MARIE VAREILLEOVÁ

Někdy je hezké, že mě miluješ

Z francouzského originálu Je peux très bien me passer de toi, vydaného nakladatelstvím Charleston

v Paříži v roce 2015, přeložila Hana Davidová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

jako svou 7382. publikaci.

Je peux très bien me passer de toi © Charleston,

une marque des éditions Leduc.s, 2015

Translation © Hana Davidová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

Redakce Soňa Svobodová

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Formát ePub Štěpán Böhm

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

All rights reserved

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

ISBN 978-80-7625-384-1 (ePub)

ISBN 978-80-7625-383-4 (pdf)

ISBN 978-80-7625-068-0 (print)

Mé babičce

Marii-Francoise Vareilleové,

rozené Palangieové.

„Nikdy nemiluj nikoho, kdo se k tobě chová,

jako bys byl obyčejný.“

Oscar Wilde

Deník

Constance Delahayeové

13. února 2013 – 20 h 30 min

Účast na oslavě Gregových narozenin zrušena na poslední chvíli kvůli urputné migréně. Za čtvrt hodiny už budu ležet v posteli s Rozumem a citem a svým novým verbenomátoaspirinovým lektvarem proti kocovině.

Může za to moje sestra Anna-Marie, která mi k Vánocům nadělila dárkový poukaz na „kurz objevování tajů vinařského řemesla pro dva“, a já měla úžasný nápad zúčastnit se ho právě včera. Šla jsem tam pochopitelně sama, protože nejsem dva.

Plus: Měla jsem k degustaci dvojnásobné množství vína, které jsem navíc odmítala vyplivovat, protože to je nehorázné plýtvání.

Minus: Můj stav (smrtící opilost po dvou sklenkách) nedovoloval najít spřízněnou duši, jak měla se lstivou vypočítavostí naplánováno má sestra, když mě poukazem obdarovala.

Tak či tak, jelikož kurz objevování tajů vinařského řemesla sestával výhradně ze spárovaných účastníků, kteří na sebe skrz sklenky vína vrhali nyvé pohledy, bylo moudřejší účastnit se zpitá.

Výsledek akce: Spřízněná duše se nenašla, zato já, která jsem víno prakticky nikdy nepila, ho teď miluju. Myslím, že bych v sobě dokázala probudit opravdovou vášeň pro poznávání vína, náš vyučující mi totiž sdělil, že mám znamenité patro. A tak jsem se zapsala do tří následujících kurzů.

Poznámka: Nezapomenout poděkovat té potvoře Anně-Marii.

Chloé

Potřetí mačkám na zvonek, není to jen tak, přehlušit kravál, který se ozývá zevnitř, ale konečně se dveře otevírají. Charlotte mi dává pusu, břicho jí od minulého pondělka zase pěkně povyrostlo.

„Chloé, já myslela, že nemůžeš přijít!“

„Schůzka se nekonala,“ říkám cestou dovnitř.

Je to samozřejmě lež, ale chtěla jsem mít jistotu, že tu bude i Guillaume, když nás už přestali zvát společně.

Zavírá za mnou dveře.

„Constance mi právě volala, že nakonec nedorazí.“

„Já vím, už mi to říkala.“

Projdu chodbou až do obýváku, láhev J&B, kterou jsem přinesla, položím na stolek a na moment strnu v němém úžasu. Při svých posledních narozeninách jsem se dmula pýchou nad vlastním kulinářským výkonem, spočívajícím v zapíchnutí osmadvaceti svíček do mramorované bábovky, ovšem vedle Charlotte jsem břídil. Přestože je už v sedmém měsíci těhotenství, k oslavě třicátin svého muže dokázala seskládat origami z ubrousků a nachystat hotový festival miniaturních quichů s rajčaty a fetou a úžasných jednohubek.

Jde za mnou do pokoje, a ještě než jí stačím k přípravě hostiny pogratulovat, pochválí mi nový účes a hned se pustí do líčení prohlídek u doktora v porodnici. Pod nos mi strčí snímek z posledního ultrazvuku. Mně se sklon budoucích maminek mávat na všechny strany panoramatickou fotkou vlastní dělohy zdál vždycky dost zvláštní, až poněkud mimo. Abych jí udělala radost, prohlédnu si ten obrázek scvrklé fazolky velmi pozorně a prohlásím:

„Už je tam pěkně vidět profil, má vysoký čelo, bude inteligentní.“

Rozzáří se jí obličej, jak si své dítko představuje coby budoucího nositele Nobelovy ceny, a já situaci okamžitě využiju k tomu, abych se jen tak mimochodem optala:

„A co Guillaume, ten nepřijde?“

Pravé obočí jí rázem povyskočí o tři čísla nad levé a úsměv zmizí.

„Ale ano, přijde,“ přizná mrzutě a dodá: „Ty se ničíš.“

Pokrčím rameny. Charlotte mě zná až moc dobře. Jejího podezíravého pohledu si nevšímám, tuším ale, že moc dobře ví, že tohle všechno je kvůli němu: ofina, která mi padá až pod obočí, sčesaná při odchodu z práce, jehlové podpatky, působící bolest tak nesnesitelnou, že mám chuť amputovat si obě nohy, a úzké džíny… Aby to nevypadalo, že jsem se nějak zvlášť chystala, nepřevlékla jsem se, než jsem sem vyrazila. Nechala jsem si džíny na znamení toho, že jsem cool. Za tu dobu, co spolu kamarádíme, ale vím, že Cha se nenechá obalamutit džínami nebo schůzkou, která se nakonec nekonala. Nejspíš asi taky uhádla, že mám nové krajkové spodní prádlo značky Aubade, pořízené právě pro tuhle příležitost. Ale co, štěstí přece přeje připraveným.

Ona to všechno ví, ale nic neříká ani nijak nesoudí, jen si dělá starost.

„A já myslela, že tě s někým seznámím,“ povzdechla si, „s jedním advokátem, co dělá s Gregem, je mu třicet, je hrozně milej, je s ním legrace a taky…“

Už neposlouchám. Právě přichází Guillaume s tím svým klidným úsměvem, vyndává ruku z kapsy tmavošedého saka a podává ji Gregovi, Charlottinu muži, který na chvilku vystrčil nos z kuchyně, aby se s ním pozdravil. Plácnou se po zádech a já jim čtu ze rtů: „Nazdar, chlape, jak je?“

Samozřejmě že takový, jaký je, je jenom díky mně. To já ho naučila chodit zpříma, já mu ostříhala vlasy, to já chtěla, aby si kupoval obleky na míru a místo brýlí nosil čočky. Já na jeho rtech vykouzlila ten věčný nenápadný úsměv, z kterého se jeho stážistkám hrne krev do tváří. Dodala jsem mu sebedůvěru. Ale stejně jsem ho milovala ještě předtím ve špatně padnoucích oblecích a brejličkách intelektuála, s přerostlými vlasy a tou jeho nesmělostí. Měla jsem ho ráda, když se ještě krčil v koutě a jiným holkám ani nestál za pohled.

Charlotte mi nabízí skleničku a já se probírám. Říkám jí, že si zajdu do ledničky pro pivo. Snažím se vyhnout Guillaumovu pohledu. Usmívám se úplně na každého, kromě něj, a úplně každý, kromě něj, se na mě dívá. Jsem k politování. V kuchyni narazím na Grega, který se plně soustředí na porcování domácí pizzy.

„Všechno nejlepší, Gregu!“

Zvedne hlavu, v nadšení máchne nožem a košili v barvě nebeské modře si pobryndá rajčatovým protlakem.

„Jé, Chloé, to mám radost, Charlotte říkala, že nemůžeš přijít.“

„Nakonec to vyšlo. Ale nejsem nijak originální, přinesla jsem jako každoročně láhev J&B.

Políbíme se na tváře.

„Díky, tos nemusela…“

Greg je moc fajn. S Charlotte tvoří pár, jaký se dneska jen tak nevidí: dokud je smrt nerozdělí. Znají se už deset let a můžou se klidně celou dobu hádat, stejně se dál budou milovat jako první den. To kdybych já zítra potkala muže svého života, což je (buďme soudní) dost málo pravděpodobné, tak bych takového vztahu, jaký teď spolu mají, dosáhla asi tak v době menopauzy.

Greg nasadí svůj mírně zaražený výraz, díky kterému se podobá Marshallovi ze seriálu Jak jsem poznal vaši matku, odkašle si a pak mi sdělí:

„Promiň, Chloé, já pochopil, že nepřijdeš, a tak jsem… tak jsem pozval Guillauma.

Charlottin hlas za mnou odpovídá místo mě, a i když jsem k ní zády, vím, že obrací oči v sloup.

„Neboj, miláčku, Chloé to nevadí, spíš naopak…“

A s rukama v bok pokračuje:

„Každopádně jsou tu už dva Gregovi kamarádi, co se mě na tebe ptali. Kdyby tě to snad někdy zajímalo…“

Nacpu si půlku ukrojené pizzy do pusy.

„Mě to zajímá.“

Koukne na mě udiveně, v očích se jí blýskne jiskřička naděje.

„Fakt?“

„Fakt,“ odpovím a zhltnu zbývající kousek.

„Já teda nechápu, jak se můžeš tak cpát, a mít přitom pořád tělo, jaký máš,“ povzdychne si Charlotte.

„To je tím, že tolik sportuju,“ odpovídám s plnou pusou, „běhám a věnuju se nezávaznýmu sexu a taky dodržuju extra zdravej stravovací režim na pivní bázi.“

Charlotte vyprskne smíchy, bere mě za ruku a odvádí z kuchyně. Ten její advokát není zase tak špatný. Zná můj vkus, holka. Už víc než deset let mi představuje všemožné Gregovy kamarády, kolegy, bratrance, kolegy kamarádů a kamarády bratranců těch kolegů. I kdybych byla totálně beznadějný případ, ona mě neopustí, dokud se nevdám a nepoviju čtyři děti. Bdí nade mnou.

Trochu klábosím s advokátem, říkám mu, že dělám strategické poradenství v jedné velké firmě. Zdá se, že ho to opravdu zaujalo. Vytahuju cigaretu, potřebovala bych oheň. Usmívá se na mě, nakloní se blíž, aby mi připálil, dívá se mi přitom do očí, já mu pokládám prsty na ruku, abych si zapalovač přidržela. Trochu nejistý se mě ptá, jestli se tu může kouřit, já mu podávám cigaretu s otiskem své rtěnky, aby si taky dal. Když kouří, je sexy, ale kvůli tomu tady nejsem. Právě si to sem s mírně křečovitým výrazem šine Guillaume. Datum Nového roku je snad jediná věc na tomhle světě, která je předvídatelnější než chlap.

„Chloé?“

„Jé, Guillaume, ahoj, já tě neviděla…“

Rovná si uzel na kravatě a pak se mi zadívá do očí.

„Jak se máš? Můžu s tebou mluvit?“

„Jasně.“

Advokát pochopil, že je tu navíc, odchází a já cítím neurčitou výčitku za to, že jsem ho navnadila.

„Máš nový účes?“

„Jo. To mi dělal José zezdola.“

Už je uvolněnější, oči plné světýlek mhouří, když se usmívá. Chvíli si povídáme. Deset minut. O novém iPhonu, který si pořídil. Bez debat je to dost těžká věc, když si s člověkem, s kterým jste léta sdíleli úplně všechno, máte říkat banality. Ještě horší než spolu nemluvit vůbec. Mé tělo si uchovalo z dřívějších dob některé reflexy. Reflex zajet mu prsty do uzlu na kravatě a povytáhnout ji, opřít si mu hlavu o rameno, mechanicky si pohrávat s konečky vlasů, které se mu kroutí vzadu na krku. Tomu je ale konec, už na to nemám právo. Tak tedy zvednu hlavu, odtáhnu ruku, zkrotím úsměv a po těch deseti minutách mu s povzdechem řeknu:

„Tak jdeme, nebudeme se bavit celej večer, nechci, aby si mysleli, že jsme spolu…“

Usměje se na mě těma svýma modrýma očima, na rtech má ale posmutnělý výraz.

„Polovina chlapů tady v místnosti má oči jen pro tebe, nemůže přece bejt nijak těžký najít si ctitele.“

Vybuchnu smíchy, asi dost hlasitě, otočím se k němu zády, asi dost rychle. Chce se mi brečet.

Uběhly tři hodiny, vytáhla jsem sedmnáct lehkých marlborek, popovídala si úplně s každým, dvěma týpkům, jeden z nich je ten advokát, jsem dala svoje telefonní číslo, třetímu číslo falešné. V koupelně zkouknu make-up, tužkou ho poupravím. Dám si vodu z kohoutku. V kuchyni Charlotte chystá svíčky na dort a hudruje na Gregovy kámoše, že jí vzbudili malou Sophii. Tříletá Sophie teď stojí bosá ve dveřích kuchyně, po zemi vláčí dudlík. Beru ji do náruče.

„Pojď, holčičko moje, jdeme spinkat.“

„Teto Chloé, ty jsi krásná jako víla,“ skládá mi mezi vzlyky kompliment a z nudle pod levou nosní dírkou se jí dělá pěkná bublina.

Jdu s ní do jejího pokoje, uložím ji do postýlky. Voní po vanilce, sálá dětským teplem. Chce se pomazlit a já jí ráda vyhovím. Moc by se mi líbilo, kdybych mohla se stejnou jistotou jako ona nařizovat dospělým, aby se se mnou pomazlili. Pusinkuju ji na hebké buclaté tváře, motám ji do peřinky a říkám, že si z ní udělám suši a celou ji sním, protože suši ze Sophie, to já moc ráda. Křičí, směje se, vzpouzí se. Nechce skončit jako suši. Poslintá mi tváře. Nebohý make-up. Baculatýma ručkama mě chytá kolem krku a chce pohádku.

Zaváhám, pak zavřu dveře a rozsvítím modrou lampičku. Pohádky Sophii nikdy nečtu, ale vymýšlím je pro ni. V hlavě jich mám spoustu, měla bych je sepsat. Snad jednou. Z obýváku sem doléhá, jak hosté prozpěvují narozeninové přání, tleskají a pískají, zatímco Greg sfoukává svíčky. Já sedím na koberci a Sophii-suši vyprávím pohádku o princezně, které leží u nohou všichni princové, ale ona se zamiluje do obchodníka se sny z Hvězdné ulice. Vrším jednu zápletku za druhou, až jí ztěžknou víčka a je slyšet už jen dumlání palce. I přes tlumeně doléhající hlasy a smích působí tenhle pokoj s pidinábytkem podivuhodně klidně. Spánek té malé hlídají plyšáci s nehybnýma očima, noční lampička s otáčivým stínítkem promítá na strop a zdi modré siluety. To musí být paráda, být tříletou Sophií a mít Charlotte za maminku. Nemít ani ponětí, co je to smartphone, tampax, prezervativ, frťan, život, který utíká den za dnem rychleji a mizí mezi prsty. Skálopevně věřit, že právě na vás čeká obchodník se sny z Hvězdné ulice, aby vás na své létající motorce přenesl do veliké dálky… Mé hluboké filozofické úvahy přeruší zavibrování telefonu, nadskočím.

23:57 –

GUILLAUME FAVREAU

Odcházím. Jdeš taky?

Sedím dál na růžovém plyši, čekám deset minut. Deset minut pozoruju Sophiinu lampičku, jak se otáčí a kreslí na zeď modré jednorožce. Deset minut si říkám, že musím odmítnout a tohle bláznovství utnout, protože když zase půjdu s Guillaumem, sotvakdy potkám obchodníka se sny. Deset minut si říkám, že ho nechám deset minut čekat, bude se ptát, jestli jsem už neodešla, bude mě hledat, znervózní…

00:07 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

O.K.

Co se dá dělat, je to silnější než já.

Měl by mi za to na oplátku přijít smajlík. Nesnáším smajlíky, je to opravdu klamavá reklama, dělají sympaťáky i z těch největších ubožáků.

Když mě zahlédne Charlotte, jak se za Guillaumem soukám do kabátu, svraští obočí a chce vědět, kam mám namířeno. Vysvětluju, že už jedu domu, a tak se taxíkem svezu až na Pigalle společně s Guillaumem. Změří si mě podezíravým pohledem. Dám jí pusu na tvář.

„Ty seš taková moje máma,“ prohodím.

Nerozesmálo ji to ani trochu. Jen si vzdychla.

„Chloé, vážně, ty jsi všeho schopná.“

Jakmile za námi zapadnou hlavní dveře, vezme mě Guillaume za ruku. Když mě takhle drží, jako by mi bylo znova patnáct. V taxíku mě políbí. Konečky prstů pohladím místo na jeho zápěstí, kde se proplétají vytetovaná písmenka C a G, památka z doby, kdy jsem byla ještě dost hloupá na to, abych si myslela, že život prožijeme spolu. Zajede mi rukama pod oblečení, probírá se krajkami mého značkového prádla. Teď vím, že to byla opravdu dobrá investice. Když platí, bojuju s kabelkou a hledám v ní klíče, pak mi padají na zem. Ve výtahu se dychtivě líbáme jako dva študáci.

„Jestli budeš dělat rámus, Chloé, tak to od paní Gomezové zase pěkně schytáš,“ mumlá s pusou zabořenou do mého krku.

Navzdory únorovému chladu má příjemně teplé ruce, oči plné smíchu. Dělá mi potíž zasunout klíč do zámku.

Dveře se zavřou, rozhostí se ticho. Konečně. Ticho a Guillaume, jeho mýdlová a taky alkoholová vůně, jeho hezky učesané vlasy čechrané mými prsty. Mé šaty padající na zem, jeho ruce, které mě zvedají a pokládají na kuchyňský stůl, jako bych nevážila víc než taška s nákupem. Na moment se zastaví, než mu rozepnu košili. Prstem mi odhrne pramínek vlasů na uchu a zašeptá:

„Moc se mi líbí ta ofina, je sexy.“

Nenechá mě odpovědět, a já ani odpovědět nechci. Chci, aby vzal věci do svých rukou. Můj typ to není žádný gentleman ani romantik jako Ashley Wilkes nebo Mark Darcy. Vyrostla jsem daleko od honosných domů luxusní čtvrti, já mám slabost pro uličníky.

Chci, abychom skončili na zemi u dveří nebo na stole v kuchyni, protože postel je moc daleko, já chci Heathcliffův zápal v záři blesků na Větrné hůrce a vášeň Rhetta Butlera uprostřed Atlanty v plamenech. Prostě všechno, nebo nic, nenávidím zlatou střední cestu. Žádný div, přečetla jsem až moc románů.

A potom mě k sobě přitiskne, já mu položím tvář na zpocený hrudník. Na oknech malinkaté kuchyně se sráží pára a připomíná, že venku vládne zima. Bere mě do náruče a odnáší do postele. Když sáhnu po krabičce cigaret na nočním stolku, zašeptá:

„Tohle ti nesvědčí, Chloé, měla bys s tím přestat.“

Tak krabičku nechám a on jde zpátky do kuchyně. Když se vrací, je už oblečený, v ruce drží sklenici mléka. Zavírám oči, nesnáším pohled na to, jak odchází. Dá sklenici na stolek a mně pusu na čelo. Slyším, jak se vzdaluje – vstupní dveře klapnou a byt ztichne. Už tu není.

Takový ex, to je praktická věc. Každá z nás by se čas od času měla s nějakým svým ex vyspat. A já bych dokonce měla spát jedině s ním, protože jedině s ním spát chci. Můj ex.

Můj ex, co to už dva roky táhne s jinou.

Můj zatracený ex, co se za čtyři měsíce žení.

Deník

Constance Delahayeové

14. února 2013 – 23 h 37 min

Miluju svatého Valentýna. Miluju, miluju, miluju. I když jsem svobodná, abstinující a trčím v No Sex Landu, a to už právě dvacet devět měsíců, strašně ráda se dívám, jak chladnými ulicemi spěchají muži s růžemi, ráda si pročítám speciální nabídky pařížských restaurací, mám ráda květiny a svíčky v jejich v intimně osvětlených prostorách, prostě celé to valentýnské vyvádění. Mám to ráda, ovšem nijak se toho neúčastním. Máma měla pravdu, jsem beznadějný případ, oficiálně a bez odvolání totálně naivní. Naštěstí si reputaci zachraňuju tvrzením, že stejně jako všichni tenhle komerční svátek nesnáším. Vehementně prohlašuju, že neznám nic směšnějšího, než jsou obtloustlí andílci vyzbrojení lukem a odhodlaní střílet po čemkoli, co se jen hne. Ve skutečnosti už od prvního února u svého počítače sním o ideálním Valentýnovi.

Ovšem líp bych udělala, kdybych se soustředila na priority, které bych dozajista měla, kdybych byla uvážlivá osoba, takže:

Priorita číslo jedna: Vyhotovit marketingový plán nové řady dámských vložek značky Grable & Smith pro druhý semestr roku 2014, abych se stala zářným příkladem řídícího pracovníka (a snad taky proto, že jsem za to placená).

Priorita číslo dvě: Najít muže svého života.

Valentýn Nevalentýn, tak jako každý čtvrtek večer jsem vyrazila na náš čtenářský kroužek. Byla bych ráda, kdybychom využili příležitost a četli nějaký milostný román, ale nebyla jsem na řadě, abych navrhovala četbu. Řada byla na Chloé Lacombové. Snažila jsem se ji navést na krátké čtení něčeho od Jane Austenové, což by k svátku lásky sedlo ideálně, ona se ale rozhodla pro Americké psycho od Breta Eastona Ellise. Vůbec se mi to nelíbilo. Když se mě ptala, co si o tom myslím, s brýlemi posazenými až na špičku nosu jsem okázale pronesla:

„Ta kniha ve mně dokázala vyvolat řadu výrazných emocí, především silnou touhu skoncovat se životem a nezvladatelné znechucení.“

Vyprskla smíchy. S Chloé jsem se poznala na čtenářském kroužku před víc než rokem a mám dojem, že jsem za tu dobu sotva dvakrát třikrát viděla, že se směje.

Po kroužku jsme zašly na skleničku, abychom urovnaly naši rozepři. Jako obvykle si dala pivo a já mojito. Deset minut jsme se zaobíraly Bretem Eastonem Ellisem, což jí poskytlo čas, aby vykouřila tři a půl cigarety, a pak už jsme rychle zamířily k hlavnímu tématu naší konverzace: totálnímu fiasku citového života nás obou. Chloé si tak má na co stěžovat, já bych dala deset let života a své pravé prso navrch, abych byla Chloé Lacombovou. Oprava. Dala bych deset let života a své levé prso (je o krapet větší), abych byla Chloé Lacombovou. Chloé Lacombová, to je hotová Scarlet O‘Harová. V našem čtenářském kroužku nemá co dělat: není jí mentálně devadesát, na rozdíl ode mě, a vypadá to, že má tu evidentně úchvatnou věc, které se říká život. A přesto mluví o Bretu Eastonu Ellisovi s úctou téměř nábožnou.

Vyprávěla jsem jí o svém novém životním plánu, který se zrodil právě včera. Vinařský kurz a poznámka vyučujícího o mém patru mě přiměly k zamyšlení. Chtěla bych si vzít rok neplaceného volna a jet do Marinzacu. Pracovala bych na vinici, pomáhala při vinobraní, vzdělávala se v oboru vinařství.

Chloé to očividně velice nadchlo. Ostatně sama Marinzac moc dobře zná, tu zapadlou vesničku v kraji sauternského vína, odkud pocházejí jak její, tak moji prarodiče. Co do míry pravděpodobnosti: pět set obyvatel Marinzacu a devět účastníků čtenářského kroužku, to muselo vyjít. Když jsme zjistily, že jsme tam obě pravidelně jezdily, sblížilo nás to. Myslí si, že můj plán je geniální. Mám se ho prý držet, v životě se nikdy nesmí na sny rezignovat, to je důležitá věc, poněvadž jak jednou prohlásil jeden veliký žijící filozof (Patric Bruel), je lepší žít s výčitkami svědomí než s lítostí.

Když Chloé něco povídá, mohla bych se na ni dívat celé hodiny. Je hrdinka z románu, krásná, zádumčivá, zanícená, zjitřená, má poutavý a dramatický život. Chloé je umělkyně. Chloé už od svých osmi píše básně.

Její život mě fascinuje. Její život žiju. Je třeba podotknout, že můj vlastní život je zcela objektivně jedna velká zoufalost. Chloé, ta se nikdy nedostane do začarovaného kruhu No Sex Landu, ve kterém jsem zapikolovaná už devětadvacet měsíců. Kdybych byla Chloé, mohla bych si chodit, s kým libo. Mohla bych chodit s Tristanem Grantem. Kdyby Tristan potkal ji, pro ty její velké modré, melancholické a dost zmalované oči, pro pleť zrzky u brunety tak nečekanou, pro hlas hřejivý a plný jako sklínka sauternského vína by se do ní bláznivě zamiloval. Na ní prostě „něco“ je. Způsob, jakým mluví, jak vyfukuje kouř, drží cigaretu a přitom si okusuje palec, jak na člověka kouká očima zasněného dítěte… Vedle ní se cítím jako ještě větší trubka než normálně, nanicovatá holka, co je právě na skleničce s osudovou kočkou.

Mluvila jsem s Chloé o No Sex Landu. Nemluvím o něm nijak často, být v dnešní době dvacet devět měsíců bez sexu, to už by snad bylo lepší mít choleru, nehledě na to, že Chloé je sběratelkou aférek na jednu noc a že o tom, co je No Sex Land, nemůže mít ani páru. Chvilinku na mě koukala, jako bych jí právě oznámila, že si budu brát Angelu Merkelovou, ale nesmála se ani nevypadala zděšeně. Na chvilku se zamyslela a pak řekla, že za posledních pět let nebyla bez sexu nikdy víc než měsíc a že by jí možná trocha abstinence neuškodila. Podle ní je můj způsob života nakonec zdravější. A právě pro tenhle druh uvažování mám Chloé tak ráda.

23 h 59 min

Připomínka pro následující rok: začít kouřit.

Chloé

Po středeční předvídatelné pohromě s Guillaumem přišel čtecí čtvrtek. Trávit svatého Valentýna ve čtenářském kroužku je asi k smíchu, co? Tentokrát bych si to ale nenechala ujít ani za nic: četli jsme Americké psycho, jednu z mých oblíbených knih. Constance se pochopitelně nelíbila. Constance jsem poznala před víc než rokem, a čím častěji si s ní povídám, tím zábavnější se mi zdá, i když není až tak úplně nohama na zemi. Minula se dobou, byla stvořena pro život v Anglii osmnáctého století, a ne v pařížské džungli století jednadvacátého.

