážku. Ty tvé ostatně také ne − prostě jen o tom zatím nemáš ani tušení. Jedná se totiž o záležitost tak zásadního rázu, že na ní závisí další osud Velkého Kyjeva. A možná i celého světa…“

„Ale… Co Baník a Lazuka? Co všichni ti, kteří cestou zahynuli?“ zeptal se Pard bezmocně.

„Souboj se systémem je krutý a nelítostný,“ vysvětlil Volvo. „Všechno, úplně všechno, co víš o ostrově Krym, je pravda. Do posledního slova. Snažili jsme se tam několikrát dostat, ale pokaždé jsme byli odraženi. Halkdaff říká, že se o to rovněž pokoušel. Ale ani on nebyl o nic úspěšnější.

Obyvatelé Krymu skutečně umějí vyrábět stroje, a pokud se nám podaří získat jejich vědomosti, pohneme z místa nejen vědou Velkého Kyjeva, ale i ostatních měst na Zemi. Náš svět ustrnul na mrtvém bodě. Zcepeněl. Již po tisíce let se v něm nic nemění a každý stojatý rybník začíná nevyhnutelně hnít a neodvratně se mění v neproniknutelnou bažinu… Ale tohle všechno ty už dávno víš. Od okamžiku, kdy jsme nastoupili do vlaku Centrum − Nikolajev, skončily všechny hry, Parde. Tvá závěrečná zkouška probíhá v opravdových bojových podmínkách, nikoli jen v simulovaných. My se vážně chceme vylodit na Krymu. Radši se připrav, Parde. Obávám se, že od dnešního dne přechází velení do tvých rukou.“

„Do mých…“ Pard strnul. „Ale proč?“

„Do tvých a také do rukou Incy. Do tvých ale víc, protože Incy je přece jen žena. A proč? Kolikrát ti to mám opakovat? Protože jste lidé! Protože jste na rozdíl od nás ještě nestačili zkostnatět. Protože se umíte měnit a přizpůsobovat se, zatímco my − wirgové, elfové, trpaslíci, goblini − toho nejsme schopni. Nejsme. Tečka. Zapamatuj si to a víckrát už tuto otázku nepokládej. Nemysli si, že je mi dvakrát po chuti říkat tyhle věci. A stejně tak pro ostatní dlouhověké není moc příjemné je poslouchat. To, že jsme si dokázali přiznat samozřejmé, ještě neznamená, že se kvůli tomu necítíme trapně. Přece jen jsme tomuto světu vládli dlouho. Velmi dlouho… A nyní, když nastal čas ho probudit, jsme se pro něj stali pouhou přítěží.“

„A co formule?“ zeptal se Pard rozpačitě. „Vždyť jich přece znám mnohem méně než ty nebo Incy…“

„Znalost formulí není to hlavní. Nejdůležitější je umět se dovtípit, jaká formule se nejvíce hodí v daný okamžik. Právě tohle bude tvá práce. A my ti se zněním formule poradíme. Je to jasné?“

Pard se zmohl na jediné − spráskl ruce. Běh událostí nabral tak nečekaný směr, že mladý technik potřeboval nějaký čas, aby to vstřebal. A věděl, že plné pochopení této změny mu potrvá ještě mnohem déle… Na druhou stranu mu však Volvova slova mnohé vysvětlila.

Tak tohle je ta slavná hra na nejvyšší úrovni, pomyslel si Pard s mírným zděšením. Chtěl jsi vystoupat vzhůru, a tady to máš. Ocitl ses až na samém vrcholku, tedy pokud to celé není jen nějaký nejapný vtip. Tak teď se koukej ukázat.

Kdosi v jeho nitru se tentokrát rozhodl mlčet.

Pard se podíval na Incy a z jejího pohledu opět vyčetl naději. Rázem pochopil, že se klidně třeba svlékne z kůže, aby si poradil se vším, co jim přichystá nejistá budoucnost. Že bude bojovat, že zdolá všechny překážky…

Copak člověk může zklamat naději těch, kteří jsou mu drazí?

30

NANDA DEVI − GOSAINTHAN

Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře. Pard prudce zvedl hlavu.

„Dále,“ řekl nejistě.

Do kajuty vstoupil Honza, a aniž se na Parda podíval, začal si demonstrativně balit. Mladý technik se posadil na kraji postele a pod bosýma nohama ucítil studenou podlahu.

„Stěhuješ se?“ položil kamarádovi nejapnou otázku. Bylo přece jasné, že ano.

„Jo. K Vasjovi-Sexíkovi.“

Pard si povzdechl. Nedařilo se mu potlačit protivný pocit trapnosti, třebaže v hloubi duše doufal, že ho starý přítel a společník chápe.

„Nezlobíš se, Honzo? Ani já sám jsem nečekal, že to dopadne takhle…“

Honza hodil kabelu na podlahu.

„Blázníš, Parde? Snažíš se přede mnou ospravedlňovat, nebo co?“ Přistoupil k Pardovi a poplácal ho po rameni. „Okamžitě toho nech! Myslíš si, že jsem se na tebe rozzlobil? Ale ne, ani trochu! Abys věděl, prožitá léta jednoho naučí hledět pravdě do očí. A pravda je momentálně taková, že dostaneš-li šanci, budeš skutečně schopen překonat prakticky všechny techniky ve Velkém Kyjevě.“ Goblin zahýbal ušima; nikoli však ostražitě jako ve chvílích nebezpečí, nýbrž spíše zádumčivě. Pard se v „ušní mimice“ dobře vyznal − přece jen toho s Honzou hodně prožili.

„Myslím, že bez ohledu na to, co přinese budoucnost, se naše vztahy příliš nezmění. Mám pravdu, co říkáš?“

„Asi.“ V Pardově hlase však scházela jistota. „Ve skutečnosti jsem se ptal na něco jiného. Chtěl jsem vědět, jestli se nezlobíš na ně.“

„Na koho? Na Volva a jeho tým? Na to neobyčejné děvče?“

Goblin zmlkl a zadíval se na prazvláštní vzory koberce i na břichatou kabelu ležící přímo v jejich středu.

„No… Nebudu lhát, že mě to ani trochu nežere. Ale záleží na tom? Naše město skutečně potřebuje nového Technika. Takového, který by dokázal dostat Kyjev a spolu s ním i celý svět ze dna hlubokánské propasti. A jak jinak tě mohli prověřit? Myslím, že nijak.“

Pard asi vteřinu přemýšlel a pak se pokusil goblinova slova upřesnit: „Předpokládáš, že Technik má v zájmu dosažení cíle právo lhát?“

Honza se na něho udiveně zadíval. „Co je to s tebou, Parde? Copak v tomhle světě žiješ první rok? Jen se kolem sebe podívej! Vždyť tu na každém kroku zakopáváš o lži a zrady! Poctivý živý tady bídně zhyne během jediného dne!“

„Tak podle tebe je čestné klamat dokonce i vlastní tým?“ nedával pokoj Pard. „Tohle mi chceš naznačit?“

„Jo, přesně tohle!“ odsekl Honza. „Je třeba lhát, je-li to potřeba! A kvůli takovému cíli to rozhodně potřeba je…“

„Skvělé,“ přerušil ho Pard. „Jinými slovy lež se potýká se lží, co? Ke zradě jsme se díkyživotu zatím ještě nedopracovali… Ke lži už ale ano… Ale u všech čertů, Honzo, oč je lež Technika Velkého Kyjeva lepší než lež, proti které bojuje? Co to je? Boj se stínem?“

Honza couvl ke stolu a ztěžka klesl na stoličku.

„Parde,“ řekl už o něco klidněji, „nejsem připraven ti odpovědět. Vždyť přece chápeš, že na tyto otázky vůbec žádná odpověď neexistuje. A mimochodem, sám jsi kdysi mluvil stejně… No, a co se týče nás… Ne, nezlobím se na Incy ani na Volva. Protože je chápu − oni nemohli jednat jinak.“

„Ale vždyť nás oklamali, Honzo! Klamali nás už od samého začátku, a přitom neustále zkoumali naše reakce! Jako nějaké mouchy pod lupou!“

„Klamali. V tom s tebou souhlasím.“ Goblin očividně nemínil nic namítat. „I přesto se na ně ale nezlobím, Parde. Protože nám lhali ne pro něčí pochybné potěšení, ale kvůli ušlechtilému cíli. Kvůli nám všem. Já je chápu, slyšíš to, Parde? A samozřejmě jim také odpouštím.“

Pard zvolna zvedl hlavu a podíval se na přítele. „Víš, co ti povím, Honzo? Pro vás dlouhověké je hrozně snadné mluvit o ušlechtilých cílech, protože na jejich dosažení máte spoustu času. Můžete na vlastní oči spatřit, že to, co jste dělali, nebylo marné. Jenomže lidé se většinou nedožijí dne, kdy se jim podaří splnit vytčený cíl, takže všechny ušlechtilé mety jsou pro nás jen prázdnými řečmi. Abstrakcí. Chimérou, jíž se ospravedlňují všichni, kdo nás klamou. A právě proto lidé neumějí odpouštět. Zapamatuj si to.“

Honza se dlouho, předlouho díval Pardovi do očí; ani jeden neuhnul pohledem.

„Zapamatuji,“ slíbil goblin. „Ale k čemu vlastně jsou všechny tvé úvahy? Copak ses rozhodl odmítnout Volvův návrh?“

„Ne,“ řekl Pard pevným hlasem. „Naopak. S radostí vstoupím do téhle špinavé řeky. A budu pracovat, dřít jako zjednaný, bude-li to třeba. Ale nikdy nikomu nehodlám lhát, Honzo. Přinejmenším se o to budu snažit. A chci, abys to věděl.“

Honza si povzdechl.

„Dobře. Zapamatuji si i tohle.“ Zádumčivě se poškrábal pod kšiltovkou. „Hm… A mimochodem − tvá reakce jen potvrzuje správnost výběru. Myslím, že Incy a Volvo hledali přesně takového Technika. Už ses dokonce začal potřebným způsobem měnit. A to je, čert to vem, skvělé. Prostě skvělé.“

Honza vstal, zvedl z koberce kabelu a sevřel kliku.

„Honzo?“ zastavil ho Pard. Goblin strnul.

Ale neotočil se. „Co?“

„Ptám se jen tak, nemá to souvislost s ničím, co tady bylo před chvílí řečeno, ale… Co to je ten ‚čert‘? Nebo kdo?“

Teď už se Honza otočil. Jeho tvář zaplavoval údiv − asi jako když se po teplé vodní hladině šíří olejová skvrna.

„Čert? No, čert ví! Takové slovo… Nejspíš nějaký prastarý živý. I když to asi ne, to by se jeho jméno nejspíš psalo s velkým písmenem…“ Goblin se zamyslel. „Možná nějaká rasa?“

Pard se ušklíbl a rovněž vstal.

„Tak fajn… Půjdu na můstek. Chudinka moje hlavička, tolik toho ještě musí strávit a zapamatovat…“

„Neremcej,“ ušklíbl se Honza. „To zvládneš. Já ti věřím. Jsi schopný.“

„Pozor, abys mě nepřechválil,“ zavrčel Pard a najednou si pomyslel, že Honza stejně jako on sám právě snadno změnil náladu. Během několika minut.

Téměř jako člověk.

31

GOSAINTHAN − ANNAPURNA

Pard navykle bušil do klávesnice a zadával příkazy. Lodní počítač se jako vždy vzpíral. Incy, Halkdaff a Volvo nakukovali mladému technikovi přes ramena.

@executable command list% − naťukal Pard.

Počítač na vteřinu zaváhal a potom vypsal na obrazovku seznam vykonávaných instrukcí. Potřebný příkaz mezi nimi pochopitelně nefiguroval, ale na tom nebylo nic divného, neboť se hodil pouze živým, a nikoli samotnému křižníku.

@insert new command% − zkusil Pard.

Počítač opět vteřinu přemýšlel.

#list changes not allowed% − odpověděl vzápětí.

Halkdaff si naštvaně odplivl. „Zatraceně! Zase to samé…“

Volvo věnoval starému elfovi pohled plný nelibosti.

„Něco děláme špatně,“ řekla Incy zamyšleně. „Ale co?“

Pard stiskl ještě několik kláves, ale bez úspěchu. Lodní počítač s ním nadále odmítal jakkoli komunikovat.

Potřebujeme něco principiálně nového, pomyslel si mladý technik. Principiálně. Ach jo, proč jen mám hlavě jako vymeteno?

Povzdechl si.

„Má někdo nějaký nápad?“ zajímal se bodře Volvo. „No mluvte, jen do toho! I kdyby to měl být úplný nesmysl… Musíme přemýšlet, ne mlčet.“

„Dobře.“ Halkdaff začal nervózně přecházet po můstku. Pardovi taková uspěchanost k majestátnímu elfovi příliš neseděla, ale ten ve chvílích hlubokého zamyšlení přesto pokaždé svižně rázoval sem a tam, tam a sem… „Dobře. Pokusme se přesněji vymezit náš úkol. Potřebujeme, aby počítač přijal nový příkaz a aby ho − až se nám to bude hodit − poslal ovladači hnacích strojů. Jenomže počítač všechny změny v seznamu příkazů odmítá…“

„Uzavřený kruh,“ shrnula situaci Incy.

„Ale i existující seznam příkazů přece musel být nějakým způsobem vygenerován!“ prohlásil Volvo. „Musíme odhalit mechanismus vzniku tohoto seznamu, a jakmile se nám to podaří, už nám nebude nic stát v cestě.“

Buskermolen, který dosud mlčky a netečně seděl v křesle v samém rohu, teď zvedl hlavu a položil rozumnou otázku: „Neposílá hlavní počítač náhodou tenhle potřebný příkaz ovladači hnacích strojů, když chce křižník někam vyplout?“

„Samozřejmě že posílá.“ Incy pokrčila rameny. „Určitě. Vždyť stroje se zapínají a pracují tak dlouho, dokud křižník chce zůstat v pohybu. To je bez debat.“

„Tak proč potom tento příkaz schází v seznamu?“ Halkdaff ustal v přecházení a podrážděně spráskl ruce. „No jistě! Samozřejmě se jedná o skrytý příkaz, ke kterému se nikdy nedostaneme, dokud tohohle digitálního idiota nenaučíme poslouchat naše vlastní příkazy… Skutečně začarovaný kruh!“

Volvo na elfa úkosem pohlédl, ale neřekl nic.

„Navrhuji, abychom si dali pauzu.“ Pard vstal od řídícího pultu. „A abychom se naobědvali. Už mě pořádně bolí hlava a v břiše mi kručí. To není dobře − hladový žaludek zahání všechny dobré myšlenky.“

„Dobře,“ souhlasil Volvo nečekaně ochotně. „Také bych už rád něco snědl… Má někdo ponětí, co Iland dnes uvařil?“

„Hovězí maso na česneku a zázvoru a houbovou polévku,“ napověděl vševědoucí Halkdaff. „Maso je opravdová dobrota − to vás mohu ujistit. A polévka… Mňam.“

Halkdaff zasněně zamhouřil oči a vzápětí zakopl o malý kovový práh. Ten žalostně cinkl a Halkdaff elfsky polohlasně zanadával.

Technici jeden za druhým opouštěli můstek. Stejně jako to dělali už druhý měsíc − den co den. Téměř všechny menší stroje na palubě Střelhbitého již byly úspěšně ochočeny. Zato ty velké se vzpíraly. Což znamenalo, že se živí stále nemohli nazývat pány ocelového monstra, černomořského křižníku. Ten zůstával divokým a svéhlavým; zvysoka kašlal na všechny tužby a problémy živých, kteří se na něm usídlili jako blechy na toulavém psisku a pořád dokola mu znepříjemňovali existenci.

Nápad se dostavil a vykrystalizoval ve chvíli, kdy byla houbová polévka dojedena a tým vychutnával lahodné hovězí maso. Ukázalo se, že Halkdaff ani v nejmenším nepřeháněl, když vychvaloval Ilandovy kulinářské schopnosti.

Pard na okamžik přestal žvýkat. Jednoduchost myšlenky, která se mu zformovala v hlavě, jej ohromila. Poté se rozhodl, že než se se svým nápadem svěří ostatním, nechá si ho pořádně projít hlavou. Co kdyby tato myšlenka byla stejně snadno vyvratitelná?

„Hej, Parde!“ Incy se dotkla jeho ramene. „Co je s tebou?“

„Co?“ Pard se probral a rozhlédl se. „Aha… Jen jsem se zamyslel, promiň… Vypadá to, že jsem vymyslel něco, co byste nazvali novým úskokem.“

Volvo a Halkdaff okamžitě ukončili svůj spor ohledně vaření. A ztichli i ostatní živí. Všichni teď upírali pohledy na Parda.

„No?“ Incy se už nemohla dočkat, až se dozví, co Pard vymyslel. „Tak mluv! Nezdržuj to!“

Pard odložil vidličku. „Co vlastně ve skutečnosti potřebujeme? Aby ovladač hnacích strojů dostal určitý příkaz od hlavního počítače a splnil ho. Je to tak?“

„Přesně tak,“ odpověděl mu sbor několika hlasů.

„A co když ten příkaz nevydá počítač? Ovladači je to přece jedno − důležité je jen to, aby si myslel, že plní příkaz počítače. Vydat ho ale klidně můžeme my. Třeba z notebooku.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho. Nadlouho. Alespoň na minutu. Dokud toto nervózní mlčení konečně nepřerušil Volvo.

„Smělé! Moc smělé řešení, šachnuš todd! A prosté, natolik prostinké, že…“

„Za prvé je nutné znát samotný příkaz. A za druhé je třeba přesvědčit ovladač, že příkaz skutečně pochází od hlavního počítače,“ zapochybovala Incy. Vždycky vše podrobovala pochybnostem, ale právě při diskusích s ní se Pardovi často dařilo nacházet správná řešení. Odvážná a nestandardní. A stejné to bylo i teď. Odpovědi na její otázky našel hned, co Incy zavřela ústa.

„Příkaz můžeme zachytit a zapsat a teprve potom ho rozložit na jednotlivé součásti,“ improvizoval mladý technik. „Zatím jsme se to snažili dělat poslepu, přes hlavní počítač křižníku. Ale přece musí existovat možnost sestavit potřebné příkazy samostatně! Nevěřím, že by to nešlo! Dokonce i takové příkazy, které počítač nikdy nevydával, a dokonce které ani nezná! A co se týče ovladače… Stačí pro odeslání příkazu použít linku hlavního počítače. Musíme převzít řízení všech strojů, protože skutečným křižníkem je hlavní počítač a všechno ostatní je jen periferní zařízení. Ocelové svaly a tesáky…“

„Dobrý živote, jak jsem mohl být celou dobu tak slepý?“ zvolal Halkdaff a vyskočil ze židle. „Na můstek! Okamžitě!“

Incy, Volvo, Pard, Honza, Buskermolen, Roelofsen i Iland houfně vyrazili v východu. U stolu zůstali sedět jen Vasja, Zeppelin a holfingové Mina s Běláskem.

„Hmmm…“ zamručel významně ork Vasja. „Pard nám roste. Den za dnem…“

„…a noc za nocí,“ dokončil zamračený Zeppelin. „Víš ty co, orku? On je skutečně chytřejší než ostatní technici. A to znamená, že náš čas doopravdy končí a nadchází doba lidí…“

„Než ale nastane,“ řekl rozvážně Vasja, „stačí tvé kůstky zetlít alespoň stokrát. Náš svět se nedá rozhoupat za nějakých deset let. Ještě se, Zeppeline, zbytečně předčasně nepohřbívej. Co si raději usrknout trochu vína, zatímco se naše moudré hlavy budou ohánět formulemi napravo nalevo? A až se vylodíme na Krymu, třeba se i pro nás najde nějaká ta prácička.“

„Jasně!“ podpořil Vasju Bělásek. „A už abychom tam byli, jinak se nudou zblázním.“

„Měl by sis častěji čistit pušku,“ poradil mu znalecky Zeppelin. „Nebo pistoli. Nebo co to máš za zbraň…“

„Vždyť já už se v ní můžu prohlížet jako v zrcadle…“ Oba holfingové si najednou odfrkli, jako kdyby s perfektně vyčištěnými zbraněmi byla spojena nějaká legrační historka.

„Mimochodem,“ optal se Vasja, vracející se ke stolu se zaprášenou láhví z tmavozeleného skla, „také jste tenkrát zaregistrovali tu Halkdaffovu poznámku? Kdo vlastně v našem světě ochočuje zbraně? Co? Mino? Kdo ochočoval tvé bomby?“

„Nikdo,“ ozval se holfing. „Ony už jsou ochočené od začátku.“

„Ale copak je to možné? Všechno kovové musí být nejprve divoké. A tudíž to musí být někým ochočeno. Jenomže kým?“

„Jak to mám vědět?“ Mina pokrčil rameny, uhladil si plnovous a napil se červeného vína. „Když to neví ani Halkdaff, tak nemůžeš čekat, že se to dozvíš ode mne.“

Vasja si povzdechl a rovněž se napil vína.

Snad se díky Pardovu nápadu skutečně někam dostanou, pomyslel si. Tahle plovoucí hromada šrotu mi už začíná pěkně lézt krkem. Už abych měl pod nohama pevnou zem, třeba ten slavný Krym. Určitě se tam dostaneme − i kdyby nám tamní obyvatelé sebevíc házeli klacky pod nohy… Dostaneme se tam. Pard už není takový, jaký býval, a změnili jsme se i my ostatní. To ty jsi nás změnil, ostrove Kryme. Změnil jsi nás a stále v tom pokračuješ. Jen bych rád věděl, zda k lepšímu nebo k horšímu…

Vasja si znovu povzdechl a pokusil se zapudit dotěrné myšlenky dalším douškem červeného vína. Pak se natáhl pro láhev, aby dolil sobě i svým druhům.

Technici na můstku se mezitím tlačili kolem řídícího pultu.

„Počkejte! Musíme se znovu přihlásit. Vždyť nám to zamrzlo, když se Pard pokoušel o zadání nového příkazu…“

„Hned to bude.“ Halkdaff zmáčkl černé tlačítko Reset a podíval se na obrazovku. Ta blikla a v mžiku se pročistila.

#login% − nabídl křižník.

@master% − zadal Halkdaff. Na uživatele „majitel“ si již počítač stačil zvyknout a někdy dokonce pod tímto loginem plnil jednoduché příkazy.

„Co dál?“ Halkdaff tázavě otočil hlavu. „Pokusit se o přístup k rozhraní ovladače?“

„Má někdo jiné návrhy?“ zavrčel Volvo.

„Dost pochybuji, že nám to dovolí,“ poznamenal Halkdaff. „Jenom zbytečně přijdeme o login a budeme muset zase restartovat.“

„Myslím, že přístup ani nepotřebujeme,“ navrhl Pard. „Existuje formule, aby se na obrazovce vypsal seznam odchozích příkazů?“

Volvo a Halkdaff se na sebe podívali.

„Zatraceně! Má pravdu! Nemusíme do ničeho zasahovat − stačí jen pozorovat. A to znamená, že přístup vážně nepotřebujeme.“

„Tomu se říká netradiční přístup,“ řekla Incy a políbila mladého technika na tvář. „Parde, ty jsi génius!“

@show outbound commands% − požádal Halkdaff a na obrazovce se okamžitě objevilo nové okno. Křižníku nevadilo jim cokoli ukázat − hlavně aby nezasahovali do jeho registrů a konfigurací a aby v nich neprováděli žádné změny.

„Výborně! A teď připojte notebook!“ zavelel Volvo a Pard okamžitě zasunul potřebný konektor do zdířky v řídícím pultu.

@link com3% − zadal.

#choose a connection% − opáčil program.

A za několik vteřin se na obrazovce rozsvítilo:

#Strelhbity on com3%

„Hotovo,“ řekl Pard Halkdaffovi.

„Skvělé!“

@copy any outbound command on com3%

#bad command or file name% − odsekl lodní počítač na elfův drzý návrh.

Halkdaff zamručel a naťukal další příkaz:

@copy screen on com3> a.aaa%

Tentokrát počítač chvíli přemýšlel.

#unknown extension or file name% − odmítl i tentokrát.

„Opravdu si myslíš, že ho donutíš, aby ti vypsal na obrazovku všechny odchozí příkazy?“ zeptal se pochybovačně Volvo.

„Já si to nemyslím, já to vím,“ odpověděl Halkdaff. „Přinejmenším je bez problémů vypisoval během posledních dvaatřiceti let. Škoda že mě nenapadlo, abych si tyto příkazy pamatoval nebo si je alespoň někam napsal…“

Elf se znovu náruživě shrbil nad klávesnicí.

@copy screen on com3> m.com%

Ale křižníku se nelíbilo ani takové rozšíření:

#incorrect extension or file name%

„Ty jsi mi ale zmlsaný, chlapečku,“ povzdechl si Halkdaff a podrbal se na zešedivělém zátylku.

@copy screen on com3> manager.dat%

Nyní počítač dumal asi dvě vteřiny, než odpověděl. Co se během té doby honilo digitálním mozkem elektronické obludy, mozkem, jenž obyčejně reagoval tak rychle a pohotově, bylo prakticky nemožné si představit.

Nakonec se na příkazovém řádku objevilo:

#excellent command and file name%

#Strelhbity ulozi prikazy do souboru%

#manager.dat na com3%

Incy a Volvo okamžitě vybuchli smíchy a Halkdaff se rozchechtal tak, že spadl z křesla na podlahu.