Trochu se zavrtím, abych si z kapsy vyndala vibrující telefon. Vrhnu omluvný úsměv na starou dámu, kterou jsem přitom málem propíchla loktem. Proč důchodci jezdí metrem v největší špičce? To nechápu. Volá máma, už podruhé během deseti dnů, to není normální. Zaváhám, pak ji nechám přejít na záznamník.

Vzkaz si poslechnu až venku. „Žádné zprávy, dobré zprávy,“ sděluje mi. To je její způsob výčitky. Babi Rose je na tom zase špatně. Už je zpátky z nemocnice, ale doktorům se nelíbí. Naštvalo mě, že z domova důchodců volali mámě, a ne mně. Naši do Marinzacu nezavítali už půl roku, já tam jezdím každé tři týdny. S telefonem v ruce trčím před tělocvičnou na Esplanade. Už teď mám zpoždění.

„Slečno?“

Kluk v reklamní mikině mi podává fialový letáček, rázným gestem ho odmítnu, teď nemám náladu. On evidentně taky ne, protože do mě vrazí a rovnou na hlavu mi pustí dveře.

„Debile!“

Vypadlo to ze mě tak nějak samo. Kousnu se do rtu, opět jsem prošvihla příležitost držet pusu, kluk se ke mně přiblíží s výhrůžně vysunutou bradou.

„Máš snad ňákej problém?“

„To mi musíš pustit dveře rovnou na nos jenom proto, že nechci tvůj přiblblej leták?“

Pokrčí rameny a zpod kapuce té své mikiny na mě vrhne pohrdavý pohled.

„Chcete rovnoprávnost, a pak se vztekáte, když vám s patřičnou poklonkou nepřidržíme dveře. Krávo.“

Otvírám pusu, chci ho pořádně zpražit. Se založenýma rukama na mě upřeně kouká. I když mám podpatky, je tak o dvě hlavy vyšší než já. Pár vteřin ten jeho pohled vydržím. Jo, ten má taky problém. Všichni mají problém. Celý život je jeden dlouhatánský seznam nevyřešených problémů. A mohlo by to být ještě horší, mohla bych už devětadvacet měsíců vězet v No Sex Landu jako Constance, mohla bych jako babi Rose úplně sama umírat uprostřed jinovatkou pokrytých vinic. Nebudu zbytečně ztrácet nervy s klukem v mikině, co mrzne od sedmi ráno u metra, aby rozdával letáčky. Spolknu odpověď, pokrčím rameny a zmizím.

Na Guillauma pochopitelně narazím hned v první vteřině, kdy vlezu do naší prosklené kanceláře. Zrovna se společníkem řeší jeden rozpracovaný projekt. Vidí, že přicházím, ale neříká nic. Společník koukne na hodinky a zvedne obočí. Já na něj vrhnu zkroušený pohled, pípnu „problémy s metrem“ a zmizím ve své klícce. Pustím počítač, a než najdu sílu k nakouknutí do mailů, strávím pár minut na Facebooku. Maily projedu rychle, pak kliknu na „novou zprávu“ a píšu:

Důvody pro podání výpovědi:

Spím se svým ex.

Můj šéf je můj ex.

Spím se svým šéfem.

Nesnáším svou práci, můj ex je můj šéf.

Odešlu to Guillaumovi. Sleduju ho koutkem oka, manažerský mobil mu zavibruje v kapse, a aniž by přerušil hovor, mrkne na displej a po jeho zasmušilé tváři přeběhne sotva znatelný úsměv.

Ukončí rozhovor a míří ke mně do kanceláře, dělám, že jsem zabraná do excelové tabulky.

„Chloé, až budeš mít čas, mohla by ses tak na pět minut zastavit u mě v kanceláři?“

„Dobře, asi za deset minut, jo?

Nemusí si myslet, že jsem mu pořád k dispozici.

„Oukej.“

* * *

Počkám čtvrt hodiny. Celá kancelář ví, že jsme spolu skoro tři roky chodili. Když jsme se před dvěma lety rozešli, zvěst se rozšířila větší rychlostí než zpráva o zvolení Francoise Hollanda. Guillame požádal o přeložení na jeden rok do New Yorku a já si v depresi vzala tříměsíční neplacené volno na cestu po Asii. Já se vrátila s průjmem, on s Manue. Myslela jsem, že horší už to být nemůže. Ale to jsem se spletla. Sotva rok nato, když ji požádal o ruku, jsem se musela účastnit gratulačního defilé všech kolegů. Můj život je prostě dokonalý.

Jen tak kouknu na prosklené dveře jeho kanceláře, on zvedne hlavu a pokyne mi, abych vstoupila. Pak počká, až dveře zavřu.

„Děje se něco, Chlo?“

Výraz se mu nemění, zůstává vážný, obočí má lehce svraštělé, v hlase znepokojení, ten hlas mě zahrnuje péčí, hřeje. Svalím se na židli proti němu.

„Babi Rose měla zase záchvat.“

Babi Rose měla zase záchvat a já tě miluju a ty si za čtyři měsíce budeš brát jinou. Jenže tohle já už nemám právo říct. Podmínky znám, on mi nikdy nelhal, nikdy netvrdil, že ji opustí. Jen jsem zvědavá, jestli se mnou bude spát i pak, až si tu svou Manue vezme.

Mírně se předkloní, vypadá to, jako by mě chtěl vzít za ruku, ale pak se vzpamatuje, dojde mu, že jsme v kanceláři. Jsem konzultantka v jeho oddělení, kolegyně. Odkašle si.

„To je mi líto.“

Navrhuje, abych si vzala den volna a jela ji navštívit. Ta jeho laskavost mě ničí. O kolik by to bylo snazší, kdyby byl nepříjemný. V krku se mi dělá knedlík, polykám ho.

„Nechceš se mnou jít ven na cigáro?“

Zavrtí hlavou, i výraz má nesouhlasný.

„Škodíš si, Chlo, měla bys s tím opravdu přestat.“

Neubráním se pomyšlení, že Manue jistě nekouří. Mám na sebe vztek, že jsem to po něm chtěla, že jsem to řekla tak směšně prosebným tónem. Věděla jsem, že odmítne.

Když se vrátím k sobě do kanceláře, práce mi vůbec nejde. Posílám esemesku Charlotte.

10:42 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Den blbec.

10:44 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

Vím, co jsi udělala ve středu večer.

Připadám si jako ve filmu Tajemství loňského léta. Největší pitomostí, jakou jsem v celé téhle věci mohla udělat, bylo seznámit Guillauma s Gregem a kochat se tím, jak se z nich stávají nejlepší kamarádi na světě. Tehdy nás s Cha tak těšilo pořádat víkendy ve čtyřech, večeře ve čtyřech, dovolené ve čtyřech. Kdybych byla věděla… Teď k nim na večeře chodí Guillaume s Manue. Moje Cha, odvěká kamarádka, vyvařuje pro novou přítelkyni mé životní lásky. Můj život je zkrátka dokonalý.

10:44 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Já vím. no a co.

10:45 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

OK… Máma Cha záchranářka :)

Půjdu s tebou na oběd.

10:45 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Ve 12:15 v Esplanade?

10:48 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

Jo. Ale budu mít s sebou potomka.

Má rýmu, takže žádný dětský koutek. : (

10:47 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Nedělej si hlavu. Dík.

Pustím se do práce. Jedině díky ní můžu na chvíli zapomenout na Guillauma, tak netečného za prosklenými dveřmi své kanceláře. Jednou z mých nemnoha dobrých vlastností je to, že jsem dříč. Na vysoké ekonomické jsem patřila k pár lidem v ročníku, kteří neměli tatínky profesory nebo někoho nahoře. Z bývalého gymnázia mě občas pozvali, abych v prvním nebo posledním ročníku povyprávěla o své životní dráze. K popukání. Já, která všecko zpackala, mám poučovat mladé, jak uspět v životě. Ale nemám se na co vymlouvat. Já ani v pěti letech nesnila o tom, že budu zpěvačkou, princeznou, herečkou nebo paní učitelkou ve školce. Úplně odmalička, od chvíle, kdy mi babi Rose dala do rukou první knížku, jsem věděla, co chci v životě dělat. Chtěla jsem vyprávět příběhy, které rozesmějí děti a které dobře skončí, psát romány, které jsou útočištěm, v němž lze zapomenout na realitu. Chtěla jsem provázet snílky do vzdálených končin ve chvílích, kdy všichni kolem dávno spí, nočním tichem se ozývá jen šelest otáčených stránek, ještě kapitolu, už jen jednu, poslední. Ovšem to jediné, co dneska píšu, je to, že zapisuju jména podniků z akciového indexu na slajdy PowerPointu a údaje pro výpočty ekonomického růstu do tabulek Excelu. Jak už jsem říkala, můj život je zkrátka a dobře dokonalý.

Dopoledne se vleklo snad celé století, ale konečně je čas oběda. Cha přichází ve 12:38, rudá a udýchaná, s vybouleným břichem, před sebou tlačí Sophii ve sporťáku. Příchod na chlup přesně, jako obvykle, právě jsem si zapalovala druhou cigaretu.

„Omlouvám se za zpoždění, ale Sophi měla při odchodu nehodu. A to už se nepokakala do kaťat půl roku. Dovedeš to pochopit?“

Ne, nedovedu. Vždycky se cítím hrozně nesvá, když konverzace mladých matek sklouzne k tématům, jako je konzistence hovínek (a věřte mi, když je všem vašim kamarádkám mezi devětadvaceti a pětatřiceti, není vyhnutí, na hovínko vždycky dojde) nebo hojení hráze a poševní potíže či prsa nalitá mateřským mlékem, které ukapává horem dolem, nejlépe přímo na stůl. Opakovaně jsem se zapřísáhla, že já nikdy – tedy za předpokladu, že se někde najde takový blázen, kterému se zachce mít se mnou dítě – taková témata probírat nebudu (a mimochodem ani to, kolik stojí a jak praktické jsou nejrůznější typy přebalovacích pultů).

Charlotte vpadne do nejbližšího bistra. Tak jako před Mojžíšem vody Rudého moře rozestupuje se před ní fronta manažerů čekajících už dvacet minut na místo u stolu, ustupují před jejím kočárkem a velrybím břichem. Přibíhá číšník, usazuje nás u miniaturního stolku, vklíněného mezi bar a dveře do kuchyně, které se každou půlminutu otvírají. Cha s velitelským výrazem přiměje poposednout dva bankéře, aby mohla do rohu zaparkovat sporťák. Zabrblá, zacvakne brzdy kočárku a konečně si sedne, položí si ruku na břicho a zatváří se spokojeně jako kočka, která se právě přikradla k misce mléka. A zrovna tuhle chvilku si vyčíhne Sophie a spustí jekot, že se jí chce čurat. Kurážně nabídnu, že s ní půjdu, ale Charlotte, matka-mučednice, se zvedá, vyprošťuje malou z kočárku, bere ji do náruče, znovu nechává přemístit židličky i s bankéři a prodírá se sálem v opačném směru. Cestou břichem sráží sklenice a karafy. Sophie se rozkvílí ve stylu hasičské houkačky. Po šesti minutách se Charlotte vrátí, Sophii přikšíruje do kočárku a zacpe jí pusu dudlíkem.

„Úplně jsem změnila pohled na děti a tělesné tresty,“ pronese se zamyšleným výrazem, „myslím, že skutečné oběti nejsou děti, ale rodiče.“

Muž sedící po její pravici na ni vrhne pohoršený pohled, ona ho obdaří úsměvem, který je obdobou zvednutého ukazováčku. Muž sklopí zrak. Ona se pak pokouší dát do kupy své rozcuchané kaštanové vlasy. Má zelenkavý flek na zmačkané košili a pod hnědýma očima modravé kruhy. Ale ať se děje, co se děje, ona je první, kdo mě přiběhne zachránit. Mám chuť ji obejmout.

Dávám si tatarák se salátem, Charlotte se rozhodne pro ostrůvky ze šlehaných bílků plovoucí v krému a jablkový koláč bez šlehačky. Číšník při objednávce nehne ani brvou. Vyprávím jí, jaké jsem měla dopoledne, ona pozorně poslouchá, mechanicky přitom mačká pískající gumovou žirafku Sophii před obličejem Sophie-kňouravky a vyhrožuje, že jí namočí dudlík do utrejchu, jestli nepřestane.

„Musíš to s Guillaumem skončit, Chlo.“

Cha mě oslovuje Chlo, jen když je opravdu vážná.

Rozkládám si papírový ubrousek a neodpovídám.

„Včera jsem s ním mluvila.“

Překvapeně zvedám hlavu.

„Cože, ty jsi s ním včera mluvila?“

„Přišel se kouknout na fotbal s Gregem, řekla jsem mu, že už to stačilo a…“

„Ty mu nemáš co říkat, Cha, tohle se tě netýká.“

„Bude se ženit!“

Zvýšila hlas, tváře kolemsedících se na nás otočily. Skláním hlavu a pouštím se do žmoulání kuliček z chlebové střídky. Cha pokračuje ztišeným hlasem:

„On ji neopustí, říkal mi to, miluje ji.“

Jako by mi srdce prošlo skartovačkou, jen procedím mezi zuby:

„Je to můj život, budu si dělat, co chci.“

Charlotte si povzdychne, Sophie v kočárku konečně ztichne, žužlá žirafce hlavu a přitom nás pozoruje – chtěla bych do toho jejího vanilkově voňavého krčku zabořit nos.

„On si ji prostě vezme, Chlo, jen ty sama můžeš říct dost, jen ty sama se můžeš zachránit.“

„Proč mi to děláš? Copak si nějak stěžuju?“

„Stěžovat si ani nemusíš. Myslíš si, že nemám oči? Zhublas a jsi bledá jako smrt. Už jsou to dva roky a není chlap, co by tě zajímal, teda krom toho, když chceš, aby Guillaume žárlil. Práci, kterou nesnášíš, děláš jen proto, abys ho mohla vídat. To je posedlost!“

„To není pravda, mně je to úplně fuk, típnu to, kdykoli budu chtít.“

„Típneš to jako vajgl, jo? Skončíš to, kdy budeš chtít, akorát že nebudeš chtít nikdy. Už dva roky chodíš do postele s tím, kdo se namane, už dva roky říkáš, že změníš práci, naposledy ses měla pustit do psaní a…“

„Já nepotřebuju druhou matku, Charlotte, nepotřebuju, aby ses do mě takhle navážela, jasný?“

Přichází číšník a pokládá před nás talíře. Charlottiny zákusky se na náš pidistolek sotva vejdou. Mám sto chutí objednat si skleničku vína. S těmi vlasy rozlítanými na všechny strany, doruda zbarvenými tvářemi a zuřivě žhnoucíma očima vypadá Charlotte dost divoce.

„A víš co, já na to kašlu, Chlo. Nebaví mě se o všechny starat. Ty prostě nemáš právo s ním spát. Je zasnoubenej. Myslíš taky někdy na Manue?“

Tatarák se mi vzpříčí v krku. Manue. Guillaumova snoubenka, to jméno je tabu. Není to Manue. Říká se „jeho holka“, „jeho ženská“, „ta kráva“. Manue, to je Voldemort, „Ta, jejíž jméno nesmíme vyslovit“. Zabrala moje místo, neprávem je tu ona, ne já. A Charlotte jí říká Manue. Vztekle zabodnu vidličku do jídla.

„Bezva,“ procedím, „ukradla mi chlapa a teď mi ještě krade kamarádku.“

Charlotte zvedne oči v sloup, zhltne nejmíň tři sousta jedním vrzem a s plnou pusou opakuje:

„Odpověz: myslíš někdy taky na ni?“

„To se lehko soudí, když má někdo dokonalej život.“

„Co by sis myslela, kdyby nějaká holka spala mně za zády s Gregem? To by ti přišlo v pořádku?“

„Greg by nikdy s jinou nespal,“ namítám, pohoršená takovým přirovnáním.

Pokládám vidličku, hlad mě přešel.

„Co ty o tom víš, Chloé? Já každou chvíli běsním z hormonů, nemám čas si ani umejt vlasy, vypadám jako dojná kráva. Může se klidně zakoukat do kolegyně, přišlo by ti to v pořádku?“

„Nech toho, Cha, to s tím nijak nesouvisí.“

Jasně že bych holce, co by tohle Charlotte udělala, vyškrábala oči. Cha odhodí lžičku do dezertu a kapka krému jí přistane na košili pro kojící matky. Už sice nekojí, ale je to jediný outfit použitelný na její momentálně úctyhodný objem hrudi.

„Ale ano, souvisí, a jak. Chloé, je mi líto, a to mi věř, je mi to moc líto, že vám to neklaplo, ale už s tím musíš skoncovat. Ty máš na víc než si to rozdávat s chlapem, co patří jiný...“

„Přestaň, tak to přece není...“

„Ale jistěže je, holka zlatá, právě tak to je. Prober se! Jsi jediná, kdo to nevidí!“

Mám co dělat, abych se nerozbrečela. Charlotte najednou ztichne. V kočárku, zcela nepochopitelně vzhledem k okolní vřavě, usnula Sophie s palcem v puse a poslintanou gumovou žirafou v náruči. Zloba ze Charlottiných očí ještě nevyprchala.

„Jen pro tvou informaci, včera jsem řekla Gregovi, že jestli s tebou Guillaume nepřestane spát, už ho u nás nechci vidět. Já se tě vždycky zastávala, Chlo, vždycky.“

Drtím tatarák hřbetem vidličky. Je mi šoufl. To byl nápad, dávat si maso nasyrovo.

„Já se tě nikdy neprosila, aby ses do toho pletla. A stejně ho denně vídám v práci.“

„Já vím. Ale vždycky, když se s ním vidíš kvůli nám, cítím se provinile ještě čtrnáct dní potom.“

„Jsem už velká holka, dokážu nést odpovědnost za to, co dělám, nepotřebuju, abys řešila problémy za mě.“

„Myslíš?“

„Nech toho, Charlotte, já se s tebou nechci kvůli němu hádat.“

Dneska je to úplně na nic, všichni mi něco vyčítají. Vlastně všichni kromě Guillauma.

„Strkáš hlavu do písku. Kdybys tu odpovědnost za svoje činy opravdu nesla, otočila bys už dávno list. Dovol, abych ti připomněla, že jen ty můžeš za to, že už nejste spolu a…“

Skončila uprostřed věty, dořekla jsem ji za ni.

„… a je to dobře, je to tak? To si myslíš? To si v podstatě myslíte všichni?“

„Na rovinu? Chceš odpovědět na rovinu, Chloé?“

Div jsem se nezadusila posledním soustem. Koukám na ni, nechce se mi tomu uvěřit, tohle si nesmí myslet, ona ne. Hodím na stůl dvacet eur, zvedám se a navlékám si kabát. Říká mi, abych počkala, omlouvá se, tohle prý říct nechtěla. Až na to, že to řekla. Ráda bych ještě dala pusu Sophii, ale jen se otočím na podpatku. Bude si holt muset s kočárkem, s malou a s velkým břichem nějak poradit. Mně jsou leda k smíchu tyhle holky, co jsou už deset let v páru, jejich dokonalí chlapi, dokonalé děti, dokonalé životy. Holky, co neplatí samy činži, co už věky nespaly samy, co nevědí nic o samotě, o prázdnotě, o nedostatku a zklamání, co kňourají do telefonu jako dítě, když jim manžel odjede na tři dny na služební cestu a celou hodinu nenapíše esemesku. A tyhle holky si troufají soudit, cítit se pohoršeně. Někdy čekám, nemůžu si pomoct, že se dva páry ze tří rozvedou, to se samozřejmě netýká Charlotte, té bych to nepřála nikdy, ale těch ostatních. Chtěla bych vidět, jak ty holky zvládnou samotu, jestli se ještě budou držet těch svých ušlechtilých zásad, až se muž jejich života odporoučí s nějakou o deset let mladší a až nebudou s nikým spát už čtvrt roku, půl roku, rok, dvacet devět měsíců. Pomyslím na Constance. Ta by měla pochopení, ta nesoudí.

Jen přejdu svižným krokem Esplanade a už toho lituju. Nechtěla jsem se s Cha hádat. Taková blbost. Ještě než dorazím, zavibruje mi telefon, ale nevezmu ho. Charlotte zavolá dvakrát, pak pošle esemesku.

13:32 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ Promiň, Chlo. To ty moje hormony.

Já si nikdy nemyslela, že je to dobře.

13:32 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

Víš přece, že si to nemyslím.

13:33 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

Cítím se děsně provinile, odpověz mi.

Přivolám si výtah. Charlotte mě štve, tohle opravdu nemám dneska zapotřebí.

13:33 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Já nakonec chápu, že si to myslíš. Myslí si to všichni a je to nejspíš pravda.

Ale nemuselas mi to omlátit o hlavu zrovna teď.

13:37 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ Promiň, promiň, promiň, Chlo. Jsem příšerná kámoška. Řekni, že mi odpouštíš, nebo tady u toho tvýho tataráku slehnu.

13:37 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

Ještě jsi ani nic nejedla…

Skoro se mi chce smát. Začnu ťukat odpověď, že se na ni nezlobím, že má vlastně pravdu, a že kdyby se tu o mě nestarala, skončila bych v útulku, ale ve chvíli, kdy se skláním nad displej a dveře výtahu se zavírají, zachytí je namanikúrovaná ruka. Zastaví se mi dech. Je tady, vlasy zlaté jako obilí, oči jako mořská hlubina, skvěle padnoucí šaty, žluté lodičky na vysokém podpatku sladěné s kabelkou a na prstu briliant od Mauboussina zasazený v bílém zlatě, vybraný Guillaumem k zásnubám. Třpytí se, až mi vypaluje zrak.

„Dobrý den,“ pozdraví Manue, ani se na mě nepodívá.

A je to tady, tentokrát se už doopravdy poblinkám.

Deník

Constance Delahayeové

15. února 2013 – 13 h 17 min

Dneska je to fuška pracovat. I tak jsem se věnovala některým konstruktivním činnostem (pro sebe, ne pro firmu Gable & Smithe, řečenou G & B). Hlasovala jsem na internetu o obsazení postavy Christiana Greye pro filmovou adaptaci Padesáti odstínů šedi. Mně by se líbilo, kdyby vybrali Ryana Goslinga, jenže ten to určitě nebude. Ale kdyby přece, byla by to úžasná věc. Asi bych měla jít zapálit svíčku do Notre-Dame, aby se štěstí přiklonilo na mou stranu. I když svíčky pro Johnnyho Deppa a Vanessu očekávaný efekt zrovna neměly. No a pak jsem dopodrobna studovala celý seznam darů k svatbě mého bratrance Jonathana, která bude v červnu, a hledala dárek za přiměřenou cenu. Přiměřená cena je suma, která umožní, že nebudu vypadat jako ten největší škrob a zároveň mi nezablokuje kartu. Poté, co jsem zúčtovala, tedy připojila se online ke svému bankovnímu účtu a deset vteřin zděšeně zírala na zůstatek, s mozkem ve stavu někde mezi panickou atakou a prasklou cévou mi došlo, že žádnou přiměřenou cenu nenajdu. Do konce měsíce mi zbývá osmdesát sedm eur. Podezírám svého bankovního poradce, že se obohacuje na můj účet. Za kolik bych asi tak mohla něco pořídit? Takovými dramatickými finančními úvahami jsem se zaobírala, když jsem zvedla hlavu a zjistila, že u mého stolu už bůhvíjak dlouho postává můj šéf Hans Schmidt. Tázavě jsem kníkla „ano?“ a on se hlubokým autoritativním hlasem optal, jak pokračuje marketingový plán na rok 2014 pro sekci dámských hygienických vložek G & B.

Vysoukala jsem ze sebe větu absolutně nesrozumitelnou jakémukoli normálnímu pozemšťanovi, urychleně jsem zavřela okno se svým bankovním výpisem a na monitoru se zjevil krásný, polonahý Ryan Gosling. Rudá jako rajče jsem zběsile pozavírala všechna okna, až se konečně ukázal graf vývojově znázorňující počet žen ve Francii ve věku od puberty do přechodu a jeho dopad na objem prodaných menstruačních vložek, k němuž jsem si poznamenala „zohlednit vývoj prodeje tamponů v roce 2012“, což je jistě nezvratný důkaz mé vysoké profesionality. K mému velkému údivu Hans Schmidt jen zvedl oči v sloup a bez jakéhokoli komentáře se vrátil k sobě do kanceláře. Možná není až tak úplně netečný k šarmu Ryana Goslinga anebo mu zvedlo náladu, že požádal o ruku tu ledovou královnu, se kterou už čtyři roky chodí, a sice Berthu Kreidenbergovou: výška 1,78 metru, 17 kilogramů, manekýna, dvacet šest let, nejspíš pěkná kráva.

Obyčejně se bavím tím, že všem dvojicím ve svém okolí dávám jména slavných párů. Tak třeba kolegyně Julie a Christophe z účtárny, kteří to spolu táhnou od loňského ledna, ti jsou Edward a Bella ze Stmívání. Vypadají jak dva umrlci, ať je kterákoli roční doba, člověk by si myslel, že zrovna strávili dva měsíce prázdnin někde v solném dole. Já a Tristan Grant, jestli to dáme dohromady, budeme Elizabeth Bennetová a pan Darcy z Pýchy a předsudku. Kamarádka Héloïse a ten její sukničkář, který ji při každé příležitosti podvádí, a když mu na to přijde, chce se k ní vrátit a lká, div si oči nevybrečí, ti jsou Valmont a paní de Tourvel z Nebezpečných známostí. Tolik na úvod, abych konečně mohla říct, že Hans Schmidt a Berta Kreidenbergová jsou, a to nechci dělat nemístné vtipy, Adolf a Eva ve verzi švédských manekýnů.

Chloé

Ujišťuju vás, že za pět let, co dělám v tomhle baráku, si výtah při šplhání do dvaadvacátého patra, kde mám kancelář, nikdy nedával tak načas. Manue nic neříká. Přehrabuje si papíry v tašce, vyndává pár použitých jízdenek z metra, fialový leták a prázdný obal od žvýkaček.

A k tomu ještě úžasně voní. Nenávidím ji. Skoro nikdy ji nepotkávám, občas jde na oběd s Guillaumem, ale obyčejně čeká dole. Koutkem oka ji pozoruju. Vzpomenu si na Charlottina slova a zmocní se mě neurčitý pocit viny za to, že jsem se jí vyspala se snoubencem. Už nejmíň přes tři patra si pohrávám se zipem na kabelce. Zastavujeme, přistupuje chlápek s telefonem u ucha. Manue, blonďatý andílek s tváří Panenky Marie, nevypadá špatně. Potkali se v jednom baru v New Yorku, vím, že učí tanec, čímž se vysvětluje, proč nosí hlavu jako princezna. Krom toho o ní nevím nic. Guillaume mi o ní nikdy nevypráví.