I Pard se usmál. „Poprvé vidím, jak počítač chválí název souboru.“

Buskermolen a Roelofsen schovávali své úsměvy pod vousy, zatímco Honza žmoulal v rukou svou slavnou kšiltovku.

„Tak co?“ zeptala se Incy, když se konečně přestala smát. „Zajímalo by mě, jak dlouho teď musíme čekat.“

„Dokud ho neomrzí nechat se unášet větrem a proudy…“ povzdechl si Volvo. Vzápětí se neudržel a opět vyprskl smíchy. „To jsou věci! Excellent command! Chá!“

Střelhbitého omrzela nečinnost v noci.

Parda probudil otřes. Celý trup křižníku se zachvěl. Mladý technik zvedl hlavu a Incy se vedle něho neklidně zavrtěla.

„Co se děje?“ zeptala se, aniž otevřela oči.

„Slyšíš to? Stroje! A vypadá to, že začaly pracovat na plný výkon!“

Incy okamžitě setřásla ospalost a vyskočila z postele. „Rychle! Na můstek!“

Začali ve spěchu hledat kusy šatstva. Pard zjistil, že stále neztratil staré návyky − oblékání mu netrvalo déle než minutu.

„Hlavně si tady nezapomeň svůj notebook,“ poradila mu Incy, zatímco se kvapně soukala do béžové blůzky.

Na chodbě bouchly dveře; to se probudili trpaslíci, Honza a Volvo.

„Tak i vy jste si toho všimli…“ zahučel Volvo. „Tak honem nahoru…“

Noc přikrývala Střelhbitého jako černý čepec pošitý stříbřitými flitry. Do levého boku křižníku se opíral vítr. Svištěl mezi nástavbami a přinášel svěžest a slanou vodní tříšť. Obrněnec nabíral rychlost. Ocelový trup citelně vibroval pod nohama živých, stroje ukazovaly svou doposud skrývanou moc a lodní šrouby se točily jako šílené. Za zádí se matně leskla dlouhá zpěněná brázda.

Vyběhli po kovových žebřících. Volvo se chystal otočit kolem na dveřích, ale ukázalo se, že je otevřeno. Stejně snadno povolily také druhé dveře, jež vedly na samotný můstek. Stačilo na ně jen zatlačit.

Na můstku před řídícím pultem již seděl Halkdaff. Jeho ruce strnuly nad klávesnicí notebooku. Elf očima doslova provrtával obrazovku.

„Zkopíroval?“ položil Pard otázku, která trápila všechny techniky.

„Zkopíroval,“ odpověděl Halkdaff a neochotně vstal. „Podívej se.“

Parda nebylo třeba žádat dvakrát − ochotně usedl do křesla před pultem a podíval se na obrazovku. Adresář pro příchozí data obsahoval jen jeden jediný soubor.

manager.dat

Pard ho navykle otevřel pomocí toho nejprimitivnějšího prohlížeče. Formule pro jeho používání byla jednou z prvních, kterým se v životě naučil. Byla úplně jednoduchá a ještě nikdy ho nezklamala.

Na obrazovce začaly vykvétat řady komplikovaných symbolů tvořících příkaz pro ovladač hnacích strojů.

„Ha!“ Pard si spokojeně zamnul ruce. „A máme tě! Co teď? Mám to projet uncompilerem?“

„Jasně!“ zvolali sborově Halkdaff a Volvo. „Pamatuješ si formule?“

„Samozřejmě!“

Stačila minuta, aby poslušný a výtečně ochočený program prozkoumal strojový příkaz a vypsal ho v podobě standardních operátorů, které dobře znal každý magistr ochočování. A během další minuty Volvo a Halkdaff rozlouskli strukturu manipulace s ovladačem.

„Výborně!“ vydechl Volvo. „Tenhle systém operátorů znám!“

„Já také,“ ozval se Halkdaff. „Co ti mám vysvětlit, Parde?“

„Všechno,“ řekl mladý technik upřímně. „A pěkně od začátku. Protože já se v tomhle systému nevyznám ani trochu.“

A Halkdaff se pustil do vysvětlování. Od začátku. Volvo se mu nejdříve snažil přizvukovat, ale Incy ho umlčela úsečným gestem.

Správně. Učitel musí být jen jeden… I když jich je několik.

Pardovi trvalo jen chvíli, než pronikl do podstaty věci, a poté mu už stačilo pamatovat si oblasti používání jednotlivých operátorů a pronikat do způsobů přechodů od jednoho operátora k dalšímu. Manuální řízení ovladače hnacích strojů mu brzy přestalo připadat jako nesplnitelný úkol; naopak se ukázalo, že se vlastně jedná o prostou a logickou záležitost. Hlavně bylo potřeba nesplést se ve volbě posloupnosti operátorů a přesně uskutečňovat přechody. A také se samozřejmě vyhýbat nejednoznačnostem, protože stroje se při obdržení nepřesně zformulovaného úkolu nebo operátora ztrácejí. Musí existovat vždy jen jediný způsob výkladu zadaného požadavku.

Mladý technik Halkdaffa po nějaké době přerušil, neboť si uvědomil, že zbývající nejasnosti bude snazší vysvětlit při práci.

„Stačí, Halkdaffe! Myslím, že už chápu princip. Co kdybychom raději zkusili zadat pár příkazů pro ovladač? Zastavte mě, kdybych něco dělal špatně.“

Pard si posunul notebook blíž k sobě, vytáhl ho z portu tři a tázavě se podíval na elfa. Napadla ho naprosto logická a nevyhnutelná myšlenka.

„Co uděláme teď? Já bych řekl, že musíme odpojit hlavní počítač Střelhbitého od všech linek. Izolovat ho. Je to tak?“

„No…“ Halkdaff se netvářil dvakrát jistě. „Asi ano. Odpojit ho a zaujmout jeho místo.“

„A to znamená,“ rozvinul Pard svou myšlenku, „že ho musíme nahradit nejen v rámci jedné úlohy, tedy vydávání příkazů ovladači hnacích strojů. Musíme převzít řízení celého křižníku. Od operačních jednotek radarů až po ovladač přívodu techniky do kuchyně.“

„Tady je jen jeden ovladač přívodu techniky,“ napověděla Incy. „Ten řídí generátory techniky, systém drátů a zdroje v každé místnosti − od můstku až po obytné kajuty. Jinak ale máš naprostou pravdu. Každý ovladač se určitě často obrací k hlavnímu počítači se žádostmi o instrukce.“

Volvo se opřel dlaní o pult a nervózně zabubnoval prsty po tvrdé umělé hmotě.

„Hm,“ zabručel zaraženě, „takže to celé asi nebude tak jednoduché, jak se zdálo na první pohled… Dobře, že sis na to vzpomněl, Parde. Upřímně řečeno mě samotného vůbec nenapadlo, že jakmile převezmeme kontrolu nad ovladačem hnacích strojů, zbavíme tím všechny ostatní systémy obrněnce jejich rádce…“

„Proto zatím nesmíme nic měnit nebo vypínat,“ dodal Pard. „Je třeba shromáždit statistiky. A také je nahrát do notebooku. Volvo, Halkdaffe! Dejte hlavy dohromady! Teď už je potřeba zaznamenat nejen instrukce Střelhbitého pro ovladače, ale i požadavky samotných ovladačů! Nemyslím si, že by tahle formule byla o moc složitější než ta, kterou jsme už použili… Princip je přece tentýž…“

A Pard opět připojil notebook k lodnímu počítači.

Jeho ruce na okamžik strnuly nad klávesnicí a pohled se zastavil na služebním monitoru Střelhbitého.

„Tak co, lodičko? Jestlipak i teď označíš naše příkazy jako excelentní?“

Všichni živí na můstku se bezděky pousmáli. A zdálo se, že dokonce i Střelhbitý maličko zrychlil. Každopádně z neznámého důvodu dvakrát zahoukal sirénou. Řezavý řev křižníku pronikl na můstek dokonce i přes kovové stěny.

Kyjevští technici shromažďovali statistiky celé dva týdny. Střelhbitý během té doby podnikl plavbu ke břehům Velké Sofie a potopil čtyři motorové čluny, z nichž jeden byl řízen živými. Trosečníkům plavajícím mezi troskami asi půl míle od břehu křižník nevěnoval žádnou pozornost. Bez povšimnutí je minul a čtvrtinovou rychlostí vyrazil na jihovýchod. Plul bez zastávky celý týden, až se ocitl v samém srdci Černého moře, daleko na jih od ostrova Krym. Kdyby stejným směrem pokračoval ještě několik dní, nepochybně by se přiblížil k tureckým břehům. Střelhbitý však nepatrně změnil kurz. Odchýlil se k severu a nyní mířil ke Kavkazu.

„Tak vidíte,“ zavrčel jednou u večeře ork Vasja z Oděsy, „ještě chvíli a dovršíme okružní plavbu kolem Krymu. Nikdy bych nepomyslel, že se mi poštěstí něco takového.“

Stroje na křižníku pracovaly během plavby daleko aktivněji než v době, kdy setrvával v nečinnosti, a tak se statistiky shromažďovaly rychleji. Soubory s požadavky a průběžnými instrukcemi se utěšeně zvětšovaly a množily se. Technici je sotva stíhali prohlížet a analyzovat. Volvo a Halkdaff prakticky nespali. Pard s Incy na tom byli o něco lépe, ale i oni při práci na můstku co chvíli zívali. Wirg a elf mladého technika pravidelně vyháněli od řídícího pultu, aby si šel odpočinout. „Podřimující žáky nechceme!“ říkali mu. A Incy odcházela spolu s ním. Upřímně řečeno však zdaleka ne všechen nečekaně získaný čas věnovali spánku. V malé pohodlné kajutě se na úzké posteli daly dělat i jiné věci…

Když technici patnáctého dne po snídani vstoupili na můstek, Halkdaff zběžně přelétl pohledem čerstvé statistiky, podíval se na Volva a prohlásil: „Myslím, že to stačí.“

Pard věděl, že Volvo a Halkdaff strávili tři čtyři poslední dny přeorientováváním již hotového a dobře vycvičeného selektorového programu. Jednoduše měnili obsahy datových souborů a dosazovali do nich potřebné instrukce pro různé ovladače. Pro každý ovladač existoval vlastní datový soubor. Sice to všechno působilo dost komplikovaně, avšak podle předběžných propočtů by to mělo zafungovat navýsost úspěšně.

„Ano, také si myslím, že to stačí. Už čtvrtý den jsme nezaznamenali žádnou novou instrukci.“

Byla to pravda, neboť aktivní shromažďování požadavků a příkazů trvalo jen tři dny. Potom se příkazy začaly stále častěji opakovat a během druhého týdne se statistiky rozrostly pouze o dva nové požadavky a o dvě odpovědní instrukce. Nejprve ovladač klimatizace žádal o povolení k provedení každoměsíční autodiagnostiky a potom se radarový modul otázal, co si má počít s přehřátým zdrojem techniky ve svém sektoru. Střelhbitý ihned přepojil potřebný řetězec na náhradní zdroj a přikázal modulu, aby dál pracoval ve stejném režimu.

Celý den strávili nacvičováním. Pard seděl u velitelského notebooku, Halkdaff u rezervního. Elf namátkově posílal požadavky z velkého katalogu a Pard manuálně zadával odpovídající instrukce nebo příkazy. Volvo porovnával volby mladého technika s reakcemi skutečného počítače.

Seděli na můstku dlouho do noci − udělali si jen malou pauzičku na oběd − a Pard se spolu s přeorientovaným programem za celou dobu ani jednou nespletl. Incy nejprve po každé správné odpovědi nadšeně tleskala, ale pak přestala. Asi se unavila.

Po půlnoci Halkdaff s povzdechem odsunul notebook, vstal a zvolna se protáhl jako velký kocour. „Ufff! Zdá se, že jsme hotovi, kolegové. Věřím, že teď se tahle ocelová příšerka bude chtít přetrhnout, aby splnila všechny naše příkazy.“

„Mám hlad,“ řekl Pard neutrálně a rovněž vstal. „Zajímalo by mě, jestli už Iland šel spát…“

„Není to přece poprvé, co máme zpoždění.“ Volvo pokrčil rameny. „A copak se někdy stalo, že by si šel lehnout, aniž nás předtím nakrmil?“

„Ne…“

„No vidíš. To znamená, že na nás i teď čeká.“

„Nedáme si víno?“ navrhla odvážně Incy. „Připijeme si na úspěch.“

Halkdaff a Volvo naučeným pohybem otočili hlavy a tázavě se podívali na Parda. Stejně jako na něho v poslední době hleděli před jakýmkoli rozhodnutím.

Pard se rozesmál: „Nejsem proti!“

Stále si nedokázal zvyknout, že všechna obecná rozhodnutí, která nejsou spojena se specifickými znalostmi, leží už skoro dva měsíce na jeho bedrech.

„Začneme s tím ráno, řekl bych,“ dodal. „Abychom byli vyspalí. Ano?“

„Jasně, šéfe!“ opáčil Volvo. Ještě nedávno to byl Pard, kdo wirga nazýval šéfem… „Jak myslíš!“

Iland na ně skutečně čekal. A jako obvykle už byl připraven servírovat pozdní večeři.

Na nic nezapomněl. Ani na víno.

Té noci Pard dlouho nedokázal usnout − dokonce navzdory příjemnému vínovému opojení. Incy tichounce ležela vedle něj, jako by naslouchala jeho myšlenkám.

Nakonec se však Parda přece jen zmocnil spánek. V posledním záblesku vědomí ho napadlo, že se během posledních dvou měsíců naučil víc než za celý dosavadní život.

32

ANNAPURNA − NANGA PARBAT

Probudila ho Incy. „Parde! Vstávej!“

Mladý technik se vynořil z temných hlubin dlouhého spánku, po němž se člověk nedokáže pořádně rozpomenout, co se mu vlastně zdálo; přetrvává v něm pouze pocit něčeho hrozivého a nepříjemného. Pohnul se a odhodil pomačkanou a zamotanou deku.

„Celou noc jsi sebou házel,“ oznámila mu Incy. „Zdálo se ti něco?“

Pard si rozcuchal již beztak rozčepýřenou kštici.

„Jenom samé nesmysly. Ani si na ně nemůžu vzpomenout.“

„Jsi tolik rozrušený kvůli tomu, co nás dnes čeká,“ řekla Incy přesvědčeně. „Nebuď nervózní. Všechno půjde podle plánu.“

„Kéž by…“ odpověděl Pard nepříliš přesvědčivě. Stále se nedokázal zbavit skleslosti, do níž ho uvrhl neklidný spánek.

„Dáš si kávu?“

„Máme nějakou?“

„Mohu zaběhnout k Ilandovi.“

„To by bylo fajn… Jenomže… Sluší se to? Jsi přece Technička Velkého Kyjeva.“

„No a co? Navíc už Techničkou dlouho nebudu. Jen do návratu z Krymu.“

„Mluvíš, jako by všechno, co nás ještě čeká, byla úplná hračka,“ zavrčel Pard. „Nejdřív se tam musíme vylodit, pak najít společnou řeč s tamními obyvateli a přesvědčit je, aby se s námi podělili o své znalosti, a nakonec se ještě vrátit do Kyjeva. A to ani nezmiňuji skutečnost, že nové vědomosti určitě nebude snadné použít v praxi.“

„Já nemám strach,“ řekla dívka bezstarostně. „Protože vím, že ty to dokážeš.“

„S vaší pomocí…“

„Ano. S naší pomocí. Ale víš, ve skutečnosti už jsi nechal za sebou i Volva s Halkdaffem. Jen sis toho možná nevšiml. Oba jsou to velcí odborníci, to bezesporu, ale ty máš daleko větší fantazii.“

„A proč ses ty odklidila do ústraní?“ zeptal se nečekaně Pard. „Neříkala jsi náhodou, že ses stala Techničkou díky svým vědomostem? Znamená to, že jsi lepší než Volvo a Halkdaff?“

„O tom, že jsem lepší než Volvo, naprosto nepochybuji. O Halkdaffovi nemohu říci nic, ale soudím, že naše vědomosti jsou zhruba srovnatelné. Oba dva se ovšem mohou pochlubit mnohem delší praxí v oblasti ochočování divokých strojů. Proto nevidím důvod, proč bych měla zasahovat. Oni všechno zvládají sami… Přesněji řečeno − zvládají to, když spolupracují s tebou. Já jsem odbornice, hlavně co se všeobecných znalostí týče, a navíc se považuji spíše za teoretičku. Kdežto Volvo a Halkdaff umějí své vědomosti aplikovat v praxi. Dokáží virtuózně pracovat s hmotou, nejen s holými formulemi.“

Pard kopl do zmuchlané přikrývky.

„Co bude s tou kávou?“ zeptala se znovu Incy.

„Dal bych si.“

„Výborně. Hned ti ji donesu.“

Incy vyklouzla z kajuty. Pard se mezitím vydal na pravidelnou ranní pouť na toaletu a do koupelny.

To jsou ale věci, pomyslel si, zatímco si čistil zuby a prohlížel si svůj odraz v zrcadle. Kdyby mi někdo předtím, než jsme opustili Centrum, řekl, že všechno dopadne právě takhle, díval bych se na něho jako na blázna.

A kdosi neznámý, který s Pardem sdílel jedno tělo a čas od času mu přitakával nebo odporoval, se najednou probudil a přispěchal s jedinou možnou radou.

Zvykej si…

Copak se na to dá tak snadno zvyknout, odmlouval Pard a tklivě pohlédl do zrcadla.

Člověk si dokáže zvyknout i na onačejší věci. A tím spíš na ty dobré.

Na ty dobré, odfrkl si v duchu Pard. Co je na naší cestě dobrého? Katastrofy? Mrtví společníci? A dosažení cíle stále hrozně daleko…

Nikdo přece neříkal, že to bude jednoduché, namítl rozumně vnitřní hlas.

To jo, souhlasil Pard. To je pravda.

Když skončil s ranní hygienou, oblékl se a ledabyle rozložil na posteli přehoz. O chvíli později se vrátila Incy s malým tácem. Stály na něm dva hrnečky a talíř s obloženými chleby.

„Dobrou chuť…“ řekla dívka a pozvedla jeden hrneček. „Na úspěch?“

Pard si s ní poslušně přiťukl a lokl si. Ihned si uvědomil, že něčí důvtipná ruka přidala do kávy štědrou dávku koňaku. A nebylo nijak těžké uhodnout, komu tato ruka patřila. Iland žil dostatečně dlouho, aby se stal prozíravým.

O deset minut později už vstupovali na můstek. Volvo, Halkdaff, Buskermolen, Roelofsen a Honza seděli kolem řídícího pultu a tlumeně spolu rozmlouvali. Čas od času se podívali na hodiny visící na stěně naproti vchodu.

„No vida…“ Wirg Volvo při pohledu na Parda a Incy znatelně ožil. „Jdete právě akorát. Už je nejvyšší čas začít.“

„Tak tedy začněme,“ kývl Pard s elánem. Jeho pochybnosti se rozpustily v kávě s koňakem. Nahradil je paličatý zápal a touha po akci. Ale především se dostavila jistota.

„Nuže…“ Pard se podíval na obrazovky notebooků i na obrovský monitor Střelhbitého, zabírající dobrou polovinu stěny. „Pojedeme podle plánu. Honzo, ty půjdeš do radiokabiny. Tvým úkolem je setrvávat na příjmu, kontrolovat éter a hlásit nám všechno, co se kde šustne.“

Goblin ochotně přikývl a vstal.

„Busi, ty vyrazíš k hnacím strojům a budeš dohlížet na tamní ovladač. Kdyby se cokoli pokazilo, ihned ho odpoj a začni zadávat příkazy manuálně, pomocí klávesnice.“

„Rozumím…“

„Roeli, tvůj post je v generátorovně. Za úkol máš to co obvykle, tedy kontrolu nad technikou. Plnou kontrolu, v celém jejím objemu.“

Černovousý trpaslík zvedl ruku, aby ukázal, že je připraven.

„No a my tady…“ Pard pohlédl na Volva a Halkdaffa. „Koho posadíme k navigaci?“

„Třeba mě,“ nabídla se Incy. „Abyste se vy mohli věnovat tomu nejdůležitějšímu…“

„Výborně!“ ozval se Volvo. „Radarové moduly je možné ovládat přímo odtud, od řídícího pultu. Posaď se tady. Přístupový kód je…“

„Přístupový kód znám,“ přerušila ho Incy. „Můžeš být klidný. Já to zvládnu.“

Volvo poslušně zmlkl. Na tuto drzou dívenku se snad ani nedokázal zlobit. Nejspíš proto, že si ji pamatoval ještě jako malé děcko.

Pard se posadil k Halkdaffovu notebooku, nejvýkonnějšímu ze všech, které měli k dispozici.

„Jedeme,“ zavelel rozhodně.

Volvo okamžitě přeštípl svazek barevných drátů, předem vydolovaný z hlubin pultu, a Pard stisknutím jediné klávesy spustil pozměněný selektorový program.

Hlavní počítač, náhle odříznutý od všech spojovacích linek, poplašeně zablikal všemi světelnými diodami na čelní desce. Byl však již slepý a hluchý. Jeho odpojení bylo nesystemizovanou situací; neexistoval pro ně dokonce ani žádný speciální konektor, takže Volvovi nezbylo než přeštípnout dráty. Střelhbitý se scvrkl do rozměrů hlavního počítače uvězněného v nevelké, asi metrové krychli v hloubi pultu. Všechno ostatní teď představovalo pouhou hromadu oceli s několika nechápavými a neiniciativními lokálními zařízeními, což byly trup, hnací stroje, místnosti, generátory, systém drátů, dodávající strojům techniku, zkrátka všechno až do posledního šroubku v podpalubí. To vše teď živí museli ovládat a vydávat tomu příkazy, protože jinak by popletený kolos zabloudil na širém moři a dříve či později by se neslavně potopil.

„Do toho!“ ozval se Halkdaff a zašilhal po Pardovi. „Stroje už pracují. Změň kurz.“

„Kam teď vlastně míříme?“ zajímal se mladý technik.

„Na východoseverovýchod… Zajímají tě čísla? Myslím délkové a šířkové stupně?“ ozvala se okamžitě Incy.

„Ne. Jen mi pověz, co mám změnit, abychom zamířili ke Krymu.“

„A na jaké místo se tam potřebujeme dostat?“

Incy zacvakala nehtíky po klávesách a na oživlém hlavním monitoru se objevila silueta ostrova Krym.

„Tak na jaké?“

„Kde jsme nyní?“

Znovu se ozvalo klapání kláves a kousek jihovýchodně od Krymu se rozzářil rudý pulzující flíček.

„To jsme my,“ oznámila Incy.

Pard se na ni obdivně podíval. Kdy se stihla naučit tak zručnému zacházení s navigačními systémy? Přece jen musí být výtečná technička!

„No…“ řekl Pard nejistě. „Myslím, že na jižním pobřeží je dostatek vhodných kotvišť, ne? Například tady…“

„To je Sevastopol,“ varoval je pochmurně Volvo. „Má tam štáb jejich pobřežní stráž. Rozstříleli by nás na cucky…“

„A co tady?“

„To je Jalta. Je o něco lepší, ale pořád moc blízko Sevastopolu. Podle mě by to bylo příliš riskantní.“

„No a tady? Nebo bychom měli raději plout až sem?“

„Kerč,“ poznamenal Halkdaff. „Podle mého názoru jeden z nejlepších přístavů na světě. Třebaže i tam existuje ústředí pobřežní stráže.“

„Jenomže tahle ústředí jsou rozeseta po celém pobřeží,“ poznamenal uvážlivě Volvo. „Moc na vybranou nemáme. Já jsem pro Kerč. Za prvé to není daleko a za druhé by to mělo být nejméně nebezpečné. Leží přece jen hodně stranou…“

„Jenomže to pak budeme mít daleko do toho vašeho Simferopolu,“ namítl pochybovačně Halkdaff.

„Jestli se dokážeme vylodit, všechno ostatní už nám bude připadat jako maličkost. Nejdůležitější je probít se přes pobřežní stráž.“ Volvo se dostal do takové ráže, že dokonce hranou dlaně prudce rozsekl vzduch. „Jsem pro Kerč.“

„Vypočítej nám kurz do Kerče, Incy,“ zavelel klidně Pard. „Sem do té malé zátoky.“

Dívka během půlminuty vyčíslila nový kurz a převedla ho do příkazového jazyka, srozumitelného pro ovladač hnacích strojů. Pard ho odeslal.

A o okamžik později rytmický hukot strojů změnil tóninu. Obrovská masa křižníku začala opisovat majestátní oblouk a odklánět se k severu. Severovýchod. Severoseverovýchod. Sever. Severozápad. Směr Kerč!

„Poslouchá nás!“ vydechl Pard. Ani se nesnažil skrývat svůj údiv.

„A co sis myslel?“ zabručel spokojeně Halkdaff. „Když se stroje pořádně ochočí, chovají se jako živé…“

Aha, stačí přešmiknout dráty a nechat počítač nečinně dřepět v koutku, pomyslel si Pard mimoděk. To je mi ale pěkné ochočování…

Ale nadšení, které se v něm probudilo, ho stále nemínilo opustit. Ocelové monstrum poslušně plnilo příkazy vydávané živými z velitelského můstku. Na každý požadavek byla neprodleně odesílána vyčerpávající instrukce. Jakékoli činnosti předcházel odpovídající příkaz. A žádný z palubních strojů si neuvědomoval, že je klamán.