* * *

Beze slova vyjde z výtahu a rozvlněnou chůzí se na těch svých jehlách vydá ke Guillaumově kanceláři. Papírky, které si probrala v tašce, cestou nonšalantně hodí do odpadkového koše u mého stolu. To gesto mě vytočí. Ze všech stolů, ze všech košů na patře si musí vybrat můj koš, aby si tam odhodila svůj svinčík. Dívám se za ní, když vchází do Guillaumovy kanceláře. Já si sedám u sebe, spouštím počítač. Jen po ní nekoukat. Otevírám Excel, klepou se mi ruce. Nezvedat hlavu, hlavně nekoukat!

Zvedám hlavu a koukám, jak jinak. Guillaume se na ni dívá tak, jako se dřív díval na mě – jako někdo, kdo prvně v životě spatří moře. Zvedne ruku, pohladí ji po tváři. Teprve teď, když je vidím spolu, šťastné a lhostejné ke všemu, co je kolem, mi to dochází. On se s ní ožení. Cha má pravdu. Ožení se s ní a mě pustí k vodě, zůstanu sama jako idiot, nebo se ze mě stane milenka ženáče. V obou případech budu nešťastná až do konce života a bude to jenom moje chyba.

13:42 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Právě jsem ve výtahu potkala Manue. Hrůza! Máš pravdu do posledního puntíku.

13:42 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ Žádnou paniku! Já zas snědla tvůj tatarák, dala si čokoládovou zmrzlinu a Sophii prodala do cirkusu, abych měla na zaplacení. Kašli na ni.

13:43 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

A jen tak mimochodem: já mám vždycky pravdu :-)

13:44 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

To mě ničí.

13:46 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

Tebe je pro něj škoda. Nebuď smutná,

ty to jednou dotáhneš na prince Harryho nebo Obamu, až se vykašle

na Michelle.

S povzdechem položím telefon. Nechci se nechat rozhodit kvůli chlapovi, jsem nezávislá žena. Prostě se pustím do práce, zapomenu na Guillauma a Manue, budu se chovat jako zralá a rozumná. Zrak mi padne na koš, mám ho kousek od nohy, láká mě. Ne. Nebudu uprostřed open space prohrabávat vlastní koš, abych prozkoumala odpadky své rivalky. Ne, ne, ne. Odvracím zrak od svůdného koše a silou vůle upírám pozornost na excelovou tabulku.

Číslice na displeji se mi vysmívají. Nervozitou se koušu do rtů. Nikdo se to nedozví. Mrknu napravo, mrknu nalevo. Pod stolem si nohama přišoupnu koš a chytnu ho mezi kolena. Neviděna, nepoznána. Jakoby nic začínám svou probírku: tři stvrzenky za platbu kartou. Stvrzenka z hotelu Sofitel na Défense, vydaná 14. února ve 14:07. Zblednu. Strávili v hotelu přestávku na oběd, na svatého Valentýna. Ten den jsem já oběd vynechala a na Guillaumovu žádost se vrhla na vyřizování jedné složky. To je snad vtip. On se mezitím v Sofitelu vrhal na Manue. Pak tu máme jednu účtenku z butiku Claudie Pierlot, další z kavárny Brioche Dorée, jízdenky z metra…

Dveře Guillaumovy kanceláře se otevřou, objeví se v nich smějící se Manue. Guillaume upře velmi udivený pohled na koš mezi mými koleny a hromádku zmuchlaných papírků, nakupených na klávesnici. Beru je plnými hrstmi a cpu si je do kabelky.

„Ztratila jsem účtenku, zapisuju si výdaje,“ blekotám.

Pohledem vyzývám Manue, aby to klidně vyvrátila. Nikdy se nečervenám a rozhodně s tím nechci začínat zrovna před ní. Podívá se na mě pobaveně. Naše němá promluva trvá dlouhé dvě vteřiny, kdy zvolna prochází mou kanceláří. Dívá se tak upřeně, že na chvilku zapomínám na Guillaumovu přítomnost. Najednou se přestane usmívat a já zjistím, že vlastně není až tak krásná. Perfektně upravené a vyčesané zlatě blonďaté vlasy zvýrazňují její pečlivě nalíčené oči, pravděpodobně její největší trumf, rysy ale nemá právě nejjemnější a nos jí dost narostl. I přesto působí přitažlivě, její chůze, hlas i způsoby prozrazují nespoutanou smyslnost. Odcházejí. Přála bych si, aby se Guillaume otočil, on ale dává Manue ruku kolem ramen, ona se k němu přitáčí a do ucha mu šeptá nějaké tajemství. Slyším, jak se znovu smějí. Ještě nejsou dvě hodiny, open space je zatím prázdný. Chvíli mi trvá, než se z toho proberu. Povolím křečovitě sevřené pěsti. Překvapeně koukám na čtyři drobné červené otisky, které mi nehty zanechaly v dlani. Na prosklené stěně protější kanceláře vidím svůj odraz. Koš v klíně, v tváři zoufalý škleb. Jsem k smíchu.

Teprve teď to pochopím. Charlotte má pravdu. Musím změnit práci. Musím změnit milostný život. Musím změnit život.

Deník

Constance Delahayeové

15. února 2013 – 00 h 57 min

Dneska večer dávali na dvojce Pýchu a předsudek (s Keirou Knightleyovou). Nachystala jsem se na privátní večírek s Elizabeth Bennetovou, panem Darcym a dvěma krabicemi máslových sušenek, které jsem za tím účelem zakoupila v bretaňském krámku u stanice metra Saint-Paul. Postavila jsem vodu na bylinnou směs „Klidná noc“ s květy pomerančovníku, nastavila se do babičkovského módu a navlékla pyžamo. Ve čtvrt na devět mi zazvonil telefon. Byla to Chloé, chtěla vědět, jestli nemám chuť zajít na skleničku. Nemívá ve zvyku jen tak neplánovaně vyrážet s někým ven. Když chci, aby si pro mě v tom svém ministersky nabitém programu vyhradila večer, musím to obyčejně zkusit nejmíň týden dopředu. Obléknout se a vyrazit vstříc ledovému mrholení se mi chce asi stejně tak jako jít na cvičení body attacku do tělocvičny u nás dole. Váhala jsem, jestli nemám předstírat zaneprázdněnost, nevypadala ale, že by to teď unesla, a tak jsem ji pozvala k sobě.

Ještě u mě nikdy nebyla. Málokdy sem zvu přátele, ono taky moc nejde pořádat recepce na dvaceti metrech čtverečních, zastavěných rozkládací pohovkou, která nebyla složená snad od dob vynálezu škrabky na brambory, a spoustou poliček z Ikey, které tvoří mé vlastnictví nejcennější: knihovnu. A navíc nikdy nic nevyhodím, což celé věci moc nepomáhá. Neexistuje svatební oznámení, které bych si neschovala, ani zašlá pohlednice z Baskicka, která by neměla místo na dně krabice od bot, v koši nekončí ani žádná reklamní klíčenka.

Chloé přinesla láhev bílého vína, chuť na něj ale neměla ani jedna z nás. Zeptala se, jestli by tu bylo z čeho udělat horkou čokoládu, a já šla ohřát mléko. Zula si lodičky a natáhla se na postel, pak přejela místnost tím svým bleděmodrým pohledem.

„Máš to tu malý, ale milý.“

Vypadala smutně a vyčerpaně, už jsem ji znala dost dobře na to, abych věděla, že mi nebude chtít celý večer brečet na rameni a že nejlepší způsob, jak ji utěšit, bude přivést ji na jiné myšlenky.

„Nechtěla by ses kouknout na Pýchu a předsudek?“ nadhodila jsem.

Odfrkla si do hrnku.

„Proč ne… Mně se ta knížka moc líbila, když jsi ji tenkrát navrhla na kroužku ke čtení.

„Tys ji četla? Nakonec ji přece neschválili.

„To jo, ale já si ji stejně přečetla.“

Už jsem otvírala pusu, abych jí řekla, že tahle knížka mi převrátila dospívání naruby, že jsem se bezhlavě zamilovala do pana Darcyho a že Jane Austenovou činím oficiálně odpovědnou za totální nezdar svého milostného života, stejně jako milostného života všech jejích fanynek, protože nějakého toho pana Darcyho chce pak v životě potkat každá z nich. Žádný chlap na téhle planetě ovšem nemá nejmenší představu, kdo pan Darcy je. Chloé ale byla tak bledá a smutná, že jsem jen pustila televizi a ze skříně vytáhla druhou peřinu. Ten film znám nazpaměť. Že ho dávají v televizi, je jen průhledná záminka k tomu, vidět ho poosmnácté – DVD mám od chvíle, kdy vyšlo. Myslela jsem, že Chloé toho bude mít dost už po dvaceti minutách, že staromódní příběh sester Bennetových, jejichž rodiče se je ve viktoriánské Anglii zoufale snaží provdat, ji unudí k smrti, neřekla ale ani slovo. Když jsem se jí potřetí zeptala, jestli si dá ještě čokoládu, jen neznatelně kývla hlavou a dál visela očima na obrazovce, jako by na ní závisel i její život. Myslím dokonce, že jí málem ukápla slza, když se pan Darcy za průtrže mračen vyznal Elizabeth, ta ho ale zaslepena vlastní pýchou nepěkně odpálkovala.

Když film skončil, Chloé dlouho nepromluvila, jen koukala do prázdna. Zeptala jsem se jí, jaký měla den, a ona se na mě zadívala, jako by si právě vzpomněla, že jsem tam taky. Přitáhla si peřinu pod bradu. Vypadala, že je ze všeho úplně na dně. Ve zkratce mi to vylíčila: její babička dostala záchvat, Charlotte jí udělala přednášku a snoubenka jejího milého jí uštědřila nečekanou návštěvu. Slušné umístění v hitparádě zpackaných dnů, to se tedy musí nechat.

Z kabelky vyndala hrst papírků a účtenek. Vyhrabala je z koše, kam je vyhodila slavná Manue, „superkrásná učitelka tance, co se kasá briliantovým prstýnkem“, a to nejspíš schválně, aby Chloé pokořila. Rozhodně schvaluju prohrabávání košů, aby se našly staré papírky nové přítelkyně vlastního ex, je snad něco přirozenějšího? Na druhou stranu mi nepřijde dost strategické dělat to svému ex a zmíněné přítelkyni přímo před očima. Tuhle úvahu jsem si nechala pro sebe. Chloé mi strčila pod nos jeden lístek, z očí jí čišela zloba.

„Rozdával si to s ní v Sofitelu na Esplanade, v poledne na Valentýna! Se mnou se viděl večer předtím! A hned den nato si ji vezme do Sofitelu!“

Dramatický dopad této zprávy bylo třeba nějak zmírnit, dala jsem si tedy další máslovou sušenku, toho večera už sedmadvacátou.

„Ten chlap je nejspíš magor, ne?“ zhodnotila jsem s plnou pusou.

Sklonila hlavu nad rozházené papírky, najednou se tvářila sklíčeně.

„Ale ne, když jsme byli spolu, byl fajn.“

„Já nikdy pořádně nevěděla, jak a proč jste se vlastně rozešli,“ došlo mi najednou.

Tou dobou jsem Chloé ještě neznala, podrobnosti jejího románku s Guillaumem jsou mi cizí. Uhnula očima a zeptala se, jestli chci, aby ohřála mléko. Mně to bylo jedno.

Zvedla se a šla otevřít lednici. Vzala jsem do ruky fialovou kartičku, která vyčnívala z hromádky zmuchlaných papírků.

„Co je tohle?“

„Já nevím,“ odpověděla a nalévala mléko do kastrůlku.

Na první pohled by se řeklo reklamní letáček, ale byl z tvrdého papíru jako pozvánka na nějaký lepší večírek. Text byl vytištěn zlatým písmem. Nedalo mi to a těch pár kurzivou psaných řádků jsem si přečetla:

Cítíte se osamělá? Sníte o velké lásce?

Probuďte v sobě osudovou ženu.

Sejdeme se 16. února ve 13 hodin v ulici Ferdinanda Duvala č. 13.

Změníte se a s vámi se změní i váš život.

„To je srandovní, vypadá to jako reklama na kurzy svádění.“

Položila kouřící hrnky na noční stolek, vzala do ruky pozvánku a zamračila se. Já se zeptala:

„Myslíš, že ta Guillaumova holka chodí na kurzy svádění?“

Zatvářila se pochybovačně, papír odhodila na peřinu.

„Ne, tohle rozdávají u výlezu z metra, dneska ráno se mi to jeden týpek taky snažil nacpat.“

„Možná že tohle je právě věc, kterou bych měla udělat, dát si lekce svádění. Možná kdybych byla svůdnější, tak by mě Tristan Grant chtěl.“

Chloé protočila oči.

„Nepůjdeš přece na kurz, abys svedla chlapa, Constance… A kdo je to Tristan?“

Kousla jsem se do rtu, tohle mi nějak ulítlo. Normálně o Tristanovi nikdy nemluvím, ani kamarádkám o něm nic neříkám. Tristan je má tajná komnata, má platonická láska, to by nikdo nepochopil.

„To je kamarád bratrance Jonathana,“ přiznala jsem nechtěně.

„Je svobodnej? A jak jsi ho poznala?“

„Myslím, že je svobodnej, jo. Potkala jsem se s ním loni u Jonathana na oslavě narozenin.“

Pozdvihla obočí a přihnula si čokolády.

„A došlo k něčemu?“

„Zamilovala jsem se do něj na první pohled! Je dokonalej: po mámě je napůl Angličan, má přízvuk úplně k sežrání, hodně čte, hodinu jsme se bavili o knížkách, je to velkej romantik.“

„Já se tě neptám, na kolikátej pohled ses zamilovala,“ smála se Chloé, „já se tě ptám, jestli ses s ním vyspala.“

Párkrát jsem otevřela pusu naprázdno.

„To je tak, Chloé, že když už seš nějakou dobu v No Sex Landu, je strašně těžký, skoro nemožný se s někým vyspat. Je to začarovanej kruh.“

„Nemůžeš někde splašit jeho číslo? Nebo mu napsat na Facebook?“

„Uvidím ho v červnu v Marinzacu na Jonathanově svatbě, to bude ideální chvíle pro to, něco podniknout.“

„Asi bude zapotřebí se probrat a pořádně hejbnout kostrou, abys ses z toho No Sex Landu vyhrabala, ne?“

Zrudla jsem. No jo, pro ni je to hračka. Před ní chlapi musí padat jako přezrálé hrušky, jen co klapne tím svým jehlovým kramflíčkem. S historkou o Tristanovi, kterého jsem jen náhodou párkrát potkala a kterého od té doby denně šmíruju na Facebooku, jsem jí asi k smíchu, to ale neznamená, že Chloé bude se mnou takhle mluvit.

„Asi bude zapotřebí se probrat a pořádně hejbnout kostrou, konečně nechat práci i Guillauma, aby sis pořád jen nestěžovala a přitom nic nedělala,“ odtušila jsem poněkud stroze.

Hned jsem litovala, nechtěla jsem se jí nijak dotknout. Mírně a trochu tajemně se usmála.

„A víš co, Constance, máš pravdu. Pořádně se probrat a hejbnout kostrou bychom měly obě. Měly bychom se nějak motivovat, abychom udělaly, co musíme, a ne jenom plácaly do vzduchu.“

„A to znamená…?“

„A to znamená, že si navzájem stanovíme výzvy a určíme kroky, které povedou k dosažení našich cílů.“

„No teda, já si připadám jak na firemním školení… A jakou výzvu pro mě máš?“

„Mám pro tebe dvě: zaprvé, vyspíš se s někým, koho neznáš, hned první noc, a to do 30. června. Zadruhé, na bratránkově svatbě to pěkně zkusíš na Tristana Granta, i s rizikem, že bys mohla pohořet.“

Chechtala jsem se tomu jako blázen, ale přešlo mě to, když jsem si všimla, že Chloé se nesměje ani trochu. Ty výzvy, to je kravina, ale jinak má vlastně docela pravdu. Já možná potřebuju, aby mnou někdo pořádně zacloumal, jestli nechci umřít jako stará panna. Kousla jsem se do rtu. Já mám pro ni taky něco, to uvidí!

„A teď já. Takže tvoje úkoly: zaprvé, ode dneška do měsíce dáš výpověď; zadruhé, napíšeš ten román, co o něm, už ani nevím jak dlouho, pořád dokola vykládáš, a zatřetí…“

„Počkej, dát výpověď, to není moc rozumný, nemít příjem, nemít čím zaplatit nájem. Musím si nejdřív najít práci jinde…“

„Tak jo, dávám ti tři měsíce na změnu zaměstnání, to je moje poslední slovo.“

„Tři měsíce, to je málo, taky musím…“

„A zatřetí…“

Zvedla ke mně ta svoje kukadla a já se začala mírnit.

„Zatřetí?“

„Zatřetí ty, Chloé svůdnice, skončíš s aférkama na jednu noc a až do června si pobudeš v No Sex Landu.“

„Cože? Ne. V žádným případě. Do toho mě nemůžeš nutit. Ty úkoly nás mají někam posunout, já ze sebe nebudu jen tobě pro radost dělat jeptišku.“

„Bereš, nebo nebereš?“

„Šest měsíců? To není možný, to nikdy nedokážu.“

„Když já to můžu zvládat už dvacet devět měsíců, tak ty, to mi věř, šest měsíců vydržíš. Nechceš vidět, co to s člověkem udělá? Jen tak ze zvědavosti? A navíc budeš mít o čem psát tu svou knihu, až budeš bez práce…“

Vyzývavě jsme se na sebe podívaly zpod kytičkovaných peřin, každá ze své strany postele. Chloé se rozmazal make-up, za což mohla Pýcha a předsudek. Zvedla jsem svůj růžový hrnek, na dně v něm zbylo už jen trochu vystydlé čokolády.

„Chloé Lacombová, platí, nebo neplatí?“

V očích jí zatancovala jiskřička. Jiskřička vzrušení, jaká se objeví v očích výletníka, který se v náhlém rozmaru rozhodne v žabkách zdolat Everest a už od toho neupustí. Zvedla svůj hrnek a přiťukla si se mnou.

„Platí.“

Chloé

Pondělní ráno. Metro. Metro, to je Paříž. Kdybych měla napsat knihu o Paříži, polovina zápletek by se odehrávala v metru, jinak by to ani nebyl pařížský román. Jogging mi dnes ráno k uklidnění nijak nepomohl. Někdy mám pocit, že mi Guillaume tím, že odešel, zkazil spoustu věcí – všechno, co jsme dělali společně – a já se to teď musím znovu učit dělat sama. Při běhání si vždycky vybavím náš nedělní ranní jogging. Nemůžu už ani chodit do Lucemburské zahrady, až moc mi to tam připomíná naše nedělní odpoledne. Jakmile metro zastaví ve stanici Blanche, nemůžu si pomoct a očima ho hledám v davu, a když ho nikde na nástupišti nenajdu, sevře se mi srdce. Tyhle pocity mám spojené jen s ním, ostatní prošli mým životem beze stopy. Naštěstí. Poněvadž kdybych se měla vyhýbat každé čtvrti v Paříži, kde mám nějakého ex, musela bych se přestěhovat na předměstí.

Constance mě s tou svou výzvou pěkně dostala. Šest měsíců abstinence, nikdy bych nečekala, že po mně bude chtít takovou oběť. Ale třeba to není zase taková hrůza, duše ztracené v pustinách Non Sex Landu jsou snad ještě krásnější než jiné: matka Tereza, dalajláma, sedm trpaslíků… O víkendu jsem nikam nešla ani k sobě nikoho nepozvala, a navzdory veškerému očekávání jsem to přežila. Splín nedělního večera začal působit taky o něco později než jindy, a to v půl druhé místo v tradičních deset ráno. Skutečnost je taková, že na Guillauma myslím nejvíc ve chvíli, kdy se probudím vedle někoho, koho sotva znám. Za všechny ty kalné noci bez naděje na projasněné ráno může on. Měla bych se za to na něj zlobit, a ne za ním běhat. Před Guillaumem jsem byla vlastně romantička. Před Guillaumem jsem s nikým nespala hned první noc. Před Guillaumem jsem spala všeho všudy se třemi kluky.

V podstatě by se mi zamlouvalo být jako Constance, žít ve světě Jane Austenové, popíjet čaj z květovaného hrnku a čekat na svého pana Darcyho. Stačí se podívat, jak to u ní vypadá, a člověk pochopí: všude halabala poházené knížky, skříňky nacpané čokoládou a sušenkami Marks & Spencer, půlka regálu plná průvodců po Londýně a Anglii, přitom na opačnou stranu kanálu La Manche nikdy nevkročila. V tom právě tkví ten problém, ve štosu tisíckrát prolistovaných, zahnutými rohy označených a poznámkami popsaných průvodců. Popíjí čaj Earl Grey a čeká, že potká toho pravého jako Jana Eyrová někde na pěšince v Yorkshiru, nikdy ovšem nevystrčí nos ze své garsonky. Jestli existuje, pak ta láska jejího života už deset let bloudí anglickým venkovem a usilovně ji hledá, ale narazit přitom může leda na stádo ovcí.

* * *

Zavibruje telefon.

Guillaume?

09:07 –

CONSTANCE DELAHAYEOVÁ

V sobotu jsem byla na kurzu svádění!!!! To ti musím vyprávět :-) Operace T. G. spuštěna!!!! :-)

09:07 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Svádění? TG?

09:08 –

CONSTANCE DELAHAYEOVÁ

TG = Tristan Grant!!!! :-) Mluvím o tom fialovém letáčku!! O tom z koše :-)

Já tam šla!!!!

Navzdory příšernému zvyku všude bezuzdně sázet interpunkční znaménka a smajlíky je ta holka přímo geniální. Objektivně je blázen, to její blouznění má ale v sobě něco krásného. To já se nepokusím nikdy o nic. Nepokusím se zapomenout na Guillauma, spíš naopak, nepokusím se napsat román, o kterém už roky mluvím, čekám, až život rozhodne za mě, a pak si jen stěžuju.

Nechce se mi do práce. Vystoupím na stanici Esplanade a na konci nástupiště vyjedu eskalátorem, tak jako každé ráno, už dobrých pět let. Cha má pravdu, v téhle práci zůstávám jen proto, abych se mohla vídat s Guillaumem. Od prvního dne, kdy jsem nastoupila, ode dne, kdy mi šéf z personálního řekl „Budeš pracovat s Guillaumem Favreauem“, je Guillaume pro mě jediný důvod, proč chodit do práce. Pro budoucí kariéru trochu málo, ne?

Patetické. Jsem ubohá patetická holka.

Co kdybych tam nešla? Co kdybych se vrátila na nástupiště, nasedla do metra a odjela? Kdybych zašla na Montmartre a nechala si namalovat portrét? Kdybych šla do kasina v Enghien-les-Bains a všecky svoje úspory vsadila na třináctku? Kdybych vzala Sophii do Disneylandu?

Můj život není román. Vracím se do spořádaných kolejí, jedu výtahem až do dvaadvacátého patra. Guillaume zrovna diskutuje s tím společníkem od minula. Má ruce v kapsách, nad nosem se mu dělá vráska. Není dobře naložený. Když procházím kolem, našpicuju uši:

„Je mi líto,“ říká společník, „ale nakonec jsme to dali Louisi Courtinovi, vím, že jste o to dost stál …“

Zpomalím, chci si s ním vyměnit pohled. Zvedá hlavu, už mě vidí. Ve chvíli, kdy se usměju, mi chladným tónem řekne:

„Chloé, měla by ses snažit o dodržování pracovní doby, tady nejsme na rekreaci.“

Kdyby mi někdo chrstnul kýbl hnoje rovnou do obličeje, tvářila bych se nejspíš stejně. Nic neodpovím a zmizím ve své kanceláři. Netřeba dodávat, že se už vůbec neusmívám. Všichni to slyšeli, open space zahalilo zkoprnělé ticho. Guillaume obyčejně výtkami šetří. Chyby člověku vytýká ohleduplně, vždycky v soukromí a jedině tehdy, když už je to opravdu moc. Mně to ale neudělal nikdy. Nikdy od té chvíle, kdy mi na konci půlroční stáže na vánočním večírku dal poprvé pusu. Nikdy mě ani v nejmenším nekritizoval kvůli práci, nikdy nepadla ani nejmenší výtka ohledně mého chování.

Se zaťatými zuby zapínám počítač. Rychlým krokem přejde kolem, oči upírám na klávesnici. Zaklapne dveře své kanceláře. Nadskočím, zvednu hlavu a zachytím zasvěcený pohled dvou stážistů po své pravici. Potichu se smějí. Jakmile zjistí, že jsem je zmerčila, úsměv jim mizí a sklopí hlavu. Tenhle spiklenecký výraz, skrývající v sobě soud i podlou zvědavost, je pro mě snad víc pokořující než celá Guillaumova poznámka.

Tady nejsme na rekreaci? No ne, kdo si myslí, že je? Potřebuju podporu.

09:47 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ G. mě právě přede všema zprdnul za to, že jsem měla

deset minut zpoždění!

09:48 –

CONSTANCE DELAHAYEOVÁ

To je ale bídák!!! Dej výpověď a pusť

ho k vodě!!! Já už pracuju na výzvě!

Ty jsi ve skluzu!

09:49 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

MUSÍŠ ZMĚNIT PRÁCI.

Nikdy nevím, jestli Charlotte přesně chápe význam velkých písmen, nebo je prostě jen na iPhonu neumí přepínat. Každopádně to vypadá, že se sešly silné osobnosti mých kamarádek a že se náramně shodnou na tom, jak nejlíp mi dirigovat život.

Nervózně ťukám nehty do desky stolu. Stážisti mě po očku sledují. Obdařím je svým nejkrásnějším úsměvem, zase rozpačitě skloní hlavu. Nechci, aby se se mnou takhle zacházelo, jako s nějakou nanicovatou ňoumou, nechci, aby mě někdo veřejně urážel, a už vůbec ne on.

Bez zaklepání otevírám prosklené dveře. Guillaume zvedne hlavu, nad nosem má pořád tu smutnou vrásku.

„Prosím?“

Zavřu za sebou dveře.

„Nemáš právo se mnou takhle mluvit, a ještě k tomu přede všema!“

Vzdychne.

„Chceš mi dělat scénu v kanceláři?“

Přes sklo cítím, jak na mně visí pohledy lidí z celého patra. Na rozdíl od něj já nikdy nebyla klidná, vlídná – žádná Constance. Nehty se mi zadírají do dlaní a mám sto chutí rozmlátit mu klávesnici o hlavu.

„Ty mě nemáš co veřejně urážet. Já za tvoje pracovní kiksy nemůžu.“

„Veřejně urážet? Nezdá se ti, že trochu přeháníš? Ty si přijdeš lážo plážo ve tři čtvrtě na deset, máš mě za člověka, co ani nedokáže řídit svůj tým…“

„Nejsem ,tvůj tým´ jen proto, že pět let těžíš z výsledků práce, kterou dělám líp než ty.“

Zbledne do odstínu límce své manažerské košile, která mu tak dokonale sedne.