Krátce po poledni, když se definitivně ujistili, že je křižník poslouchá, odeslali ostatní technici Parda, Incy a Buskermolena, aby si odpočinuli. K velitelskému notebooku se posadil Halkdaff, zatímco Volvo se zhostil ovládání radarových modulů a Iland se dobrovolně přihlásil, že bude držet stráž ve strojovně. Jeho místo v lodní kuchyni zaujal − opět dobrovolně − Zeppelin a ork Vasja se mu rozhodl pomáhat. Mina s Běláskem si začali připadat poněkud zbyteční a tak se rovněž snažili pomoci, ale Volvo jim poradil, aby raději překontrolovali lodní děla a pustili se do hlídkování nahoře na palubě. Nechtěl se totiž dočkat žádných nepříjemných překvapení v podobě náhle se objevivších lodí. Radary jsou sice hezká věc, ale ani na oči živých by se rozhodně nemělo zapomínat.

Pard si místo odpočinku prohlédl testovací záznamy lodního ústředí pro řízení palby a byl už po několikáté ohromen bojovou silou obrněnce. Opravdový stroj na zabíjení! Ještě štěstí, že se takový kolos nedokáže pohybovat po souši, protože s pouhou hrstkou podobných strojů by se dalo klidně podniknout třeba tažení na Velkou Moskvu − s velkými šancemi na úspěch. Pravidelná armáda by si totiž jen stěží dokázala poradit s útokem gigantických a prakticky nezranitelných strojů. Vždyť by se na souši ani nemohly potopit!

Podle výpočtů Incy a Halkdaffa by se měl Střelhbitý (či přesněji jeho trup, protože hlavní počítač, skutečná duše křižníku, s ním teď neměl nic společného) dostat na dohled od krymských břehů nazítří kolem oběda. Do té doby nezbývalo než korigovat kurz, podporovat práci hnacích strojů a uklidňovat ostatní zařízení na palubě.

Až do večera se nic nečekaného nestalo. Po jídle však Pard, který znovu zaujal místo u velitelského notebooku, obdržel zprávu z radiokabiny. Někdo se snažil se Střelhbitým navázat spojení.

„Busi!“ zavolal Pard trpaslíka. „Posaď se, prosím tě, na moje místo… Zvládneš to?“

„Jasně, šéfe!“ odpověděl vesele Buskermolen. S pozoruhodnou lehkostí uznal Pardovo nové postavení na hierarchickém žebříčku techniků a nezdálo se, že by ho změna ve vedení byť jen trochu tížila.

Pard a neúnavný Halkdaff, který od rána neopustil můstek, se posadili k rezervnímu počítači a napojili se na radiokabinu. Soustava přístrojů na palubě Střelhbitého vzbuzovala úžas − mladý technik poprvé v životě viděl fungující videospojení.

Halkdaff s pomocí formule intervideo spustil neznámý program. Na obrazovce se otevřelo přihlašovací okno. Zablikaly kontrolní řádky:

#On channel: DiGiTAl WiZARD%

#Waiting for: Halkdaff%

#Mode: Video 3%

#Subj: Voice Chat%

Halkdaff rychle změnil videomodus na navrhovaný a na obrazovce se okamžitě objevila tvář Pardovi neznámého elfa.

„Nazdar, Halkdaffe.“

„Nazdar, Dizzy!“ odpověděl Halkdaff poněkud překvapeně. „Jak jsi mě našel?“

„Už po tobě pátrám čtvrtý rok,“ odpověděl elf z obrazovky. „Opravdu se ti podařilo ochočit divoký křižník?“

„Cože? Ono se to už ví?“ Halkdaff nevěřil vlastním uším.

„Samozřejmě že se to ví, čert to vem! Už od rána začal mezi všemi, kdo pracují s velkými loděmi, pořádný poprask! Halkdaffe, právě se k vám maximální rychlostí blíží všechny válečné lodě světa! Co jsi to na Střelhbitém udělal? Mluv!“

„To se nedá v krátkosti vysvětlit,“ odpověděl rozpačitě Halkdaff. „Pravda je taková, že jsme Střelhbitého odpojili, a teď loď řídíme sami. Manuálně. Z notebooků. Ale co znamená, že k nám spěchají všechny lodě? Proč?“

„Vsadím krk na to, že se tě chystají poslat ke dnu! Nevím, jak se ti podařilo odpojit Střelhbitého. Vlastně ani pořádně nevím, co to znamená, ale vypadá to, že se ostatní křižníky rozhodly pomstít svého bratříčka! A nejen ty černomořské. Dokonce i z newyorského přístavu zmizela všechna válečná plavidla! Shade ze Southamptonu tvrdí, že se totéž stalo také u nich. A kdybych navázal spojení s Minamotem, určitě by mi řekl, že i všechny lodě na východě znenadání zvedly kotvy a vypluly na moře.“

„Ale proč? Proč, zatraceně? Co jsme udělali tak hrozného?“ Vypadalo to, že Halkdaff definitivně upadl do rozpaků.

„Jak to mám vědět? Tobě samotnému by to mělo být jasnější, Halkdaffe. Podle mě jsi použil zakázaný postup a všechny stroje na světě se proti tobě spojily. Střez se. Varoval jsem tě a doufám, že včas. Ale to je všechno, co pro tebe mohu udělat, Halkdaffe. Mimochodem, ty tam asi nejsi sám, že?“

„Nejsem.“

„A kdo je s tebou?“

„Ty neznáš. Snad jedině Ilanda…“

„Ten ale přece není technik,“ podivil se neznámý elf jménem Dizzy. „Pokud je mi známo, tak naposledy pracoval jako tělesný strážce Technika Velkého Kyjeva.“

„A stále pro něho pracuje.“

„Počkej… Chceš mi říct, že teď spolupracuješ s kyjevským Technikem?“

Halkdaff maličko zaváhal s odpovědí, ale nakonec šel s pravdou ven: „Ano, Dizzy. Spolupracuji s Technikem.“

„Oh shit, já to věděl! Je v tom politika!“

Halkdaff rozhodil rukama. „Poslouchej mě, Dizzy. Jestli se proti mně spojily všechny stroje, jak to, že se mnou teď můžeš mluvit?“

Elf na obrazovce si odfrkl. „Neurážej mě. Svou radiostanici mám ochočenou dokonale. Mimochodem, ta tvoje tě taky pěkně poslouchá.“

„To proto, že je odříznuta od okolního světa. Mám samozřejmě na mysli její řízení. Ovládám ji manuálně, bez pomoci hlavního počítače křižníku.“

Dizzy se zarazil.

„Jak jako?“ vysoukal ze sebe. „Jak manuálně? Jak bez pomoci počítače?“

„Neptej se, Dizzy. To by bylo nadlouho.“

Elf s přezdívkou DiGiTAl WiZARD užasle zamrkal.

A vtom se spojení přerušilo a nahoře se ozval srdceryvný křik holfinga Miny: „Lodě za zádí! Lodě!“

Halkdaff okamžitě poslal příkaz ovladači operativního pozorování, aby na náhradních monitorech zobrazil venkovní situaci. Obrazovky ožily. Ty, které pokrývaly moře před přídí křižníku a po obou bocích, neukazovaly nic než zvlněnou hladinu. Zato za zádí bylo na samém horizontu vidět hned pět černých teček.

„Co jsou zač?“ zeptal se Halkdaff do prázdna. „Nejspíš kamarádi Střelhbitého, že?“

„Daleko víc by mě zajímalo, co se s námi chystají udělat!“ zavrčel Pard.

„Podle mě je to více než zřejmé,“ ozval se Halkdaff. V jeho hlase nezaznívala ani špetka nadšení. „Volvo! Slyšíš mě?“

Z reproduktoru vnitřního spojení se ozval wirgův hlas: „Slyším, Halkdaffe.“

„Co budeme dělat?“

„A co říká Pard?“

Mladý technik pokrčil rameny, třebaže ho mohli vidět pouze elf a Buskermolen. „Co nám zbývá? Prchat… Pochybuji, že by nás dokázali dohonit.“

„Můžeme narazit na kavkazské lodě. Ty by měly být před námi.“

„Zatím jsme je ale nepotkali.“

„To proto, že neznají naši přesnou polohu. Ale pochybuji, že by jim její určování zabralo příliš mnoho času.“

„Musíme být všichni v pohotovosti,“ řekl Volvo tónem proroka. „Obávám se, že dnes v noci se příliš nevyspíme.“

Na můstek vstoupila Incy. V uchu měla malé sluchátko se zabudovaným mikrofonem, takže slyšela všechno, o čem se zde dosud mluvilo.

„Volvo?“ zeptala se hned na prahu. „Jak daleko je Kerč?“

„Hned to zjistím…“

Wirg odpověděl asi za půl minuty: „Zítra kolem poledne bychom tam měli být. Pokud nesnížíme rychlost.“

„To je příliš dlouhá doba,“ vydechl Halkdaff. „Jestli nás začnou nahánět, nemuseli bychom to stihnout… Sevřou nás.“

„A nemohli bychom ještě zrychlit?“ zeptal se Buskermolen, i když to vypadalo, že ani příliš nepočítá s kladnou odpovědí.

Halkdaff neřekl nic − jen ukázal prstem na obrazovku velitelského notebooku. Vedlejší okénko kromě dalších údajů ukazovalo, že:

#Base Speed Full%

Pard se jako obvykle pokusil zamyslet nad tím, co to ve skutečnosti znamená.

„Hnací stroje pracují na plný výkon?“ zeptal se.

„Ano.“ Halkdaff rozhodil rukama. „Víc z nich nevymáčkneme.“

„A kolik tu je celkem strojů?“

„Dvanáct,“ odpověděl Halkdaff bez přemýšlení.

Mladý technik se opět podíval na obrazovku notebooku. Popisek Full z neznámého důvodu svítil pouze vedle hnacích strojů 1-4 a 9-12, zatímco u pětky, šestky, sedmičky a osmičky zeleně zářily komentáře #Relax%.

„Pokud tomu správně rozumím,“ začal Pard, „tak tady současně pracuje jen osm strojů z dvanácti.“

„Ano. Čtyři zbývající jsou zpravidla vypnuty. Vychládají a podrobují se preventivní kontrole. Čtveřice se střídají vždy po deseti hodinách plné zátěže.“

„Tak tedy zapněme i ostatní čtyři.“

Halkdaff tázavě zamrkal. „Ale… To by bylo nebezpečné, čert to vem! A hlavně − jak je asi zapneme? Ovladač to jednoduše nedovolí, protože je to proti všem pravidlům. Odporuje to jeho nejzákladnějším instrukcím.“

„Nebezpečné?“ odfrkl si Pard. „Copak máme na vybranou? Nejdůležitější je dorazit k cíli. A pak už se stroje mohou klidně přehřát nebo porouchat. Ať si třeba vybuchnou! Co je nám po tom?“

Halkdaff stále nedokázal přivyknout takové myšlence, která narušovala samotné základy techniky.

„Ale ovladač…“ řekl a najednou se zarazil. „Chceš snad i ten vypnout? A poslední čtveřici zapnout manuálně?“

„Proč ne? Už přece víme, jak na to… A protože jsme pro všechny případy shromažďovali nejrůznější statistiky, určitě v nich najdeme něco, co nám pomůže.“

„Teď už chápu, proč je mezi lidmi tolik zločinců,“ povzdechl si z reproduktoru Volvo. „Vůbec totiž nectí zákony a k smrti rádi je porušují.“

Halkdaff nerozhodně vstal. „Tak co? Jdeme na to?“

„Budeme potřebovat ještě jeden notebook.“

„Já mám!“ vpadla vesele Incy. „Mám ho donést?“

Pard se sotva znatelně pousmál. „Jasně. Do strojovny…“

Chladnoucí čtveřice strojů začala pracovat za necelou půlhodinu. Trup křižníku zavibroval silněji a vlny rozbíhající od přídě se znatelně zvětšily.

Roelofsen, velký znalec technických zařízení, se neudržel a zabručel pod vousy: „Během čtyřiadvaceti hodin nám ty stroje chcípnou. A celá tahle rachotina se rozsype, ke všem čertům, a potopí se.“

„Volvo!“ Pard obrátil se na wirga. „Spočítej − s přihlédnutím k nové rychlosti − za jak dlouho se dostaneme do Kerče.“

Volvo rychle provedl výpočty. „Už ráno, ne tedy kolem poledne. Zvýšili jsme rychlost o třicet procent, takže tam budeme v sedm nebo v osm hodin ráno.“

„Skvělé!“ Pard zvedl ruku a spokojeně ukázal vztyčený palec. „Získáme přinejmenším čtyři hodiny. Já osobně jsem spokojen.“

„Já také,“ řekl nabručeně Halkdaff. Pořád se nedokázal smířit se všemi těmi do nebe volajícími porušeními tak dlouho fungujícího řádu. Pard nejenže ignoroval věkovité zákony a ustálená pravidla. Svými činy podkopával samotné základy jeho světa.

Elf, žijící už nejedno tisíciletí, uvykl myšlence, že zákony nelze porušovat. Nikdy by ho nenapadlo, aby se o něco takového pokusil. Ale pro tohoto mladíčka, který se narodil před ubohými dvaceti roky, to bylo naopak něco naprosto přirozeného.

Halkdaff si náhle uvědomil, že celá jeho rasa je odsouzena k zániku. Elfové i všichni ostatní dlouhověcí nedokáží odolat téhle hrubé a primitivní hordě s jejími uspěchanými jepičími životy. Lehkost, s níž zavrhují naprosto očividné věci, drzost a touha stihnout všechno, a pokud možno hned, to jsou jejich trumfy. Trumfy, na které dlouhověcí nemají čím odpovědět. Snad jedině svými nesrovnatelně bohatšími zkušenostmi. Ale Halkdaff v hloubi duše věděl, že samotné zkušenosti stačit nebudou. A že ani ony při konečném střetu s lidmi dlouhověké rasy nezachrání.

„Lodě za námi zaostávají!“ oznámili holfingští pozorovatelé. Jejich hlasy byly plné nezastíraného nadšení.

„Hlavně aby se k nám nějaké další nepřiblížily potmě,“ povzdechl si tlumeně Buskermolen. Jelikož však mikrofon vnitřního spojení byl připevněn na ohebném kolíčku hned vedle něj, slyšeli jeho slova všichni.

„Pojďme zpátky na můstek,“ řekl Pard elfovi a Incy. „Něco mi říká, že se dnes v noci skutečně nevyspíme. A ještě něco − ať má každý všechny své věci u sebe. Nebo někde poblíž. Pro všechny případy…“

Ve strojovně zůstal jen Roelofsen, který nyní zastával úlohu ovladače hnacích strojů. Nutno říci, že mu to šlo navýsost dobře. A skutečný ovladač − vylekaný a osamocený − pouze nesouvisle poblikával barevnými hlásiči. Z jeho stříbřitého trupu nejapně a uboze vyčníval tlustý svazek přeštípnutých drátků.

Křižník celou noc směřoval na severozápad a ztěžka řval přehřívajícími se hnacími stroji. Té noci nikdo v předtuše brzkého rozuzlení opravdu nespal. Maximálně si na hodinku na dvě zdříml − technici přímo v křeslech před obrazovkami notebooků a Vasja, Zeppelin a holfingové na pohovkách v posádkové klubovně.

Úsvit je zastihl asi třicet mil od Kerče. Slunce se vynořovalo z moře jako obrovské tmavorudé jablko. Na jeho pozadí byly zřetelně patrné siluety několika válečných lodí. Mířily přímo ke Střelhbitému.

Také ze západu se blížily dva křižníky v doprovodu asi desítky torpédoborců. Pouze za zádí bylo moře pusté, ale jen proto, že si Střelhbitý zakázaným způsobem zvýšil rychlost a dokázal se odpoutat od pronásledovatelů.

„Hm, tak už to začíná!“ zabručel Halkdaff. „Mohu vás ujistit, že rvačka velkých lodí bývá pěkná mela. No a když se takováhle eskadra sesype na jediný křižník…“

„Vidím zemi!“ oznámil z příďové nástavby Bělásek. Volvo už včera rozdal všem živým vysílačky, a jakmile se dostatečně rozednilo, holfingové znovu zaujali své pozorovací pozice.

„Správně,“ potvrdila Incy, která znovu převzala úlohu navigátorky. „Je to písečná kosa v průlivu. Jmenuje se Tuzla. Od ní je to do Kerče jen kousek.“

„Ne, vážená,“ namítl Bělásek. „Tahle země je hornatá a nachází se vlevo od nás. Podle mě to musí být Krym. A napravo je také vidět břeh, i když jen mlhavě. To bude nejspíš Kubáň. Ta kosa by měla být před námi, ale není vidět, protože je plochá a nad mořskou hladinu nijak zvlášť nevyčnívá.“

„Odkud to všechno víš?“ zeptal se udiveně Volvo.

„Včera jsem si prohlédl mapu,“ řekl holfing. „Pro všechny případy.“

„Máte v týmu bystré a rozumné živé, všechna čest,“ pochválil Halkdaff. „Obyčejný ženista, a zajímá se o mapy. To se jen tak nevidí…“

„Také že jsem do týmu přijímal jen ty nejlepší,“ podpořil Volvo svou prestiž. A zároveň i prestiž Techničky Velkého Kyjeva. „Jsi pašák, Bělásku. Jen tak dál.“

„Mimochodem,“ nechal holfing pochvalu bez odezvy, „už dalekohledem vidím i tu kosu. Přinejmenším stromy, co na ní rostou.“

„Za zádí už zase máme lodě,“ oznámil Mina. „Zatím jsou ještě daleko, ale vypadá to, že plují rychleji než my.“

„Moc pěkně nás obkličují,“ zavrčel podrážděně Halkdaff a nechal si na pomocném monitoru schematicky zobrazit situaci tak, jak by byla vidět shora.

Široký průliv mezi dlouhým výstupkem − poloostrovem Kerč − a pevninou, tedy Kubání. Úzký jazyk Tuzly. Písečná vidlice, oddělující Kerčskou zátoku. Světlejší tečka kousek od Tuzly označovala současnou polohu Střelhbitého. A tři červené skvrny pronásledující lodě. Jeden byl na východě; zřejmě připlouval od břehů Kavkazu. Další na jihu; ten, který se za nimi hnal už po širém moři. A nakonec třetí. Na severovýchodě. Pravděpodobně krymská pobřežní stráž.

Takže pobřežní stráž, pomyslel si Pard a pozorně se zadíval na monitory. Zareagovala zatraceně rychle, čert ji vem!

„Halkdaffe, jaké lodě tvoří krymskou pobřežní stráž?“ zeptal se potichu. Buskermolen a Honza se na něho okamžitě podívali.

„Hlavně torpédovky… Proč?“

„A co křižníky? Mají nějaké?“

„Samozřejmě že ne! Kde by je vzali? Všechny křižníky jsou přece divoké… Tedy s výjimkou našeho, ale ten bych rozhodně nenazval ochočeným… Daleko lepší výraz pro něj je oklamaný.“

„No tak se podívej sem…“ Pard ukázal na monitor zobrazující moře na levé straně. Byla na něm vidět dvojice křižníků obklopená hejnem torpédovek.

„Mluvíš o těchhle?“ upřesnil Halkdaff. „O křižnících? Tak ty jsou divoké, to je jasné. Pobřežní stráž po nich nejde. Co by taky mohla takovým kolosům udělat?“

„Třeba použít torpéda?“ zapochyboval Pard. „Kdyby jim napraly pár torpéd pod čáru ponoru, nezachránilo by je ani sebelepší pancéřování.“

Elf neurčitě zahýbal roztaženými prsty. „No… Možná máš pravdu. Jenomže křižníky se snaží krymským vodám vyhýbat. A stráž pronásleduje především živé na meších lodích. Proč by si také měla začínat s křižníkem, který tudy jen proplouvá? Nejspíš je doprovázejí jen pro všechny případy. A proto s nimi nebojují.“

Halkdaffova slova Pardovi připadala dostatečně přesvědčivá a vcelku logická.

„Jestli nezměníme kurz, tak nás opravdu obklíčí,“ ozvala se Incy. „Z které strany se vyhneme té kose?“

„Raději z kubáňské,“ řekl Volvo.

„Ale tam je víc lodí!“ namítl Halkdaff.

„Zato žádná pobřežní stráž,“ dodal Honza, který po celou dobu mačkal svou drahocennou kšiltovku. Uši se mu chvěly úzkostí.

„Asi vyrazím do ústředí pro řízení palby,“ řekl zádumčivě Buskermolen a zhluboka si povzdechl. „Hlavně abych nezapomněl formule…“

Trpaslík se samozřejmě jen přetvařoval. Nikdy na nic nezapomínal, neboť jeho paměť byla neuvěřitelně přesná a obsáhlá jako u všech trpaslíků. Třebaže ve skutečnosti nebyli techniky, dovedli Buskermolen i Roelofsen obratně a zkušeně zacházet s notebooky a také během hlídek ve strojovně nebo v generátorovně neměli s tamními zařízeními žádné problémy. Křižníky napravo se zformovaly do dlouhé řady s pravidelnými rozestupy. Střelhbitý mířil přesně do průlivu mezi kosou a Kubání a pronásledovatelé se mu ze všech sil snažili zablokovat cestu.

Výsledek honičky závisel na vteřinách a metrech.

Střelhbitý prohrál. Hned dvě kavkazské lodě se dostaly do průlivu o chviličku dříve než on a otočily se k blížícímu se křižníku bokem.

„Střílím!“ varoval ostatní do vysílačky Buskermolen. A sotva trpaslíkův hlas dozněl, ozval se ohlušivý rachot. To těžká děla Střelhbitého, předchozího dne pečlivě zkontrolovaná a nabitá holfingy, vyplivla dávku ocelové smrti.

Kolem Kavkazanů se zvedlo několik vodních sloupů; na nástavbách jednoho z nich vypučelo několik ohnivých květů a do vzduchu vylétly kusy rozžhaveného kovu. A v ten samý okamžik Kavkazané odpověděli. Nejen ti v průlivu, zraněný křižník nevyjímaje, ale i lodě, které přispěchaly z východu.

Střelhbitý se zachvěl. Na obrazovku velitelského notebooku, který nahrazoval hlavní počítač obrněnce, začaly nabíhat údaje o škodách a panické žádosti o instrukce prakticky od všech podřízených palubních systémů.

„Máme v podpalubí trhlinu!“ oznámil ponuře Volvo. „I když netuším, proč tohle hlášení přišlo zrovna mně…“

V tu chvíli se na Střelhbitého snesla další salva − tentokrát zezadu. Holfing Mina zanadával a spadl z nástavby. V letu skrápěl kov krví z ruky, kterou mu proděravěla střepina. Hnací stroje namáhavě zavyly a jeden z nich nepříjemně zaskřípal. Střelhbitý prudce ztratil rychlost a začal se otáčet napříč průlivem.

Buskermolen se snažil opětovat palbu, ale protivníků bylo příliš mnoho.

Krymské torpédovky do boje nezasahovaly; zastavily se asi půl míle od místa střetnutí a očividně se nemínily přibližovat.

„Vypadá to, že bychom měli začít přemýšlet, jak se odtud dostat,“ navrhl Pard, přičemž se snažil, aby jeho slova zněla co možná nejklidněji. „Halkdaffe, ty už určitě máš naplánováno, jak v krajním případě opustit loď, že ano?“

„Samozřejmě!“ odpověděl elf s jistou dávkou samolibosti. „V každé místnosti je jedna nouzová schránka obsahující záchranné vesty a tyhle… no, zkrátka takové malé nafukovací pytlíčky, co se navlékají na předloktí. Dobře, že jsi včera rozkázal, abychom měli u sebe všechny důležité věci, Parde…“

„Mino! Bělásku! Vasjo! Zeppeline!“ křikl Pard do vysílačky. „Okamžitě všeho nechte a…“

Nestačil domluvit. Někde úplně blizoučko se ozvalo příšerné zadunění. Ocel trhaná na kusy žalostně úpěla a Střelhbitý se s rychlostí, která brala dech, začal naklánět na levobok.

„Konec!“ Pard vyskočil a vypnul notebook. „Je čas! Ještěže je kosa tak blízko…“

Jeho slova neslyšel nikdo kromě živých, kteří se spolu s ním nacházeli na můstku − spojení se totiž přerušilo. Ale ostatní i tak pochopili, že je skutečně konec. Že existence Střelhbitého se počítá už pouze na vteřiny.

Halkdaff zavrčel a strhl kryt z červené schránky vedle řídícího pultu. Honza se jednou rukou držel za hlavu a druhou sbíral z podlahy kšiltovku.

„Chytejte!“ Elf hodil goblinovi a Pardovi po jednom těžkém plastovém vaku. Třetí, úplně stejný, mu zůstal ležet u nohou. Halkdaff spěšně odpojil nejbližší notebook a jal se ho cpát do připraveného batůžku.

Také Pard sáhl po batůžku − dospod položil výkonný Halkdaffův notebook a na něj hodil kabelu, kterou si prozíravě vzal ze své kajuty. Byla téměř prázdná. Přesto o ni ale nechtěl přijít. Rychle si vyndal z kapes bundy mobilní telefon a dřímající pistoli a obojí rovněž uložil do batůžku. Ten si pak hodil přes záda a pevně si ho připnul pomocí speciálních řemenů a karabin. Vše bylo naštěstí přizpůsobeno živému s jeho tělesnou stavbou. Poté rozepnul zip na plastovém vaku a vytáhl záchrannou vestu. Navlékl si ji na sebe a sevřel v dlani lanko uvolňující bombičku se stlačeným vzduchem.

„Jsem připraven!“ křikl.

Honza si do batůžku zastrčil kšiltovku.

„Já také,“ ozval se goblin a za chůze se nasoukal do záchranné vesty.

„Konec! Pryč!“ zachraptěl Halkdaff.

Hlavně aby tu nikdo neuvízl, zaťukala na brány Pardova vědomí trýznivá myšlenka. Představa, že může ztratit Incy, ho plnila hrůzou.

Silou vůle zapudil všechny černé myšlenky.

O minutu později sjeli po nakloněné palubě a ocitli se u levoboku. O něco blíž k přídi Pard spatřil Incy a Volva v nafouknutých záchranných vestách a ze srdce mu spadl obrovský kámen. Oba holfingové, Vasja a Zeppelin sebou už plácali ve vodě.

Volvo pomohl Incy přelézt zábradlí. Honza skočil do moře po hlavě − během svého krátkého letu připomínal obrovskou zelenou žábu; tento dojem kazily pouze dlouhé vlající uši.

Nad hlavami jim vyly velkorážní střely a ozývalo se skřípění kovu.

K zábradlí se skutáleli Buskermolen a Iland. Také oni byli náležitě vybaveni. V trpaslíkově batůžku se dokonce nepřehlédnutelně rýsovaly kontury jeho oblíbené brokovnice.

Chyběl pouze Roelofsen.

„Skočte! A plavte ze všech sil!“ štěkl na ně Pard. Bylo to snad poprvé, kdy mu vydávání rozkazů nečinilo žádné potíže.

Uposlechl ho však pouze Iland. Žblunknutí bylo přehlušeno zaburácením výbuchu. Mladému technikovi cosi nepříjemně zasvištělo kolem ucha.

Ohlédl se. Na křižníku zůstala pouze trojice živých, držících se za zábradlí − Volvo, Buskermolen a on sám.

V tom okamžiku se v dálce, u samé zádi, objevil Roelofsen. Trpaslík silně napadal na jednu nohu, ale přece jen v sobě našel dost sil, aby se dostal k zábradlí, přelezl ho a skočil do vody.

„Všichni žijí,“ vydechl s úlevou mladý technik. Trhl lankem záchranné vesty a spolu s Buskermolenem přeskočil nakloněné zábradlí. Kousek vpravo se do vody ponořil i Volvo.

Uplavali jen několik desítek metrů, když se paluba Střelhbitého dotkla hladiny. Okamžitě se přes ni převalila velká vlna a křižník se s překvapivou rychlostí potopil. Strašlivá síla, probuzená jeho zkázou, chytila Parda za paty a jala se ho stahovat do děsivých černých hlubin. Mladý technik jí však ze všech sil vzdoroval. Zalykal se, plival vodu, lapal po vzduchu, který do plic nasával spolu se slanou tříští, a zoufale bojoval o právo zůstat na slunci. Nakonec se jeho nohy přece jen zbavily příšerného břemene.

Pronásledující lodě se okamžitě uklidnily a přestaly střílet. Nastalo ticho, ale po několika desítkách minut nepřetržitého řevu měli všichni pocit, že mají uši ucpané vatou, zatímco v hlavách jim rezonovalo nekončící kvílení a hukot.

Vedle Parda se vynořil Volvo a s vytřeštěnýma očima zalapal po dechu. Pohled mladého technika se mimoděk zastavil na jeho velkolepých špičácích. Wirg se rozkašlal, ale vypadalo to, že dlouhý pobyt pod hladinou přestál bez úhony. Kousek od něj se ve vodě převaloval Buskermolen. Trpaslík hlasitě nadával, přičemž nešetřil ani těmi nejjadrnějšími výrazy. O něco dál mu přizvukoval Roelofsen.

„Fuj!“ Volvo zvrátil hlavu a zachraptěl: „Nebýt vesty, nikdy bych nevyplaval…“

Vpředu vyčnívaly nad vlnami hlavy jejich společníků.

„Pospěšme si!“ řekl Pard. Vlastní hlas zněl jeho zalehlým uším naprosto cize.

Trosečníci plavali ke kose, vzdálené nějakých pět set metrů. Pard se co chvíli ohlížel po Buskermolenovi a Roelofsenovi − trpaslíci se vodě pohybovali pomalu a nešikovně. Bez záchranných vest by se nejspíš vůbec neudrželi na hladině.

Volvo a Pard se rozhodli držet se v blízkosti nebohých trpaslíků, kteří nebyli zvyklí plavat. Bylo by podlé nechat je teď na holičkách.

„Držte se, tangaři!“ povzbudil je Pard. „Jsme s vámi!“

„Trockne dich, Meer, Himmelsfeuer aus! Trockne aus, Himmelsfeuer, alle Meere in der Welt! Die üblichen Lebendigen brauchen nicht so viel Wasser zugleich!“ nadával Buskermolen. Nadále sice plaval nemotorně, ale přece jen se mu podařilo maličko zrychlit. „Ich hasse Wasser!!!“ dodal a odplivl si.

Roelofsen klel o něco zdrženlivěji. Pohyboval se jen pomaloučku. Vypadalo to, že je vážně zraněn.

„Mám ti pomoci, Roeli?“ křikl na něj Pard. „Chytni se mě! Vidíš? Tady za tenhle speciální popruh…“

Trpaslík bez zbytečných řečí sevřel popruh na záchranné vestě a Pard se ho jal vléci jako výkonný remorkér. Společně se jim podařilo vyvinout o dobrou polovinu vyšší rychlost, než když Roelofsen plaval sám. Pomalu začali dohánět ostatní.

Záhy si Pard všiml, že dva z jejich druhů neplavou ke břehu, nýbrž zpátky k nim. Ukázalo se, že jde o Incy a orka Vasju.

„Hej! Co to děláte?“ volal Pard rozzlobeně. „Zbláznili jste se? Plavte ke kose, slyšíte? Ke kose!“

„Parde! Jsi v pořádku?“ zeptala se Incy nezvykle vylekaným hlasem. „Odpověz! Jsi v pořádku?“

„No jo, no jo,“ zavrčel Pard a náhle se uklidnil. Nefalšované znepokojení Incy ho potěšilo a hluboce na něho zapůsobilo.

Protože vědomí, že tě někdo potřebuje, je velmi důležité. Potřebuje tě takového, jaký jsi, se všemi vrtochy a nedostatky.

Otázku „Jsi v pořádku?“ mu dosud nepoložil žádný živý na světě. Alespoň ne takhle. S takovými obavami, s takovou zoufalou, úpěnlivou prosbou v očích…

Samozřejmě se ho na to mohl zeptat i Honza nebo Ďuša. Jenomže tohle bylo něco úplně jiného.

Vasja z Oděsy, který se ve vodě cítil přinejmenším stejně dobře jako na souši, přispěchal na pomoc Buskermolenovi.

„Holfingy vleče Iland,“ oznámil. „Oba najednou. Vesty jsou na ně moc velké, takže plavou asi jako bubliny v louži − stěží rukama nohama dosáhnou do vody!“

Pard si nedokázal představit, co by se muselo stát, aby Vasja ztratil dobrou náladu. Dokonce i teď byl veselý a mladému technikovi nezbývalo než mu jeho optimismus závidět.

Pard dohonil Incy. Všichni tři plavali bok po boku, Technička Velkého Kyjeva, kandidát na zisk tohoto titulu a zraněný trpaslický lovec aut. Před nimi byli Volvo a Vasja táhnoucí Buskermolena. Zbytek týmu už byl v půli cesty k východnímu břehu Tuzly.

Kavkazané se semkli kolem zraněného druha. Ten měl nyní podstatně větší ponor, neboť se mu do podpalubí zřejmě dostala voda, ale křižník stačil včas ucpat všechny díry a skulinky. Obrněnce na jihu složitě manévrovaly a řadily se do nové formace. Živí ve vodě zřejmě přilákali pouze pozornost torpédovek z krymské pobřežní stráže. Bylo jich nejméně deset a přinejmenším dvě z nich vyrazily pátrat a propluly ani ne padesát metrů od trosečníků.

Živí se zahoupali na velké vlně.

Ukázalo se, že v průlivu je velice silný proud. Pard si brzy uvědomil, že by neměli plavat přímo ke kose, nýbrž zamířit víc vlevo. Proud je odnášel na sever do Azovského zálivu. Voda byla čistá a průzračná. Paprsky vycházejícího slunce pronikaly až k samému dnu. Bylo písčité a bohaté na prohlubně a vyvýšeniny. Pard si uvědomil, že v hlubinách občas vznikají tak silné víry, že budou moci mluvit o štěstí, podaří-li se jim dosáhnout břehu bez nebezpečných příhod.

Byl to Zeppelin, kdo jako první ucítil pod nohama dno. Půlwirg přestal plavat, postavil se a ohlédl se po svých společnících.

„Sem!“ zavolal a zvedl ruce. „Je tu mělko!“

Již se k němu blížil Iland s holfingy a hned za nimi Halkdaff. O kousek dál trčely z vody úžasné uši goblina Honzy.

Živí po jednom nebo po dvou vycházeli na břeh. Z mokrých šatů jim kapala voda. V nafouknutých záchranných vestách všichni vypadali tlustě a legračně.

Pard doplul na místo, kde by měl na dno dosáhnout dokonce i zakrslý trpaslík, a s úlevou se postavil. Proud se mu opíral do nohou a jemně, ale vytrvale se ho pokoušel strhnout z kosy. Aby setrval na místě, musel mladý technik vynakládat nemalé úsilí.

„Konec,“ prohlásil najednou Pard. „Dopluli jsme.“

Roelofsen teprve nyní pustil popruh jeho záchranné vesty a začal kulhat ke břehu. Buskermolen stál po kolena ve vodě a vítal svého přítele s otevřenou náručí. Na Roelofsenově nohavici se skvěl rozervaný otvor, ale rána na stehně již téměř přestala krvácet.

Incy se ihned pověsila Pardovi na krk. Na okamžik se otočila a věnovala trpaslíkovi zamyšlený pohled.

„Mořská voda má prý léčivé účinky,“ řekla. „Ale štípe a pálí v ranách…“

„Pojďme,“ vydechl Pard.

Za linií příboje mladý technik následoval příkladu ostatních a vyčerpaně se svalil do písku. Nedaleko rejdily krymské torpédovky.

Nikomu z trosečníků to však momentálně nevadilo. Měli v hlavě jen jedinou věc − podařilo se jim dosáhnout břehu. Nezbývalo jim než litovat, že tento břeh není krymský a že patří pouze kose uprostřed průlivu mezi Krymem a Kubání.

Ale přesto − tak blízko k cíli se dosud nedostali.

Nikdy.

33

NANGA PARBAT − MANASLU

Jako první se probral nezničitelný wirg Volvo. Vstal, oklepal ze sebe část nalepeného písku a sundal si záchrannou vestu.

„Měli bychom začít sušit oblečení,“ řekl. „A potom odtud vypadnout…“

Aby šel příkladem, rázně si svlékl bundu a košili a oba kusy šatstva rozložil na písku, dosud chladném po uplynulé noci. Poté si rozšněroval vysoké kožené boty a začal z nich vytřepávat paličaté vodní krůpěje.

„Můžeš si sundat i kalhoty,“ prohodila Incy potměšile. Ale wirga bylo téměř nemožné přivést do rozpaků.

Brzy byla uzounká pláž mezi mořem a Čongarskou úžinou pokryta schnoucím oblečením. Jeho majitelé se tiskli jeden k druhému a vyhřívali se v paprscích vycházejícího slunce. Příboj lhostejně olizoval pobřežní písek a v průlivu se u samého dna proháněly rozmarné nahodilé proudy, které co chvíli zpěňovaly dosud klidnou hladinu. Nad mořem se proháněli rackové a konečky křídel se téměř otírali o vlny, které se spěšně a chaoticky přelévaly sem a tam.

Halkdaff věnoval Incy dlouhou pánskou košili, kterou vytáhl ze svého nepromokavého batůžku. Pard v tomtéž batůžku mimoděk spatřil kompletní kuřáckou soupravu. Elf s sebou tyto hlouposti zřejmě skutečně tahal úplně všude.

V dohledu stále bloumaly krymské torpédovky. Pravda, z deseti zde už zůstávaly jen čtyři. Ostatní kamsi odpluly. Vypadalo to však, že zbývající lodě si stanovily jediný úkol − zjistit, jak si budou dál počínat živí z potopeného křižníku.

Už podruhé klesla ke dnu loď, na které se plavil tým Technika Velkého Kyjeva. Už podruhé se živí museli zachraňovat plaváním. Už dvakrát mohli být s hynoucím plavidlem vtaženi do hlubin, tmavších než nejčernější noc. Poprvé se tým musel smířit se ztrátou poloviny svých členů. Podruhé se katastrofa díkyživotu obešla bez obětí − pochopitelně nepočítaje zranění Miny a Roelofsena.

Systém byl úporný a důsledný. Zároveň ale měl přímo neuvěřitelnou smůlu.

Živým někdo pomáhal, a Pard dokonce přesně věděl, o koho se jedná.

Svět proti Systému. Živoucí země proti kovovým strojům. Zeleň záměstských parků proti betonu městských čtvrtí.

Sám Život bránil ty, kteří toužili po pohybu a nechtěli se smířit s tisíciletým spánkem. Důvěrně známý svět se rozdělil na dvě zcela odlišné poloviny. A nikdo nedokázal s určitostí říci, kde prochází ona neviditelná hranice.

Živí Technika Velkého Kyjeva využívali stroje. A bezduchý Systém zase zasazoval údery s pomocí nic netušících živých.

Pardovi připadalo, jako by hleděl do zrcadla, které ne vždy odráží skutečnost. Něco se v něm zobrazuje podle pravdy a něco zase úplně obráceně. Jak ale zjistit, co z toho je realita a co lež, iluze, klam…?

A hlavně jak poznat, na čí straně stojíš? Ačkoli víš, že sis už dávno zvolil, každým svým činem tuto volbu znovu a znovu potvrzuješ.

Klidně se může ukázat, že vše, úplně vše, je pouhým odrazem v křivém zrcadle. A tehdy se všechny tvé činy, všechno tvé úsilí náhle obrátí proti tobě samotnému. Jejich váha tě zasáhne naplno ve chvíli, kdy to nejméně očekáváš.

Můžeš mluvit o štěstí, když zasáhne tebe… A ne některého z tvých přátel.

Parda vytrhlo ze zamyšlení poplácání po rameni. Zvedl hlavu z nafouknuté záchranné vesty a dlaní si zastínil oči.

„Už bychom měli jít, šéfe!“

Nad ležícím Pardem se skláněl již oblečený Halkdaff.

„Torpédovky jsou nějak nervózní!“

Členové týmu se začali soukat do mokrých šatů. Nic příjemného, ale zdržovat se na úzkém mysu by bylo skutečně hloupé.

A tak vyrazili pryč od východního okraje kosy. Nejdříve kráčeli po čongarskému břehu, ale vítr, foukající téměř neustále ze strany Velkého Kyjeva, sem v průběhu let navál tolik plovoucího svinstva, že se tento břeh změnil v jednu velkou obtížně schůdnou bažinu. Živí tedy raději přešli na druhou stranu kosy. Černomořský břeh se zdál být naopak čistý − skoro jako pláže rekreačních oblastí. Pouze na několika místech byl písek potečkován rozsypanými úlomky drobných mušlí. Vypadalo to, že se vlny během zimních bouří někdy přelévaly přes kosu jako přes plovoucí kládu.

Kosa se neustále rozšiřovala. Pravý severní břeh se postupně ztratil z dohledu. V holém písku se začaly objevovatt řídké trsy trávy, jež byly o něco dál vystřídány souvislým travnatým pruhem, dokonce ojediněle rostoucími malými stromky. Asi po kilometru už byly tyto stromky vyšší než holfingové a za dalšího půl kilometru překonaly i trpaslíky.

Pard si pamatoval, že v nejširší části kosy dělí Černé moře a Čongar asi čtyři sta metrů souše. A že na délku měří Tuzla zhruba sedm kilometrů. Nebo pět mil, to podle toho, jaký systém měr komu více vyhovuje.

Další dvě torpédovky někam zmizely, ale poslední dvě vytrvale sledovaly nerovný řetěz živých, vlekoucích se pískem.

„Že si nedají pokoj…“ zavrčel Buskermolen a počastoval lodě vražedným pohledem.

„Mít tak u sebe raketomet…“ povzdechl si zasněně Bělásek.

Hm, no tak tedy dojdeme na západní konec kosy, pomyslel si Pard roztržitě. Ale co dál? Zase budeme plavat? Možná… Krymský břeh by odtud přece měl být na dohled.

Už se chystal, že se poradí s Halkdaffem, Volvem a Incy, když vtom Iland, kráčející v čele průvodu, náhle strnul. Z úst se mu vydralo tlumené zvolání.

Nedaleko, nějakých sedmdesát metrů od břehu, se za houštinou olivovníků cosi červenalo. Cosi podezřele známého.

Nafukovací záchranný vor, který se zdálky trochu podobal postavenému stanu. Na jeho tuhém gumovém boku se jasně vyjímal černý nápis Heliodor.

Tu se z voru, změněného v primitivní přístřešek, vynořil vysoký stín v tmavozelených maskáčích, na okamžik nechápavě ztuhl a potom se rozběhl přímo k příchozím. Iland se mu vrhl vstříc s roztaženýma rukama jako vzlétající racek.

„Ilande!“

„Vachmistře!“

Volvo jen nevěřícně zíral. „To jsou věci!“ potřásl hlavou. „Takže přece jen vyvázl, pacholek jeden!“

Poprvé po mnoha dnech spatřil Pard na Ilandově tváři úsměv.

„Ahoj, Vachmistře!“ pozdravila elfa Incy. „Jak ses tu ocitl?“

„To byste nevěřili − zanesl mě sem proud! Sice mě nejprve táhl do úžiny, ale na poslední chvíli se mi povedlo zprovoznit motor… Ale jak jste se sem dostali vy?“

A skutečně, pomyslel si Pard nesoustředěně, pro Vachmistra to musí být ještě větší šok než pro nás.

„Potopili nás,“ vysvětlil vesele ork Vasja. „Copak jsi před pár hodinami neslyšel tu kanonádu?“

„Samozřejmě že slyšel,“ přitakal Vachmistr.

„No tak to jsme byli my,“ vysvětlil Vasja s takovou hrdostí, jako kdyby se divoký křižník podařilo ovládnout jen a jen jeho zásluhou.

Všichni se bezděky rozesmáli − dokonce i zraněný Roelofsen.

„Koukám, že ses tu docela pěkně zabydlel,“ řekl Iland a ukázal k voru. Vedle plavidla byl ve stínu olivovníků nad uhaslým ohništěm vidět kotlík na trojnožce. Na provaze nataženém mezi dvěma stromky se zase sušila solidní zásoba vranek, a dokonce i několik velkých cípalů hlavatých.

„Co mi taky zbylo?“ Vachmistr si povzdechl. „Už jsem se šestkrát pokoušel o útěk, ale krymské torpédovky mě vždycky okamžitě zahnaly zpátky, svině jedny… Je hotový zázrak, že mi zatím neproděravěly vor. A tak jsem se rozhodl vyčkat. Doufám, že jejich pozornost časem poleví.“

„No to určitě,“ odfrkl si Halkdaff.

Vachmistr starému elfovi poprvé pohlédl do tváře.

„Zdravím tě, Halkdaffe,“ řekl, „jak už je to dlouho, co jsme se viděli naposledy?“

„Zdravím tě, Vachmistře,“ odpověděl Halkdaff zdvořile. „Rozhodně už to je pořádná doba. Od baleárské války, řekl bych.“

„Halkdaff se stal právoplatným členem týmu, Vachmistře. A naším velitelem je nyní Pard,“ oznámil Volvo.

„Znamená to, že všechno vyšlo?“ otázal se nevzrušeně Vachmistr.

„Všechno ještě ne,“ opáčil Volvo s povzdechem. „Ale mnohé rozhodně ano. Například na základě Pardových nápadů se nám podařilo ovládnout divoký křižník… Pravda, takovým způsobem, jaký bych já nevymyslel ani za tisíc let.“

„To jen potvrzuje správnost vaší volby.“ Vachmistr pokrčil rameny. „A jsem rád, že jsme opět v jednom týmu, Halkdaffe, třebaže jsem tvé metody vždy odsuzoval.“

„Na svých metodách neshledávám nic nedůstojného,“ odsekl Halkdaff.

„Nechte toho,“ přerušila je rozhodně Incy. „Sice už ve své funkci nebudu dlouho, ale nezapomínejte, že jsem stále ještě Technička Velkého Kyjeva.“

Elfové, tisíciletí elfové, poslušně zmlkli a sklonili hlavy. Před ní, longerskou dívkou, jejíž život teprve začínal. Pard si náhle uvědomil, kolik přemáhání je musí stát tato pokora. A pokusil si představit, jaké to asi je stavět náhrobní kámen pro svou rasu.

Protože všichni dlouhověcí členové týmu Technika Velkého Kyjeva dělali v poslední době přesně tohle − kopali si vlastní hroby. Jednoho dne jim bylo souzeno zmizet ze světa. A to podstatně dříve, než by se tak stalo bez jejich úsilí…

Pard se musel hodně ovládat, aby se nezachvěl, když mu po zádech přeběhl mráz.

Buskermolen se s odporem rozhlédl. Pobyt na ubohoučkém písčitém pruhu uprostřed moře mu nedělal ani trochu dobře.

„To znamená, že nás odtud po dobrém nepustí, co?“ zavrčel posupně a podíval se na Parda. „Šéfe, vymysli nějaký způsob, jak nás dostat z tohohle ostrůvku. Ale honem. Prosím.“

„Vynasnažím se,“ slíbil poctivě mladý technik.

34

MANASLU − ČO OJU

První povedený nápad se v Pardově hlavě zrodil až další večer. Mladý technik seděl na břehu a už druhou hodinu civěl na vlny, které líně dotíraly na vlažný písek. Jen kousek od něho se zpěněným příbojem brouzdali rackové. Pokaždé když dorazila další vlna, trochu si poposkočili a pak se dál soustředěně přehrabovali v chuchvalcích řas, jež po sobě zanechalo ustupující moře.

Kolem ostrůvku proplouval člun. Žádná torpédovka, nýbrž docela obyčejný motorový člun podobný Heliodoru − jen o něco menší. Pard si tím na tak velkou vzdálenost sice nebyl úplně jist, ale měl dojem, že není divoký.

Zaběhnout pro Volvův oblíbený dalekohled mu netrvalo ani minutu.

Bylo tomu skutečně tak − na proskleném můstku se rýsovala silueta kormidelníka. Člun byl opravdu řízen živými.

Pard se rozhlédl po moři. Nemusel čekat dlouho. Torpédovky krymské pobřežní stráže vždy rejdily někde nedaleko.

Tak, pomyslel si Pard a dál se díval do dalekohledu. Za chvíli propukne střelba!

Avšak zmýlil se. Malý člun s živými na palubě se odvážně přibližoval k plavidlům pobřežní stráže. A ta o něj od jisté chvíle ztratila zájem. Torpédovky se vrátily na svou obvyklou hlídkovou trasu a odvážný člun se brzy rozplynul na pozadí krymského břehu.

Pobřežní stráž ho nechala proplout.

Pard zamyšleně sklonil dalekohled. Znamenalo to snad, že existuje způsob, jak se se stráží dohodnout? A pokud ano, tak jaký?

Že by pomocí vysílačky?

Ve spěchu ho nenapadlo vzít z potápějícího se Střelhbitého ochočenou radiostanici. A nejspíš na to nepomyslel ani žádný z jeho druhů. Ledaže by si někdo toto zařízení předem zabalil do nepromokavého batůžku.

Pard netrpělivě vyskočil a rozběhl se k voru proměněnému ve stan.

Bylo to, jak očekával. Radiostanici s sebou nestačil vzít nikdo. Volvo pouze rozhodil rukama na znamení, že před definitivní zkázou křižníku už na to nezbýval čas. Halkdaff se vůbec neobtěžoval s odpovědí.

Kdyby sis radši zapomněl svůj popelník, ty jeden kuřácký notoriku, pomyslel si Pard rozzlobeně.

Zato Honza si znovu, podobně jako na začátku jejich pobytu na křižníku, vzpomněl na záchranný vor.

„Někde tam musí být!“ řekl s jistotou. „Jak baterka, tak radiostanice.“

Vachmistr s Ilandem hned zrána odešli rybařit, protože potraviny z nouzové zásoby na voru se téměř spotřebovaly. Koneckonců Vachmistr už na kose strávil hodně času a vor byl určen přibližně pro pět živých, jimž měly zásoby bez problémů vystačit asi na týden.

Samotný Vachmistr z nich žil déle než dva měsíce. Smrt hladem mu nehrozila, protože kolem ostrůvku se vyskytovala hojnost ryb, a ani o slávky a krevetky, které používal jako návnadu, nebyla nouze. A co se rybářského náčiní týče, čísi předvídavá ruka z něho neopomněla učinit součást nouzové výbavy voru.