„Uber na hlasitosti, Chloé.“

Nedokážu si pomoct, začnu se nervózně smát. Ani nevím proč, vzpomenu si na Manue, která si může přijít k němu do kanceláře jen tak bez zaklepání a vystavovat na odiv svůj briliant, zato mně Guillaume přikazuje ubrat na hlasitosti a okřikuje mě, jako by mi bylo dvanáct. Pár vteřin se měříme pohledem, jeho modré oči jsou temnější než jindy a můj smích je čím dál nervóznější.

Překřížím ruce a s širokým úsměvem mu vmetu:

„A víš co? Já na tebe seru.“

Teď sám zrudne, zvedne se a rozklepaný vzteky se opře pěstmi o stůl.

„Jsem tvůj nadřízený a…“

„Seš můj nadřízenej a já na tebe seru. Hlavně seš zadanej chlap, co si to se mnou jednou za tejden rozdá, a to nejmenší, co můžeš udělat, je neřvat na mě přede všema jako na fracka, když se zpozdím o deset minut.“

„Že si to jednou za tejden rozdáme, tos přece chtěla ty!“

Znovu můj nervózní smích.

„Chudáčku malej, já tě asi znásilnila, ne?“

Neodpoví mi hned. Zhroutí se na židli a položí si hlavu do dlaní. Zdá se, že zlost ho opouští a bere s sebou všechnu energii, která mu zbyla. Vypadá vyčerpaně.

„Dobře víš, co tím myslím,“ pokračuje tiše, „vždycky se tu promenuješ v krátkejch šatech a házíš svůdný pohledy, nedáš pokoj, dokud mě nedostaneš… Já se budu ženit, Chlo, a ty se na mě vrháš, hned jak mě vidíš. Greg a Charlotte mi přibouchli dveře před nosem, protože tě táhnu ke dnu, v práci mám kvůli tobě katastrofální pověst. Mně na tobě záleží, možná až moc, ale takhle to dál nejde… Už nemůžu. Už ne.“

Tváří se zoufale, takový výraz jsem u něj viděla jen jednou, to když… No nic. Pokračuje ještě tišším hlasem, ale já už jsem naměkko, zlost vyprchala. Nikdy jsem nedokázala snést, že je nešťastný. Upře na mě smutné oči.

„Je mi to líto, Chlo.“

Pohrávám si s knoflíkem na sáčku, který se mi co nevidět utrhne. Ticho se prodlužuje. Párkrát kývnu hlavou jako loutka na provázku. Všechno má svůj čas. Je čas dělat dokola hlouposti a je čas jít někam dál. Nakonec mu řeknu, co chce slyšet, ne proto, že je to tak pro mě lepší, ale protože přes to přese všecko nehodlám být odpovědná za ten smutek a sklíčenost, co se mu zračí ve tváři. Zničila jsem náš vztah a teď mu bráním, aby si vybudoval nový s někým lepším. Zvednu hlavu, knoflík mi mezi prsty povolí a z mého sáčka značky Mango teď visí tři nevábné nitky.

„Musím podat výpověď.“

Nijak neoponuje. Zdá se, že když odpovídá, stojí ho každé slovo daleko větší úsilí než kdy jindy.

„Nechci po tobě, abys odešla hned, musíš si nejdřív něco najít a…“

„Ne, odejdu dneska… Teď. Nevím sice, co bych měla podepsat nebo napsat pro personální, ale v poledne budu pryč.“

Nikdy jsem nebyla tak klidná a sebejistá. V duchu počítám do pěti, pokusí se mě zadržet? Neříká nic, tím hůř, anebo tím líp. Odcházím a zavírám za sebou dveře. Open space náhle ztichne. Cítím zvláštní úlevu, jako by se mi z hrudi rázem vytratilo závaží. Dusím hlas, který mi našeptává, že třeba vyjde z kanceláře, bude prosit, abych zůstala, říkat, že se nechal unést, že je to přece směšné, že je jen ve špatném rozpoložení, protože si už není jistý, jestli se chce s Manue oženit.

* * *

Až do dvanácti. Až do samého poledne zůstávám sedět, strnule, bez hnutí. Číslice v pravém dolním rohu mého monitoru defilují v pomalém tempu. Dvě hodiny a třináct minut nato odcházím. Napsala jsem výpověď, Guillaume Favreau, můj nadřízený, souhlasil se zkrácením výpovědní lhůty doslova na hodinu. Sbalím si pár věcí, nejsem z těch, kdo si v práci kupí fotky a suvenýry. Moje kancelář je neustále prázdná a uklizená. Přesný opak mého života. Když procházím kolem Guillaumovy kanceláře, vidím přes skleněné dveře jeho zkroušený výraz, on ale odvrací oči. Přicházejí se rozloučit kolegyně, vzrušeně se vyptávají, co se stalo. Usměju se a odpovím:

„Ale nic, nestalo se vůbec nic. Jen jsem udělala rozhodnutí, které jsem měla udělat už před dvěma roky.“

Žádné panikaření, úsměv, odchod. Přemýšlet budu až zítra.

Deník

Constance Delahayeové

19. února 2013 – 18 h 34 min

Nebyl čas na psaní. Jsem zcela pohlcena novým projektem mezinárodního rozsahu, jak říká náš šéf Hans Schmidt I. řečený Ukrutný:

OD TÉTO CHVÍLE BERU ŽIVOT DO SVÝCH RUKOU.

První etapa rozvoje mé nové osobnosti: na Amazonu zakoupeny tituly Jak si zvýšit sebevědomí, Jak uspět v životě, Jak najít spřízněnou duši za 26 dní.

Zvláštní poznámka: Akce měla bezprostřední dopad – obdržela jsem mail od své banky se sdělením, že jsem v minusu. Tento nepatrný problém v podobě finančního zruinování bude v dohledné době vyřešen díky mému neodvratnému úspěchu na profesním poli.

* * *

Úkol č. 1: Stát se novou osobností, krásnou, inteligentní, s úžasnou kariérou a úchvatnými lodičkami.

Cíle je ovšem třeba stanovovat měřitelné, počitatelné a uskutečnitelné (zdroj: Jak uspět v životě, str. 67).

Oprava zadání úkolu č. 1: Stát se novou osobností, míň ošklivou, míň hloupou a nenechat se vyrazit z práce.

Druhá etapa mé osobnostní transformace: V sobotu jsem navštívila kurz svádění. Chloé udělala dobře, že z koše vyhrabala ten fialový letáček. Jela jsem metrem až na stanici Saint-Paul a po pár minutách chůze se ocitla v jedné z uliček čtvrti Marais. Když jsem dorazila na uvedenou adresu, zahlédla jsem na poštovní schránce fialovou vývěsku:

Kurz svádění, 1. lekce

Ve dvoře vzadu doprava

4. patro

Jakmile za mnou zapadla těžká vrata, všechen pouliční ruch se jako kouzlem vytratil. Ozývalo se jen vrkání holubů hnízdících na římsách omšelé fasády. Prošla jsem liduprázdným dvorem a pak se vpravo vydala po úzkém zašlém schodišti do čtvrtého a zároveň posledního patra. Nebyl tam zvonek, neozýval se žádný zvuk. Zaklepala jsem na dveře.

Otevřela mi dívka s kulatou tváří zpola zakrytou obrovskými brýlemi, díky kterým vypadala jako sova. S křečovitým úsměvem mi pokynula, abych šla dál. Ocitla jsem se v téměř prázdném podkroví s lakovanými parketami, kde byla ještě cítit čerstvá výmalba. Celá jedna stěna byla prosklená. Uprostřed místnosti byly do kruhu rozestavené dřevěné židle, takové, jako bývají ve školních třídách, stůl, tabule a promítačka na podstavci. Na židlích už seděly tři dívky. Soví hlava docupitala ke své židli, toporně se posadila a tvářila se pořád stejně vystresovaně. Jedna dívka se na mě rozpačitě usmála, ostatní upřeně zíraly do podlahy.

Pár minut jsme seděly v kruhu a po očku se navzájem sledovaly. Zvažovala jsem, že se jich zeptám na jména, nakonec jsem ale radši mlčela. Ticho narušovalo jen tikání hodin. Hodinová ručička dorazila k jedničce. Zvenku zazněl tlukot křídel holubů, vyplašených ohlušujícím rámusem zavírajících se vstupních vrat. Dvorem a pak schodištěm duněl v neměnném rázném rytmu klapot podpatků. Ustal v chodbě našeho patra. Všechny do jedné jsme na dveře upřely oči, oči dětí, které čekají, že uvidí do místnosti vejít velikánského zlého vlka. Já měla chuť se nervozitou rozesmát a zároveň se spasit útěkem. Pak se dveře otevřely a nám se z hrdel vydral obdivný vzdech.

Hned jak jsem ji uviděla, bylo mi jasné, že jsem dobře udělala, že jsem přišla. Žena, která se objevila ve dveřích, měla dlouhé blond vlasy s karamelovým nádechem, v nádherných loknách spadající na ramena. Já mám taky blond vlasy, spíš ale verzi „seschlá sláma přejetá kombajnem“. Vedle téhle holky by i barbie měla nutkavou potřebu uhánět k holiči. Na sobě měla rozepnutý kabát v barvě námořnické modři, pod ním světle šedé šaty nad kolena, krátké a přiléhavé, nepůsobící ale nijak vulgárně, a narcisově žluté lakované lodičky na závratném podpatku, sladěné s kabelkou. Žádné kruhy pod očima, žádné pupínky, žádné skvrnky, jen pleť jako z Photoshopu, hladká a jasná jako na lesklém papíru obálky Elle. Na nohou měla velmi jemné punčochy se švem, připomínající filmy z padesátých let.

Otočila se, aby zavřela dveře, a moje oči automaticky sklouzly ke švům na jejích lýtkách. Vytušila jsem, snad díky její rozvlněné chůzi, že ty švy míří rovnou do podvazkového pásu. Být touhle holkou je sen.

„Dobrý den, já jsem Emma,“ oznámila a opatrně si pověsila kabát na věšák.

Emma. Své jméno vyslovila lehce chraplavým hlasem, takovým, jaký člověka halí sladkou hřejivostí. Emma jako od Jane Austenové, ona ale nevypadá, že je z těch, které žijí náhradní život v knihách Jane Austenové, na rozdíl ode mě. Teď teprve se jí podívám do obličeje. Má pečlivě nalíčené modré oči, vystouplé lícní kosti. Na jemných rtech sotva znatelný úsměv.

Posadila se na židli, nonšalantně překřížila nohy a ruce si položila na kolena. Na mou duši, v ten moment jsem se málem dala na holky.

„To s tebou jsem netelefonovala?“

Mluvila na mě. Zrudla jsem, zpanikařila a nakonec odvětila:

„Já… já nevím, já nevěděla, já našla letáček, já…“

Usmála se na mě a najednou mi bylo zase dobře.

„Nevadí, to není žádný problém.“

Otočila se k dívce po své pravici – byla to Soví hlava – a ta si krátce odkašlala.

„Dobrý den, jmenuju se Anna-Marie, jsem svobodná a můžu si za to sama.“

„Dobrý den, Anno-Marie,“ odpověděla Emma.

„Dobrý den, jmenuju se Adélaïde, jsem svobodná a můžu si za to sama.“

„Dobrý den, Adélaïde,“ odpověděly všechny sborově.

Následující dvě, Pauline a Sophie, jednaly stejně. Mně spadla brada, všechny pohledy, provázené vlídností, se teď stočily ke mně. Cítila jsem, jak mi kolem páteře stékají kapky potu.

„Dobrý den, jmenuju se Constance, jsem svobodná a…“

Zaváhala jsem. Já vlastně nevím, jestli si za to můžu sama. Měla jsem osm let normální vážnou známost. Není přece moje vina, že můj jediný ex, Anthony, odešel s mou sousedkou, vegetariánkou posedlou rostlinstvem. Moje máma si myslí, že si za to můžu sama, jistě, celá rodina, upřímně řečeno, si myslí, že si za to můžu sama, kolegyně v práci taky, dokonce i některé moje kamarádky. Nechápou to. Já nejsem příliš složitá, jen prostě nedokážu chodit s někým, když nejsem zamilovaná. Já nejsem příliš nezávislá, jen jsem se naučila žít sama. Nezapisuju se na seznamky, protože nevěřím v lásku na povel, a už vůbec ne z internetu. Já nehledám, já věřím v osud.

Nemůžu si za to.

Soví hlava do mě lehce šťouchla loktem a já nadskočila.

„… a můžu si za to sama,“ vypadlo ze mě.

„Dobrý den, Constance,“ zazněla sladěná sborová odpověď.

Možná si za to trochu můžu.

Emma mě obdařila povzbudivým úsměvem, pak z kapsy vytáhla dálkový ovladač a na bílé zadní stěně se objevila promítnutá fotografie hnědovlasé, velmi obyčejné, dost zakulacené dívky s rozmrzelým výrazem.

„Víte, co měly společného Marilyn Monroe, Kleopatra a Mata Hari?“

Jen jsme zakroutily hlavou a nic neřekly, ona nečekaně přívětivě pokračovala:

„Byly brunety, byly ošklivé a všechno pochopily.“

Dívkou na obrázku se už dál nezaobírala, zvedla se a s rukama za zády spustila něco jako vysokoškolskou přednášku, serióznější už to být nemohlo. Bylo to poprvé a naposledy, co jsme v těchto zdech slyšely svá skutečná jména. Emma nám vysvětlila, že se musíme znovu nalézt, a abychom se znovu nalezly, potřebujeme nové jméno, jméno osudové ženy, která dřímá v každé z nás a jen čeká na probuzení. A tak dále a tak dále… Osudová žena, která dřímá ve mně, je už od roku 1870 v kómatu a byla by zapotřebí jaderná válka a vzkříšení pana Darcyho, aby se probudila. Pauline se rychle přihlásila a zeptala se, jestli by mohla být „Marilyn“. Adélaïde si obratem vybrala „Lolitu“, Anna-Marie alias Soví hlava houkla „Já chci být princezna Sarah“ (no ne, ta je na tom snad hůř než já). Jen my dvě se Sophií jsme neřekly nic.

Emma nad návrhy pokývala hlavou, mírně pokrčila nos a pozorně se zadívala na Sophii.

„Ty se budeš jmenovat ,La Traviata´ a ode dneška jsi napůl Florenťanka,“ prohlásila.

Pak jsem se dostala pod drobnohled já, znova se na mě upřely všechny zraky. Emma si přiložila ukazováček na rty, předvedla přemýšlivý výraz a nakonec řekla:

„Ty, Constance, si budeš šetřit úsměv jen pro významné příležitosti a bude z tebe ,Icequeen‘.“

Úsměv se mi vytratil. Icequeen, to myslí vážně? Já jsem všechno, jen ne Ledová královna. Jsem královna paniky, královna krachů, královna plácající bez rozmyslu, co jí prolítne hlavou, ale nejsem Icequeen.

Emma mi nedopřála čas vyjádřit svůj názor. Obrátila se na Annu-Marii alias princeznu Sarah alias Soví hlavu a řekla jí, že jestli si přezdívku nezmění, nemůže ji do kurzu přijmout, jelikož nehodlá ztrácet čas s beznadějnými případy. Myslela jsem, že se Sarah rozbrečí, ale ta se vzchopila a zeptala, jestli si může říkat „Scarlett“. Emma obrátila oči v sloup.

„S tebou budu mít práci, ale dobrá, Scarlett by šla.“ Pak pokračovala: „Já jsem Baby Doll nebo Baby D (vyslovovat samozřejmě ,bejbidy‘). Budete mít celkem deset lekcí, ta dnešní je zdarma, od příště se bude platit sto padesát eur za sezení a…“

Přerušila jsem ji zvukem vyjadřujícím úžas, ona překřížila ruce na prsou:

„Nějaký problém, Icequeen?“

Ostatní na mě koukaly s výrazem bojácného nesouhlasu, pochopila jsem, že mě nepodpoří, a tak jsem stejně jako Martin Luther King, když se chystal pronést své „I have a dream“, řekla:

„Ne, ne… vůbec…, vlastně… sto padesát eur… já nevím, stejně… to je trochu moc, ne?“

Usmála se jako paní učitelka, když mluví se zaostalým dítětem, a v roli toho zaostalce jsem teď byla já.

„Myslíš, že sto padesát eur na to, abych se stala sama sebou, je moc?“

Přihlouple jsem se zasmála.

„Samozřejmě ne… Netuším, jak se máš, teda máte, stát sama sebou…“

Přišla blíž a postavila se proti mně. Hezky voněla.

„Kdy naposledy jsi měla milostný poměr, Icequeen?“

Všechny na mě civěly, tahle přezdívka se mi vážně nelíbí, a hlavně se mi vážně nelíbí tahle otázka.

„No, záleží na tom, co myslíte milostným poměrem… Já nevím… Chci říct… V práci je jeden, co mě pozval na skleničku, ale já řekla ne, protože myslím pořád na Tris…“

„Tak dobře. Budu konkrétnější. Kdy naposledy jsi měla sexuální poměr, Icequeen?

Hrobové ticho. V rychlosti jsem promýšlela tu nejpřijatelnější odpověď. Říct pravdu nepřipadalo v úvahu, dvacet devět měsíců bez sexu, to se nikomu jen tak nestane. Nikomu snad kromě takových exotů, jako jsem já, kromě bláznů, kněží a dětí. Dvacet devět měsíců, to znamená skoro tři roky a to už je nezanedbatelné procento mého dospělého života. Vzájemné oslintávání (s namol opilým kolegou z práce na vánočním večírku firmy Grable & Smith), to se asi nepočítá… Prohmatávání prsou (mou gynekoložkou někdy před rokem), to se taky nepočítá… Dvacet devět měsíců! Všechny oči upřené na mě. Neodpověděla jsem.

Počkala si, až budu celá pěkně rudá, a šla se posadit.

„Sto padesát eur za lekci, Constance, deset lekcí, skončit můžeš, kdy chceš. Ber, nebo nech bejt.“

Sklopila jsem zahanbeně oči. Má pravdu. Jsem svobodná a můžu si za to sama. Dvacet devět měsíců. Jsem odhodlaná zaplatit trojnásobek, jen aby se o mě už nějaký muž zajímal.

Opravdu se mi ulevilo, když se vrátila k dívce na obrázku. Nesnesitelné napětí, dramatická hudba… Jen jsme to tušily, ale pak nám to potvrdila: dívka na fotce je ona. Ale to bylo předtím, předtím než přijela za prací na Manhattan, kde žila v absolutní abstinenci, tři a půl roku ve městě, kde se randí jako na běžícím pásu. Tři a půl roku absolutní abstinence po těžkém rozchodu. Zdálo se mi, že mezi řádky můžu vyčíst: „Vidíš, měla jsem to ještě horší než ty.“ Nebyla o nic ošklivější ani o nic hloupější než kterákoli jiná, a přesto…

Život se jí změnil toho dne, kdy v jednom baru v Soho potkala Cléopatru. Cléopatru, která stála u zrodu její nové osobnosti: Baby Doll. Dnes je totiž Emma řečená Baby Doll vyhlášenou hvězdou svůdcovských fór. Ano, zřejmě opravdu existují svůdcovská fóra… Kdybych tušila, že k vyřešení všech mých problémů stačí zadat do Googlu „jak se stát osudovou ženou“, udělala bych to už dávno. Pokud jde o Baby Doll, ta se teď holedbá, že za necelých sedm minut dokáže svést kteréhokoli muže, ať je zadaný, ženatý, zamilovaný, jinak sexuálně orientovaný, nebo třeba všechno dohromady.

Na závěr první lekce nám Emma vylíčila svou vlastní zkušenost a předestřela výsledek vítězného tažení: 117 milenců během tří let. Pak dodala, že další lekce bude příští sobotu na stejném místě. Přijde, kdo chce, a kdo tak učiní, bude muset podepsat dohodu o mlčenlivosti a přinést první šek na sto padesát eur.

Mým cílem není svést kohokoli. Já chci svést jedině Tristana Granta. Když nad tím tak přemýšlím, o co, kromě veškerých úspor na dalších deset let a vlastní hrdosti, bych mohla přijít?

Chloé

Constance se podařilo vytáhnout mě na kurz jógy. Je to osmačtyřicet hodin, co jsem bez práce, ale ještě nikdy jsem nebyla tak na nervy. K smrti se nudím, už dva dny se jen dokola motám po bytě jako moucha přiklopená sklenicí. Cvičitelka je nesmírně zapálená a Constance ji zbožňuje. Je to takový ten osvícený typ, celý den pojídá quinou a naklíčená semínka, vidí se v dalajlámovi. Prohlašuje, že se jmenuje Abhilaša Srinivasan (ale můžeme jí říkat Abhi). Na licenci vyvěšené u vchodu do tělocvičny má ovšem napsáno Marie Favinová. Cítím, že by nebylo vhodné, kdybych to teď podotkla. Všichni jsou tu v bílé, já si samozřejmě vzala své legíny v signální modré a neonově žluté tílko. Myslela jsem, že jdu na cvičení, ne na pohřeb v Tokiu. V dobré vůli a ve vší nevinnosti jdu za Abhilašou Srinivasan.

„Omlouvám se, mělo se přijít v bílé? Constance mi neřekla…“

Sepne ruce, oči jí září jako vánoční girlandy v Galerii Lafayette.

„Tady jste ve zcela svobodném prostoru, svého jinak spoutaného ducha oprostěte od konformních myšlenek a přicházejte v barvě, která nejlépe odráží vaši vitální energii.“

„Tak výborně, já totiž nemám skoro žádné bílé oblečení. Přiznám se, že mi to vyhovuje…“

„Musím nicméně poznamenat, že harmonie těl v čisté a jedinečné barvě, jakou je právě bílá, napomáhá vnitřní rovnováze ve chvíli kolektivní komunikace s našimi niternými bytostmi,“ přeruší mě suše.

Takže se mělo přijít v bílé. Dík, Constance. Jen si povzdechnu a beze slova si jdu sednout, tuším, že chvíle kolektivní komunikace s našimi niternými bytostmi bude dlouhá.

V ten okamžik přichází Constance, na hlavě účes, jako by právě strčila prsty do elektrické zásuvky, zato je celá v bílé. Rozloží si karimatku vedle mě a začne vyprávět, jak bylo na tom jejím kurzu svádění.

Tisíc pět set eur! Tisíc pět set eur za to, že se naučí, jak si odtáhnout chlapa z nočního podniku, přičemž nejmíň polovina chlapů z nočního podniku by tisíc pět set eur dala za to, aby si někdo odtamtud odtáhl je. To nechápu. Constance je roztomilá, mohla by ještě shodit tak pět kilo, trochu se namalovat a seznámit se s užitečným nástrojem zvaným hřeben a byla by bezpochyby přímo hezká. Kdyby zkusila štěstí, nenašel by se ani jeden svobodný heterosexuální chlap vymetající v sobotu noční podniky, který by jí řekl ne. Ale s tou svou teorií o začarovaném kruhu No Sex Landu stejně nic nezkusí.

Já se pokouším napodobit právě předváděnou neuvěřitelnou pózu, která spočívá v uchopení nohy za hlavou a které se říká pozice holubího krále na jedné noze. Jelikož jsem Constance slíbila, že nebudu mít žádné sarkastické poznámky, koušu se do rtu, abych nevyprskla. To jako vážně, holubí král na jedné noze? Zkroucená ve směšné pozici, která nemá nic společného s předváděnou ladnou pózou, procedím mezi zuby:

„Jestli je to pro tebe tak důležitý, za stovku ti klidně přivedu chlapa rovnou domů, zhasnu a přenechám ti místo, ničeho si nevšimne. Ale věř mi, že ten tvůj kurz je jen pěkná habaďůra.“

„Ne ne, musela bys vidět tu naši lektorku Emmu před proměnou a teď, můžu tě ujistit, že zas tak drahý to není…“

Abhilaša k nám už podruhé vyšle vlídný úsměv, který ovšem jasně naznačuje, že chce, abychom ztichly a usedly na svá šógi, jakési dřevěné stoličky, a utvořily kruh míru, což promptně splníme. Sepne ruce a všichni ji následují. Já se na tom dřevěném piditaburetu nemožně kroutím. Nedoporučuju nikomu brát si na první hodinu jógy krajková tanga, byť by byla bílá – vnitřní rovnováze ve chvíli kolektivní komunikace s niternými bytostmi totiž v žádném případě nepomáhají.

„Nejprve bych chtěla poděkovat těm, kteří mě tohle všechno kdysi dávno naučili, a sice Therese Rocherové a Marku-Antoinovi Frélovi. Mír jejich duším.“

Ticho. Otevřu jedno oko, pak druhé, rozhlížím se po kruhu míru. Všichni, včetně Constance, mají vážné tváře. Abhilaša zvedne víčko a vrhne na mě pohled o poznání méně vyrovnaný než předtím. Rychle oči zase zavřu.

„Sezení zahájíme pětiminutovým návratem k sobě samým. Soustřeďte se na držení svého těla.“

Sotva bych se mohla soustředit na něco jiného než na držení svého těla, taburet je totiž ještě nepohodlnější než pozice holubího krále na jedné noze.

„Vyprázdněte svoji mysl…“

Vyprázdnit mysl? Nemám žádnou práci, nemám Guillauma, nemám příjem, tím pádem brzo ani bydlení, já nemám vyprázdněnou mysl, já mám vyprázdněný život. Constance otevře oko, zkontroluje, jestli má Abhilaša zavřené oči, a nakloní se ke mně.

„Mám bezva nápad ohledně knížky, když teď budeš mít čas na psaní…“

„Pokud se ve vaší mysli vynořují nějaké myšlenky, nechte je plynout a jít svou cestou, vaše mysl musí být prázdná, musíte slyšet proudit vítr uvnitř hlavy.“

Nemusím ani říkat, že vítr uvnitř hlavy neslyším, zato zřetelně slyším, co mi šeptá Constance.

„Co za nápad?“

„Už jsem ti říkala o strejdovi Gonzovi?“

„Strejdovi Gonzovi?“

„No… Gonzague Delahaye, říká se mu strejda Gonz.“

„Cítíte, jak vaše srdce prostupuje klid…“

„Souhlasil s tím, že by tě mohl na půl roku ubytovat u sebe na statku.“

Musím se držet, abych nevyprskla smíchy.

„Cože? A co bych tak podle tebe měla dělat na statku tvýho strejdy?“

„Neboj, to bude fajn,“ šeptá Constance, „budeš na venkově, nikde chlapi, co by ohrozili tvou abstinenci, žádná nezaplacená činže, jen příroda a klid na psaní…“

Nejde to jinak, rozesměju se a od Abhilaši si tím vysloužím zlostné „pssst“.

„Dejte šógi za sebe a posaďte se s rovnými zády a skloněnou bradou.“

„Ani náhodou, já na venkov nepojedu. Nejsem žádná selka.“

„Uděláme si tryskající pramen ve třech cyklech nádechu a výdechu.“

Constance převrhne svůj taburet, jak se při předvádění tryskajícího pramene vehementně zvedá, a celý kruh míru harmonicky nadskočí.

„Je to perfektní, budeš pár kroků od babičky a byt v Paříži můžeš pustit.“

„Tryskejte, tryskejte, tryskejte!“

Abhi nás stíhá zlostnými pohledy.

„Nesnáším venkov,“ cedím mezi zuby.

„Soustřeďte se na své pohyby, ticho je prvním krokem k harmonickému usebrání.“

Ta věta je zjevně zamířena na nás, ovšem Constance nevypadá na to, že by k harmonickému usebrání hodlala nějaké kroky vůbec dělat.

„Ty chceš radši zůstat v Paříži a koukat, jak si Guillaume chystá veselku?“

Je to sice pádný argument, ale co já na venkově? K smíchu.

„To si snad děláš legraci, Constance. Kolik je vůbec v Marinzacu lidí? Padesát?“

„Skoro pět set,“ odpoví.

„TICHO!“ zařve najednou Abhilaša, už bez jakékoli harmonie s čímkoli.

Rychle se dám do tryskání, Constance se červená a s obdivuhodnou horlivostí dělá totéž. Jsme už definitivně zticha, abychom nevyfásly dva tisíce let pošramocené karmy natvrdo. Zbytek lekce proběhne bez problémů. Když uděláme trojúhelník, strom života, loďku, bojovníka, pozice džanuširšásana a mudrce ve zkrutu, můžeme se natáhnout na karimatky a dát si dalších pět minut návratu k sobě. Zavřu oči a zhluboka se nadechnu, abych nechala vzklíčit semínko míru, které jsem podle Abhiných pokynů zasela ve svém srdci. A nakonec, proč ne? Babi Rose je nemocná a je úplně sama. Jestli se chci opravdu pustit do psaní, nemá cenu zůstávat v Paříži, kde mi úspory vydrží sotva pár měsíců. Guillaume se bude ženit, a i když na svatbu nepůjdu, vím, že Greg a Cha tam budou a neubránila bych se vyzvídání. V Marinzacu budu v klidu, od všeho odpojená. Žádné řeči, žádní chlapi, žádné problémy… Constance mě lehce nakopne a já vidím, že jsem jediná, kdo se ještě válí, všichni jsou už na kolenou a spínají ruce.

„Namaste,“ pronese Abhilaša se sepjatýma ruka v mírném předklonu.

Nemám dojem, že by se při dnešní hodině nějak zvlášť uvolnila. Vypadá vyčerpaně. Otočím se na Constance:

„A jak to u strejdy vypadá?“

Deník Icequeen

24. února 2013 – 12 h 45 min

Zúčastnila jsem se druhé lekce kurzu svádění nazvané „základní techniky“. Myslela jsem, že budu jediná zoufalá ťuňťa, schopná vyždímat si bankovní konto kvůli seznámení, ale přišly všechny: Marylin, Lolita, La Traviata i Scarlett alias Soví hlava, která v mém srdci zůstává princeznou Sarah, protože člověku prospěje, když potká ještě většího ztracence, než je sám.

Baby Doll se netvářila nijak udiveně. Jen nám poděkovala a vybrala od nás šeky. No jo, tisíc pět set eur. Za ty peníze by mě měl Tristan Grant ve vlastním zájmu odvézt na bílém koni, hned první rok si se mnou uplést čtyři děti a následujících pět století mi nosit snídani do postele. Dostaly jsme k podpisu smlouvu a dohodu o mlčenlivosti. To mi přišlo poněkud přehnané, ale úsměvné. Ode dneška nesmíme užívat svá pravá jména, pouze přezdívky. Setkáme-li se mimo rámec výuky, musíme předstírat, že se neznáme. Po završení všech deseti lekcí již nesmíme nikoho z frekventantů kontaktovat ani kurz jakkoli připomínat.

Musela jsem se sama sebe ptát, do čeho jsem se to vlastně namočila a jestli Baby Doll není jen prvotřídní podfukářka, ale stejně jsem podepsala.

Osvojily jsme si šest etap svádění. Zapisovala jsem si poznámky do pěkného notýsku v červené kůži, který jsem pro tento účel zakoupila, a zde je přepisuju:

1) Nahodit návnadu:

Návnady použitelné ve variacích podle dané situace:

„Ahoj, co piješ?“

„Doporučil bys mi nějaký koktejl?“

„Můžeš prosím mávnout na barmana, já jsem moc malá, nevidí mě.“

„Neměl bys cigaretu?“

Tyto příklady jsou použitelné samozřejmě pouze v prostředí baru nebo na večírku; pokud svou spřízněnou duši potkáme na lekci taekwanda nebo na pohřbu, je třeba návnadu přizpůsobit.

Nevhodné návnady:

„Nevíš, kde je záchod?“

„Představíš mě svému kamarádovi, je fakt sympaťák.“ (Neúčinný a zraňující pokus vyvolat žárlivost, navrženo princeznou Sarah.)

„Ten svetr jsi našel v popelnici?“ (Člověka, o kterého se zajímáme, nezesměšňujeme – ani proto, že chceme maskovat vlastní úzkost, ani pod záminkou bodrého vtipu, a to ani v případě, že je to opravdu vtipné a nám je skutečně úzko.)

* * *

2) Potvrdit zájem: Muži rádi slyší chválu, chtějí se cítit silní a důležití. Aby si náš zájem uvědomili, užijeme věty typu „Takže já se jmenuju Constance, a ty?“ nebo „Co si myslíš o barvě mého trička?“, čímž vyvoláme dojem, že na jejich názoru záleží.

Navázat fyzický kontakt: Ve smíchu mu položíme ruku na předloktí, uchopíme ho za zápěstí pod záminkou kontroly času na hodinkách; pokud sedí, přitiskneme se stehnem. První kontakt nesmí být nikdy delší než tři vteřiny, jinak je žena považována za koketu.

3) Učinit se vzácnou: Usmějeme se, najdeme si nějakou výmluvu a vzdálíme se.

4) Příklady efektních výmluv: Musím zavolat svému modelingovému agentovi kvůli práci v New Yorku, případně svému specialistovi na závislost na sexu.

5) Čekat, až sám přijde. Zatím klábosíme s různými lidmi, střídáme osoby mužského i ženského pohlaví, hodně se smějeme, prostě jako sympatická, vyrovnaná a nezávislá dívka. Jestliže se alespoň trochu zajímá, přijde.

Během této klíčové etapy je naprosto nezbytné vyvarovat se začátečnických chyb jako:

INTENZIVNĚ HO SLEDOVAT s výrazem sériového vraha číhajícího na školačku,

BĚHAT ZA NÍM jako nějaká ubohá hysterka,

HIHŇAT SE S KAMARÁDKAMI a ukazovat na něj prstem,

BALIT všechny přítomné s cílem vzbudit v něm žárlivost,

CHOPIT SE TYČE U BARU A PŘEDVÁDĚT „POLE DANCE“ v náhlém vzedmutí sebevědomí či opilosti – to pouze v případě, že jste Christina Aguilera.

6) Jakmile přijde, usmívat se, zachovat normální a vyrovnaný výraz. Počkáme, až nás poprosí o telefonní číslo / políbí / požádá o ruku. Doporučeno vyhnout se zejména pocení, červenání, koktání, úprku na záchod, zakopnutí a rozplácnutí na zemi, mdlobám, infarktu a civění, jako by se před námi objevil George Clooney od hlavy až k patě servírovaný v nutelle.

Výsledek: Pravidelně dělám úplně všechno to, co se dělat nemá, a nikdy se neodvážím pustit do toho to, co se dělat má. Skvělé.

Baby Doll mě zařadila do kategorie „skutečná výzva, která posouvá kariéru“, což pořád není tak dramatické jako v případě princezny Sarah, kterou překřtila na „Můj Everest“.

Závěr: Ještě jsem se z toho nevymotala, hrozí, že únik z No Sex Landu bude složitější, než jsem myslela, ale jsem optimista. Dokážu to, protože věřím, že to dokážu (Jak uspět v životě, str. 54).

Mimochodem, Chloé se včera přestěhovala do Marinzacu. Nemám žádné zprávy. Zvláštní.

Chloé

Na nádraží v Langonu přijíždím posledním vlakem, tím, co měl dorazit ve 22.20, ale kvůli porouchané signalizaci (a mé zatracené karmě) nakonec přijel až ve 23.18. Je tma jak v pytli a leje. Proklínám Constance a ty její pitomé plány. Proklínám Charlotte, které se zdálo jako úžasný nápad odjet si oddychnout na venkov. Proklínám Abhilašu, která prohlásila, že se rozhodně musím navrátit k přírodě, abych si napravila pocuchanou auru. Jsem promočená, bez deštníku, v louži před sebou dvě tunová zavazadla a čekám. Vybil se mi mobil. Strejda Gonz, kterého se mi před příjezdem podařilo chytit po telefonu jen jednou, slíbil, že pro mě přijede, ovšem já mám dvě hodiny zpoždění a těch pár cestujících, co se mnou vystoupili, už je doma. Není nic, co by mě nutilo tady zůstat. Když budu chtít, zítra zase odjedu. I když finančně už na tom opravdu nejsem tak, abych mohla bydlet v Paříži. Usilovně myslím na to, jak velikánskou radost měla babi Rose, když jsem jí řekla, že se teď budeme půl roku vídat každý den. To je jediná věc, která mi brání, abych si půjčila auto a rovnou vyrazila směr Paříž.

Nádražní budova není o nic větší než obyčejný domek. Vzduchem se nese vůně deště a vlhké půdy. Lampa nade mnou poblikává a já si připadám jako v laciném hororovém filmu. Lakované podpatky čvachtají bahnitými kalužemi, ostrý štěrk přesně ví, kudy do mé boty. Balancuju na jedné noze a sundávám si botu. Dva malé kamínky šplouchnou do louže, u které stojím, už je ale pozdě, punčochy mám na patě rozedrané. Přes ustavičné bubnování deště zaslechnu zvuk motoru. Otočím hlavu, vodní clonu prorazí žluté světlo: plnou rychlostí se ke mně řítí starý Renault Kangoo se splašenými stěrači. Koukám s botou v ruce, chci o krok ustoupit, ale jsem pomalá, dodávka vjede do louže a od hlavy až k patě mě ohodí blátivou břečkou. Ztratím rovnováhu a bosou nohou ťápnu rovnou do louže. Okénko u spolujezdce se stahuje a k mé hrůze se z něj vykloní muž sedící za volantem:

„Můžu vás svézt?“

Zpražím ho pohledem a mám sto chutí mu do pravé nosní dírky vrazit podpatek.

„Hlavně se mi neomlouvejte! A ne, nemůžete mě svézt, na někoho tu čekám.“

Kvůli šeru v kabině a vousům nerozpoznám celý jeho obličej, ale vidím, že se mu v tmavých očích pobaveně zablýsklo.

„Jste si tím jistá? Je totiž skoro půlnoc a jste celá promočená…“

Tak přesně tohle potřebuju. Nechat se sbalit místňákem v autě pro řemeslníky, co mi právě odrovnal sváteční boty, za které jsem dala majlant.

„Vím, kolik je hodin, a říkám znova, že tu na někoho čekám.“

„Zjevně tu ale není nikdo, kdo by čekal na vás. A co chcete dělat bosá v louži?“

Trpělivost bohužel nepatří k mým kladným stránkám. Nejdřív si nasadím botu a pak mu s širokým úsměvem sdělím:

„Buď tak laskav a vykašli se na to, jo? Podívej se na sebe, podívej se na mě, nemáš žádnou šanci.“

Na zlomek vteřiny se mi zdá, že tmou probleskl jeho úsměv. Teď si pomyslí, že jsem nějaká šlapka, dupne na plyn a znova mě ohodí, on ale jen pokrčí rameny.

„Jak chceš, Popelko, tady ale nejsme na Champs-Élysées, sem ti kočár nikdo nepřistaví.“

Vytáhne okénko a pomalu odjíždí, louži se tentokrát vyhne. Mohl aspoň říct na shledanou. Zase tu trčím sama jako blbeček, z nebe na mě crčí voda a skoro lituju, že jsem ho poslala k šípku. Zabere mi dobrých dvacet minut, než najdu telefonní budku a pochopím, jak funguje, obvolám tři taxikáře, až natrefím na někoho, kdo je ochoten odvézt mě do Château-Lyranu. Než se taxikář vypraví a dojede až na nádraží, tvrdnu v budce ještě čtvrt hodiny.

Constance mi Château-Lyran popisovala jako ráj na zemi, nikdy sem ale nemusela jezdit uprostřed noci a za tak hrozného počasí. Taxík mě nechá před zrezivělou bránou, za kterou sotva vidím podlouhlé temné stavení s jediným rozsvíceným oknem. Když vidím, jak je celá ta situace absurdní, tak si říkám, že bych si mohla udělat poznámky ke své knize, o mrazivém dešti, bahně, hrozivém stínu klášterního stavení… Je to možná trochu kýčovité, ale už úplně vidím zadní obálku: Mladá žena, která má za sebou nešťastné dětství a těžkou prohru v citovém i profesním životě a právě se ocitá u konce svých sil, se shodou náhod stane nájemkyní záhadného domu ztraceného uprostřed vinic… Atmosféra jako od sester Brontëových. Kdo ví, možná můj příchod zpoza potemnělých oken pozoruje zádumčivý pan Rochester. U vstupních vrat samozřejmě nikdo neodpovídá, vláčím se tedy s těmi svými kufry na kolečkách bahnem dál, až k rozsvícenému oknu, na které zaťukám. Otevřou se malá postranní dvířka. Místo zádumčivého pana Rochestera se v nich objeví vrásčitá tvář staré paní s ustaraným úsměvem:

„To jste vy, ta spisovatelka?“

Za spisovatelku se považuju asi stejně tak jako za botaničku, ale někdy je čas na vysvětlování a někdy je zase čas jít na kutě.

„Chloé Lacombová, dobrý večer, omlouvám se, že…“

„Pojďte rychle dál, jste celá promočená.“

Vtáhne mě dovnitř a pomůže mi se zavazadly. Na rohožce před rozlehlou kuchyní si pečlivě otřu nohy. Potichu si prohlížím dlouhý dřevěný stůl pokrytý červeno-bíle kostkovaným voskovaným ubrusem, monumentální krb z šedého kamene, ve kterém ještě svítí pár žhavých uhlíků, a starodávné měděné kastroly zavěšené nad ohništěm. Už je to tak, byla jsem teleportována a ocitla se v Janě Eyrové.

„Já jsem Jacqueline, pan Delahaye už šel spát, ale já vás ubytuju.“

„Omlouvám se, že jsem přijela tak pozdě, trvalo mi, než jsem sehnala taxík…“

Moc se mi omlouvá, říká, že se porouchalo auto, že pro mě měl zajet soused, ale v té bouřce zřejmě muselo vypadnout spojení a vzkaz mu nejspíš nedošel. Pokrčím rameny.

„Vlak měl dvě hodiny zpoždění, nejspíš na mě nečekal.“

„To je divné,“ mumlá si.

Pak říká, že mi ukáže můj pokoj, musím být unavená, chudinka malá, promočená až na kost. Nechci si dát něco k jídlu a k pití?

Má postavu malé hubené holčičky a trochu nahrbená záda. Na sobě modře puntíkaté béžové šaty a černou vestu se zlatými knoflíky, oblečení dávno vyšlé z módy – zvláštní, když v něm takhle uprostřed noci vítá neznámou příchozí celou od bláta. Bílé vlasy má svázané do malého drdůlku, hnědé oči vyzařují inteligenci a vlídnost. Poděkuju jí, nemám hlad ani žízeň. Skoro už čekám, že vezme do ruky svícen, abychom se mohly vydat setmělým domem, ale ve všech místnostech, kterými procházíme, nade vše očekávání funguje elektřina. Pečlivě po nás všude zhasíná a zavírá všechny dveře.

„Nezapomeňte zavírat dveře, je to tu špatně izolované a zima je letos chladná.“

Přicházíme do knihovny s vysokým stropem, dětského ráje malé Constance, která mi ji popisovala zleva zprava i shora dolů, vynechala přitom ale ten ledový průvan a kapky deště padající komínem, míjíme bridžový salon, pracovnu, malý salon s vybledlými květinovými závěsy, velký salon s prosezenými křesly, jídelnu, kde je z velkého oválného stolu zaneseného prachem cítit žluklý pach starého vosku, a nakonec dojdeme do vstupní haly.

Nechci, aby mi pomáhala vynést zavazadla a vlekla se s nimi majestátním kamenným schodištěm do patra. V široké chodbě s okrovými dlaždicemi, z níž vedou momentálně zavřené dveře do jednotlivých pokojů, je natažený prošlapaný běhoun, který tlumí rachot koleček mých kufrů. Déšť bubnuje do oken a rozemílá zdi. Ráj na zemi? Constance si ze mě pěkně vystřelila. Když si tak pomyslím, že jsem si teď mohla ve svém bytečku na náměstí Clichy spát jako mimino zachumlaná v dece z Ikey. Jacqueline otevře jedny dveře a otočí vypínačem.

„Tak to je váš pokoj.“

Čekala jsem, že to bude horší. Vstoupím do pokojíku a podpatky se mi zaboří do huňatého perského koberce s růžovými a krémovými arabeskami. Vedle okna postavená lenoška s pruhovaným čalouněním v barvách béžové a bordó, ladícím s přehozem na kované posteli, jako by mě přímo zvala do své náruče. Na lakovaném nábytku obhlížím porcelánové postavičky a na potahové látce usměvavé venkovanky čekající na své muže. Povzdychnu si a Jacqueline se na mě udiveně podívá:

„Vám se to nelíbí? To je pokoj naší Constance.“

Žerty stranou.

Mně se obyčejně líbí studené barvy, bílá, černá, přímé a čisté linie, volný prostor. A přece, snad vlivem ohně praskajícího v krbu nebo únavy, která oslabila mé rozumové schopnosti, se v téhle růžovo-krémové změti, co by se na žebříčku kýčovitosti držela dost vysoko, cítím dobře.

„Ale ano, je to moc hezké.“

„Koupelna je přímo naproti. Ručníky jsou ve skříňce vedle vany, ale musím vás upozornit, že teplá voda neteče každý den.“

Počká pár vteřin a pak jen dodá:

„Jestli nic nepotřebujete, už vás nechám v klidu jít spát, musíte být utahaná.“

Stojí ve dveřích, pořád usměvavá, a já přemýšlím, co bych jí řekla. Vůbec nechci, aby mě nechávala samotnou v tomhle hradě, kde nejspíš straší, ale na nic nepřicházím. Oplácím jí úsměv.

„Nic nepotřebuju, děkuju za všechno.“

Popřeje mi dobrou noc a tiše za sebou zavře dveře. Zůstala jsem v tom bledě růžovém svitu sama jen se svými kufry. Kapky dál buší do okenních skel. Otevřu kufr rovnou na zemi a vyndám si jen kartáček na zuby. Sundám si boty a vidím, že jsou dobré tak do popelnice, a vyjdu naproti přes chodbu. Dobré tři minuty mi trvá, než pochopím, že světlo se rozsvítí, až když zatáhnu za šňůrku visící od žárovky pod stropem. Při bosém našlapování po ledových dlaždicích mě přejde chuť i odvaha se sprchovat. Vyčistím si zuby a v rychlosti si jen opláchnu obličej. Natrefila jsem zrovna na den bez teplé vody. Po návratu do pokoje se ve světle plápolajících plamenů svléknu a jen tak v kalhotkách vklouznu pod naducanou duchnu. Je zhasnuto, nořím se do polstrované matrace a pokládám si tvář na obrovský péřový polštář. Budu si muset v hypermarketu v Langonu koupit overal na spaní. Nevydržím tady ani týden.

* * *

Probudím se až za dost dlouho, rozklepaná zimou. Oheň v krbu vyhasl, peřina se svezla na zem. Vstanu, z kufru vytáhnu legíny na jogging a mikinu a obléknu se. Rozhrnu závěsy, otevřu okno a posadím se na parapet. Zapálím si cigaretu, déšť během noci ustal. V bledém oparu se až do nedohledna táhne zvlněná vinice. Černé keře révy, hustě zarovnané v řadách na jinovatkou pokryté zemi, se na pozadí bílé oblohy tyčí jako armáda pokroucených rukou. Nasadím si kapuci a do mrazivého vzduchu vyfouknu obláček dýmu. Na mírném návrší, právě uprostřed vinice, stojí mohutný zámek z šedého kamene. Část budovy je zjevně opravená, pokrytá novotou zářícími oranžovými taškami, a kontrastuje s druhou částí, jejíž černá střecha bude nejspíš samá díra. Stavbu lemují dvě věže s okny zakrytými okenicemi a rozpadlý holubník. Tak to je přesně místo, z kterého bych mohla čerpat inspiraci pro fantaskní román… Kdybych tu chtěla zůstat, což právě nechci. Budík na nočním stolku starosvětsky tiká a ukazuje, že je něco po desáté. Zajímalo by mě, jestli je správně nařízený. Dojde mi, že jsem se od včerejšího večera ani nepodívala na mobil. Zapojím ho do nabíječky a čekám, až se rozsvítí. Žádná zpráva od Guillauma. Zato mail od Charlotte, která chce vědět, jestli jsem v pořádku dorazila, a textovka od Constance, která vyžaduje zprávy o mém stěhování.

Chlad z dlaždic ke mně dokáže proniknout i vlněnými lyžařskými ponožkami, přejdu chodbu a sestoupím po kamenném schodišti, jen zlehka se dotýkám ledového kovaného zábradlí. Stěny jsou pokryté rodinnými a svatebními fotografiemi z nejrůznějších období. Mezi světlovlasými účastníky hledám Constance, vždycky je někde vzadu, osmiletá, desetiletá, ve čtrnácti, ve dvaceti, vždy s rukama za zády a hlavou vzpřímenou jako nějaká tanečnice z Opery Garnier. Ukazuje svůj krásný úsměv, úsměv zasněného dítěte, skoro na všech fotkách má zavřené oči. Cestu do kuchyně najdu podle vůně čerstvé kávy. Jacqueline zrovna rozmlouvá s nějakým plešatým, břichatým mužem. Otočí se ke mně a já se trochu zastydím za ty své legíny a plandavou mikinu, on mi ale s širokým úsměvem podává ruku a vítá mě pevným stiskem.

„Gonzague Delahaye, vítejte v mém skromném příbytku, slečno!“

Usměju se na něj, má v sobě něco uklidňujícího.

„Chloé Lacombová, děkuji, že jste mě u sebe přijali.“

Jacqueline mě posadí ke stolu, nabídne mi hrnek kafe a položí přede mě krajíce chleba, které snad nachystali ke snídani pro obra Hulka, k tomu hroudu másla a sklenici domácí marmelády. Rozhodnu se, že jim řeknu až po snídani, že si vlastně nejsem jistá, jestli tu zůstanu. Jacqueline začne pucovat stříbrnou vázu čističem, který páchne zatuchlinou, strejda Gonz si s hrnkem bílé kávy sedá naproti mně. Jen co dosedne, skočí mu do klína kočka se světlou srstí. Roztržitě ji drbá na krku. Na malíčku a prostředníčku má velké pečetní prsteny, snubní žádný.

„Slečno Lacombová, představuji vám Champagne, velkou kamarádku naší Constance.“

Ze zdvořilosti se usměju. Nemám kočky ráda. Mám ráda jenom psy. Pes je milující, upřímný tvor, kočka je servilní a pokrytecká.

„Máme nesmírnou radost, že jste naším hostem. Řekla vám Constance, že jsem znal vaši babičku? Hned jsem si to dal dohromady, Rose Lacombová, svět je opravdu malý. Rozkošná žena, svého času nejhezčí dívka z celého Marinzacu. A vy jste jí náramně podobná, ale to jistě víte.

„Děkuji,“ odpovím se zdvořilým úsměvem.

„No ano, stejné nebesky modré oči, okouzlující žena, velká škoda, že jsme se pak už nevídali.“

První doušky horkého kafe mě zahřály, ještě trochu ospale těkám pohledem mezi hrudkou žlutého másla a ostružinovou marmeládou.

„Dejte si oboje,“ doporučí mi strejda Gonz s úsměvem, „vám to nepřidá, jste hubená jako lunt. A odkud se s Constance znáte? My jsme tak rádi, Jacqueline, Champagne a já, že tu teď máme společnost, a k tomu ještě spisovatelku.“

Namažu si na krajíc půlcentimetrovou vrstvu másla a poslušna dobré rady svého hostitele přidám navrch pořádnou dávku marmelády. S plnou pusou mu vysvětluju, jak to bylo se čtenářským kroužkem a s Constance, i to, že nejsem žádná spisovatelka, ale že napsat knihu je můj sen. Pokyvuje hlavou.

„Vůbec se tomu nedivím, že jste umělkyně. Hned jak jste vešla, tak jsem z vás vycítil určitou melancholii, jste… poetická.“

Mám chuť se smát, ale nic neříkám. Strejda Gonz dál hladí kočku a kouká na mě, jak jím. Nijak mi to nevadí. Slupnu dva krajíce a zakrojím si další, už dávno jsem neměla takový hlad.

„Víte, o čem budete psát?“

„Vlastně ne. Říkám si, že zdejší krajina bude inspirující, chtěla bych to tu nejdřív trochu poznat.“ „To je moc dobrý nápad, moc dobrý. Bude to zajímavé! I já bych umělcem byl rád, jak se zpívá v té písničce. Trochu jsem maloval, trochu hrál na housle, dokonce jsem strávil jeden rok na akademii, neměl jsem ale ani špetku talentu! Vyznám se jakž takž v módě, to jistě, ale to je asi tak všechno. Vincent by vás mohl provést po kraji, zná ho jako svoje boty, vinice jsou jeho vášeň.“ Zvednu nos od hrnku.

„Vincent?“

„Když už mluvíme o Vincentovi, včera na ni nečekal,“ vstoupila Gonzovi do řeči Jacqueline a nedala mu čas na odpověď. „Musela čekat v dešti a pak přijet taxíkem.“ Strejda Gonz dá spokojeně vrnící Champagne něžnou pusu mezi uši.

„Včera, to bylo třiadvacátého února, ne?“ zeptá se najednou.

Jacqueline na chvíli přestane s leštěním a z výrazu se jí vytratí veškerá přísnost.