Se sladkou vodou už to bylo horší, ale i v tomto případě měl Vachmistr neuvěřitelné štěstí. Na kose totiž objevil obrovskou cisternu − zakopanou v písku, kterou pravidelně doplňovaly deště a zjara možná i tající sněhy. Nádrž byla momentálně plná asi z jedné čtvrtiny a voda v ní maličko zapáchala. Žíznivým živým však po převaření chutnala lépe než to nejkvalitnější víno. Tím spíš, že vševědoucí elf přidával do vody jisté byliny, díky kterým se stávala nahořklou a získávala zvláštní neurčitou příchuť.

Nyní však živé vůbec nezajímala voda, nýbrž radiostanice. Nejjednodušší by bylo zeptat se na ni přímo Vachmistra, jenomže ten zrovna rybařil. Proto do komory uprostřed voru nakoukl Honza.

Sledován pohledy všech přítomných vytáhl ze schrány tři záchranné vesty a pak podivné svítidlo, jež vypadalo jako skleněná nebo umělohmotná tyčinka. Honza vysvětlil, že ji stačí přelomit, aby svou září nadlouho připomínala padající hvězdu. Poté goblin vyňal zbytek jídla, čtyři prázdné kanystry, úplně novou baterii − zdroj techniky − a nakonec plochý kožený kufřík, o jehož obsahu nemohlo být pochyb. Byl totiž očividně nepromokavý.

Honza ho netrpělivě otevřel. Uvnitř ve speciálních upínačích podřimovala signální raketnice, lékárnička, souprava nožů a přenosná radiostanice, jež se podobala mobilnímu telefonu, ale byla o něco větší.

„A máme ji!“ oznámil radostně Honza zbytku týmu, který se shromáždil kolem voru. „Dokonce je v ní stále technika! Slyšíte? Funguje!“

Hlasy živých byly na okamžik přehlušeny sykotem, šumem éteru na prázdném radiokomunikačním kanálu.

„Vypni to!“ Volvo pokrčil nos. „Nač zbytečně plýtvat technikou? Baterka uvnitř určitě nevydrží věčně.“

Honza poslušně cvakl páčkovým spínačem. Sykot ztichl. Radiostanice se přestěhovala do rukou Parda.

„Konec, konec!“ oznámil. „Už se nenechte rušit od práce!“

Zeppelin a Vasja se právě zabývali přípravou večeře. Holfingové zase rozdělávali oheň pod kotlíkem; k tomu využívali předem přichystanou zásobu dřeva. Palivového dříví měli na ostrově dostatek, protože moře neustále vyplavovalo na pláž nové a nové úlomky, které pak vysušovaly sluneční paprsky. Léto se už naštěstí plně přihlásilo a ve dne vládlo velké horko.

Volvo zatahal Parda za rukáv a odvedl ho kousek stranou. Připojili se k nim také Halkdaff a Incy.

„No,“ vybídl wirg netrpělivě mladého technika, když se zastavili na břehu. „Povídej!“

Pard se svalil na vyhřátý písek a dotkl se dalekohledu na svých prsou. „Právě jsem viděl, jak krymské torpédovky pustily k pobřeží člun s živými.“

„No a co?“ nerozuměl Volvo. „Je přece jasné, že se obyvatelé Krymu musejí tu a tam pouštět na moře.“

„A jak torpédovky poznají, jestli se jedná o krymský člun?“ zeptal se Pard tiše. „Proč po Vachmistrovi pokaždé střílely, kdežto tenhle člun jim nestál ani za otočení hlavně? No? Co myslíš?“

Volvovi to konečně došlo. „Domníváš se, že se ohlašují pomocí vysílaček?“

„Přesně tak!“ odpověděl Pard. „A něco mi napovídá, že nejde o žádný obyčejný rozhovor živých. Podle mě je to spíš zakódovaný signál, který nevysílají ani nepřijímají živí, nýbrž stroje.“

„Aha, no už je mi to jasné,“ zabručel Halkdaff, který už rovněž všechno pochopil. „Už zase. Musím ti říci, vážený člověče, že tvé metody se rozhodně nedají označit za rozmanité. Hodláš jednoduše předstírat, že patříš k nim?“

„Milý elfe,“ opáčil kousavě Pard. „Nejenže se tvoje metody nedají označit za rozmanité, ale navíc se ani nemohou pochlubit byť jen trochu úspěšnými výsledky. Kdežto ty mé se zatím osvědčují. Teď si ochotně a rád vyslechnu tvé návrhy.“

Halkdaff se nasupil.

„Copak?“ zeptala se jedovatě Incy. „Nandal ti to, ty starý kořene?“

Řekla to bez jakékoli zloby, jako starému dobrému příteli, jemuž lze beztrestně povědět velkou spoustu věcí.

Elf v odpověď jen cosi nesrozumitelně zahuhlal.

„Vždycky jsem tvrdil, že lidé nedosahují cílů ani tak na základě vědomostí, jako spíše svou nepřekonatelnou drzostí,“ povzdechl si Volvo. „Přestaň se mračit, Halkdaffe. Mají pravdu. Zatím není žádná jiná alternativa. Promiň, ale nemíním bez rozmyšlení strkat hlavu do kanonády torpédovek. Jistěže jsem připraven riskovat, ale upřímně řečeno bych raději zemřel nějakou méně hloupou a neslavnou smrtí.“

„Ano, ano, já samozřejmě chápu, že alternativa neexistuje,“ vysvětlil unyle Halkdaff. „Nedokážu ale pochopit něco jiného. Proč se tak triviální myšlenka ohledně odposlechu rádiového signálu opět zrodila v hlavě tohohle vytrvalého štěněte, a nikoli v té mé? Vždyť dvakrát, ano, už dvakrát, jsme úspěšně použili podobný princip! Copak jsem natolik slepý? Anebo ty, Volvo? Ne, neodvracej se. Odpověz mi!“

„Takže jsi slepý,“ Volvo pokrčil rameny. „I já. A vůbec… Myslím, že se zbytečně zabýváš hloupostmi. Kořenem tě už nazvali, tak si to ještě nezhoršuj.“

„Budeme poslouchat jeden po druhém,“ navrhl Pard a prohlížel si vysílačku. „To by mě zajímalo, jestli to má automatické vyhledávání…“

„Jeden po druhém?“ odfrkl si Halkdaff. „A teď si vyslechni názor starého kořena, ó, ty mladý kořene. Není jisté, jak dlouho budeme nuceni propátrávat éter − přitom máme jen jediný zdroj techniky. No ano, vlastně dva, viděl jsem v kufříku ten náhradní… Nepřerušuj mě, má milá. Samozřejmě že jsem si všiml i velké baterie, ale k té připojíme notebook, protože signál budeme tak či tak muset zaznamenat. To je jasné i takovým starým kořenům, jako jsem já nebo Volvo. Kdybychom vyčerpali oba zdroje, aniž bychom zaznamenali signál, posunula by se naše návštěva Krymu na neurčito, zatímco prázdniny na tomhle ostrůvku by se zatraceně prodloužily.“

„Ano,“ potvrdil Pard klidně a důstojně. „Máš naprostou pravdu, Halkdaffe. Technikou je potřeba šetřit. Na to jsem nepomyslel. Skláním se před tvými zkušenostmi a tvými vědomostmi. A už poněkolikáté ti děkuji za poučení.“

„Hle!“ Starý elf významně vztyčil ukazováček. „Slyšela jsi ho, drzé děvče? Tady to máš! Úcta! Úcta ke starším, to je to, co schází vaší… hm… rase. Starších je zkrátka potřeba si vážit a naslouchat jejich názorům. A ne je hned nazývat starými kořeny…“

„Tak promiň, Halkdaffe,“ Incy pokrčila rameny. „Vždyť já jsem to nemyslela vážně…“

Dívka si provinile povzdechla, ale při pohledu na Halkdaffa, starého zešedivělého bručouna, se rozesmála.

A vždyť i elfové mohou být staří, napadlo náhle Parda. Starými v lidském smyslu tohoto slova… Copak je Halkdaff ještě starší než Iland?

Jenomže Iland vůbec nepůsobil jako stařec.

„Dobrá. Nic nám přece nebrání, abychom dalekohledem ustavičně nesledovali moře, no ne? A jakmile uvidíme motorový člun, hned zapneme radiostanici a notebook, abychom nepropásli signál… Co říkáte?“ Pard tázavě pohlédl na Halkdaffa a Volva.

„Hlásím se na první hlídku.“ Halkdaff se natáhl pro dalekohled. „Vždycky jsem snil o tom, že budu pozorovat moře. A vy zatím přichystejte všechno potřebné pro záznam signálu.“

Udělali jen několik kroků, když Incy najednou poznamenala: „Dobrý živote! Jak je příjemné sledovat muže, když se před nimi objeví úkol! To se snad ani nedá popsat…“

35

ČO OJU − DAULAGIRI

Během následujícího dne se jim podařilo zaznamenat vysílání z paluby malého motorového člunu, který mířil na Krym od kubáňského břehu. Ve skutečnosti se jednalo o jednu jedinou titěrnou relaci − shluk krátkých impulzů, podobný komplikovanému kódu. Volvo a Halkdaff nad ním několik hodin dumali, ale nakonec jim nezbylo než rezignovaně rozhodit rukama. Měli k dispozici příliš málo statistických údajů.

Za další tři dny kolem ostrůvku proplouvala větší motorová loď, na jejíž palubě zřejmě pobývalo mnoho živých. Její vysílání bylo stejně krátké a složitě zakódované; od předchozího se však lišilo. Poté se odehrál rozhovor s pobřežní stráží, vedený v obvyklém hlasovém režimu. Byla to nicneříkající jednoslabičná konverzace. A že jde skutečně o komunikaci s pobřežní stráží, vyplývalo pouze z klíčového sousloví, které zaznělo v éteru.

„Stráž?“

„Ano?“

„Tady Pion…“

„Ano?“

„Pluji do Kerče.“

„Tak pluj.“

„Ano… Volací signály se nezměnily?“

„Od předvčerejška ne.“

„Rozumím. Konec.“

„Konec…“

Volvo s Halkdaffem znovu rozhodili rukama. Stále neměli dostatek statistiky, aby dokázali vysílání interpretovat.

K rybářům-živitelům Ilandovi a Vachmistrovi se mezitím připojili ještě ork Vasja, Zeppelin, a dokonce i Honza. Pard během týdne pod palčivým sluncem pořádně osmahl. Kůže mu nejprve zrudla a poté zhnědla. Naučil všechny (vyjma trpaslíků a holfingů) každorannímu koupání, při němž plavali daleko na moře − tak daleko, že se jim kosa téměř ztrácela z dohledu. Nikdo samozřejmě neplaval ke Krymu, nýbrž na jih, kde neexistovala žádná dosažitelná pevnina. Torpédovky si takových nicotných cílů vůbec nevšímaly.

Jak se ukázalo, na Krym mířilo hodně rozličných plavidel − od mrňavých kocábek až po motorovou loď Pion. Pard se podivoval, jak je možné, že při takových čilých kontaktech toho okolní svět ví o ostrově tak málo.

Všechny lodě po přiblížení k jakési smluvené linii vysílaly do éteru krátký zakódovaný rádiový impulz, který vždy začínal stejně, ale jehož závěr se plavidlo od plavidla mírně odlišoval. Poté, co Pion a nevelký motorový člun Jantar propluly kolem kosy podruhé, si technici rychle uvědomili, že každá loď má vlastní volací signál a že právě na základě tohoto signálu pobřežní stráž rozpoznává krymská plavidla od cizích.

Takovýto prostý a nekomplikovaný způsob komunikace v sobě mohl pod zástěrkou jednoduchosti skrývat nějaké zákeřné zvláštnosti, a tak se členové týmu Technika Velkého Kyjeva rozhodli vyčkat a shromáždit více statistických údajů. Všem bohatě stačila dvě ztroskotání a nikomu se nechtělo potřetí zachraňovat plaváním. Další nedobrovolné koupání v černomořských vodách by už totiž mohlo skončit tragicky. Koneckonců žádné štěstí netrvá věčně. A zdroje techniky, které měli k dispozici, jim mohly vystačit přinejmenším na dva či tři měsíce pozorování. Parda takové zdržování málem dovádělo k šílenství. Zvyk dlouhověkých připravovat se zbytečně dlouho a s ohromující pečlivostí by dokázal připravit o rozum jakéhokoli člověka, natož člověka naprosto zapáleného pro svou věc. Pard samozřejmě chápal, že čím déle budou zaznamenávat signály z éteru, tím větší bude šance, že oklamou pobřežní stráž. Avšak vrozená lidská krátkověká uspěchanost ho neustále hnala kupředu. Mladý technik naslouchal spíše volání srdce, jež pro něj bylo stejně jako pro většinu lidí důležitější, než hlas rozumu. Neboť věnovat pozornost hlasu rozumu si mohou dovolit pouze ti, kteří nemají kam spěchat. Jenomže Pard kam spěchat měl…

Volvo a Halkdaff však nemeškali zbytečně. Brzy se například ukázalo, že se volací signály pro všechny motorové čluny a lodě každých dvanáct dní mění. Když vyčkali po dobu celých tří těchto cyklů, což znamenalo déle než měsíc, podařilo se Incy rozlousknout princip vytváření nových volacích signálů. Ten byl založen na zákonech počítací vědy matematiky, v níž se dívka vyznala nejlépe ze všech obyvatel Velkého Kyjeva. O podrobnosti se Pard přestal zajímat poté, co mu bylo řečeno, že na to, aby pochopil mechanismus změny kontrolní hodnoty čísla volacího signálu, by musel nejdříve strávit několik let nad učebnicemi. Přesvědčil se ale, že Incy dokáže rychle a s velkou přesností předpovědět nový volací signál pro kteroukoli loď, ale za podmínky, že jí byly známy předchozí dva. Ostatně potřebné volací signály bylo jednoduché vypočítat pomocí běžné formule obyčejné kalkulačky, ať už počítačové nebo autonomní. Incy ovšem tyto výpočty dokázala provádět bez využití techniky, jen s tužkou a čtvrtkou papíru.

Technici neopomněli rychle ověřit správnost jejích kalkulací. A skutečně − volací signál, který Incy vypočítala pro Piona, dokonale odpovídal tomu, který motorová loď příští týden vyslala do éteru.

Zbytek Pard naplánoval už dávno.

Každé úterý a pátek připlouval od jihovýchodu desetimetrový motorový člun natřený veselou žlutou barvou a mířil do Kerče. Dvakrát do týdne se s pravidelností houpajícího se kyvadla plazil kolem kosy − ráno kolem desáté směrem tam a zhruba v pět večer zase zpátky. Člun se jmenoval Vasilij Aksenov a bylo by přímo trestuhodně hloupé, kdyby tým Technika Velkého Kyjeva této žluté kocábky nevyužil.

Navíc jako člověk měl Pard drzosti na rozdávání.

Jednou ráno mladý technik odvedl Volva na pláž a sedl si vedle něho do chladného písku − ranní paprsky dosud nestačily úplně prohřát.

„Vidíš tamhletoho žluťáska?“ zeptal se.

„Ano?“ Volvo se za poslední dobu něco naposlouchal rozhovorů mezi loděmi a pobřežní stráží, takže úsečné tázavé ano se stalo jeho nejoblíbenějším slůvkem.

„Co kdybychom se ho zmocnili?“

Volvo vykulil oči. „Cože?“

„No, zmocnili… Obsadili. Zaútočíme na něj z našeho voru. Koho by napadlo, že by se na něm mohla ukrývat desítka ozbrojených živých?“

Volvo pootevřel ústa a ukázal světu své pozoruhodné špičáky. „Ale… Když se Vachmistr pokoušel na voru odplout z kosy, nikdy ho nepustili dost daleko!“

„Jenomže my se vůbec nepotřebujeme dostat daleko. Aksenova je potřeba obsadit ještě v kubáňském průlivu a tam se lodě pobřežní stráže prakticky neobjevují. A ještě něco − měli bychom ho přepadnout hned další ráno po změně volacích signálů. Alespoň mám takový pocit, víš…“

Volvo se zamyšleně poškrábal na zátylku. „To je smělé! Smělé a prosté, čert to vem! Parde, musím uznat, že jsi opravdový génius!“ Volvo obdivně rozhodil rukama, jako by se jimi chystal obejmout celý svět.

Pard si odfrkl; nechtěl dát najevo, jak moc ho wirgova slova potěšila. Vždyť komu by se nelíbila pochvala z úst váženého a zkušeného živého?

„Ale prosím tě, jakýpak génius? Ten člunek přece kolem kosy proplouvá tak často, že se myšlenka na jeho využití nabízí úplně sama!“

Vypadalo to, že si Volvo již nechal projít hlavou možné varianty operace. „Vyplujeme do průlivu. Živí s puškami si lehnou podél boků nebo se schovají pod stříšku… Jeden dva zůstanou venku a budou žalostně předstírat, že se jim podařilo přežít ztroskotání lodě. Na to se nejlépe hodí Incy − kdo se jí podívá do očí, hned má v hlavě úplně prázdno. Nezůstane v něm ani stín podezření. Zatraceně, je to jednoduché jako… jako… jako já nevím co!“

„Takže si myslíš, že to je proveditelné?“ zeptal se Pard.

„Aby ne! Ten plán je natolik prostý, že nejspíš vyjde. Jenom musíme přesně odhadnout místo, odkud vysílají do éteru ten svůj signál.“

„Už jsem ho vysledoval. Díky tvému dalekohledu…“

Volvo přikývl a opět se zamyslel. „No dobrá. Dejme tomu, že se nám povede dostat ke břehu. Ale co dál? Víš, kam s tou žlutou lodičkou zamířit?“

„Ne, ale určitě to vědí živí, kteří ji řídí. Přece je nebudeme zabíjet, ne? Jenom je malinko postrašíme a oni nám všechno vyklopí.“

„A když ne?“

„Budeme se snažit,“ řekl Pard se skrytou hrozbou v hlase. „Mám dojem, že Iland, Vachmistr a nejspíš i Halkdaff jsou opravdovými mistry v rozvazování jazyků.“

Volvo si povzdechl. „To tedy ano. Jsou to mistři a ne ledajací. Přinejmenším za Ilanda a Vachmistra ručím.“

„To je přesně to, co potřebujeme.“ Pard neurčitě pokrčil rameny.

„Dobře, tak dál. Dejme tomu, že jsme přistáli, a dokonce jsme se nenápadně dostali na břeh. Co pak?“

Nyní se Pard krátce zamyslel. „Co pak? Ještě nedávno bych dobře věděl co pak. Za každou cenu se dostat do města Simferopol a zajít na adresu, kterou mi spolu s porouchanými hodinkami zanechal Igor Čepurnyj… Jenomže se ukázalo, že tenhle Čepurnyj vůbec nepocházel z Krymu. Což znamená, že ani nemá žádného bratra, na kterého bychom se mohli obrátit. Takže jsem v koncích…“

Volvo si mechanicky přesypával písek z dlaně do dlaně.

„Mám pocit, milý živý, že si lámeme hlavy úplně zbytečně,“ řekl po chvíli. „Dokud se nedostaneme na Krym, nejspíš nic kloudného nevymyslíme.“

Wirg hodil hrst písku do moře a vstal. „Znovu tě čeká rychlé rozhodování, Parde. Tam na krymském pobřeží…“

Mladý technik se pousmál. „Věříš, že se člunu úspěšně zmocníme?“

„Věřím,“ odpověděl Volvo s povzdechem. „Už jsme se totiž dostali příliš daleko. Což znamená, že to musíme dotáhnout až do konce. Snad nás tvé lidské štěstí neopustí…“

O něco později schválili plán na obsazení Aksenova i Halkdaff a Incy.

36

DAULAGIRI − MAKALU

(KUMBA KARNA)

Rozhodli se, že svůj tábor nebudou rušit. Proto nezasypali ohniště ani nesundali sušící se vranky. Pouze odtáhli vor do moře a s pomocí motouzu ho vlekli podél břehu. To pro případ, jak poznamenal Vachmistr, že by je torpédovky zahnaly zpět na kosu.

Pard však doufal, že se to nestane.

Nad Kubání vycházelo slunce − úplně stejně jako v den, kdy flotila divokých křižníků poslala ke dnu Střelhbitého. Jediný rozdíl byl v tom, že tým nyní nemířil na západ, nýbrž na východ a do vln tlumeně bušilo gumové dno záchranného voru z Heliodoru, stejného voru, který zachránil život Vachmistrovi.

Na vzdáleném mysu se Pard podíval na hodinky. Podle jeho výpočtů zbývalo do připlutí Vasilije Aksenova ještě asi půl hodiny.

„Trčeli jsme na tomhle ostrůvku zbytečně dlouho,“ zavrčel Buskermolen a s odporem se podíval na vlny v průlivu. „Měli jsme zkusit zaútočit dřív.“

„Jak dřív?“ namítl Honza, sedící v písku vedle trpaslíků. „A co volací signály?“

„Co by s nimi bylo?“ Buskermolen pokrčil rameny. „Když už jsme se rozhodli, že členy posádky Aksenova donutíme, aby nás na člunu dopravili do Kerče, tak bychom z nich zároveň mohli dostat i ty signály, ne?“

Honza na okamžik zaraženě zmlkl. „To je pravda… Parde? Proč nás to vlastně nenapadlo dřív? Tedy alespoň mě ne…“

„Kdybychom nezačali zkoumat volací signály, nejspíš by mě myšlenka obsadit člun vůbec nenapadla,“ odpověděl Pard. „V takovém případě bychom se asi pokoušeli dostat na Krym přímo na tomhle voru.“

„Dost řečí,“ přerušil je Volvo. „Už jste si překontrolovali zbraně?“

Tým jako vždycky nesladěně zahučel v odpověď. Pohled se co chvíli zastavoval na lesklých hlavních − crocky, elfské odstřelovačské pušky, pumpové brokovnice trpaslíků, pistole holfingských ženistů… A Vasjův nůž, který ork získal neznámo kde.

„Na vor!“ zavelel Volvo. V potřebných chvílích se otěže velení obvykle tak nějak nevtíravě ocitaly v jeho rukou a Pard proti tomu nic nenamítal. Až nastane čas, aby přišel s dalším šíleným nápadem, udělá to, ale zatím mu nezbývá nic jiného než se podřizovat. Mladý technik si rychle zastrčil crock do nepromokavého batůžku a ten hodil na vor. Vedle něho položil Volvův skvělý dalekohled.

Úderná skupina si lehla podél boků. Pard přikrýval její členy nepromokavými plachtami, obvykle používanými během bouří. Ty pak s pomocí lanek připevňoval ke speciálním svorkám na nafouknutých bocích. Iland, Vachmistr, Halkdaff, trpaslíci, holfingové i Volvo − ti všichni se pro nezasvěcené pozorovatele brzy stali úplně neviditelnými.

Vasja, Honza a Zeppelin si na záda nasadili batůžky se zbraněmi. Podle plánu, sestaveného Pardem a Volvem, se totiž dnes měli ponořit do neklidných černomořských vod. Incy s notebookem a vysílačkou seděla pod stříškou.

„Vyplouváme!“ vydechl Pard a s Vasjovou pomocí odrazil vor od písčitého břehu. Plavidla se okamžitě zmocnil proud a odnášel ho do průlivu směrem k Azovu. Pard a Honza se stěží stačili přehoupnout přes tuhý bok naplněný vzduchem. Pod plachtou přiškrceně vyhekl jeden z trpaslíků.

Ozvala se tlumená nadávka a následně: „Hmmm! Vorsicht! Sahte, Kerl! Es ist Buskermolen her, aber kein Sandbeutel doch!“

„Omlouvám se,“ zamumlal Pard. „Já nechtěl…“

Odpovědi se nedočkal.

Vasja se blaženě roztáhl u boku, zamhouřil oči a zadíval se do nezměrné modři jižního nebe. Zeppelin vypadal zamračeně a nepřívětivě, což ovšem u wirgů a půlwirgů nebylo nic neobvyklého − mohly za to jejich zlověstné špičáky. Co se však ve skutečnosti odehrávalo v duších těchto bytostí, bylo téměř nemožné poznat.

Jediný, kdo podlehl vášni začínajícího lovu, byl podle všeho Honza. Protože i když člun, jehož se chystali zmocnit, byl řízen živými, stejně to hodně připomínalo lov.

Rychle se vzdalovali od kosy. Proud − pořád stejně silný − pracovitě vlekl těžký vor dál a dál do průlivu. Pard si vzal dalekohled a jal se propátrávat neklidné moře. Žlutý člun se ne a ne objevit.

Asi za dvacet nebo pětadvacet minut mladý technik zapnul rachotící motůrek. Kosa jim totiž téměř úplně zmizela z dohledu, zatímco Aksenov vždy proplouval jen kousek od jejích písčitých pláží. Vor se otočil proti proudu a začal se vracet do průlivu. Lodní šroub, připevněný na dlouhé tyči, mizel v nazelenalé vodě a točil se přibližně v půlmetrové hloubce. K hladině od něj stoupaly provazce bělavých bublinek. Vztekle vrčící motůrek měl nakonec větší sílu než proud.

„Parde! Není to náhodou naše kocábka?“ zeptal se náhle Honza s pohledem upřeným do dáli. Pard tam rychle zamířil dalekohledem. Na pozadí kubáňského břehu se cosi matně rýsovalo. A ono cosi mělo bezpochyby žlutou barvu.

„Ty máš teda oči, příteli gobline,“ povzdechl si Pard maličko závistivě. „Vždyť ani nepotřebuješ dalekohled!“

Po chvíli Pard vypnul motor. Ten ospale kýchl, ztichl a zcepeněl. Ostatně už od začátku mu nebylo dvakrát po chuti, že ho dnes živí znovu probudili.