„No ano, to je pravda, já na to úplně zapomněla, když jsem mu říkala, aby jel...“

Koukám zvědavě z jednoho na druhého, mezitím se mi krajíc namočený do bílého kafe v porcelánovém hrnku rozmočí. Už je to jisté, já pro venkov nejsem stavěná.

„Kdo je to Vincent?“

„Vincent Laborde, z okna svého pokoje vidíte na jeho hospodářství.“

„Na ten šedivý zámek, co se napůl rozpadá?“

„Ano, jeho vinařství se jmenuje Laneyronie, má jedny z nejkrásnějších vinic v kraji, vynikající víno. Před pár lety jeho rodinu bohužel stihla pohroma, kroupy jim poničily skoro celý vinohrad, od té doby jen počítá ztráty. A pokud jde o ten včerejšek, to byla Venuše porouchaná.“

„Venuše?“

„Ano, Venuše, můj citroën. Je obden nepojízdná. No a tak jme poprosili Vincenta Laborda, aby vás zajel vyzvednout. Musel na to zapomenout, je to moc milý hoch, i když někdy trochu drsná nátura, to připouštím. S někým se holt osud nemazlí…“

S vypětím sil do sebe nacpu namočený kousek chleba, jinak mi v tom hrnku exploduje. Připadá mi, že strejda Gonz by se víc hodil do nějakého baru ve čtvrti Marais, než aby trčel tady v Marinzacu. Ale opravdu se mi moc líbí, on i Jacqueline.

„Co se chystáte dneska dělat, krásná Chloé?“

„Pojedu za babičkou,“ odpovím s plnou pusou.

„Tak si vezměte Jacquelinino auto, než se dá Venuše dohromady.“

Chtěla bych mu říct, že tu rozhodně moc dlouho nezůstanu, ale dívá se na mě tak mile, že radši mlčím. Když už jsem tady, tak se aspoň týden zdržím.

Já jsem stoprocentně městský tvor. Mám jen boty na podpatku, úzké džíny a šatičky, žádné oblečení na delší pobyt na venkově, natož v zimě. Teď se rozhodnu pro šedé vlněné šaty. Sevře se mi srdce při pomyšlení, jak z nich byl Guillaume celý pryč, když jsem je měla na sobě v práci.

Jacquelinino auto je starý tmavošedý espace, při startování trochu rachtá. Pustím si naplno topení, zapnu rádio, je naladěná regionální stanice. Na přístrojovou desku si položím iPhone s nastavenou navigací. Zadala jsem adresu domova důchodců Pomněnka, kde babička už dva roky bydlí. Jezdím za ní pravidelně, obvykle ale jen z nádraží nebo letiště a na otočku se vracím.

Cesta mi zabere sotva čtvrthodinu. Zastavím na parkovišti, ze tří čtvrtin je prázdné. Vypnu rádio a chvilku zůstanu v úplném tichu. Mám fobii z nemocnic, už odmalička. Od dob, kdy jsem vždycky ve středu odpoledne chodila za mámou a trávila hodiny u její postele, mluvila jsem sama, líčila, co bylo ve škole, ona ale neposlouchala a jen koukala z okna nepřítomným pohledem, otupeným antidepresivy. Smrt má svůj pach. Pach, který je cítit v každé nemocnici i domově důchodců, studený, tíživý a šedivý. Babi Rose ale potřebuje pestré barvy a smích, žádné ponuré myšlenky. Ze sedadla beru igelitku, kterou jsem jí přivezla z Paříže: jsou tam všechny společenské magazíny, co přes týden vyšly, jeden pytlík karamelek v čokoládě a jeden s želé jahůdkami, taky světlemodrý svetr z Manga, který jí pěkně půjde k očím. Modré svetry jsou přímo její vášeň. Vystoupím z auta a ještě si ve zpětném zrcátku zkontroluju make-up. Vydám se vzhůru štěrkovou cestičkou, lesknoucí se kapkami deště. Radši bych teď měla na nohou tenisky, babi Rose ale nemá ráda, když se žena neumí obléct. Vždycky říká, že žena bez podpatků a v kalhotách je zrovna tak směšná jako chlap bez vousů a v sukni.

Prosklené dveře se přede mnou s tichým zahučením rozestoupí. U recepčního pultu je opřený nějaký muž a slečnu recepční si zabírá jen pro sebe. Zezadu vypadá jako dřevorubec. Stoupnu si za něj, a abych si ukrátila čas, koukám na prázdný displej svého mobilu. Guillaume nepíše. Po minutě začnu podupávat. Muž se naklání přes motorkářskou helmu, kterou si odložil na pult. Do ucha té dívce, které může být tak dvacet, šeptá kdovíjaké hlouposti. Ta vyprskne jako blázen, dá si ruku před pusu a předkloní se tak, aby dala na odiv co nejvíc ze svého rozměrného výstřihu. Odkašlu si, žádná reakce. Holka se hihňá, on se k ní naklání ještě blíž, bílá baculatá ručka mizí pod snědou tlapou. Své druhé odkašlání doprovodím povzdechem, je to nenápadné asi jako zvuk startujícího zahradního fukaru. Dívka se přestane smát a muž se otočí. Teď mu tedy vidím do obličeje. Bude mu tak pětatřicet, má krátké hnědé vousy, mírný úsměv odhaluje bílé zuby. Na sobě má červeno-černou kostkovanou košili, která byla jistě hitem módního zásilkového katalogu pro rok 1995, a vyšisované džíny, není to ovšem trendy vyšisování, spíš verze „homeless“. Opře se zády o pult a s klidným výrazem si mě od hlavy až k patě zkoumavě měří. Obvykle tomu, že na mě někdo kouká, nevěnuju nejmenší pozornost, teď mi ale dochází, jak absurdně asi působí elegantní šedé šaty a boty na podpatku v domově důchodců někde na ztracené vartě. Ty jeho tmavé oči jsou pronikavé jako ostří. Usměje se a pokyne mi, abych si stoupla před něj. Má vyhrnuté rukávy a na pravém předloktí je mu vidět kousek tetování. Není to zrovna typ člověka, na kterého bych chtěla narazit cestou na poslední metro. Přistoupím k pultu a on se neznatelně přiblíží. Voní marseilleským mýdlem, takže se dá předpokládat, že ty jeho hadry, i když to tak nevypadá, budou asi čisté. Mýdlo ale nepřekrylo odér pastisu, který zavane z jeho dechu, když se ke mně nakloní.

„Až po tobě, Popelko.“

Poznám ho po hlase, jakmile vysloví tu přezdívku, a říkám si, jak je dobře, že jsem nenasedla k němu do auta. Jestli se začíná nalívat pastisem už před polednem, nechci ani pomyslet, v jakém stavu byl včera před půlnocí.

„Jdu za paní Rose Lacombovou,“ nahlásím dívce v recepci.

Naťuká něco do počítače.

„Vy jste Chloé, Chloé Lacombová?“

„Ano.“

V systému je jenom moje jméno, což dokládá, že rodiče za babičkou nebyli, třebaže to slibovali. Zeptám se už jen pro formu:

„Od posledně neměla žádnou jinou návštěvu?“

„Ne, jste tu zapsaná jenom vy.“

Co mě to jen napadlo, říkat babi Rose, že se mi podaří přimět její potomky, aby přišli – kolikrát bych si asi měla nafackovat, abych pochopila, že na lidi prostě není spolehnutí, hlavně v naší rodině. Kousnu se do rtu a možná až příliš rázně kývnu hlavou.

„Děkuju.“

Otočím se a trhnu sebou. Ten muž mě pořád upřeně sleduje. Pohled jeho tmavých očí je tak pronikavý, až mě na chvilku napadne, že jsem si snad povídala nahlas. Beze slova kolem něj projdu a nechám pěkně vyznít klapot podpatků na důkaz toho, že si za svým elegantním oblečením pevně stojím, třeba i v zapadlém domově důchodců. Ještě ani nejsem u výtahu, a už si zase šuškají. Když se za mnou zavírají dveře výtahu, halou se znovu rozezní dívčin zvonivý smích.

Babi Rose sedí ve svém pokoji u okna na plastové skládací židli, pohled jejích světle modrých očí se ztrácí v borovicích okolního lesa. Na dece přehozené přes kolena jí leží Klubko zmijí od Mauriaca. Myslím, že bez babi Rose bych snad žádnou knihu nikdy ani neotevřela.

„Ty sis ostříhala vlasy?“

Otočí se, usměje se na mě a s udiveným výrazem si sáhne na své krátké bílé vlasy. Jsou dny, kdy se shledám s babičkou Rose ze dnů svého dětství, s jejím břitkým humorem a chutí na dlouhé intelektuální debaty. A jsou dny, kdy její duše někam mizí a stává se z ní úplně jiná žena. Žena, která si myslí, že měla čtyři děti, že je rok 1944 a já že jsem, jak kdy, žena svého otce, zdravotní sestřička nebo úplně neznámá osoba, která jí chce ublížit.

„Ano, je to tak,“ vysloví potichu, „ostříhala jsem si vlasy. A jak se máš, Chloé, holčičko moje?“

Ťuká si prsty na perlový náhrdelník a usmívá se. Pocítila jsem úlevu v zádech, poznává mě, dneska je tady. Sedám si vedle ní a dávám jí pusu na tvář. Vyprávím jí trochu o sobě, na iPadu, který jsem jí loni pořídila, jí ukazuju nejnovější fotky jejích prasynovců a praneteří. Vyptává se, překvapivě dobře jí to myslí.

„A co ty a Guillaume, kdy bude svatba?“

„Svatba bude brzy, neboj, babi.“

Ať mě hlavně nikdo nesoudí, byla to stejně lež jenom napůl. Guillaume přece bude mít brzy svatbu. Škoda jen, že si nebude brát mě. O našem rozchodu jsem s babičkou nikdy nechtěla mluvit. Guillauma měla moc ráda a těžko by nesla, že jsem nešťastná. Zamračí se.

„Brzy, brzy, to říkáš vždycky… Na co čekáte? Až se přestanete mít rádi? Nebo mi možná něco tajíš…“

„Ale babičko moje zlatá, co bych ti tak měla tajit?“

„Nemusíš se přece vdávat, jestli se s ním nudíš. Já jsem svému muži byla vždycky věrná, ale před svatbou jsem měla amantů, že jsem už ani nevěděla, co s nima.“

Tomu se zasměju.

„Já mám taky amantů, že už ani nevím, co s nima, babi.“

Položí mi ruku na tvář a zkoumá mě očima, jako by ve mně chtěla číst.

„Kvůli amantům nebuď smutná, Chloé, naopak, ty jsou na světě proto, abys byla šťastná, aby ses cítila krásná.“

Nic na to neříkám. Urovnám jí deku na kolenou a nabídnu, že jí zajdu pro kafe, ona si ale řekne o čokoládu, ještě jí otevřu pytlík s jahodovým želé. Když se vrátím, sklání se nad iPadem a prstem mi ukazuje nějaký článek.

„Chloé, tuhle knížku bych si chtěla přečíst, necháš mi ji poslat po Amazonu?“

Mrknu na článek a vyprsknu smíchy.

„Padesát odstínů šedi? Seš si jistá, že si tohle chceš přečíst, babi? To víš, to není žádný Mauriac…“

„Já vím, ale mám chuť si to přečíst. Nudím se, každý tu jen trčí a nic, o sexu se s nikým mluvit nedá. A tys to četla?“

„Ne, a popravdě ani nemám v úmyslu to číst, ale pošlu ti to.“

„Po Amazonu?“

„Po Amazonu, dostaneš to rychle, slibuju. A třeba všechny tři díly, jestli chceš.“

„A taky Elle, já už nedostávám svou Elle,“ zavzdychá.

Kousnu se do rtu. Já zapomněla obnovit předplatné.

„Tu taky, příští pátek to tu máš.“

Usmívá se.

„Pohubla jsi, holka moje, musíš jíst. A teď mi povídej, co chystáš. O čem bude ta tvoje knížka?“

„Já nevím, babi, možná tady o tom kraji, chci říct…, když už jsem tu…“

Stiskne rty.

„Chceš psát o Landes? Ty? To je přece k smíchu, to je, jako kdyby se Victor Hugo rozhodl psát o válce ve Vietnamu. Člověk může mluvit jen o tom, co zná, moje zlatá. Mauriac psal o Landes, protože Landes znal.“

„No ale když jsem teď tady, budu po kraji jezdit, budu ho poznávat…“

„Objedeš to tu jako turista, uvidíš dva tři vinohrady, ochutnáš pár místních vín a budeš si myslet, že znáš celý kraj? Kdepak, Chloé, ty musíš psát o tom, co znáš, co cítíš, věř mi, a že já už přečetla knih, tohle je opravdu důležitá věc.“

Mohla bych babi Rose říct, že já neznám nic. Nebo vlastně ne, vyznám se ve výprodejích a v chlapech, hlavně v pitomcích, na ty jsem specialista s diplomem, a to rovnou červeným – teorii jsem bez obtíží potvrdila praxí.

„Proč už sem za mnou Guillaume nejezdí?“

To je problém těch dní, kdy jí paměť dobře slouží.

„Má spoustu práce. Babi, nechceš jít ven, že bychom si teď spolu zašly do restaurace?“

Je ticho. Babi se zahledí směrem k vinici a položí ruku na knihu v klíně.

„Už jsem trochu unavená, holčičko moje,“ pokračuje pak potichu, „zítra, zítra si tam zajdeme, já si tam odpočinu, budu si číst Mauriaca…“

„Ano, zítra zase přijdu.“

„Je dobře, že nejsi daleko, to víš, já z toho mám radost. A jestli chceš opravdu psát o všem tady, budu ti vyprávět, může z toho vyjít nějaký nápad. Co já toho zažila, Chloé, poznala jsem válku, hlad, to, jaký byl svět, než přišly všechny tyhle technické vymoženosti.“

„Já vím, babičko moje zlatá.“

„Víš ale, co nejvíc člověka zaráží? Že se v podstatě nic nezměnilo, hlavně lidi, lidi se nikdy nezmění, nakonec vždycky přinesou jen zklamání.“

Pletu si copánky z třásní na její dece, nevím, co na to říct.

„Zavolám Gérardovi a Benoîtovi, babi, to víš, jsou daleko a taky mají starosti, ale jsem si jistá, že za tebou už brzy přijedou.“

„Když mluvíš o svém tátovi, neříkej mu křestním jménem,“ požádá autoritativně, „mně to vadí.“

Držím ji za ruku, druhou si nabírá malá sousta želé jahůdek, které jí barví pusu do červena. Po deseti minutách se jí hlava nachýlí, lehce se pohupuje, oči se jí klíží. Dám jí pusu na tvář a potichu vyjdu z pokoje. Na chodbě potkám sestřičku, pozdraví mě:

„Jaká se vám dneska zdála?“

Zapínám si kabát.

„Všechno vnímala.“

„Ano, já říkala, že je lepší přijít po ránu, to je vždycky v lepší formě. Zmínila se mi, že se u nás v kraji na nějakou dobu usadíte…“

Otevřu pusu, na chvíli zaváhám, znovu před sebou vidím tu její klidnou dřímající tvář, ruce důvěřivě složené v klíně a tiše odpovím:

„Ano, půl roku, po dobu… po dobu jednoho projektu. Budu za ní chodit každé ráno.“

„Kdybyste jen věděla, jak je šťastná, že vás nemá daleko!“

Přikývnu. Už vím, že se do Paříže nevrátím, aspoň ne hned. V Paříži pro mě nic není. Jedině tady můžu být něčemu a někomu užitečná. Ve výtahu vyndám iPhone, zuby si přidržím kartu, je právě čas objednat tři díly Padesáti odstínů šedi. Babi Rose vždycky dokáže překvapit.

Deník Icequeen

2. března 2013 – 00 h 45 min

Jsem pěkná trubka. Tohle měla být moje svůdnická přezdívka: THE Trubka. Dnes nás Emma alias Baby Doll zavedla do baru za účelem praktické aplikace témat osvojených v minulém týdnu. Před odchodem nám ještě zrekapitulovala zásady z předešlé lekce. Je to prosté:

Oslovit ho

Lichotit mu

Dotknout se ho na zápěstí

Odejít

Čekat, až sám přijde, být přitom neustále nad věcí

Snažit se o normální výraz

Seznam toho, co se povedlo: Nic

Seznam toho, co se nepovedlo: Všechno

Šly jsme do podniku Rosa Bonheur. Rosa Bonheur je na druhém konci Paříže, špatně se tam dostává (musí se přejít půlka parku Buttes-Chaumont), zavírá se tam o půlnoci, a když je víc než osm stupňů, což nebylo, musí se vystát hodinová fronta. Ovšem zrovna je v módě a podle Baby Doll je to hlavně ideální místo, kde můžeme potkat krásné mladé muže prahnoucí po spřízněné duši. Tedy kromě neděle, protože neděle je vyhrazena večírkům pro gaye. Baby Doll mi připomněla, že se mám obléknout jako žena, a ne jako dvanáctileté děcko. Nesmlouvavá byla zejména ohledně požadavku vysokých podpatků. Jedině princezna Sarah, díky výšce metr jednaosmdesát, dostala příkaz obout baleríny a zůstat celou dobu sedět.

Baby Doll nás nechala čekat v rohu u jednoho ze sudů, které tu slouží jako stolky, a vydala se pro láhev vína. S mírnými obavami jsme obhlížely okolní stoly a pokoušely se vytipovat potenciální cíle. Každá z nás vyvinula mimořádné úsilí v oblasti odívání. Já sama si před odchodem vyzkoušela pět outfitů a den předtím investovala do světle šedé plisované sukně od značky Comptoir des Cotonniers – na můj vkus je příliš krátká, ale u Baby Doll se setkala se souhlasným pohledem.

Minulý týden nám Baby Doll sdělila, že je třeba zamyslet se nad tím, jakou ženou se chceme stát – osudovou ženou, ženou-dítětem, správnou holkou, semetrikou, intelektuálkou atd. –, a nastudovat si modelové případy žen zvolené kategorie, jejich projev, výraz, styl oblékání… Aby se žena zalíbila modernímu muži, musí podle ní být buď čistě vyhraněná ňouma, nebo čistá semetrika. Úplně k ničemu je být někde mezi, poloňoumu nebo polosemetriku nikdo dostatečně neocení. Nechtěla jsem se přecenit, na to, abych byla úspěšnou semetrikou, jsem od přírody až moc velký dobrák, zaměřila jsem se tedy na svou neprůbojnou stránku. Zvolila jsem tedy sexy romantický styl a modelovou představitelku Audrey Hepburnovou ve Snídani u Tiffanyho. Jsem blondýna, takže moje podoba s Audrey ve zmíněném filmu není úplně přesná, krom toho si nejsem jistá, jak bych v kanceláři naložila s cigaretou ve špičce a s dlouhou róbou. Deset let jsem se ovšem věnovala baletu, a i když jsem nedosáhla linií Audrey Hepburnové, mám její držení hlavy, což je jistě dobrý začátek. Jsem také odhodlaná pustit se do sportování, tedy spíš připustit sportování. Vždycky jsem se totiž stejně jako želva v La Fontainově bajce domnívala, že „k ničemu není běh, ni start včasný“, dá se taky jet metrem a přijít pozdě.

Baby Doll se vrátila s láhví burgundského a šesti skleničkami. Zeptala se, jestli už jsme zaměřily cíle. Coby učenlivá žačka jsem ukázala na blonďáka, který se opíral o bar a rozmlouval s kamarádem.

„Tomu je nejmíň pětatřicet,“ zhodnotila.

To by mi nevadilo, chodit se starším mužem má spoustu výhod, zvlášť pokud je jeho matinka už po smrti.

„Ujde,“ prohlásila Marilyn a nalila si vína až po okraj, „mně se líbí ten jeho kamarád.“

„Tak na to jděte společně,“ navrhla Baby Doll. „Sednete si vedle nich a objednáte si skleničku.“

„Ale my přece už skleničku máme,“ namítla Scarlett a s vyděšeným výrazem se chytla své sklínky.

Podívala jsem se na Marilyn, její úsměv vypovídal o panice. Baby Doll zvedla oči v sloup a prohlásila:

„Tak jo, protentokrát půjdu s tebou, Icequeen.“

Neodvážila jsem se odmítnout, obrátila jsem do sebe celou skleničku, což ve mně místo kuráže vzbudilo téměř okamžitě pocit, že se poblinkám. Potily se mi ruce a kalil zrak.

„Je mi šoufl.“

Baby Doll mě popadla za ruku.

„Představuj si, že jsi ve videohře, vždycky když se k někomu přiblížíš, získáš sto bodů a máš pět bodů bonus v případě odmítnutí.“

Vypravily jsme se k baru, Baby Doll s hlavou vztyčenou, krásná jako madona, a já, každým krokem schlíplejší, a přitom odhodlaná působit jako Audrey Hepburn a Super Mario dohromady. Nikdy jsem se necítila tak nepatřičně, snad kromě případu, kdy jsem se ocitla rovnou uprostřed výročního kongresu lucemburských transsexuálů, jelikož jsem si při pracovním školení spletla sál. Chloé s Charlottou málem umřely smíchy, když jsem jim to vyprávěla. Můj šéf, Hans Schmidt, se pochopitelně tak nebavil.

Opřely jsme se o bar vedle zaměřených cílů a předstíraly jsme, že si čteme nápojový lístek. Baby Doll lehce vzdychla, otočila se a se zájmem se zahleděla na koktejl toho bruneta, co připadal Marilyn roztomilý. Zvedla k němu oči, usmála se a se sotva znatelným zamrkáním řekla:

„Promiň, můžeš mi říct, co to piješ?“

Větší obdiv bych k Baby Doll necítila, ani kdyby pouhými třemi slovy vyřešila izraelsko-palestinský konflikt. Vzadu v sále jsem zahlédla holky, všechny na nás měly přilepené oči a v nich stejně obdivný výraz.

„Mám long island,“ odpověděl brunet.

„Je to dobrý?“

„Dá se to.“

Obdařila ho děkovným úsměvem, pak se napůl otočila k baru, dost na to, aby si myslel, že konverzace už skončila, ale zas ne tolik, aby mu ukázala záda. Prohodila k číšníkovi:

„Dvakrát long island, pro kamarádku a pro mě, prosím.“

Viděla jsem, jak brunet váhá. Byl tím vším překvapen a už dál neposlouchal, co mu jeho kamarád blonďák vypráví. Teď zrovna mrknul na zadek Baby Doll, která se ve vší nevinnosti ocitla ve výhodné poloze přímo v jeho zorném poli. Dělala, že v kabelce hledá peněženku, on mezitím na pult položil svou platební kartu.

„To platím já,“ řekl.

„Jé, děkuju mockrát, to je od vás hezký,“ zašvitořila a vyslala k němu okouzlený úsměv dítěte, které se těší na vánoční nadílku.

Ten úsměv nazývá svou tajnou zbraní: přichází ve chvíli, kdy za svůdnou ženou odhaluje malou holku. Já se taky pokoušela najít svou tajnou zbraň. Strávila jsem hodiny před zrcadlem a testovala desítky nejrůznějších výrazů: kousání do rtu, nyvý pohled, úsměv s pusou otevřenou, úsměv s pusou zavřenou, se rtěnkou či bez, pozvednuté obočí, mrkání… Místo tajné zbraně jsem objevila mírnou šilhavost, o níž jsem doposud neměla nejmenší tušení, a také jisté vlohy pro směšné pitvoření.

* * *

Baby Doll se pustila do hovoru s brunetem. Já trčela vedle ní s výrazem, jaký by asi měl strašák z pole na přehlídkovém mole, a přesně v tu chvíli mi došlo, že věci se musí změnit. Baby Doll v podstatě není o nic hezčí než já. Už mě nebaví být pořád jen za nějakou ťuňťu pro všechno. Řešení se vynořilo samo, zcela zřetelně: je zkrátka potřeba, abych už nebyla sebou. Přestanu číst Pýchu a předsudek, pít u toho čokoládu, cpát se sušenkami a čekat, až mě pan Darcy, který se nikdy neobjeví, jedno dne svede. Od tohoto okamžiku přecházím na útočnou strategii. Vyspím se úplně s každým a nakonec si určitě manžela najdu. Je rozhodnuto, můj život se změní, ne zítra, ne za týden, ale tady a teď. Dnešek bude prvním dnem života, který mě čeká.

Koukla jsem na blonďáka. Vypadal dost otráveně, kámoš ho odhodil jako starou fusekli a už jen uhranutě zíral na Baby Doll. Brzo přijde řada i na mě, muži mi budou padat k nohám jako mouchy stižené spavou nemocí. Zhluboka jsem se nadechla, naráz se k němu otočila a panovačným tónem se zeptala:

„Nemáš cigaretu?“

Odpověděl stručně:

„Je mi líto, nekouřím.“

Co na to říct? Hodiny a hodiny jsem chystala tuhle návnadu a ani na moment nepřipustila možnost, že bych natrefila na nekuřáka. Pomyslela jsem na všechno to zmařené úsilí, na dlouhé hodiny strávené kouřením před zrcadlem v koupelně a napodobováním Audrey, na své plíce, na svou garsonku od té doby zamořenou dehtem a nikotinem a cítila se zdrcená jako běžec na čtyřsetmetrové trati, který léta trénuje, a den před olympiádou si přerazí obě nohy.

Nic dalšího neřekl. Constance Delahayeová by se nejspíš nechala zlomit, Icequeen nikoli. Zapomněla jsem na svůj sexy pohled a jedním velkým lokem jsem do sebe vpravila půlku koktejlu. Ruce jsem měla zpocené, takže navázání fyzického kontaktu nepřipadalo v úvahu a s přihlédnutím k mému aktuálnímu výrazu pomatence by jistě hrozilo i nařčení ze sexuálního obtěžování. Blonďák vyndal z kapsy smartphone, neklamné znamení, že už nehodlá v konverzaci pokračovat.

Pak následoval čin neslýchané odvahy, odhodlání ve stylu kamikadze. Zeptala jsem se ho:

„Jak se jmenuješ?“

Opakovala jsem si pořád dokola: „Jestli mě pošle k šípku, je mi to fuk, v rybnících je plno kaprů, v barech plno jiných chlapů, co na mě čekají.“ A pak, zázrak, schoval telefon do kapsy a zvedl hlavu:

„Bertrand.“

Chtěla jsem se ho zeptat, co dělá, ale najednou jsem měla pocit jako malá holka první den na táboře; nevím, jak to přišlo, zřejmě vlivem toho naráz polknutého koktejlu, po kterém jsem měla mozek jako uvězněný v mrazáku, ale zeptala jsem se jen:

„A kolik ti je?“

Ozvala se palčivá bolest v pravém boku. Stud? Ne, loket Baby Doll, kterým do mě právě dloubla. Hodila po mně tak strašlivým pohledem, že jsem se radši zase chytla brčka.