Aksenov se blížil.

„Připravte se,“ řekl Pard tiše. Vasja, Zeppelin a Honza okamžitě sklouzli přes gumové okraje do vody a schovali se za vorem.

„Incy!“ zavolal Pard a obezřetně si k sobě přisunul batůžek s puškou. „Pojď ven. Asi bychom se už měli stát nešťastnými trosečníky…“

Nad mořem se rozléhal hukot motoru, který přehlušoval šplouchání vln. Člun mířil přímo k ním. Přímo k voru.

„Hej!“ zařval Pard srdceryvně a zamával bundou. „Tady! Pomozte nám!“

Incy se tiskla k mladému technikovi a rozhazovala rukama.

Z Aksenova jim odpovědělo zahučení lodní sirény, jež sdělovala, ať neblázní, že pomoc je už na cestě. Pard pro jistotu přestal mávat bundou.

Žlutý člun se rychle, mnohem rychleji, než mladý technik očekával, ocitl hned vedle nich. Zpomalil a namířil maličko stranou. U zábradlí na bližším boku se objevila dvojice živých v nátělnících. Byli to lidé. Další člen posádky zůstal na můstku u kormidelního kola. Pard viděl jeho siluetu skrze skla velkých kulatých okének.

„Kdo jste?“ zakřičel přísně jeden z lidí na palubě Aksenova.

„Trosečníci! Náš člun potopily křižníky!“ odpověděl Pard, přičemž se snažil, aby jeho hlas zněl co nejžalostněji. „Už jsme na moři třetí den! Dobrý živote, pomozte nám!“

Lidé na Aksenovu se jeden na druhého pochybovačně podívali. „Odkud jste?“

„Z Kyjeva!“

Pard letmo pohlédl na Incy. Hrála svou roli úplně dokonale. Zmatená a vylekaná dívka, která se však ze všech sil drží. Kdo by dokázal odmítnout pomoc takové krasavici?

„Chytej!“ zavrčel jeden z krymských námořníků a hodil Pardovi tenký provaz. Společnými silami se podařilo přitáhnout vor ke žlutému boku Aksenova.

V ten samý okamžik Vasja, Zeppelin a Honza zmizeli pod hladinou, aby se vynořili na druhé straně člunu a nenápadně pronikli na jeho palubu.

„Heliodor,“ přečetl si jeden z krymských námořníků nápis na voru. „Hele, Čížku, slyšel jsem, že Heliodor šel ke dnu ještě někdy na jaře, a ne před třemi dny!“

Muž, kterého oslovil jako Čížka, se zachmuřil a pustil svůj konec provazu, avšak Pard již stačil vytáhnout z batůžku nabitý crock. Incy se chytila boku Aksenova a nedovolovala vlnám, aby vor odnesly pryč.

„Teď!“ zavolal Pard hlasitě.

Stačil okamžik, aby se zpod plachet společně vynořili elfové, trpaslíci a Volvo. Všichni drželi v rukou připravené zbraně. Oba holfingové přiskočili ke žlutému boku a chystali se vyšplhat nahoru.

Pohled na zbraně však lidi z Krymu ani trochu nevylekal.

„Už zase!“ řekl Čížek bezradně. „Vůbec nechápu, proč si pořád nedají pokoj…“

„Zvedněte ruce nad hlavu a udělejte dva kroky zpátky,“ poručil Pard drsně. „Tak bude to?!“

Vtom zařval motor a Aksenov poskočil vpřed. Kormidelník na můstku se zřejmě rozhodl, že se se situací vypořádá po svém.

Incy se člunu nepustila, a tak se vor dal do pohybu spolu s Aksenovem.

Pard nervózně namířil svůj crock vzhůru. Chtěl zastrašit posádku člunu varovným výstřelem. Stiskl spoušť a…

A nic se nestalo. Puška nefungovala.

„Copak?“ ozvalo se potměšile z Aksenova. „Puštička ti nestřílí, že jo, ty kyjevský zabedněnče?“

Pard si koutkem oka všiml, že se Halkdaff a trpaslíci potýkají se stejným problémem − jejich zbraně odmítaly střílet.

„Ty své nanicovaté kusy železa můžete klidně zahodit!“ volal na ně Čížek s neskrývaným opovržením. „Na území Krymu vám budou stejně k ničemu!“

Vtom se však za zády krymských námořníků objevil Zeppelin a rychle a zkušeně je uhodil do zátylků. Oba muži se bez hlesu poroučeli na palubu. Honza mezitím vyvlekl z můstku kormidelníka a Vasjovi se podařilo vypnout motor. Aksenov nyní plul po hladině pouhou setrvačností.

„Šachnuš todd!“ zavrčel Honza. „Pokazila se mi puška!“

Všichni se rychle vyšplhali na Aksenov. Vor pro všechny případy rovněž vytáhli nahoru a nechali ho ležet na palubě před můstkem.

„Busi! Roeli! Ilande! Vachmistře!“ rozkázal úsečně Volvo. „Prohledejte celou loď a zjistěte, jestli tu nejsou ještě nějací další živí. A bez zbytečných okolků…“

Trpaslíci a elfové okamžitě zmizeli z paluby. Následovali je i Vasja a Zeppelin, kteří se jim rozhodli pomoci. Všichni se vrátili asi za pět minut. S pomocí štulců před sebou hnali neduživého človíčka v montérkách s skvrnami od oleje. Oteklou tvář měl plnou modřin.

„Našli jsme jen jednoho!“ prohlásil Buskermolen. „Tvrdí o sobě, že je motorář.“

„A prohledali jste všechno?“ zeptal se Volvo chladně.

„Všechno, šéfe…“ Bus vrhl rychlý pohled na Parda. Živí v týmu stále ještě tu a tam ze zvyku nazývali šéfem wirga. Mladý technik proti tomu nikdy nic nenamítal a nedával najevo, že by se mu to nelíbilo. „Nikdo další tu už není. Jen tihle čtyři.“

Volvo přikývl.

Z přístřešku na voru vylezla Incy a stanula na palubě Aksenova.

„Vůbec nevím, co to má znamenat,“ řekla nervózně, „ale vysílačka ani notebook nefungují. Všechny naše stroje selhaly, puškami počínaje.“

Zeppelin si nevzrušeně schoval pistoli do kapsy a vzal si od stále ještě nahého Vasji jeho lovecký nůž.

„K čertu se všemi stroji!“ zavrčel půlwirg. „Vždycky jsem říkal, že ze všech zbraní se dá věřit jedině nožům. Ptejte se, šéfe!“

Jediným trhnutím zvedl Čížka z paluby a postavil ho před Parda a Volva. Nůž v půlwirgově ruce vypadal neuvěřitelně přirozeně; nemohlo být ani nejmenších pochyb, že s ním Zeppelin umí zacházet vskutku mistrovsky.

Čížek polekaně zíral na ocelovou čepel, která se mu zlehka otírala o tvář.

„Tak co?“ zeptal se ho laskavě Volvo. „Budeš mluvit?“

Čížek se bál pohnout. „Budu…“ zašeptal chraplavě.

„No výborně!“

Volvův hlas už nezněl výhrůžně. Wirg se nyní podobal hodnému dědečkovi, který se prochází parkem se svými vnuky. Úplně stejně mhouřil oči před sluncem, a když na někoho mluvil, úplně stejně se na dotyčného usmíval. Ovšem člověk, s kterým hovořil, vůbec nevypadal jako bezstarostné vnouče na procházce.

„No výborně, takhle se mi to líbí! Jsem moc rád, že mám co do činění s rozumnými živými, a ne s hlupáky, kteří když mají chuť umřít, nevědí za co…“

„My máme za co umírat, ty stoletý nelidský bastarde!“ zaječel hystericky kormidelník, kterého Honza vyhodil z můstku. Iland ho okamžitě krátce udeřil do krku. Na první pohled se zdálo, že se jej sotva dotkl. Kormidelník se však rázem v bezvědomí svalil na palubu vedle Čížkova druha. Přihlížející motorář nervózně polkl a vyděšeně se podíval na Ilanda, na ostatní elfy, na Buskermolena s Roelofsenem, kteří stále ještě otáčeli v rukou své brokovnice, až do dneška tak spolehlivé… I na holfingy, důležitě se procházející po palubě a strkající nosy do každičké bedny či škvíry.

Motorář měl strach, to musel poznat každý.

„Míříte do Kerče?“ zeptal se Volvo.

„Ano,“ odpověděl velmi rychle Čížek. „Do tamního přístavu…“

„Kdo je kapitánem téhle kocábky?“

„On…“ Čížek ukázal na bezvědomého kormidelníka. „A jeho první důstojník leží hned vedle…“

„Hm…“ Volvo pokýval hlavou. „Tak to vypadá, že celý velitelský sbor je tak trochu mimo… No dobrá. Pověz mi, Čížku, byl bys s touto lodí schopen doplout do přístavu? Aby to vypadalo tak, že se nic nestalo? Potom by se ti třeba nemuselo přihodit nic zlého…“

Čížek nervózně polkl − úplně stejně jako motorář před několika minutami. Zřejmě nesdílel názor svého kapitána, že obyvatelé Krymu mají za co umírat.

„To bych mohl…“

Pak však sklopil zrak.

„A předtím bys mohl odvysílat volací signál, že?“ prohodil Volvo ledabyle. „Zrovna dnes se změnil. Jaký že je teď, Incy?“

Dívka nakoukla do zápisníku se svými záznamy. „Jedna-jedna-tři-nula-dva-osm-sedm-cé-lomítko-osmdesát čtyři. To je ten první. A dva-jedna-jedna-čtyři-nula-dva-čtyři-jedna-sedm-čtyři-lomítko-sto sedm je opětovný.“

Incy se na Čížka vítězoslavně podívala a pak vysvětlila: „To je dnešní datum, dvacátého osmého srpna roku šedesát čtyři. Nejprve v šestnáctibitovém kódu a potom v osmibitovém. Rok se samozřejmě píše celý − všech šest číslic, ne jenom poslední dvě. Plus kontrolní číslo, které následuje po lomítku a je spojeno s předchozím volacím signálem. Každá loď má své. Tak co, mám pravdu, Čížku?“

Námořník definitivně klesl na duchu.

„Odkud tohle všechno víte?“ zeptal se. „Nelidé za mořem jsou obyčejně mnohem tupější…“

Zeppelin s ním krátce zatřepal a nožem ho zlehka škrábl do tváře.

„Ještě jednou od tebe uslyším slovo nelidé a vydloubnu ti oko,“ oznámil půlwirg zajatcovi tím nejledovějším hlasem.

Čížek vyděšeně sklopil zrak.

„Zeppeline! Na můstek s ním!“ přikázal Volvo.

Pard, Halkdaff, Incy a Honza je následovali. Na již beztak těsném můstku najednou přestalo být k hnutí.

„Ilande! Vachmistře!“ Volvo vykoukl otevřeným kulatým okénkem. „Doprovoďte motoráře do strojovny! A dohlédněte, aby byl pilný jako včelka!“

Elfové se okamžitě otočili k neduživému mužíčkovi s modřinami na tváři. Ten spěšně vyskočil na nohy: „Už jdu, už jdu!“

U kapitána a jeho pomocníka, kteří se stále ještě neprobrali z bezvědomí, zůstali oba trpaslíci. Holfingové Mina a Bělásek někam zmizeli − nejspíš se rozhodli, že se v podpalubí podívají po něčem, co by mohlo posloužit jako zbraň.

Neuplynula ani minuta, když motor několikrát kýchl a pak vesele zarachotil. Z válcové roury za můstkem začal stoupat pramínek černého kouře. Vypadalo to, jako kdyby někdo dole ve strojovně zapálil něco gumového, například automobilové pneumatiky.

„Skvělé!“ Volvo si radostně zamnul ruce. „Kormidelní kolo je celé tvoje, Čížku!“

Zeppelin pustil vystrašeného námořníka, ale zůstal mu stát za zády. Nůž se pohodlně schovával v půlwirgově širokánské dlani.

„Kde je tu vysílačka?“ Volvo se rozhlédl. „Mohlo by to být tohle? To je ale krám, šachnuš todd… Znáš potřebné formule?“

Pard měl pocit, že Čížek wirgovi neporozuměl.

„Cože?“

Volvo na námořníka asi vteřinu mlčky zíral. „Ptal jsem se, jestli s touhle radiostanicí umíš zacházet?“

„Ano…“

Halkdaff mezitím odklopil obrazovku lodního počítače, jenž se podobal obyčejnému notebooku. Počítač pípl a zapnul se. Elf soustředěně hleděl na obrazovku; zároveň si cosi mumlal pod nos a jezdil prstem po dotykové desce.

„Tak… Aha… Aha, už tomu rozumím… Ha, Volvo, představ si, že rádiový signál tady mají úplně volně přístupný! Vysílání sice ovládá prográmek, který neznám, ale mám pocit, že mu rychle přijdu na kloub…“

A skutečně − nesmírné vědomosti a tisícileté zkušenosti sehrály velkou roli. Halkdaff rychle zjistil, jak funguje neznámý program, a vypořádal se s nezvyklým rozhraním.

Incy se zápisníkem v ruce se protlačila k obrazovce. Začala porovnávat volací signál v počítači s tím, který měla poznamenaný na papíře, přičemž nehlasně pohybovala rty. Všechno se shodovalo do poslední číslice. A Incy se vítězoslavně usmála.

Aksenov změnil kurz a vrátil se na obvyklou trasu, jako kdyby se dnes nic zvláštního nestalo. Jako by se jednalo jen o další nudnou rutinní plavbu. Nalevo se objevily obrysy kosy, na níž tým Technika Velkého Kyjeva strávil tolik času.

Volvo se naklonil k Pardovi a zašeptal: „Říkal jsi, že jsi vysledoval místo, z kterého obvykle vysílají svůj signál?“

Pard přikývl.

„Tak dávej pozor, abychom ho nepropásli… A zároveň si ověříme, jestli to s námi tenhle námořníček myslí upřímně!“

Pard opět přikývl: „Dobře, Volvo.“

„Máme to ještě daleko?“

Pard, který si před odchodem na můstek předvídavě zavěsil na hruď dalekohled, vykoukl z kulatého okénka.

„Moc ne,“ řekl. „Myslím, že tam budeme za nějakých deset minut.“

„Jak jsem řekl − dávej pozor!“ Volvo se znovu otočil k zajatci. „Pověz mi, Čížku… Co to ten tvůj parťák breptal ohledně kyjevských strojů? Proč by vlastně na Krymu neměly fungovat?“

Čížek stísněně pokrčil rameny. „Vaše stroje se vždycky pokazí, když se ocitnou poblíž krymských. Navždycky. Máte je přece plně automatické, dokonce se samy učí… A jakmile se v jejich blízkosti objeví stroj vyrobený lidmi, tyto funkce vašich strojů jednou provždy selhávají. Své zbraně tedy můžete klidně vyhodit do šrotu…“

„Takže i naše notebooky teď přestanou fungovat?“ zeptal se rozhořčeně Halkdaff, který se na okamžik otočil od lodního počítače.

„Ano,“ řekl Čížek maličko provinile, jako kdyby právě on byl zodpovědný za tuto nepochopitelnou podivnost. „Přestanou. Tedy vlastně, ony už přestaly…“

Incy jeho slovům mlčky naslouchala. Ani se nesnažila zastírat znepokojení. Vždyť to znamenalo, že nebudou moci odeslat lodím pobřežní stráže potřebný volací signál. Neměli jinou možnost, než se spolehnout na krymskou techniku.

„Kdyby jenom počítače,“ pokračoval námořník. „Do večera se rozpadnou i vaše šaty…“ Čížek se s obavami podíval na Zeppelinův nůž. Některé předměty pocházející z Velkého Kyjeva se na území Krymu zřejmě kazily pomaleji. Například půlwirgova zbraň. A právě jí námořník zjevně přál, aby se zničila co nejdříve.

Pard s pochybnostmi pohlédl na svou bundu. Nevypadalo to, že by se chystala rozpadnout. Na druhou stranu ovšem Čížek s nejvyšší pravděpodobností dobře věděl, o čem hovoří. Živí s nožem pod krkem bývají pravdomluvní…

Vtom kousek od nich zaburácela dávka z nějaké střelné zbraně a o minutu později se na můstek pokusil protlačit Mina, svírající pár samopalů s krátkými hlavněmi. Ale ani pro takového drobečka se zde nenašlo místo, a tak holfing zakřičel zvenku z paluby:

„Šéfe! Našli jsme funkční zbraně! Tady je máte, pro všechny případy si je vezměte! Iland, Vachmistr, Bus, Roel a já s Běláskem už jsme ozbrojeni.“

„Výborně!“ Volvo vycenil špičáky v příšerném úsměvu a Čížek spěšně odvrátil pohled. Raději se zadíval na moře. Wirgský úsměv není nic pro slabé povahy, pomyslel si mimoděk Pard.

Jeden samopal si vzal Zeppelin a druhý Honza. Nůž si půlwirg schoval do téže kapsy bundy − alespoň na první pohled. Pard však věděl, že Zeppelinova bunda má ve skutečnosti hned několik úzkých kapsiček speciálně pro nože a jednu oddělenou pro pistoli. Pistoli Zeppelin odmítl vyhodit. Nejspíš stále nedokázal uvěřit, že je navěky zničena.

Obyvatelé Velkého Kyjeva se nedokázali smířit s tím, že by se nějaký stroj mohl porouchat. Taková myšlenka byla stejně nemožná jako východ slunce na západě. Dokonce ani výteční technici Volvo, Halkdaff, Pard, Honza a Incy nebyli schopni tomu plně uvěřit. Přijali to sice jako skutečnost, ale celá jejich přirozenost se bránila a zpěčovala se tomuto příšernému nesmyslu, že by mohl existovat porouchaný stroj. Pard si stále vzpomínal na rozpaky Sólistů v jejich vlastní garáži, když se auta místo paliva nalokala emulze a nakrátko přestala fungovat. Dokonce i takovýto případ se totiž vzpíral představivosti drtivé většiny Kyjevanů.

Nebylo se tedy co divit, že Zeppelin s vyhazováním pistole nespěchal. Koneckonců ani ostatní živí z týmu Technika Velkého Kyjeva nezahodili své staré zbraně − nechali je ležet ve voru nebo na palubě. Přece by je nemrštili do moře!

Kosa Tuzla se plazila kolem nich. Vlastně motorový člun se plazil kolem kosy, ale z můstku to vypadalo, že Aksenov strnul uprostřed vodní hladiny, zatímco blízký břeh se rovnoměrně posouvá k zádi. A pak ještě dál.

Nedlouho předtím, než vpluli do Kerčského průlivu, Čížek zneklidněl. Rukama nervózně svíral kormidelní kolo a co chvíli vykukoval z kulatého okénka. Nakonec se otočil a tlumeně řekl: „Je čas vyslat signál.“

Volvo vrhl po Pardovi tázavý pohled. Očividně ho zajímalo, jestli zajatec nelže.

Mladý technik na okamžik zamhouřil oči. Pomyslná linie, kterou vypozoroval z kosy, by měla skutečně procházet někde tady.

„Do toho, Halkdaffe,“ řekl Pard klidným hlasem. Elf ukazováčkem okamžitě stiskl klávesu Enter. Radiostanice krátce a poslušně zablikala světýlky na řídicím panelu, jež byla za denního světla téměř nerozeznatelná. A o chviličku později na můstku zazněl neznámý pisklavý hlas.

„Hej! Aksenove!“

Volvo s chladnou tváří podal Čížkovi mikrofon, zatímco Zeppelin pomalu přiložil k námořníkově zátylku hlaveň samopalu. Nikdo neřekl ani slovo.

„Ano!“ promluvil Čížek chraplavě.

„Čížku? Jsi to ty?“ zajímal se pisklavý hlas.

„Já…“

„Kde je kapitán?“

„Má… práci.“

„Zatraceně,“ posmutněl pisklavý hlas. „Důležitou práci?“

„Moc důležitou.“

Čížek se pod dotekem hlavně vylekaně chvěl. Po tváři mu stékaly pramínky potu.

„No dobrá,“ povzdechl si pisklavý hlas. „Tak mu vzkaž, ať hned z přístavu zavolá na úřad. Pisarev už od rána dští oheň a síru a pouští hrůzu na celé oddělení. To by tak scházelo, aby to kvůli vám odnesla ještě přístavní správa…“

„Vzkážu mu to,“ slíbil Čížek a olízl si vyschlé rty. „Určitě.“

„Dobře. Konec,“ zavrčel pisklavý hlas a radiostanice se s cvaknutím vypnula. Sama od sebe.

„Výborně, Čížku. Jsem na tebe hrdý!“ Volvo námořníka poplácal po rameni a sebral mu mikrofon. „Chováš se výborně, a dokonce si myslím, že bychom tě měli ušetřit.“

Když Zeppelin sklonil samopal, Čížek křečovitě vydechl. Nervozita však námořníka úplně neopustila, protože půlwirgova zbraň byla stále nebezpečně blízko.

Pard zvedl dalekohled a začal pozorovat moře před přídí Aksenova. V dálce u samého břehu kotvila osamocená torpédovka, ale nezdálo se, že by ji blížící se motorový člun nějak zvlášť zaujal.

Že by se nám to vážně povedlo, pomyslel si Pard. Dobrý živote, ať je to pravda…

Neměl nejmenší chuť znovu se nořit do slaných vod Černého moře ani zoufale bojovat s lačným vírem a snažit se setřást z nohou tu obludnou tíhu… A už vůbec se mu nechtělo vracet se na kosu a začínat znovu.

Myšlenkou na smrt se Pard vůbec nezabýval.

Stál na palubě žlutého motorového člunu, který byl pravděpodobně postaven živými. A horečnatě se pokoušel přijít na to, co mu připadá divné. Co mu drásá duši, co ho tolik znepokojuje? Vždyť tu jsou stejné boky, stejná paluba zachvívající se pod nohama, stejný tichý hukot motoru… Ale přesto zde bylo cosi odlišného.

„Hej, šéfe!“ Volvův hlas vrátil mladého technika do skutečnosti a zapudil znepokojivé myšlenky. „Nechceš se ho třeba na něco zeptat, co? Jen aby řeč nestála…“

Pard se přestal dívat dalekohledem a pomalu se otočil k Čížkovi. Zajatec mu věnoval posupný pohled.

„Pověz mi − kdo je vlastně Vasilij Aksenov?“ zeptal se zničehonic mladý technik. Nic lepšího ho v tu chvíli nenapadlo.

Čížek vypískl, jako by právě spolkl žábu. A pak nevěřícně potřásl hlavou:

„Kdo je Aksenov? No přece člověk, který objevil ostrov Krym! Copak jste o něm nikdy neslyšeli?“

37

MAKALU (KUMBA KARNA)

− KANČENČONGA

Pard by si nikdy nepomyslel, že někdy spatří tolik lodí najednou. Kerčské břehy vypadaly jako jedno nekončící přístaviště, u něhož se v několika řadách tísnila plavidla − nevelké čluny, sněhobílé motorové lodě i rezaví obři neznámého účelu, kteří velikostně nezaostávali ani za divokými křižníky. Kam až oko dohlédlo, vypínal se les stěžňů a zástupy lodních komínů namířených k bezoblačnému nebi.

Vypadalo to, že se zde shromáždilo víc plovoucích strojů, než kolik jich existovalo v celém zbytku světa.

Torpédovky, které rejdily před ústím zátoky, nevěnovaly Aksenovu žádnou pozornost. Všichni živí na můstku se ovšem museli přikrčit, aby je nebylo možné zahlédnout kulatými okénky. Stát zůstali jen Čížek a Zeppelin.

Jak se Čížkovi mezi množstvím mol podařilo najít to jediné správné, zůstalo pro Parda naprostou záhadou. V jeho očích vypadala všechna mola úplně stejně, a navíc byla většina z nich obsazena. Námořník však s jistotou otáčel kormidelním kolem a řídil žlutý motorový člun přístavním labyrintem. Čížkovi se očividně zvedla nálada. Začínal věřit, že z dnešních nesnází přece jen vyvázne se zdravou kůží.

Opálený šlachovitý člověk chytil příďové lano a zručně ho omotal kolem úvazného kůlu. Když se i záď Aksenova dotkla mola, člun naposledy zahrkal motorem a ztichl. Muž na břehu liknavě mávl Čížkovi na pozdrav a rychle odešel.

Už zase člověk, pomyslel si Pard. Copak tady na Krymu nežijí žádní orci nebo elfové?

V tu chvíli mladý technik ještě nevěděl, že odpověď na tuto otázku je mnohem šílenější, než by si vůbec dokázal představit. Ostrov Krym byl obydlen výhradně lidmi.

Čížka svázali. A stejně naložili i s kapitánem a prvním důstojníkem, kteří se probrali z bezvědomí. Všem zacpali ústa prvními kusy hadru, které se jim dostaly do rukou. Motoráře elfové zamkli ve strojovně; pro všechny případy i jeho spoutali. Celé to provedli velmi rychle a v rámci možností tak, aby se přitom co nejméně objevovali na palubě.

„Tak co?“ zeptal se Volvo a významně se podíval na Parda. „Vypadá to, že je všude klid… Nezkusíme vyjít na břeh?“

„Copak máme na vybranou?“ Mladý technik pokrčil rameny. „Půjdu první.“

„Proč právě ty?“

„Protože jsem člověk,“ odpověděl Pard.

Přelezl zábradlí a skočil na oprýskaná prkna přístavního mola. Na břehu minul nehybnou řadu motorových člunů. V budce za pruhovanou závorou podřimoval osmahlý člověk. Vedle něho se na slunci líně vyhřívali dva psi. Všichni Pardovu přítomnost svorně ignorovali.

Copak se tu cizinci toulají dennodenně, pomyslel si Pard mimoděk.

Rozhlédl se. Kolem něho se rozkládala obvyklá scenérie městské průmyslové zóny, jež se nijak nelišila od těch, které mnohokrát viděl ve Velkém Kyjevě. Všude se tyčily jeřáby, válely se hromady železa a mezi chatrnými a povětšinou nevysokými budovami nehybně stály jakési neznámé stroje… Přímo před sebou spatřil velká vrata, vedle nichž parkoval automobil podobný džípu neznámého druhu.

O jeho kapotu se opíral živý.

Když se na něj Pard zahleděl pozorněji, uvědomil si, že ho zná. Nebo že ho přinejmenším nevidí poprvé.

Mladý technik na okamžik strnul. Potom se otočil a ukončil hru na schovávanou. „Volvo! Pojď ven! Podívej se, kdo nás to vítá…“

Wirg se objevil na palubě, stejně jako Pard přelezl zábradlí a po molu zamířil ke břehu. Za Volvem se trousili Halkdaff, Incy, Honza…

Wirg se tvářil chladně a neosobně. Přesto se však nedalo přehlédnout, že také on čekajícího živého poznal.

„Hm… Smím vědět, co tady děláš, Čepurnyj?“

Nebyl to totiž nikdo jiný než Igor Čepurnyj, živý z Volvova týmu, který byl s nefunkčními hodinkami vyslán za Pardem do Nikolajeva. To on mladého technika přiměl, aby naplánoval výpravu na Krym, a předtím se pokusil získat podporu samotného Technika Velkého Kyjeva.

Podle Volvových slov měl Čepurnyj sedět v Centru a udržovat spojení s týmem. Nyní se však ukázalo, že se nacházel tam, kam se tolik snažili dostat a kde se nakonec po mnoha peripetiích skutečně ocitli. Na ostrově.

„Já tady žiji, Volvo. Dovol, abych se ti představil − jsem Vadim Čepurnyj, Technik Krymu.“

„Ale ještě nedávno sis říkal Igor…“

„Ano. Ale ve skutečnosti se jmenuji Vadim. Omlouvám se, že jsem byl nucen všechny vás využít: tebe, Incy a do jisté míry dokonce i Halkdaffa. Vy jste využili Parda − musím poznamenat, že nikoli bez naší účasti − a my jsme zase využili vás. Celý tým.“

Honza se vesele podíval na Parda.

„To jsou ale věci,“ šeptl. „Tak to vypadá, že tu nejsme jediní napálení!“

Volvo pochmurně mlčel. Lež. Další lež. Mladého technika napadlo, kdo asi využívá Čepurného, aby využíval Volva, Incy a jejich tým, aby ti zase využívali jeho − Parda?

Byl to příšerný lživý řetězec, jehož každý článek se nejprve pokládal za hrdinu a objevitele, avšak časem zjišťoval, že je jen pouhou loutkou v něčích obratných a šikovných rukou.

„A o co jde Technikovi Krymu?“ zeptal se posupně Volvo. „K čemu byly všechny ty komplikace?“

„Technikovi Krymu jde o to samé, oč jde i vám − aby se Velký Kyjev naučil samostatně vyrábět stroje a přestal ochočovat divoké. A všech těch komplikací, jak je nazýváš, bylo zapotřebí proto, aby sem Kyjevany dovedl člověk, a nikoli wirg nebo nějaký jiný živý. Pard nám plně vyhovoval. Vlastně stále nám vyhovuje…“

„Copak to má nějaký význam? Myslím, jestli sem Kyjevany přivede člověk nebo někdo jiný…“

Čepurnyj se pousmál: „Volvo! Prakticky všechno, o čem jsme spolu hovořili, stále platí. Ano, Technikem Velkého Kyjeva musí být člověk. Právě člověk. Ano, éra vlády dlouhověkých nad tímto světem se chýlí ke konci. Na Krymu dokonce už skončila. Ano, je čas s naší pomocí srazit na kolena Systém. Je čas, aby se lidé konečně postavili na vlastní nohy a sami se stali strůjci svých osudů. No a dlouhověcí − snad se teď neurazíte − by jim měli uhnout z cesty, zalézt někam do kouta a nepřekážet. Protože jestli vás napadne překážet, budete jednoduše vyhlazeni − stejně jako se to stalo tady na Krymu. Já osobně to považuji za krajní řešení, neboť se domnívám, že elfové, trpaslíci, wirgové, orci, goblini − a vůbec všechny ostatní rasy − by mohli klidně ještě dlouho žít po boku lidí. Museli by se však změnit. A to zásadním způsobem. Ano, nastal čas přinést do Velkého Kyjeva nové vědomosti a nové dovednosti − ukázat jeho obyvatelům, jak samostatně vyrábět stroje. Ale to všechno započalo tady, na Krymu. Byl to jeden z jeho obyvatel, člověk jménem Igor Čepurnyj, kdo přišel za Volvem a Incy s nefungujícími hodinkami a podivnými nápady…“

„Rozumím,“ řekl Volvo zasmušile. „Udělal jsi to moc šikovně…“

„Když jsi mi vyprávěl, jak jste mě využili,“ zapojil se do rozhovoru Pard, „tvářil ses o dost veseleji, příteli wirgu.“

„Což… Právě jsem poznal, jak ses tehdy asi cítil. A také já se s tím budu muset smířit, protože on má nejspíš pravdu.“

Wirg sotva znatelně kývl směrem k Čepurnému. Krymský Technik mezitím přelétl pohledem všechny členy týmu.

„Kolik vás je? Jeden, dva… třináct. Hm… Asi bych měl zavolat další auta…“

Čepurnyj vytáhl z kapsy mobilní telefon neobvyklé konstrukce a začal volat jakémusi Lesliemu. Parda najednou napadlo, že kdyby se do takovéto avantýry pustili Moskvané, určitě by ji nazvali Operace Matrjoška.

„Dobrá, pánové.“ Čepurnyj schoval mobil zpět do kapsy. „Auta už jsou na cestě. Kam zamíříme nejdřív? Do obchodu s oblečením, nebo do restaurace?“

„Smím položit jednu otázku?“ zeptal se Pard Čepurného. „Jen bych si rád definitivně ujasnil naši situaci. Kým tady na Krymu vlastně jsme? Zajatci?“

„Ne,“ odpověděl Čepurnyj klidně. „To v žádném případě. Jste partneři. Což znamená, že jste našimi hosty.“

„Tak v tom případě pojedeme do obchodu s oblečením,“ řekl Pard. „Nemyslím si, že by Incy souhlasila navštívit restauraci v tomhle… hm… hávu. Ostatně bylo nám řečeno, že se naše šaty stejně do večera rozpadnou.“

A mladý technik se směle dotkl kliky neznámého auta. „Prosím, slečno!“

Incy s úsměvem na rtech nastoupila do automobilu. Pard se uvelebil vedle ní. Volvo se posadil dopředu a k mladému technikovi se vecpal ještě Honza.

Za volant se nevzrušeně posadil Čepurnyj. Technik Krymu si zřejmě nemyslel, že by dočasná práce řidiče byla pod jeho úroveň. A možná též tímto demokratickým způsobem projevoval hostům a partnerům krymskou úctu.

Když nastartoval motor, Pard si konečně uvědomil, co mu na tomto automobilu připadalo divné a také co ho tolik zneklidňovalo na palubě Aksenova.

Zdejší stroje neměly žádnou duši. Byly to pouhopouhé kusy kovu, které bez živých neznamenaly vůbec nic. A Parda najednou napadlo, zda skutečně chce, aby časem takové byly všechny stroje na světě. Rychle však zapudil veškeré pochybnosti. Nejdůležitější bylo, aby o duše nepřišli živí. No a stroje… Jsou to pouhé stroje a jejich posláním je jen ulehčovat životy živých.

A nic víc.

Za vraty stál ještě jeden automobil − přesná kopie prvního. Jeho šofér, tělnatý vousatý strejc, kouřil cigaretu bez filtru. Hned vedle, ve stínu vozu.

„Komeštíku!“ Čepurnyj vykoukl z okénka. „Až přijedou z garáže, odvezte ostatní hosty do Listu a pak do Krymského východu. Grajev a Šantura už o všem vědí a budou tam na ně čekat − takže je tam jenom dopravte.“

„Dobre,“ ozval se strejda s nezvykle měkkým přízvukem a hodil nedopalek kamsi za plot. „Posaďte sa. Kto prvý?“

Do druhého automobilu nastoupili Halkdaff, Iland, Vachmistr a oba trpaslíci. Asi po pěti minutách jízdy narazili na další dva osobáky spěchající pro zbytek týmu.

Ulice Pardovi opět připomněla průmyslovou zónu v kterékoli čtvrti Velkého Kyjeva. Z jedné strany unylý šedý plot, z druhé unylé šedé pětipatrové domy. A uprostřed pruh asfaltu, zaprášeného, a navíc hrbolatého.

„Pověz mi, Techniku,“ zeptal se najednou Pard. „Silnice a domy si také stavíte sami?“

„Samozřejmě,“ potvrdil Čepurnyj. „Kdo by je za nás stavěl?“

Hm… V Pardovi se znovu ozvaly pochybnosti. Zvolil jsem opravdu správně? Vždyť kolik se toho budeme muset naučit, abychom dokázali všechno − úplně všechno − stavět a opravovat samostatně, podle vlastních plánů?

Na druhou stranu ale budeme moci postavit přesně takový dům, jaký se nám nejvíc líbí… Přesně takový automobil, o jakém jsme vždy snili…

Myšlenky mu v hlavě poskakovaly jako auto po hrbolaté cestě.

Potom plot najednou skončil. Vjeli na krásné nábřeží, vydlážděné narůžovělými betonovými deskami. Po nábřeží se procházeli živí − samí lidé. Hojnost barev a velké záhony s bujnou jižní zelení ostře kontrastovaly s jednotvárně šedou ulicí, která jim zůstala za zády.

Zastavili před přepychovým obchodem se stylově zařízenými výlohami. Podle všeho se zde prodávalo oblečení.

„A šaty si také sami…“ Pard s obtížemi vydoloval z paměti potřební slovo, „…šijete?“

„Všechno sami,“ ujistil ho Čepurnyj. „Šijeme i stříháme… Já sám to pravda neumím, ale i tak je zde dost a dost odborníků.“

Pard pouze pokýval hlavou. No samozřejmě! Krymští živí − tedy přesněji lidé − se pochopitelně nestačili naučit dostatečnému množství formulí. A tak si své dovednosti rozdělovali. Jeden uměl šít, další stavěl domy, jiný vyráběl automobily…

Když se to vezme kolem a kolem, copak je tomu ve Velkém Kyjevě jinak? Incy je odbornicí na všeobecné vědomosti, Volvo je magistrem ochočování, Buskermolen a Roelofsen jsou lovci… I v Kyjevě tedy existují rozdílná povolání. Ale pokud se nové znalosti dostanou z ostrova, toto rozdělení se stane zřetelnější a ostřejší. To se zkrátka nedá nic dělat, taková je cena za pokrok…

V šití oblečení se zde rozhodně vyznali. A dokonce tu měli takové tkaniny, jaké Pard nikdy v životě neviděl. Mladý technik si nakonec vybral měkké černé kalhoty volnějšího střihu; košili mu doporučili bílou, protože na Krymu bývá skoro pořád horko. Polobotky byly překvapivě lehké a Pard měl zprvu dokonce pocit, že mu musejí každou chvíli sklouznout z nohou. Ale byl to pouhý pocit − boty zůstávaly na svém místě. To jen Pardovy nohy zvyklé na těžkou obuv si dlouho nedokázaly zvyknout na boty nové.

Po vysprchování se mladý technik cítil jako znovuzrozený. Vždyť strávil déle než měsíc na palubě křižníku a pak ještě stejnou dobu na ostrově… Po takové době se každému městskému obyvateli musí nutně začít stýskat po pohodlí.

Když spolu s osvěženými a náhle rozveselenými společníky sestoupil do hlavního sálu obchodu, přistihl se Pard při myšlence, že se na lidi z Krymu za jejich klam už téměř nezlobí. Jejich lež se totiž ukázala být daleko vybroušenější, než se mu ještě nedávno zdálo.

Nejspíš se na ně nedokázal hněvat i proto, že zde byli samí lidé. Stejně krátkověcí jako on, Pard Zamarippa, bezmála Technik Velkého Kyjeva.

Celý tým z pevniny se shromáždil v hlavním sále. Naproti východu již čekala čtveřice automobilů, jejichž siluety se odrážely ve skleněných výlohách. Známý strejda s měkkou výslovností již kouřil další cigaretu − ve společnosti stejně solidních postarších lidských šoférů.

Tentokrát Čepurnyj neusedl za volant a Honza byl nucen se přestěhovat do vozu k Vasjovi z Oděsy a Zeppelinovi. Ostatně goblin nevypadal nijak zvlášť posmutněle.

Mohlo to být proto, že ten, kdo již byl jednou oklamán, přijímá další lež snáz?

Zato Volvova tvář byla zamračenější než obvykle.

V restauraci se Pardovi moc líbilo. Pokrmy byly vynikající, vína výtečná a na malém pódiu hrála živá kapela − mladý technik se nedokázal zbavit pocitu, že se dostal do nějaké pohádky. A to ho nejpříjemnější překvapení teprve čekalo: Čepurnyj jim totiž oznámil, že je zpět do Velkého Kyjeva dopraví vrtulníky.

Ukázalo se, že se lidé z Krymu už dávno naučili vyrábět létající stroje.

A konec. Tato zpráva definitivně přetrhla tenounkou nit, která Parda spojovala s předchozím životem. Na prahu světa nejspíš skutečně přešlapovala nová epocha a důrazně klepala na dveře.

Pard přenechal vyjednávání Volvovi a Incy. Také Halkdaff, vyloučený z kolegia techniků, naslouchal rozhovoru s maximálním zájmem. Ostatně jeho vyloučení na krymské půdě jen málokoho zajímalo. Ve skutečnosti se ukázalo, že elf vzácně, ale dostatečně pravidelně plnil zakázky Techniků Krymu. Halkdaff sice ostrov nikdy předtím nenavštívil, ale to mu nebránilo, aby pomáhal zdejším technikům. Rozebral nespočet divokých zařízení, do posledního šroubku prozkoumal nepřeberně strojů a s pomocí tajné počítačové linky poslal do krymské sítě tisíce plánů a nákresů − zpočátku neumělých, ale později stále odbornějších a elegantnějších… Vždyť i elfové se dokáží učit, byť o hodně pomaleji než lidé. A Halkdaff neměl kam spěchat.

Krym už dlouho znepokojovala vzrůstající nestabilita světa. Umělá izolace ostrova od kontinentálních měst byla ve skutečnosti jednostranná − lidé z Krymu moc dobře věděli, co se odehrává za hranicemi jejich podivné vlasti. Navíc na ostrově bez problémů zachytávali divoká rozhlasová a televizní vysílání a ještě mnohem více informací čerpali z globálních počítačových sítí. Zabezpečení vlastních dat a zabránění jejich úniku do okolního světa pro místní obyvatele naopak nepředstavovalo žádný problém, protože byli majiteli techniky. Skutečnými majiteli. Ne cvičiteli, nýbrž tvůrci. A to jsou úplně rozdílné věci.

Parda překvapovalo něco jiného. Lidé z Krymu nenáviděli dlouhověké, neboť se domnívali, že všechna neštěstí světa pocházejí právě od nich. Čepurnyj při sestavování a realizování svého vynalézavého plánu hodně riskoval. Neměl však na vybranou. Trvalo by příliš dlouho, než by se lidé z pevniny dostali na vedoucí místa kolegií techniků. A tak nezbývalo než hrát vabank. Tady na Krymu nikdo kromě techniků netušil, že na ostrov připluli Kyjevané, a už vůbec ne, že mezi nimi jsou jen dva lidé − z toho jedna longerka. Technici, krymská intelektuální elita, z neznámého důvodu netrpěli žádnými rasovými předsudky. Jediné, na čem zdejší kolegium trvalo, bylo, aby Krym jednal se samotným Technikem Velkého Kyjeva a aby tímto Technikem byl člověk. Zaměstnance přístavu i ostatní živé, kteří se setkali s příchozími, Čepurný zavčas nahradil vlastními lidmi. Od opáleného chlapíka, který jim pomohl při přistání, až po řidiče a majitele obchodu a restaurace.

Tohle je další následek cizích vědomostí, pomyslel si Pard. Technici a vědci se příliš rychle stávají elitou, jakousi rasou v rase. Podobná perspektiva rovněž hrozila bolestnými změnami Kyjevu.

Právě z tohoto důvodu si krymský Technik nemohl dovolit protahovat pobyt dlouhověkých na území ostrova. Všechno už bylo připraveno k odletu a tým Volva a Incy měl hned této noci odjet na letiště a nastoupit do přepravních vrtulníků. Bylo jich hodně − prý několik desítek. To proto, že pro samostatnou produkci strojů bylo zapotřebí jiných strojů, již vyrobených. Speciálních. A také živých, schopných tyto stroje ovládat. Do Kyjeva tedy měl odletět sehraný a zkušený tým odborníků.

Tento tým tvořili Čepurného nejlepší lidé. Po Kyjevanech chtěl jen jedno jediné − aby našli vhodné místo pro první dílny a učili se. Neustále se učili. Ideální místo Volvo nabídl okamžitě: to samé Výstaviště, kde Technik Velkého Kyjeva disponoval celým komplexem pavilónů a hangárů. Čepurnyj jeho volbu schválil. Krymský Technik během svých výprav do Kyjeva zřejmě nemarnil čas a v Centru se obstojně vyznal.

Nejdůležitější otázku však přece jen položil Pard, jejž několikahodinové mlčení již unavovalo. Čepurnyj, který si dávno všiml, že budoucí Technik Velkého Kyjeva má na jazyku něco zásadního, mu sám navrhl, aby to řekl nahlas.

„Vidím, že tě něco napadlo. Tak mluv, Parde, nestyď se! Momentálně nám totiž nezbývá nic jiného, než se pokusit předpovědět úplně všechno. Do toho…“

Pard se podíval na Incy, pak na Volva a nakonec na Honzu. A opět v jejich pohledech zpozoroval naději.

Mluv, Parde, četl v jejich očích. My ti věříme. Musíš si všimnout každé chyby, protože sis ještě nestačil zvyknout na tento svět, na svět samostatných strojů. Bez tvé pomoci budeme nejspíš poraženi. Tak mluv, Parde…

„Co se stane s Velkým Kyjevem, až vaše létající stroje překonají hranice města?“

Čepurnyj si dal s odpovědí načas. Nakonec však musel promluvit. „Město zemře. Tak jako zemřely vaše zbraně na palubě Aksenova. Pruh, nad kterým proletí naše vrtulníky a vaše hangáry, z nichž uděláte nové dílny − to bude srdce nového Kyjeva. Města, které bude za svou existenci vděčit výhradně živým.“

„Ale přece… To bude katastrofa. Opravdová katastrofa. Živí přijdou o své domovy, o své stroje… Vždyť ani nebudou mít co jíst!“

„Ano, Parde. Tak to skutečně bude. Ale nikdo přece neříkal, že cesta k nezávislosti je snadná. A hlavně si uvědom, že třeba už zítra může klidně zahynout daleko víc živých. Pokud zaváháme a ustoupíme.“

Čepurného hlas okamžitě zpřísněl; bylo z něho však cítit, že on sám se rozhodl už dávno. A že nemá v úmyslu ustupovat.

Všechno, co Pard až doteď dokázal, náhle začalo vypadat jako naprosto nepodstatné, jako nic neznamenající drobnost. Neboť on, Pard Zamarippa, právě dostal návrh, aby zabil své rodné město. A spolu s ním i mnoho jeho obyvatel − stejných jako on sám. Dlouhověké, kteří se již nedokáží sžít s novým Kyjevem a novými stroji. Všechny, kteří neumějí získávat potravu z půdy, ze zahrad a polí. Všechny, pro něž se město stalo základem života.

„Co na to řekneš, Parde?“ zeptala se tiše Incy.

Mladý technik sklopil zrak.

Neklam ty, kteří ti důvěřují…

A neklam ani sám sebe…

„Což…“ začal Pard, ale v ústech mu rázem vyschlo.

Přece ale v sobě našel dostatek sil, aby rozechvělým hlasem dopověděl: „Což… Jestliže kvůli tomu, abychom se pozvedli ke světlu, musíme nejprve padnout tváří do bláta − pak tedy padněme. Jinak totiž světlo nikdy nedokážeme patřičně ocenit.“

Polibek Incy byl pro něho tím nejlepším důkazem, že zvolil správně. Ačkoli by se ze své lidské podstaty měl spíše přiklonit k hlasu srdce.

Pard však dal přednost hlasu rozumu.

Ale někdy je zkrátka třeba v sobě zabít lidství − to už Pard také pochopil. A zůstat pouze Technikem. Technikem s velkým počátečním písmenem, pro něhož je na prvním místě prospěch celého města. A který za celé město odpovídá.

A dost možná i za celý svět.

38

KANČENČONGA − ČCHOKORI

Čas na neznámém místě ubíhal jako vždy překvapivě rychle a nenápadně. I přesto se však do každé minuty dokázal vtěsnat nespočet událostí.

Když se Pard znovu ohlédl, uvědomil si, že venku se již stmívá. Čepurnému každou chvíli někdo volal na mobil a Technik se po nezbytné omluvě znovu a znovu pohroužel do nesrozumitelných debat.

Večeře rovněž skončila rychle. Pard právě upíjel z dalšího poháru Černého doktora (co tím měli místní vinaři na mysli − snad ne orka Vasju?), když jim Čepurnyj oznámil, že za chvíli vyrazí na cestu.

Letiště, tedy místo, odkud stroje dokáží pohodlně vzlétat, se nacházelo kousek od Simferopolu.

To jsou mi věci, pomyslel si Pard roztržitě. Trvalo nám tak dlouho, než jsme se sem dostali, přišli jsme o tolik přátel, vyčerpali téměř všechny síly… A tady na Krymu se najednou všechno vyřešilo během jediného dne. A dalekosáhlé změny budou zase záležitostí jedné noci. Tomu se tedy říká paradox.

Mladý technik si však přesto uvědomoval, že právě cesta na Krym z něho učinila člověka, jakým musel být. Člověka schopného stát se Technikem Velkého Kyjeva. Ten Pard, který zjara přijel do Centra, by to ještě nedokázal. Ostatně jen díky společně stráveným týdnům se stal plnoprávným členem týmu.

Cesta přes Kerč byla překvapivě krátká − stačilo asi patnáct minut jízdy osvětlenými ulicemi, aby se kolona osobáků ponořila do tmavé krymské noci. Hvězdy na obloze již zářily skoro podzimně. Pard to poznal, neboť jako pravý obyvatel periferie znal skutečné hvězdy. Ne jejich ubohé stíny mihotající se na nebi velkoměsta, ale ty, které se skvěly v černotě jako miniaturní slunce. Během svého pobytu na křižníku mnohokrát pozoroval hvězdy; a snad ještě častěji tak činil v době, kterou strávil na kose. Věděl proto, že teprve nedávno byly letně matné a nevýrazné.

Pootevřenými okénky vnikal do automobilů vítr nasycený pronikavými vůněmi travin. Silnice vedla pustou stepí, nikde nebyl vidět jediný domek. Neexistoval zde obvyklý městský rámus. Znělo jen vrčení motorů, šum pneumatik na stále teplém asfaltu a čas od času šelest stromů rostoucích podél cesty.

Automobily klouzaly nocí. Pard nevěděl, jak rychle ve skutečnosti jedou. Za okénky totiž vládla černočerná noc, kterou dokázaly prohlédnout pouze oči dlouhověkých, pro něž tma nepředstavovala žádnou překážku.

Pard již začal podřimovat, když vtom dosud rovnou silnici vystřídala řada složitých víceúrovňových křižovatek. Nalevo se mihla světla velkého města a Čepurnyj na předním sedadle krátce vysvětlil: „Simferopol…“

Hlavní město Krymu však zanechali bokem. Odbočili ještě na několika dalších křižovatkách, nějakou dobu se hnali po jiné magistrále, avšak vzápětí ji opustili. Po deseti minutách všechna auta zabrzdila před padacími vraty. Rozlehlý pozemek uprostřed krymské stepi obklopoval úctyhodný plot. U vrat zářily reflektory a vrhaly do noci oslnivě bílé pilíře. Kolem postávali živí − zjevně ozbrojení a zjevně samí lidé. Kdyby zde totiž hlídkovali goblini, elfové nebo wirgové, reflektory by jim spíše překážely.

Čepurnyj vystoupil z auta a během minuty se vrátil. Vrata se odsunula kamsi vzhůru a uvolnila jim cestu. Znovu zaburácely motory a kolona automobilů se ocitla na letišti. Za nedalekou budovou s věžičkami něco rovnoměrně hučelo. Noční obloha se v těch místech bělala světly mnoha reflektorů.

Uvítala je trojice živých. Čepurnyj si s nimi potřásl rukama a rychle jim cosi řekl. Jeden z mužů si ihned zvedl k ústům vysílačku.