„Třicet pět.“

Neznatelně se pousmál. Zase jsem chtěla říct to své Co děláš?, a netuším, proč jsem řekla:

„Jako mně!“

Až na to, že mně je dvacet sedm a vypadám spíš na pětadvacet.

Měla bych už opravdu zajít za psychiatrem. Nejradši bych si dala facku – Baby Doll, která mi drtila nárt jehlovým podpatkem, to asi vnímala stejně. Musela jsem se kousnout do rtu, abych nevyjekla bolestí. Bertrand se rozesmál, tentokrát se vší upřímností. Bradou ukázal na mou sklínku, kde už zbyly jen kostky ledu, a řekl:

„To už tam nech. Dáš si ještě skleničku?“

Měl tmavomodré oči. Moc se mi líbil jeho hluboký hlas i pobavený tón, a hlavně mi moc chutnal ten koktejl.

„Já nevím…“

Rozezlený pohled Baby Doll, Bertrandovo překvapeně pozdvižené obočí, radši jsem to rychle dořekla (přemýšlet se zamrzlým mozkem není jen tak):

„Já nevím jistě, jestli je to rozumný, právě jsem dopila tohle, netrvalo mi to ani čtyři minuty, alkohol snáším dost špatně, ale na druhou stranu, když vám řeknu, že ne…“

„Můžeš mi tykat.“

Překřížil ruce a koukal na mě, jako by se zase chtěl tak dobře zasmát, a já se cítila totálně směšná (což bylo mimochodem zcela namístě). Myslím, že Baby Doll a její cíl přerušily hovor, aby mohly sledovat jedinečnou one woman show, kterou jsem právě bezděčně předváděla. Bernard dal znamení servírce:

„Dvakrát koktejl long island, jeden slabší tady pro slečnu. Jak se jmenuješ?“

„Constance Delahayeová.“

To je jediná věta toho večera, se kterou jsem, jak doufám, neudělala žádnou chybu, ale když to vezmu zpětně, tak vzhledem k tomu, že nešlo o žádný přijímací pohovor, jsem si to příjmení asi mohla ušetřit.

„A co ty děláš, Constance Delahayeová, krom toho, že navazuješ známosti v barech?“

Netřeba dodávat, že v téhle fázi přecházela barva mého obličeje od šarlatové k prvním tónům fialové. Abych zachovala fazonu, pokoušela jsem se srkat brčkem, ale sklenička už byla prázdná. Bertrand mi ji vzal z ruky a vyměnil za novou. Přitom se dotkl mých prstů, říkala jsem si, jak jsou ty jeho ruce teplé a suché, zato moje ledové, vlhké a roztřesené. V zoufalé snaze vykreslit pozitivní obraz své osobnosti, jak doporučovala Baby Doll, se mi podařilo odpovědět, aniž bych přitom omdlela:

„Dělám marketing. Jsem produktová vedoucí.“

Pořád na mě koukal, což mi bylo ukrutně nepříjemné. Dala jsem se do trhání papírového ubrousku, který se válel na baru. Myslela jsem, že čeká, co řeknu dál, já ale říkat dál nic nechtěla. To nešlo. Přiznání, že dělám marketing v oddělení dámských vložek u firmy Grable & Smith by mi vyneslo sex-appeal ústřice.

„A čeho je to marketing?“

Začala jsem panikařit. Zoufale jsem se snažila nějak inteligentně to obejít. Vzpomněla jsem si, že nám Baby Doll radila, abychom něčím překvapily, abychom vyvedly hovor ze zaběhaných kolejí, udělaly dojem. Potřebovala jsem něco, co je pro mě charakteristické, co mě pozitivně definuje, a tak jsem na něj vypálila:

„Chceš slyšet něco legračního? Já se narodila třetí pondělí v lednu, to je oficiálně nejdepresivnější den v roce, v Anglii mu říkají Blue Monday.“

Na mou obranu: Narodila jsem se opravdu na Blue Monday. Bertrand si lokl koktejlu, vypadal zamyšleně.

„Hm.“

„Je to den v roce, kdy je nejvíc sebevražd,“ vysvětlovala jsem, „přičítá se to špatnýmu počasí, vyprchávající euforii ze svátků a tomu, že do jara je ještě daleko…“

Myslím, že jsem dospěla do bodu, kde Baby Doll svůj boj lokty a podpatky už vzdala. Bertrand zaváhal a podíval se na kamaráda, stále stejně hypnotizovaného její přítomností. Pak se kouknul na hodinky a řekl:

„Promiň, musím si někam zavolat.“

Game over.

Ještě nebyl ani metr od nás, a už mě Baby Doll držela pod paží, zaskočeného bruneta nechala na baru. Myslela jsem, že mi to pěkně vytmaví, vyrazí mě z kurzu, řekne, že jsem ta nejbeznadějnější žačka, jakou kdy měla, ale spustila tichým hlasem:

„Nic si z toho nedělej, napoprvé je to vždycky nejhorší,“ a dál mě vlekla k sudům, kde nás čekaly ostatní. „Narodila jsem se v den, kdy je nejvíc sebevražd. Fakt? Tos nepřišla na nic lepšího?“

Vybuchla smíchy a já na pár okamžiků zahlédla holku, která byla ukryta někde po tím vším make-upem a promyšlenými gesty osudové ženy.

„Plácla jsem to první, co mi prolítlo hlavou,“ zamumlala jsem.

Když jsme došly ke stolu, položila mi ruku kolem ramen.

„Všechny dlužíte skleničku Icequeen, která se bez mrknutí oka postavila nepříteli. Kdo na to půjde teď?“

Konečně jsem se odvážila zvednout hlavu. Holky na mě nekoukaly svrchu, jak jsem si po tom kolosálním trapasu myslela, ale spíš jako na nindžu, který se živ a zdráv vrací ze sebevražedné mise. Marilyn nesměle zvedla ruku.

„Já bych na to tedy šla.“

Baby Doll na mě mrkla.

Seznam toho, co se povedlo: Nic

Seznam toho, co se nepovedlo: Všechno

Plus: Dostala jsem kopačky a přežila jsem to. Zbožňuju long island.

02 h 37 min

Dostala jsem geniální nápad, jak pomoct Chloé, aby dodržela naši úmluvu. GENIÁLNÍ NÁPAD. Právě jsem strejdovi Gonzovi nechala vzkaz v hlasové schránce. V minulém životě jsem nejspíš byla Machiavelli. Potřebuju aspirin. Nenávidím long island.

Chloé

Už je to týden, a já nenapsala ani slovo. Jediné slůvko. Vstávám ráno kolem osmé. Chodím běhat nahodilým směrem po okolních cestách, zabere mi to tři čtvrtě hodiny i víc, pokud zabloudím. Dopoledne pak trávím v domově důchodců. Babi Rose vykládám, jak píšu a jak mi Guillaume denně volá. Ona mi vypráví o Padesáti odstínech šedi. Kniha se jí zdá špatně napsaná, ale miluje ji. Nevím, která z nás dvou žije víc v nereálném světě. Obědvám s Jacqueline a večeřím s Gonzem. Mé společenské kruhy se zredukovaly na tři osoby. Pařížský život a kontakty s lidmi mi nechybí. Guillaume nenapsal ani jedinkrát. Překvapeně koukám na své okousané a od nikotinu zažloutlé nehty. Dřív jsem si je lakovala narudo, teď už nevypadají k ničemu. Ani já už nevypadám k ničemu.

Strejda Gonz mi dal k dispozici malou pracovnu v prvním patře. Odpoledne si sedám k dřevěnému sekretáři u okna, zapínám svůj macbook a koukám ven. V jednom šuplíku jsem našla dalekohled, trávím hodiny s očima v jeho průzoru a studuju do nejmenších podrobností protější zámek. Laneyronie, přeříkávám si po slabikách. To je hezké jméno. Čas od času před vjezdem na nádvoří zaparkuje dodávka a rezavá brána zůstane pár hodin otevřená. Na kraji pravého křídla se někdy otvírají okenice a večer se zase zavírají. Vždycky ty samé. Jacqueline tam chodí každý den, v tašce z hypermarketu nosí marmelády nebo houby tajemnému pánu domu.

Ze zvědavosti bych chtěla zámeckého pána Vincenta Laborda navštívit, fascinuje mě myšlenka, že ten napůl zpustlý zámek obývá úplně sám. Strejda Gonz mi ale řekl, že má dost vrtošivé nálady, zvláště touhle roční dobou, a že bude lepší počkat do léta. Tahle bezmála absurdní poznámka ve mně vyvolala chuť dozvědět se ještě něco víc, ale strejda, který mi běžně s potěšením líčí všechny klepy ze vsi, tohle téma už dál rozvíjet nechtěl.

Každý den volám Charlotte a Constance. První hořekuje kvůli těhotenství, druhá mi do detailu líčí lekce svádění a útrapy působené šéfem, kterého vykresluje jako bezcitného neonacistu. Ano, já se mám dobře, ano, píšu, ne, nemyslím na Guillauma. Položím telefon, típnu cigaretu a vezmu dalekohled. Pozoruju vinice, poslouchám ticho. Vyhlížím inspiraci.

Vykouřím krabičku denně. Inspirace nepřichází. Už nejsem schopna ani číst. V popelníku se vrší nedopalky. Myšlenky o mě ve své pomíjivosti jen lehce zavadí. Když chci nějakou zachytit, odnese ji vítr. Jsem si jistá, že o zámku uprostřed vinic se dá vyprávět příběh, v mé hlavě je ale prázdno, stejně jako na monitoru, kde poblikává jen černá čárka kurzoru. Mozek mi zakrňuje, představivost tvrdě vyspává. Kdyby tu byla malá Sophie, ani pro ni už bych neměla nic k vyprávění.

Nemám normální život, zato mám dvě posedlosti. Zámek Vincenta Laborda a Guillauma. Toho prvního šmíruju dalekohledem, toho druhého na Facebooku. Trávím hodiny vyhledáváním všeho možného o Manue, což je věc, k níž jsem se nikdy předtím nesnížila. Otevřela si taneční školu ve čtvrti Marais, dokonce získala ocenění pro podnikatele. Její profil na Facebooku je ultrasoukromý, nevidím nic, ani její fotku. Někde bývá na fotkách z večírků označen Guillaume, ona tam ale skoro nikdy není, a když ano, tak ve stínu, se skloněnou hlavou, s tváří zacloněnou zlatou hřívou. Netroufám si zeptat se na Guillauma Charlotte. Myslela jsem, že když už mě nebude v práci vídat, budu mu scházet. Zjevně je to naopak, zapomněl na mě.

Počítám dny do jeho svatby. Počítám dny, kdy už mi zavolá. Jsem zvědavá, jestli po jeho svatbě budu počítat dny do jeho rozvodu. Jestli budu tak hloupá, abych si život ničila jen kvůli němu, kvůli člověku, který mě nemiluje, který mě už nemiluje nebo prostě nemiluje dost na to, aby se mnou byl. Chovám se jako ta největší kráva, já vím, ale nemůžu si pomoct.

Musím se k něčemu přiznat. Kdybych to neřekla, měla bych pocit, že schválně neprozrazuju celou pravdu. Guillaume mě opustil, zlomil mi srdce. No, zlomil srdce, to je pěkně nanicovatý výraz… Výstižnější by bylo říct, že mi ho rozšmelcoval napadrť, hodil do mixéru, sežehl plamenometem a na popel se ještě vymočil. Ovšem mohla jsem si za to sama, to je taky fakt. Vyspala jsem se totiž s jiným. Podvedla jsem ho. Podvedla jsem svého Guillauma, toho Guillauma, co chodil každou neděli ráno pro čerstvé croissanty do vzdáleného pekařství, protože já měla dojem, že pekařství u nás dole nestojí za nic. Toho Guillauma, co šel na nákup a přinesl mi kondicionér dřív, než jsem si sama všimla, že mi došel. Guillauma, který se mnou jednou za měsíc jezdil za babi Rose, i když chudák makal sedmdesát hodin týdně.

Jsem prostě kráva, tuplovaná kráva, blbá přesně na to, abych dokázala zradit svou životní lásku.

Občas si dělám seznam polehčujících okolností. Guillaume hodně pracoval, máma se znova dala hospitalizovat, babi Rose to začalo v hlavě vynechávat. Táta měl dvacet let milenku. Myslela jsem, že je to normální. Pro mě byla věrnost jen taková hezká teorie, ideál, k němuž je třeba se upínat, nereálný cíl, který si dá člověk při maratonu, protože je to nejúčinnější způsob, jak ze sebe vyždímat maximum, i když doopravdy toho cíle nikdy úplně nedosáhne. Guillaume pochopitelně nepodváděl nikdy nikoho, natož mě. Metafora s maratonem mu nijak zábavná nepřišla. Já jsem teď sama a on si bude brát Manue, kterou už podvedl mockrát právě se mnou – všichni si lžou, všichni jsou nešťastní. Ona, on, já. To všechno kvůli pár hodinám nanicovatého sexu s nanicovatým klukem, kterého bych už určitě ani nepoznala, kdybych ho náhodou potkala v sámošce na rohu. Všechno jen kazím, mám talent zvorat, co se dá.

Mechanicky si pohrávám se zapalovačem. Začíná se stmívat, šedá mlha si sedá mezi pokroucené keře révy. Trhnu sebou, když se ozve zaklepání. Jacqueline strčí hlavu do dveří a cvakne vypínačem.

„Nebuďte tu takhle potmě, Chloé, zkazíte si oči.“

„Děkuju.“

„Máte hodně práce? Kdyby ne, mohla byste zajít dolů do knihovny. Je tu Vincent Laborde, a protože jste ho taky chtěla navštívit… Ale jestli píšete, nenechte se rušit, to bych nechtěla…“

Položím zapalovač na stůl, takové vyrušení mi přichází vhod.

„Přijdu hned.“

„Kdy budete chtít, stejně se tu zdrží na večeři.“

Tiše za sebou zavírá. Strejda Gonz a Jacqueline chovají úctu téměř nábožnou k tomu, co nazývají můj „čas na tvorbu“. Kolem pracovny chodí po špičkách, šeptají, nebo se aspoň o šepot pokoušejí, když si na chodbě něco sdělují. Jednou za den, obvykle když běhám, se Jacqueline osmělí vstoupit do svatyně mladé umělkyně, aby vysypala popelník plný vajglů a vynesla koš přetékající plechovkami od koly. Žasnou nad mou disciplínou, mají mě za Marguerite Durasovou. Netroufají si mi klást žádné otázky a to mi vyhovuje, protože vzhledem k tomu, že vůbec nepíšu, sotva bych jim dokázala na něco odpovědět. Já nejsem spisovatelka, já jsem šmejd. Potvrzením je, že ani nevím, jestli se to slovo dá použít v ženském rodě.

Asi bych se sebou měla něco udělat. Kouknu se do zrcadla. Najednou mám dojem, že jsem se snad už několik týdnů neviděla. Chodím v černých legínách, přes ně mi plandá vínově červená mikina, která byla dřív Guillaumova, mám kruhy pod očima. Nenalíčená, s nenamalovanými nehty a bez podpatků kupodivu konečně vypadám na svůj věk. Obyčejně mě mají za třicátnici a říkají mi „paní“. To životní styl v rytmu cigáro–vodka–redbull–flám dodá výrazu rysy moudrosti, k níž člověk věkem ještě nedozrál. V chodbě je tma. Teď už cestu znám, nepotřebuju si svítit. Zastavím se ve svém pokoji pro černé vlněné ponožky. Babi Rose by se za mě styděla, kdyby mě viděla takhle vystrojenou. Stále potmě scházím kamenným schodištěm a pokračuju ke knihovně. Pootevřenými dveřmi dopadá na okrovou dlažbu chodby pruh ostrého světla. Zaslechnu výbuch smíchu, to není strejda Gonz, a typický zvuk ledových kostek narážejících o sebe na dně sklenice. V těchhle místech je réva posvátná. Pije se jedině bordeaux, případně lillet, místní aperitiv. Cinkání kostek ledu je tu sotva kdy slyšet. Dveře vrznou, ale ti dva mě nezaznamenají. Sedí před krbem skryti vysokými opěradly starých ošoupaných křesel. Profil strejdy Gonze, jeho alkoholem zrůžovělá tvář, působí v oranžovém světle plamenů trochu rozmazaně. Champagne, pohodlně rozvalená na prošlapaném koberci, zvedne hlavu a vydá se mi vstříc. Tře se mi o ponožky a já se sehnu, abych ji zvedla, spíš proto, že mi je zima, než že bych o ni tak stála. A ona, spíš proto, že se nudí, než že by o mě tak stála, se ke mně lísá.

S kočkou v náruči kousek popojdu a na opěrce křesla zahlédnu ruku druhého muže. Povzdechnu si. Já tušila, že to bude on. Já tušila, že právě Vincent Laborde, ať už jeho osobní problémy, které nabyly vrchu zrovna 23. února, byly jakkoli velké, neměl nechávat uprostřed noci před nádražím v Lagonu čekat holku a nikomu nic neříct. Strávila jsem s dalekohledem u nosu dost času pozorováním jeho panství, abych mohla rozpoznat jeho dodávku i jeho mohutnou siluetu bloumající vinicí.

Kostkovaná košile s rukávem vyhrnutým až k lokti, kde začíná tetování, a dlaň dřevorubce svírající sklenku whisky pro mě tedy není zas takovým překvapením. Otočí se ke mně a můj ohoz, tentokrát ve stylu alternativního rockera, si měří stejně zkoumavým pohledem jako předtím v hale domova důchodců moje šaty.

„Dobrý večer, Popelko.“

Mám chuť se zasmát. Pro něj to tedy taky není překvapení – čekal, že mě uvidí.

„Dobrý večer.“

„Chloé, krásko moje, vy ještě neznáte Vincenta Laborda, našeho milého souseda,“ zahlaholí strejda Gonz, zvedne se a nabídne mi své místo v křesle.

Sednu si, nohy skrčím pod sebe, Champagne se mi na kolenou stočí do klubíčka.

„My jsme se už viděli,“ řeknu.

Vincent pozvedne skleničku, pořádně si lokne a pak si olízne rty schované pod hnědými vousy. Pořád se na mě dívá a já mám pocit, jako bych byla někde na střední. Kdo první uhne pohledem, prohrává.

„Omlouvám se, že jsem pro tebe nezajel na to nádraží.“

Má pohled chlápků z baru, co hledají holku na jednu noc, pohled, který tak rozdováděl tu slečnu z recepce. Takové chlápky už dva roky pravidelně potkávám o sobotních večerech. Pokrčím rameny.

„Nic se neděje, už jsem velká holka, trefila jsem sama.“

Otevře krabičku marlborek, jednu cigaretu si vytáhne zuby a pak mi nabídne. Beze slova si vezmu, on z kapsy vyndá kovový zapalovač a nakloní se, aby mi připálil. Ukazováčkem mi jemně zavadí o bradu. Měla bych mu říct „ani ve snu“, ale je to reflex, že se k němu snad až příliš nachýlím a položím mu dlaň na ruku, aby mi plamínek neuhnul, než se cigareta rozhoří. Tohle gesto dělám pokaždé, když mi chce nějaký muž připálit. Vždycky jsem si myslela, že chlapy vábí dlouhé řasy a jehlové podpatky, ale podle temného záblesku, který se mu mihl v očích, když jsem se dotkla jeho ruky, mi najednou dochází, že i vzdor mému vzezření bezdomovce působí ten dotek mnohoznačně. Odtáhnu dlaň a sklopím oči.

Nic neříká, zvedne se z křesla, vezme sklenku, hodí do ní tři ledové kostky a naplní ji whisky. Když se obrací, aby mi ji podal, jsem nakloněná nad vrnící kočkou a drbu ji za krkem. Sklenku si bez poděkování vezmu. Nestojím o to, aby mě balil. Nelíbí se mi. Odkdy je svádění tak automatická věc? Pomyslím na Guillauma a na naši úmluvu s Constance. Dala jsem slib. A on už beztak určitě obšťastnil všechny holky z okolí.

„Ty jsi vnučka Rose Lacombové?“

Strejda Gonz mě předběhne s odpovědí:

„Ano, já znal Rose, když byla stejně stará, ta podoba je úžasná. Hlavně ty jasně modré oči, to člověk nezapomene, máte štěstí, že jste je podědila.“

Přihnu si ze skleničky, whisky mě pálí v krku.

„Tvoje babička je pěkný číslo, já si s ní občas v domově popovídám…“

Na to jen pokývnu hlavou a otočím do sebe zbytek sklenky. Strejda Gonz se dívá na jednoho, pak na druhého, mou nemluvností je trochu zaskočený.

„Půjdeme ke stolu, jsem si jistý, že vám při tom tvůrčím zápalu vyhládlo, milá Chloé.“

Můj tvůrčí zápal by uspal i chronického nespavce na koncertě AC/DC, ale zdvořile se usměju a s úlevou se zvednu. Chci, aby se na mě Vincent Laborde už přestal koukat, jako bych byla ta největší laskonka z celé cukrárny. Champagne jde se mnou, zamilovala se do mých ponožek. Ve chvíli, kdy vycházím z knihovny, zaslechnu, jak si strejda odkašle a něco šeptá Vincentovi Labordovi do ucha. Význam té věty jsem nepostřehla, zřetelně jsem ale zaslechla své jméno a jméno Constance. Otočím se a vidím, jak se Vincentův výraz rázem mění. Užasle na mě zírá.

„Víte to jistě?“ ptá se.

„Naprosto jistě,“ odpoví strejda Gonz.

Mírně sebou cuknu.

„Co víte jistě?“

Strejda Gonz nadskočí, neviděl, že jsem se zastavila. Začervená se.

„Ale nic, moje zlatá, nic, pojďme ke stolu.“

Vincent už zjevně nemá výraz jako předtím, prvotní údiv vystřídal sice pobavený, ale upřímný úsměv. Pro dnešní příležitost prostřela Jacqueline v jídelně, na stole je bílý ubrus, limogeský porcelán a dvě láhve vína Saint-Émilion.

„To víno přinesl Vincent,“ podotkne strejda Gonz, „slaví dneska narozeniny.“

„Všechno nejlepší,“ zamumlám.

Vincent odsune židli a pokyne mi, abych se posadila, to gesto mě překvapí, ale sedám si. Zamračí se, a když uvidí na stole jen tři talíře, trvá na tom, ať s námi večeří i Jacqueline, ta ale odmítá. Musí se jít domů postarat o nemocného manžela. Vincent se vyptává, jestli už jejímu vnukovi sundali sádru a jestli má vnučka ještě pořád noční můry. Jacqueline ho zahrne podrobnostmi, zjevně potěšena, že se někdo zajímá o „drobotinu“. Dojde mi, že jsem se jí ještě na nic nezeptala, nevěděla jsem ani, že má děti, natož vnoučata. Trochu se stydím, Jacqueline je tak milá. Odejde a nechá nás v jídelně s konfitovanou kachnou. Strejda Gonz servíruje hory lanýžového pyré a ráno nasbírané hříbky.

Vincent otevře láhev, naleje trochu vína na dno sklínky a proti světlu jí zakrouží, má u toho zasněný výraz. Víno ochutná, pak mi teprve naleje do sklenice.

„Nech ho trochu vydejchat.“

„Chloé by chtěla, abys ji provedl po svém vinohradu,“ promluví strejda Gonz s ubrouskem v ruce. „Píše totiž knihu o našem kraji.“

„Já nemám čas ukazovat vinohrad každýmu člověku z Paříže, co projede kolem,“ odpoví Vincent netečně.

Nezdvořilost jeho odpovědi jen potvrzuje, že už mě nebalí – nepříjemný pocit, který jsem měla v knihovně, je ten tam. Ať už mu strejda Gonz do ucha špitnul cokoli, Vincent z toho usoudil, že už o mě nestojí. Tím líp. Vychutnávám si jídlo, nechám maso rozpustit na jazyku, dám si doušek vína. Dokonce i já, přívrženec fast foodů a donáškové pizzy pojídané v neděli večer u Hry o trůny, musím uznat, že jsem nic tak dobrého nejedla, dokud jsem nezavítala do Marinzacu.

Nějakou dobu se soustředíme na vychutnávání pečeně, ozývá se jen mlaskání. Nakonec mlčení sama přeruším. Já si to tam u něj opravdu chci prohlídnout.

„A kdybych ti pomáhala, to bych se mohla na ty tvoje vinice podívat? Mohla bych pomoct při vinobraní, ne? Pár dní? Ty bys mně nemusel platit a já bych nasbírala inspiraci…“

Vincent s ironickým výrazem pozdvihne obočí.

„Vinobraní v březnu?“

„Nebo pozdějc, prostě až bude vinobraní, já nevím…“

Jen proto, že jsem odborně nepojednala o době zralosti plodů vinné révy, na mě nemusí koukat svrchu.

Dojí sousto a zeptá se:

„Ty tu budeš ještě na podzim?“

Odpovím s plnou pusou:

„Snad ne.“

Strejda Gonz se usměje, utře si pusu ubrouskem a napije se vína.

„Chloé je čistokrevná Pařížanka, není na život na venkově zvyklá.“

„To jsem pochopil,“ prohlásí Vincent. „Když už mluvíme o Paříži, jak se má malá Constance?“

Udivuje mě tón, jakým tu otázku vyslovil, přímo něžně. Constance mi o něm nikdy nic neříkala a mně se ani nezdá, že by s podobnými křupany byla kdovíjaká kamarádka.

„Má se celkem dobře. Myslím, že by chtěla změnit práci.“

„Má přítele?“

Zarazím se s vidličkou na půl cesty, nemyslím si, že bych měla detaily o sexuálním životě svých kamarádek vykládat kdekomu.

„To nevím, nemyslím si…“

Budu se muset optat Constance, jaká je přesně povaha jejího vztahu k panu Labordovi.

Večeře se už dál neprotahuje. Po sýrovém dezertu se Vincent najednou zvedá a odchází, místo pozdravu na rozloučenou jen tak neurčitě mávne rukou. O něco později se marně snažím usnout, dlouho se jen převaluju v posteli. Zapnu mobil a začnu psát textovku, vymažu ji, napíšu znova, vzdychnu, přepíšu slovo, začnu zase od začátku. Nakonec ji odešlu.

00:04 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Miss you.

Čekám jako blbeček s telefonem v ruce, je přece už po půlnoci. Vibrace. Ruce mám celé rozpálené.

00:17 –

GUILLAUME FAVREAU

Taky mi chybíš, moje Chlo.

Deník

Constance Delahayeové

5. března 2013 – 21 h 56 min

ÚŽASNÝ DEN. Dnes se mi potvrdilo, že pozitivní naladění ovlivňuje osud v náš prospěch. Nepochybně se ze mě stává bohyně svádění křížená s dokonalou byznysmenkou. Proces životní proměny dosahuje extrémní účinnosti.