„Ešelone! Operace zahájena! Opakuji, zahájena! Rozuměl jsi mi? Příjem!“

„Rozumím. Operace zahájena!“ přehlušil rádiový šum na okamžik něčí hlas. Hukot ihned získal na síle a mohutnosti.

„Tak co?“ Čepurnyj se otočil k Volvovi, Incy a Pardovi. „Jste připraveni?“

Pard rozhodil rukama, ale neřekl nic.

„Znamená to, že nám můžete zaručit bezpečné přistání na Výstavišti?“ pokračoval Čepurnyj ve vyzvídání. Otázka přistání ve Velkém Kyjevě ho očividně silně znepokojovala.

„Nepochybně,“ ujistil ho Volvo. „Je tam rozlehlá volná plocha hned za rezervními pavilony, která je, pokud si pamatuji, odjakživa prázdná.“ Wirg se zádumčivě poškrábal na tváři. „Mohl bych hned teď navázat spojení s Výstavištěm?“

„No… Za pokus nic nedáme. Některé krymské systémy rádiového spojení jsou kompatibilní s vašimi, kyjevskými…“

Ze tmy se okamžitě vynořil Halkdaff.

„Kompatibilní jsou zcela nepochybně. Vždyť jsem se s vámi tolikrát spojoval z paluby Střelhbitého…“ potvrdil starý elf.

K Pardovi se přiblížil Honza. Goblin si na hlavě nervózně narovnával kšiltovku a hýbal svýma úchvatnýma ušima.

„To je mi ale rachot, šachnuš todd… Abych z toho neohluchl.“

Pard něžně objal Incy a povzdechl si. „Musíš to vydržet, příteli gobline… Tohle je totiž odvrácená strana úspěchu…“

„Nepovídej, že snad něčeho lituješ!“ podivil se Honza. „Protože třeba já osobně vůbec žádnou lítost necítím.“

„Ani já ne,“ uklidnil ho Pard. „Jenom mě tak napadá… Co bychom asi dělali, kdyby nám někdo nenasadil do hlavy myšlenku na výpravu na Krym? Myslíš, že bychom dál pašovali všelijaké zboží z Moskvy na Ural a vymýšleli nové způsoby, jak oklamat kordony? Nebo bychom se jen tak poflakovali v Nikolajevě?“

Honza pouze neurčitě zahýbal ušima. A vskutku, kdo by mohl na tuto otázku odpovědět? Teď už nejspíš nikdo.

Volvo v doprovodu dvou lidí, kteří je uvítali, odešel do letištní budovy. Čepurnyj opět s někým živě debatoval po telefonu. Tým stál v sevřeném hloučku opodál. Pard dokázal stěží rozlišit jednotlivé obličeje. Samozřejmě, tamhlety malé postavy musejí patřit trpaslíkům… No a ty ještě drobnější jsou určitě holfingové…

Volvo se zakrátko vrátil.

„Navázali jsme spojení s Výstavištěm,“ oznámil potěšeně. „Ani jsem nečekal, že se to podaří. Mluvil jsem s Timem a vypadá to, že plocha za rezervními pavilony je životudíky stále prázdná. Myslím, že bychom mohli zřídit dílny přímo tam. Bylo by zbytečné stěhovat se z místa na místo…“

Přistoupil k nim Čepurnyj.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se.

„V naprostém pořádku!“ potvrdil Volvo. „Přistávací plocha je pořád volná.“

„Tak to je výborné. Právě jsem zařídil, že váš tým poletí v jednom vrtulníku. Rozhodl jsem se nerozdělovat vás. Jednoduše k přepravním vrtulníků připojím doprovod. Desítka transportních strojů a desítka bitevníků by měla stačit. Ještěže jich teď máme dost…“

„Bitevníků?“ podivil se Pard. „Copak můžeme narazit na nepříjemnosti?“

Čepurnyj rozhodil rukama. „V Čongarské úžině se stále potloukají divoké křižníky. Kdoví, co by nám mohly přichystat. Piloti samozřejmě poletí ve velké výšce, ale rozhodl jsem se raději nic neriskovat a přidělit vám bitevní vrtulníky. Rozhodně potom budu o hodně klidnější.“

Volvo přikývl a změnil téma.

„Vaše odborníky ubytuji přímo na Výstavišti… Busi!“ Volvo se otočil a zavolal k sobě trpaslíka. Ten k němu neprodleně přistoupil. „Po příletu se postarej o ubytování lidí z Krymu; vzbudíš Špileva a spolu s ním vyženeš všechny z hotelu ke všem čertům… A pak taky tuhle… jak se jí říká… zdravotechniku, tu bude potřeba vyměnit hned v prvních dnech, že?“

„Přesně tak,“ souhlasil Čepurnyj. „Vše se porouchá okamžitě po vašem přistání…“

„Potom tedy bude pobyt v hotelu na Výstavišti pro vaše odborníky jakýmsi tréninkem. Nejdřív tam nainstalují vlastní zdravotechniku a pak ať si tam bydlí.“

„Jawohl, Chef,“ odpověděl trpaslík basem. „Se Špilevem všechno vyřešíme. A s odborníky na zdravotechniku jsem už hovořil…“

„A co domy? Zůstanou určitě stát?“ zeptal se ze tmy nedůvěřivý Roelofsen. „Nebo se hned po našem přistání v Kyjevě rozpadnou?“

„Vydrží,“ uklidnil ho Čepurnyj. „Domy jsou pořád domy − dokonce i v Kyjevě. Jsou to důkladné stavby. Budou stát ještě přinejmenším padesát let… Tedy za předpokladu, že je budete udržovat. Kdežto vedení a zdravotechniku bude třeba vyměnit okamžitě. Už jsem to kdysi otestoval…“

„Skutečně?“ podivil se Volvo. „To je zvláštní, že si toho nikdo nevšiml.“

„Kyjev je velký… A jak to vlastně bude s ostrahou Výstaviště?“ zeptal se ještě naposledy Čepurnyj.

„Té se zhostí elfové. Iland se v podobných záležitostech dobře vyzná. A myslím, že k němu přidělím ještě Zeppelina…“

„Správně,“ pochválila Incy jeho rozhodnutí. „Alespoň nám budou příznivěji nakloněni také wirgové.“

„Wirgové by nám byli příznivě nakloněni tak jako tak,“ namítl Volvo žárlivě.

Incy se pousmála. „Nezaměňuj sebe a Zeppelina. Ty jsi osobnost − slavný živý. Jenomže o Zeppelinovi si na Výstavišti cvrlikají i vrabčáci na střechách; kdykoli se tam objeví, dokonce i zlodějíčkové z Golosejevky najednou krotnou. A zničehonic se stávají poctivými. Než se ty spustíš ze svých nadoblačných výšin, Zeppelin už dávno všechno zařídí a vyřeší po svém. Ostatně, budeš mít čas na takové drobnosti?“

Z budovy se vynořil pomocník Čepurného, nesoucí dvě lepenkové krabice.

„Tady máte,“ řekl a maličko nadzvedl své břemeno. „To jsou počítače Aj-Petri, obdoby vašich Ruch-Pro.“

„Dobře. Děkuji.“ Pard si vzal jednu krabici a Halkdaff tu druhou.

Ze tmy se hbitě kdosi vynořil, vyhledal Čepurného, něco mu pošeptal a stejně kvapně se rozplynul ve zředěné tmě krymské letištní noci.

„Nuže,“ řekl Čepurnyj rozhodně. „Všechno je připraveno. Je čas vyrazit!“

Vyvedl je na letištní plochu. Asfalt z neznámého důvodu skončil, sotva se vzdálili od budovy s věžičkami, a pod jejich nohama zašelestila tráva. Na ploše stály v dlouhých řadách dvě desítky obrovských břichatých strojů. Každý z nich byl větší než jakýkoli kamion. Nad každým se pozvolna otáčela vrtule; byly to právě vrtulníkové motory, v nichž se rodil onen rovnoměrný hukot, který slyšeli již zdálky.

Čepurnyj se zastavil před jedním ze strojů. Napravo se v působivém břiše létající podivnosti otevřela malá dvířka, z nichž se začaly vysunovat lesklé prolamované schůdky. Uvnitř stroje se rozsvítilo světlo, jehož žluté odlesky dopadly na trávu vedle tlustých gumových kol a dlouhých klikatých hadic.

„Nastupte si, prosím!“

Čepurnyj chytil Volva za rukáv a začal mu něco tlumeně vysvětlovat. Incy se najednou dotkla rty Pardova ucha. Její dech ho zalechtal na tváři.

„Parde… Ráda bych, abys to věděl… Jsem těhotná.“

Mladý technik dočista strnul. Nic netušící Honza mu narazil do zad.

„A-ano?“ hlesl Pard. Cítil se najednou neuvěřitelně hloupě.

„Pojďme.“ Incy ho popostrčila ke schůdkům vedoucím do vrtulníku. „No tak, pospěš si…“

A zasmála se. Pard se rovněž usmál − pošetile a šťastně.

Členové týmu nastupovali do vrtulníku a usedali do křesel, která v párech stála u stěn. Někteří vykukovali kulatými okénky, jiní si nadšeně prohlíželi vnitřek létajícího stroje a někdo si dokonce povzdechl: „Je to tu jako v autobuse…“

Pard a Incy se zdrželi u schůdků. Rozhodli se počkat na Volva. Čepurnyj konečně domluvil s wirgem a pro změnu si odvedl stranou Parda.

„Nuž, člověče… Od okamžiku přistání na Výstavišti se staneš Technikem Velkého Kyjeva. Společně toho budeme mít na práci tolik, že nám z toho půjde hlava kolem…“

„To jsem už pochopil…“ povzdechl si Pard. Vzpomněl si na to, co mu před chvílí řekla Incy; skutečně se bude muset stát Technikem o něco dříve, než předpokládal. Dívka totiž bude brzy mít úplně jiné starosti než techniku.

Volvo stál před vrtulníkem a nedůvěřivě zašilhal po Pardovi. Pak se zeptal Incy: „Řekla jsi mu to, že? Tváří se nějak vyjeveně…“

„Ano, řekla. Ale ne všechno. Jen o dítěti.“

„Copak neví, že longerka může otěhotnět pouze s jiným longerem?“

Incy mávla rukou. „Jak by to mohl vědět? Vždyť kdo z obyvatel Kyjeva ví něco longerech? Kromě samotných longerů, samozřejmě.“

Volvo pokýval hlavou. „Podle mě bys mu to raději měla říci…“

„Ne,“ odpověděla Incy s neochvějnou jistotou. „To není potřeba. Jednou na to přijde sám, ale zatím bude lepší, aby si myslel, že má strašně málo času. Ať spěchá. Vždyť on klidně dokáže srovnat hory se zemí, dokud bude přesvědčen, že mu zbývá jen nějakých třicet nebo čtyřicet let života…“

„Ale to je kruté.“

„Ne, není to kruté, Volvo. Krutý by byl opak, kdežto tohle je obyčejná nutnost…“

„Vzpomeň si, jak se zachoval, když zjistil, že jsme ho oklamali. Pard nenávidí lži.“

„Tohle bude naše poslední lež,“ slíbila Incy. „A zároveň ta nejsladší.“

Jakmile uviděli, že si Čepurnyj a Pard tisknou ruce, longerka Incy a wirg Volvo vlezli do vrtulníku. A když se ve dvířkách objevil člověk Pard, Incy ho pohybem ruky vybídla, aby se posadil do křesla vedle ní.

„Pojď sem, Parde,“ řekla dívka. „Pojď sem, Techniku Velkého Kyjeva… Vítej doma!“

Řidič vrtulníku, jemuž se mimochodem říkalo pilot, zavřel oválná dvířka, která se velmi podobala obyčejnému vzduchotěsnému uzávěru. Ostatně dvířka nejspíš skutečně byla vzduchotěsným uzávěrem. Druhý pilot, sedící v kabině, cosi říkal do mikrofonu. Vzadu si o něčem šeptali Volvo a Honza. Pard objal Incy a něžně ji k sobě přivinul.

Hukot sílil a sílil. Pak se vrtulník zachvěl a světla v kulatých okénkách se propadla hluboko dolů.

„Šachnuš todd!“ použil Honza svou oblíbenou nadávku a začal žmoulat v rukou nerozlučnou kšiltovku. „Tahle věc vážně létá! To je k neuvěření!!!“

39

ČCHOKORI − SAGARMATHA

Když přelétali hranici Velkého Kyjeva, stále ještě panovala tma. Pard se díval na moře světel rozprostírající se od obzoru k obzoru. A potom spatřil, jak v místech, nad kterými přelétly vrtulníky, světla postupně zhasínají. Zhasínají jedno za druhým a vytvářejí tmavý pruh uprostřed moře velkoměstského osvětlení.

Zdálo se mu, že někde hluboko pod zemí se začal v agónii zmítat bezduchý Systém, který si právě uvědomil svou porážku.

A vrtulníky neúnavně letěly na sever.

Moskva − Nikolajev

únor − srpen 1997

Dodatky

1. Volvův tým

Iland a Vachmistr − elfové-odstřelovači

Vasja-Sexík − černý ork, odborník na zámky a ochranné systémy, řidič

Mina a Bělásek − holfingové čili půltrpaslíci-ženisté

Buskermolen a Roelofsen − čistokrevní karpatští trpaslíci, profesionální náhončí a lovci aut

Trýňa − půlčík-náhončí

Žroutek − půlčík-kuchař

Baník, Lazuka a Eso − lidé-řidiči

Tip-Topyč − ork-řidič

Zeppelin − půlwirg-náhončí

Alex Volvo − wirg, magistr ochočování a odborník na divoké kamiony

Incy − lidská dívka, Volvova sekretářka

Valentin a Sergej − půlelfové-technici a náhončí z Volvovy skupiny

Michaj − napůl ork a napůl wirg, velmi vzácná kombinace, náhončí z druhé vlny

Sagrada − orčí míšenec, náhončí z druhé vlny

Honza Aranzabal − goblin-technik

Pard Zamarippa − člověk-technik

Halkdaff Evil Endeavour − elf, technik-samotář, vyloučený z kyjevského kolegia techniků

2. Výrazy

živý − běžné neutrální oslovení příslušníka jakékoli rasy

šádi − orčí opovržlivý výraz pro lidi

achtaš − běžný a neurážlivý orčí výraz pro lidi

šachnuš todd − povislé uši, oblíbená goblinní nadávka

chummm − výraz všeobecného nadšení

dobrý živote! − zvolání; v našem světě „dobrý Bože“!

díkyživotu, popř. životudík − úlevná fráze, v našem světě „díkybohu“, „bohudík“

3. Pasáže v řeči trpaslíků

(přeloženy zásluhou odbornice na trpaslické jazyky Taťány Veremejenko)

„Also! Beweg dich, mach Platz! Guck nur mal, wie man sich da breitgemacht hat!“

„Pohněte sebou, udělejte místo! Nějak moc se tady roztahujete!“

„Pass auf, Kerl, wir beginnen! Reg die Pfoten!“

„Začínáme, bráško… Hni sebou!“

„Drossle den Motor ab!“

„Vypni motor!“

„Durch’s Fenster! Durch’s Fenster, Roel! So schlage doch es zum Teufel ein!“

„Oknem! Oknem, Roeli! No tak už ho vyraz ke všem čertům!“

„Buskermolen poliert die Fresse.“

„Buskermolen ti dá po tlamě.“

„Ich tue alles, Chef. Falle im Kampf.“

„Udělám všechno, šéfe. I kdybych měl padnout v boji.“

„Jawohl, Chef! Ich habe verstanden!“

„Dobře, šéfe. Rozuměl jsem.“

„Verzeih uns, Leben!“

„Odpusť, živote!“

„Bis bald also, Tangaren.“

„Na shledanou, tangaři.“

„Hilf uns, Vater-Tangar!“

„Pomoz nám, otče-tangare!“

„Trockne dich, Meer, Himmelsfeuer aus! Trockne aus, Himmelsfeuer, alle Meere in der Welt! Die üblichen Lebendigen brauchen nicht so viel Wasser zugleich! Ich hasse Wasser!!!“

„Aby tě, moře, vysušil nebeský oheň! Nebeský ohni, vysuš všechna moře na světě! Prostým živým je tolik vody najednou k ničemu! Nenávidím vodu!!!“

„Hmmm! Vorsicht! Sahte, Kerl! Es ist Buskermolen her, aber kein Sandbeutel doch!“

„Hmmm! Dávej pozor, kamaráde. Přece jen tu je Buskermolen, a ne nějaký pytel s pískem!“

Vladimir Nikolajevič Vasiljev

Tento rusky píšící autor fantastiky se narodil 8. srpna 1967 v ukrajinském Nikolajevu. Pochází ze smíšené rusko-ukrajinské rodiny. Po dvouapůlleté povinné vojenské službě (strávené převážně v turkmenském pohraničí) dostudoval výpočetní techniku na vyšší odborné škole. V oboru však pracovat nezačal − místo toho v první polovině 90. let vystřídal celou řadu zaměstnání (od železničáře po knihkupce). Již v té době psal fantastiku a jeho povídky a novely vycházely v různých profesionálních i fanouškovských periodikách. Výhradně psaním se začal živit od roku 1996. V roce 2001 po mnoha stěhováních konečně zakotvil v Moskvě, aby, jak zdůvodňuje, byl „blíže svému vydavateli i středu fandomového dění“.

Již v roce 1991 na sebe upozornil novelou Bez strachu a výčitek (Bez stracha i uprjoka) vydanou malým nákladem, v níž musí pilot kosmického korábu po ztroskotání na středověké planetě bojovat o přežití. Ke svému hrdinovi se znovu vrátil v novele Ohněm a mečem (Ogňom i mečom, 1996). O klasickou hrdinskou fantasy se pokusil v cyklu tří novel Hvězdy nad Šandalarem (Zvjozdy nad Šandalarom, 1996) a románu Čepele (Klinki, 1996). Ve sbírce novel a povídek Kyberzteč (Abordaž v kiberspejse, 1997) ukázal Vasiljev, že mu není cizí ani žánr kyberpunku. Hlavně úvodní příběh Srdce a motory (Serdca i motory) přesvědčivě vykresluje svět budoucnosti, ovládaný informačními technologiemi. Exkurzí do prostředí známé počítačové hry UFO je román Nepřítel neznámý (Vrag něvedom, 1997).

Všechny zmíněné knihy si vysloužily opovržení kritiků, kteří jim vytýkali přílišnou akčnost a přímočarost. Mnoho čtenářů však navnadilo Vasiljevovo vypravěčské nadání a přesvědčivé vykreslování postav, takže netrpělivě čekali na jeho další díla.

Mezi elitu ruských spisovatelů fantastiky se Vasiljev zařadil románem Lov divokých náklaďáků (Ochota na dikije gruzoviki, 1998, Triton 2014). Sám autor pro svou knihu prosazoval název Technik Velkého Kyjeva; odehrává se totiž v podivném světě nezměrných metropolí, jenž v mnohém připomíná klasickou sword&sorcery − meče zde však nahrazují pušky a pistole, věrné oře džípy a motocykly, zatímco pozici magie zaujímá vyspělá technika. Zvláštní mix fantasy a sci-fi zaujal tisíce čtenářů a přinesl Vasiljevovi obrovskou popularitu. Druhé vydání knihy (v roce 2000) bylo doplněno o povídky Vědmák z Velkého Kyjeva a Povinnost, čest a taimas, které se odehrávají v témže prostředí.

Klasickými space operami jsou román Smrt nebo sláva (Smerť ili slava, 1998) a jeho volné pokračování Černá štafeta (Čornaja estafeta, 1999). Spolu s Annou Li napsal Vasiljev fantasy Pouť do noci (Iduščije v noč, 1999), jejímiž hlavními hrdiny jsou vyvrhelové společnosti, stižení prokletím proměny ve zvířata.

Velmi zajímavým je i špionážní sci-fi román Vlčí povaha (Volčja natura, 1999). Autor v něm představuje Zemi ovládanou lidskými bytostmi, které se však nevyvinuly z primátů, nýbrž z psovitých šelem. Těmto tvorům byly před staletími geneticky odebrány vražedné instinkty, takže když jsou v zapadlém koutě Sibiře objeveni poslední vlci, rození zabijáci, začínají se o ně a o možnosti jejich využití zajímat tajné služby z celého světa. Kniha se dočkala pokračování Zvíře v každém z nás (Zvěr v každom iz nas, 2000).

Do povědomí českých čtenářů se Vasiljev zapsal výtečnou knihou Denní hlídka (Dněvnoj dozor, Triton a Argo 2005), na níž spolupracoval se Sergejem Lukjaněnkem. Do světa, v němž panuje křehká rovnováha mezi silami Světla a Tmy, se znovu vrátil v roce 2003, tentokráte již sám. Román Temná hlídka (Lik Čornoj Palmiry, Triton a Argo 2006) se odehrává v Petěrburgu, v jehož ulicích se objevili mladí Jiní, kterým je cizí Světlo i Tma. Opájejí se mocí, jíž vládnou, a zdá se, že staří mágové jsou proti nim bezmocní.

Vasiljev zabrousil i do vod politické fikce; spolu s Alexandrem Gromovem napsal román Antarktida online (2004), v němž se nejjižnější kontinent neznámým způsobem přenese do tropických vod Tichého oceánu. Tím se drasticky nezmění pouze celoplanetární klima, ale také hospodářské a politické rozložení sil ve světě.

V současné době Vasiljev pilně pracuje na dokončení svého nového cyklu, z něhož zatím vyšly dva díly Dědictví gigantů (Nasledije ispolinov, 2002) a Nikdo kromě nás (Nikto krome nas, 2005). Jedná se o space opery se vším, co k tomuto žánru patří. Lidé narazí na podivný artefakt. O tento nepochopitelný předmět, dost možná klíč k ovládnutí celého vesmíru, však mají zájem i technicky mnohem vyspělejší Cizinci. Tak začíná velké střetnutí, jehož vítězi připadne úplně vše.

Navzdory výtkám kritiky má Vasiljev dostatek věrných čtenářů, kteří se těší na každou jeho novou knihu. Autor ani zdaleka neřekl své poslední slovo a z jeho klávesnice jistě vzejde ještě leccos zajímavého.

Konstantin Šindelář

Vladimir Vasiljev

Technik Velkého Kyjeva

Z ruského originálu Ochota na dikije gruzoviki,

vydaného nakladatelstvím AST v Moskvě roku 2001,

přeložil Konstantin Šindelář.

Vydal Stanislav Juhaňák − Triton jako svou 1130. publikaci,

v edici Trifid svazek 275.

a nakladatelství Argo jako svou 2186. publikaci,

v Praze roku 2014.

Vydání první.

Jazyková redakce Lucie Chládková.

Ilustrace na obálce Marek Hlavatý.

Grafická úprava obálky Dagmar Krásná.

Sazba Petr Teichmann.

Autorský medailon Konstantin Šindelář.

Tisk Těšínské papírny.

ISBN 978-80-7387-111-6 (Triton)

ISBN 978-80-257-1081-4 (Argo)

Knihy nakladatelství Triton si můžete za zvýhodněnou cenu objednat na www.tridistri.cz.

Knihy nakladatelství Argo distribuuje knižní velkoobchod Kosmas, e-mail: odbyt@kosmas.cz, www.firma.kosmas.cz.

Knihy je možno zakoupit také v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz.

Table of Contents

1

HUALLATIRI − MUZKOL

2

MUZKOL − CHIMBORAZO

3

CHIMBORAZO − EL TORO

4

EL TORO − ILLIMANI

5

ILLIMANI − ILLAMPU

6

ILLAMPU − SAJAMA

7

SAJAMA − DARVÁZ

8

DARVÁZ − YERUPAJA

9

YERUPAJA − ŠACHDAR

10

ŠACHDAR − LLULLAILLACO

11

LLULLAILLACO − HUASCARÁN

12

HUASCARÁN − MERCEDARIO

13

MERCEDARIO − TUPUNGATO

14

TUPUNGATO − OJOS DEL SALADO

15

OJOS DEL SALADO − ACONCAGUA

16

ACONCAGUA − JAZGULEM

17

JAZGULEM − ŇÄNČHEN THANGLA

18

ŇÄNČHEN THANGLA − ZAALAI

19

ZAALAI − MUZTAG-ATA

20

MUZTAG-ATA − CHOMO LHARI

21

CHOMO LHARI − ALUNG GANGRI

22

ALUNG GANGRI − KOKŠAL-TAU

23

KOKŠAL-TAU − BADACHŠAN

24

BADACHŠAN − GONGGA SHAN(MINYA KONKA)

25

GONGGA SHAN (MINYA KONKA)− TIRIČ MIR

26

TIRIČ MIR − KONGUR

27

KONGUR − KUNLUN

28

KUNLUN − …

29

ULUG MUZTAG − NANDA DEVI

30

NANDA DEVI − GOSAINTHAN

31

GOSAINTHAN − ANNAPURNA

32

ANNAPURNA − NANGA PARBAT

33

NANGA PARBAT − MANASLU

34

MANASLU − ČO OJU

35

ČO OJU − DAULAGIRI

36

DAULAGIRI − MAKALU(KUMBA KARNA)

37

MAKALU (KUMBA KARNA)− KANČENČONGA

38

KANČENČONGA − ČCHOKORI

39

ČCHOKORI − SAGARMATHA

Dodatky

Vladimir Nikolajevič Vasiljev