Minus: barva mého obličeje (rudá přecházející v odpudivě rudofialovou).

Plus: všechno ostatní.

Myslím, že mohu konstatovat, a není to žádné vytahování, že má proměna v osudovou ženu je právě v nejlepším. Začala jsem dokonce s lekcemi tance u tyče, protože Baby Doll je, kromě jiných předností, i učitelkou pole dance. Na pohled jsem sice nezhubla, zato jsem samá modřina, což jak každý ví, pěkně maskuje tukové polštáře.

* * *

Včera jsem to poprvé v životě zabalila v práci kvůli návštěvě solárka, zase na radu Baby Doll. Abych neměla průšvih, bylo třeba předem zajistit, že o mé absenci bude vědět Hans Schmidt, můj šéf (pro přátele mein Führer). Kdyby nebyl tak nesnesitelný, připadalo by mi legrační, že se Hans Schmidt jmenuje Hans Schmidt a jen celou dobu po kanceláři panovačně s německým přízvukem poštěkává své rozkazy. To je skoro taková absurdita jako jmenovat se E. T., trávit život se zdviženým ukazováčkem a dožadovat se telefonu.

Zavolala jsem tedy Hansi Schmidtovi, abych ho zpravila nikoli o tom, že jdu do solárka, ale že mám příšernou chřipku a čtyřicítky. Šéf si na druhém konci povzdechl a zeptal se, jestli jsem si opravdu jistá, že nemohu přijít do práce: „Jste vy zichr, Constance, že nemožná pšijít?“ No dobře, trochu přeháním, Hans Schmidt mluví bez chyb a skoro bez přízvuku, jeho francouzština je ostatně o dost lepší než ta moje. Byla jsem tedy nucena zmínit riziko hospitalizace a nezbytnost odběrů. Vysvětlila jsem mu, že podle informací na stránkách internetového domácího lékaře mám podezření, že jsem stižena novou, zmutovanou formou cholery. Zeptal se, jestli mám v úmyslu dostavit se do práce zítra, to znamená dneska, a já mu s chroptěním odpověděla, že se pokusím, protože mi tak velí profesionální čest, je ovšem možné, že přijdu v hermeticky utěsněném skafandru, abych nenakazila spolupracovníky. Zavěsil, ještě než jsem větu dokončila. Já nemívám předsudky, ale musím říct, že Hans Schmidt jako správný Němec nemá ani špetku smyslu pro humor.

Poznámka: Pokusit se v zájmu zlepšení možnosti profesionálního růstu o pochopení německého humoru, vyhledat typickou anekdotu s tematikou klobás.

Jelikož jsem od přírody velmi bledá, měla jsem po odchodu z opalovací kabinky obličej, jako bych právě do dna vypila kýbl tabasca, a situace se navzdory hojnému nanášení hojivého krému nezlepšila ani po čtyřiadvaceti hodinách. V souladu se svou novou osobností otevřené a racionální ženy jsem se rozhodla nepropadat panice a sestavit si seznam možných řešení, což se pro období krize doporučuje na straně 49 v knize Jak uspět v životě.

Řešení číslo 1:

Zakoupit antikontaminační skafandr, tím bude umožněno jednak zakrýt obličej v barvě vařeného raka a jednak rozptýlit všechny pochybnosti Hanse Schmidta ohledně mé choroby.

Odhad proveditelnosti: prostudování cen skafandrů na Googlu a stavu mého bankovního konta versus pokoj jeho duši – to vede k zamítnutí řešení číslo 1.

Řešení číslo 2:

Požádat matku, aby Hansi Schmidtovi zdrceným tónem oznámila, že jsem právě zemřela na následky nákazy neznámým typem viru cholery.

Odhad budoucích rizik: Vůbec by mi nevadilo už nikdy nevkročit do kanceláře, nicméně stále nemám dostatečné finanční prostředky k naplnění svého skutečného poslání (být rentiérkou) a nejsem si jistá, jestli člověk může pobírat podporu v nezaměstnanosti, když je po smrti. Stejně je pravděpodobnost, že by moje matka na účast v téhle hře přistoupila, téměř nulová a já ani nemám náladu hodinu poslouchat její kázání. Řešení číslo 2 zamítnuto.

Řešení číslo 3:

Zapatlat si obličej světle béžovým make-upem a nebezpečí čelit zmalovaná jako od cirkusu, ale dospěle a s hlavou vztyčenou.

Rozhodla jsem se pro řešení číslo 3, protože jsem odvážná a odhodlaná žena činu a bohužel taky proto, že jako jediné to bylo myslitelné. Ke svému pracovnímu stolu jsem zasedla ve vší diskrétnosti. Spustila jsem počítač, začala pročítat maily a velmi profesionálně sestavovat seznam toho, co mám vyřídit. Hans Schmidt poprvé prošel kolem mého stolu v deset hodin, „dobrý den“ jsem zamumlala s hlavou skloněnou nad klávesnicí, aby si nemohl všimnout mé plamenné tváře. Sotva odpověděl a zavřel se k sobě do kanceláře. Už jsem začínala volně dýchat, když se dveře kanceláře otevřely.

„Constance. Ke mně do kanceláře. Teď.“

Tak přesně tímhle mě nervuje. Zrovna ve chvíli, kdy si chci dát kafe, udělat pauzičku nebo napsat soukromý mail, pootevře dveře, strčí do nich hlavu a přikáže mi, abych přišla, aniž by se snažil zjistit, jestli mám, nebo nemám zrovna čas. Moc by se mi líbilo mít vlastní kancelář, vystrkovat hlavu ze dveří a rozkazovat:

„Hansi. Ke mně do kanceláře. Teď.“

Není třeba dodávat, že holka jako já takovou moc mít nikdy nebude.

Posadila jsem se naproti němu. Zamračeně něco klofal do počítače a já tím získala čas ke zkoumání na stole vystavené fotografie jeho snoubenky. Ta holka má všechno: je blonďatá, modrooká, anorektická a ovládá čtyři jazyky. Když takovou holku potkáš na večírku, bude ti vysvětlovat, že dělala modelku na spodní prádlo, aby měla na studia architektury, zatímco tys makala v mekáči, abys měla na studium literatury, kterého jsi po roce nechala, protože ti došlo, že tím se nikdy neuživíš. Tedy osoba z kategorie těch, kterým je radno se obloukem vyhýbat, pokud jste normální holka a nechcete myslet na sebevraždu (srov. Jak si zvýšit sebevědomí, str. 132).

„Constance, nezapomněla jste, že dnes máte bilanční pohovor?“

A hergot. Já věděla, že tenhle týden je zásadní. Normálně týden před bilančním pohovorem oprašuju svůj machiavelistický plán pracovního nasazení: v práci zůstávám do osmi, celý den Hansovi posílám maily se seznamy toho, co všechno jsem udělala, pendluju před prosklenou stěnou jeho kanceláře s telefonem u ucha a štosem spisů v podpaží a pronáším věty typu: „Zpoždění projektu nelze akceptovat, podklady k propagaci nových vložek s trojitou absorpcí chci mít nejpozději do večera!“

Nic nepozná. Ovšem tentokrát jsem kvůli té patálii se solárkem bilanční rozhovor úplně pustila z hlavy. Zjevně mi přišlo chytřejší předstírat choleru než chystat žádost o přidání. Kdysi jsem si v jednom ženském týdeníku přečetla, že jeden z hlavních faktorů ovlivňujících rozdílnou výši platů mužů a žen spočívá v tom, že muži jsou schopni o svém platu systematicky vyjednávat, zatímco ženy si nikdy o nic požádat netroufají. Od té doby si vždycky před bilančním pohovorem zoufám v koupelně u zrcadla. Opakuju si, že nemám nikoho, kdo by se mnou platil nájem a internetové připojení, ani nikoho, kdo by ho uměl opravit, protože se už opakovaně ukázalo, že aby člověk internet opravdu měl, nestačí ho jen zaplatit. Musím bojovat sama, tváří v tvář protivenstvím (daně) a svodům (internetové výprodeje), abych to nějak doklepala do konce měsíce. Jestli se chci jednoho dne procházet v lodičkách od Laboutina jako ta Hansova snoubenka, které mimochodem jméno Gretel opravdu sedne, musím se naučit bojovat. Pak budu přicházet na bilanční pohovory silná v kramflecích a Hans, ohromený mou vážností a mými vyjednávacími schopnostmi, mi skoro pokaždé přidá. Musím uznat, že není žádný skrblík.

Přemýšlela jsem, jak se z té otázky vykroutit, ale Hans koneckonců není nijak zvlášť prozíravý a člověk musí mít kuráž, když chce uspět (Jak uspět v životě, už ani nevím, která strana), takže jsem naprosto přesvědčivě prohlásila:

„Samozřejmě že jsem nezapomněla!“

Opřel se v křesle, spojil ruce před pusou a položil si ukazováčky na jemné rty a teplota rázem spadla o deset stupňů.

„Zapomněla jste, Constance, jinak byste mě už dávno bombardovala maily s detailním popisem všech úkolů splněných za poslední týden a chodila mi před kanceláří obtěžkaná fiktivními složkami, abych uvěřil, že usilovně pracujete. Každopádně vidím, že jste se už vyléčila z cholery, a dokonce se vám vrátila zdravá barva.“

Poznámka: Už nikdy neupravovat nastavení kabiny solárka seřízené odbornicí na estetickou dermatologii, a to ani v případě, že je procedura drahá a člověk by myslel, že za takovou cenu si to zaslouží pustit nadoraz.

Kdyby se při tom proslovu usmíval, brala bych to jen jako veselou historku, ale když jsem viděla jeho výraz, hned jsem vyměkla. Zahuhlala jsem něco jako:

„Hmm… odběry… omyl… zdravá… já…“

„Zajímavé. Zvlášť když uvážím, že Mylène viděla váš včerejší status na Facebooku, kde zaznělo, cituji: ,Není lepší způsob oslavy nadcházejícího jara než prosluněný den volna.‘“

Poznámka: Nezapomenout zablokovat na Facebooku tu proradnou Mylène.

Pokoušet se uniknout Hansi Schmidtovi čekajícímu na vysvětlení, to je stejně naivní jako koupit si kalhoty velikosti 38 a čekat, že tři kila navíc zmizí pouhým pomyšlením. V panice jsem oněměla, rozhostilo se ticho, Hans mě mlčky pozoroval ledovýma očima agenta gestapa. Nejradši bych zmizela hluboko pod zemí. A vtom, ani nevím, co to do mě vjelo, jsem si vybavila, že v životě je někdy zapotřebí umět přijmout prohru a uznat své chyby (Jak uspět v životě, str. 3). A tak místo toho, abych se všemožně vymlouvala a odvolávala se na úmrtí v rodině, což by udělal každý soudný člověk, jsem to na něj všechno vybalila. Jakmile jsem otevřela pusu, už jsem nebyla schopna přestat. Líčila jsem mu, jak jsem si uvědomila, že se moje kariéra ocitla ve slepé uličce, a že když jsem se před čtyřmi roky ucházela o zaměstnání u firmy Grable & Smith, řečené G & B, nebylo to proto, abych dělala marketing hygienických vložek, ale proto, že jsem doufala v brzké přeložení do londýnské filiálky BTPTD (British Traditional Pastries Tea and Desserts), a že s ohledem na to jsem dokonce absolvovala večerní kurzy vaření v angličtině. Samozřejmě že lhát bylo neprofesionální, ale já si skoro nikdy volno nebrala a bylo mi jasné, že mi ho na to, abych si šla do solárka, v době kratší než čtyřiadvacet hodin ani neschválí, protože celá ta procedura je příliš zdlouhavá. A že je mi to líto a promeškaný den doženu. Protože mě nijak nepřerušoval a ticho já špatně snáším, mluvila jsem dál a vysvětlovala, že mám přečtenou spoustu milostných románů a můj milostný život je stejně katastrofální jako ten pracovní (vytáhla jsem i Flauberta a jeho patetické „Paní Bovaryová jsem já“, čímž si ale zpětně nejsem tak docela jistá), že jsem všeho všudy jen třikrát mluvila s Tristanem Grantem alias mužem svého života, že jsem byla dokonce nucena zaplatit si kurzy svádění, abych ho dokázala, ode dneška za čtvrt roku, pro sebe konečně získat, že jsem byla nemožná a že moje lektorka svádění mě na poslední chvíli objednala takhle uprostřed dne do solárka, on že tohle ovšem nemůže pochopit, protože má Gretel a to všechno, ale co já?, moje budoucí štěstí závisí jen na tom, jak to zvládnu s Tristanem na svatbě svého bratrance Jonathana, a že jsem byla vystavená takovému stresu, že by nebylo divu, kdybych se psychicky sesypala, jelikož…

„Bertha,“ přerušil mě.

Stála jsem s pusou dokořán a koukala na něj, jako by se právě zbláznil.

„Co?“

„Moje snoubenka se jmenuje Bertha, ne Gretel.“

Ještě chvíli jsem zůstala štajf. To mi umožnilo zhodnotit, jak závratný je rozsah toho, co jsem na sebe vyklopila. Já snad musela jako malá spadnout do kádě s vodkou. Hans měl zavřené oči a chvíli si masíroval čelo, jako by ho bolela hlava. Určitě mě vyhodí, kdo by se mnou chtěl pracovat? Zavřela jsem oči a čekala na ortel.

„Constance, když potřebujete uvolnit na poslední chvíli, nemusíte kvůli tomu předstírat choleru, nemyslím, že bych vám někdy předtím odmítl dát volno.“

„To ne, jenže na intranetu…“

„Z výjimečných důvodů je možné žádost o uvolnění zadat do informačního systému a posteriori.“

„Jo tak, to já nevěděla, posledně jsem…“

„Z VÝJIMEČNÝCH důvodů, Constance. Teď bych rád uzavřel téma vašeho košatého soukromého života a přešel k tématu vašeho povýšení.“

Další odporný rys Hanse Schmidta: do Francie přišel před šesti lety a francouzsky mluví jako akademický slovník. To je vrchol nezdvořáctví. Copak já, když pojedu do Španělska, se dám zapsat na koridu, abych rodilému toreadorovi ukázala, že můžu býka sejmout dvakrát rychleji než on? Myslím že… Počkat… Co?

„Povýšení?“

„Ano, povýšení. Agnes oznámila, že uvolní svou funkci, vy tedy postoupíte na seniorskou pozici produktového manažera, mzda se vám zvýší o sto čtyřicet tři eur hrubého měsíčně a budete odpovídat za stážisty v našem oddělení.“

Vykřikla jsem neuvěřitelnou radostí, vítězného tanečku jsem se ale zdržela.

„To je úžasný! Stážisti, to je jako mít vlastní tým, jsem manažer s velkým M, moje kariéra se konečně rozjíždí!“

„Ano. Gratuluji. Mohu si nicméně, Constance, dovolit připomínku soukromého rázu?“

„Ano, jasně,“ odpověděla jsem s přiblblým úsměvem a pořád nevěřila svému štěstí.

„Jste inteligentní dívka, i když někdy poněkud… výstřední. Rychle se učíte a vykazujete, nejspíš nevědomě, pracovní schopnost, kterou bych mohl označit za germánskou, pokud by vycházela z vaší motivace, a ne z netrpělivosti, kterou dáváte najevo, když odcházíte z práce, sotva jste přišla…“

„Ale ne, to vůbec, já miluju svou prá…“

„Nechte mě domluvit. Tato firma nabízí příležitosti, které by nepochybně lépe odpovídaly vaší velice…, jak jen to vyjádřit…, velice kreativní osobnosti.“

Přiblblý úsměv mi z tváře zmizel stejně rychle, jako se tam objevil.

„Co tím chcete říct? Že mě vyrazíte?“

Rozladěně si povzdechl.

„Ne, přece jsem vás nepovýšil, abych vás pár minut nato propustil. Vy svou práci odvádíte dobře a já jsem spokojený, nicméně mám dojem, že byste se lépe realizovala v jiných oblastech pracovní činnosti.“

Začala jsem vehementně protestovat a prohlašovat, že mě nic nenaplňuje víc než prodej dámských vložek, zvlášť když se vyznačují až trojitou absorpcí, a že bych neměnila za nic na světě. S pochybovačným výrazem pokýval hlavou, výmluvně pokynul rukou a řekl:

„Přeji vám hezký den.“

Zvedla jsem se k odchodu a poděkovala mu za povýšení. Ve chvíli, kdy jsem brala za kliku, si odkašlal.

„Ještě poslední věc, Constance.“

„Ano?“

„Ta kvanta připečených sušenek, kterými jste během prvního roku svého působení obšťastňovala celou kancelář, to nějak souviselo s vaším přáním o přeložení do londýnské filiálky BTPTD?“

Kousla jsem se do rtu, mohla bych zalhat, ale když už jsem to dotáhla až sem…

„Já se tehdy ucházela o místo u BTPTB, ale nevyšlo to… Možná se mé období anglických sušenek kryje s tou kandidaturou.“

Nic na to neřekl, a když jsem za sebou zavírala dveře, zdálo se mi, že se na hranaté čelisti Hanse Schmidta objevil záchvěv něčeho, co vypadalo skoro jako úsměv.

Chloé

Musím vypadnout. Krávy, vinice, vesnice, No Sex Land, to se dá vydržet tak pět minut. Abstinence ale není to, co mě tíží nejvíc. Čistý vzduch mě dusí, ze zeleně je mi úzko a ticho mi rve uši. Chřadnu. Já potřebuju nasávat vůni výfuků, zalykat se emisemi, slyšet z tlampače, že provoz na lince jedna je přerušen, běžet po eskalátorech jako blázen, abych chytla metro, i když další jede sotva za půl druhé minuty. Vím, co si myslíte, ale mně je to jedno, já jsem prostě městská krysa.

Dneska mě babi Rose nepoznala. Hodinu si se mnou povídala, měla mě za svou sestru, která je už osm let po smrti. Nijak jsem jí to nevyvracela, proč taky? Od brzkého odpoledne, jak už je u mě zvykem, trčím před monitorem a nejsem s to napsat jedinou kloudnou řádku. Trhnu sebou, když uslyším vyzvánění hodin ve vstupní hale. Tady v Château-Lyranu se pravidelně večeří přesně v půl osmé, tedy za půl hodiny, a já nemám ani trochu hlad. Potřebuju si dát skleničku, poslouchat něco jiného než Jacquelinino vyprávění o zeleninových záhonech a Gonzův výklad o rodokmenu Delahayeových, sahajícím až k počátkům homo sapiens. Sejdu schodištěm za svými hostiteli a najdu Jacqueline, jak stojí na vratkém žebříku u knihovny a jednu po druhé oprašuje knížky.

„Dobrý večer, Jacqueline.“

„Chloé…, večeřet budeme za půl hodiny.“

„Já ještě nevím, jestli budu dneska s vámi večeřet, spíš se chci zeptat… Není tady poblíž nějaký podnik?“

Na chvíli položí prachovku, přidrží se dřevěné postranice a zapřemýšlí.

„Nevím, jestli se to trefí zrovna do vašeho vkusu, ale máme tady v Marinzacu bistro U Pošty, je to hned naproti poště.“

Mile se na mě usměje a já jí poděkuju. Zajdu do svého pokoje, nemusím se asi zrovna přetrhnout, ale trochu namalovat se můžu. Jak by řekla babi Rose, nejdůležitější je krása uvnitř, ovšem trocha rtěnky ještě nikoho nezabila a pár dobře zvolených bot člověku dokáže změnit i život (srov. příběh o Popelce).

Když znovu scházím po schodišti, narazím na strejdu Gonze, stojí tam s rukama za zády, brýle na špičce nosu. Zkoumá fotografie pod zaprášenými skly a něco si sám pro sebe mumlá, čímž rovnou potvrzuje, že si nijak nevymýšlím: život na venkově dělá z lidí podivíny.

„Vypadáte nějak nervózně, Chloé,“ sdělí mi.

„Ano, jdu ven, potřebuju na vzduch.“

Kysele se usměju, pak na paži ucítím uklidňující dotek jeho ruky.

„Leje tam jako z konve. Tak si vezměte Venuši, už je konečně pojízdná.“

Poděkuju mu a vyběhnu za světlem na konci tunelu: bistrem v Marinzacu. V tomhle případě by bylo příhodnější mluvit o jiskřičce na samém dně časoprostorové černé díry, ale v nouzi si člověk nevybírá a bistro v Marinzacu, v jehož vybavení nejspíš bude jeden stolní fotbálek, jeden automat a čtyři opilí štamgasti, mi přijde v mém poustevnickém odloučení jako oáza civilizace.

Dá mi zabrat, než nastartuju Venuši, která dlouho jen poškytává, nakonec ale poslechne a já pak můžu zaparkovat přímo před bistrem U Pošty, což by se v Paříži, to musím uznat, stát nemohlo. Vyhoupnu se na vysokou barovou židli a objednám si pivo. Smočím rty v pěně, zavřu oči a vychutnávám ten okamžik. Konečně. Mám ráda víno, hlavně v kraji, kde ho pěstují, ale ve chvílích krize se dobrému pivu nic nevyrovná.

„Ahoj!“

Zvednu hlavu, vedle mě stojí hnědovlasá kudrnatá dívka, mile a trochu nesměle se usmívá. Ověřuju si, jestli je ten pozdrav opravdu určený mně. Rychlý pohled na zbývajících pět hostů mi to potvrzuje. Byla bych sice radši, kdyby mě tu oslovil nějaký urostlý majitel vinohradů, třeba dědic Bertranda Arnaulta, ale ta dívka je sympatická a taky je to v tom zdejším zapadákově první osoba, která vypadá na míň než třicet. Odpovím jí na pozdrav a zeptám se, jestli bydlí v Marinzacu.

„Ano, jsem fotografka, už jsi určitě viděla můj krámek, je hned vedle pošty.“

Jak jinak, zdá se, že v Marinzacu je všechno „hned vedle pošty“.

„To je fajn. A co fotíš?“

„Všecko možný. Dělám fotky krajiny a vinic pro místní producenty, třídní nebo rodinný fotky, taky spousty svatebních fotografií.“

„Já jsem tady, protože…“

„Já vím, kdo jsi,“ přeruší mě, oči jí jen září, „ty jsi ta spisovatelka, co bydlí u Delahayeových. Chtěla jsem na Château-Lyran zajít, abych se s tebou seznámila, ale nějak jsem si netroufla… Je to poprvé, co se tu objevil někdo, kdo ještě není tak starej a k tomu je umělec…“

Dám si lok piva, udivená jejím nadšením. Podává mi ruku a ta odvaha jí vžene červeň do tváří.

„Virginia.“

„Chloé,“ říkám a tisknu jí ruku.

„Jsem moc ráda, že tě poznávám.“

„Já taky.“

A protože tam pořád jen tak stojí, ukážu jí na vedlejší stoličku, ona se na ni vyhoupne a objedná si červený lillet. Stydlivost mizí stejnou rychlostí jako víno v její sklenici. Párkrát se jí zeptám na nějaké věci z jejího života. Je z Marseille, její rodiče tam pořád ještě žijí. Usadila se tu, protože po strýci, který předloni zemřel, zdědila krámek. V jednu chvíli bez dlouhého rozmýšlení doma všechno pustila k vodě. Vypadá, že nechce zacházet do detailů, a já na ni nenaléhám. Zpočátku jen odpovídá na moje otázky, pak se poznenáhlu sama začne vyptávat na Paříž, na to, jak jsem žila, jak žiju. Na chvíli díky tomu zapomínám na svůj exil v zeleni, Guillaumovo mlčení, kurzor blikající celý den na čisté stránce wordového dokumentu, na kariéru v nedohlednu. Rozesměje mě, její chování je zvláštní, má v sobě něco z malé holky, a když mluví o fotkách, čiší z ní nadšení. Oči jí září, nakloní se ke mně a položí mi ruce na stehna, jako by tím chtěla podtrhnout svá slova, hned se jí ale vrací ostych, ruce dá stranou a sklopí oči.

Nevěnuju žádnou pozornost vstupním dveřím, teprve když Virginie v půli věty přestane mluvit a kouká na kohosi za mými zády, se otočím a vidím, že do bistra právě vstoupil Vincent Laborde.

„Ahoj, Vincente,“ osloví ho se zářivým úsměvem moje nová kamarádka.

Zdvořile jí pokyne hlavou, úsměv ale neoplácí. Blondýna, která se ho drží pod paží, sjede Virginii odshora dolů opovržlivým pohledem, který mě pěkně čílí. Vincent má nejspíš značnou slabost pro silná poprsí, s tím bude asi souviset i ten jeho zájem o Constance. Musím mu nicméně přičíst k dobru, že blondýna na rozdíl od té holky v recepci vypadá, že už aspoň vychodila školku.

„Ahoj,“ řeknu s pokryteckým úsměvem, „to se hodí, že jsi tady… ohledně tý prohlídky vinic jsem si říkala, že bychom…“

„Koukám, že už jste se seznámily,“ přeruší mě, „říkal jsem Virginii, aby za tebou zašla, myslel jsem, že byste si mohly dobře rozumět.“

Holka s mocnou hrudí stojí vedle Vincenta, kouká kolem a tváří se k smrti znuděně. Vincent mrkne na Virginii, ta se začervená. Postupně je oba sleduju, ta jejich tichá komunikace mě trochu překvapuje. Že by mezi buranem z Laneyronie a sličnou fotografkou k něčemu došlo? Ono by to odpovídalo, protože Vincent Laborde má evidentně jako metu dostat každou v tomhle departementu. Blondýna se neklidně zavrtí a táhne ho pryč.

„Hezkej večer,“ rozloučí se a kupodivu poslušně s ní odchází.

Nenápadně je pozoruju. Když s ní mluví, nepřestává ji sledovat tím svým temným upřeným pohledem, vypadá jako pirát s děsuplnou minulostí. Já osobně bych na místě té holky měla strach, že mě zamorduje a mou mrtvolu pohodí v nejbližším příkopu. Ona je ale samý cukrblík, tváře jí žhnou, hladí ho po vousech, naklání hlavu a mrká, jako by byla stižená nějakým tikem. Mám pocit, že jsem v béčkovém seriálu natočeném se samými neherci. On ji bere za ruku a hladí ji po dlani. Každá holka, která má IQ nad sedmdesát osm, by viděla, že má jen jeden jediný cíl, a tím rozhodně není získat její názor na evropskou ústavu. Rozhodnu se je ignorovat a dál si povídat s Virginií. Na vinice Laneyronie se tedy asi nikdy nepodívám, no nevadí. V dnešní době může člověk napsat román o slumech v Kalkatě, aniž by vystrčil nos za brány Paříže, takže vám klidně povím, že nepotřebuju znát hospodářství Vincenta Laborda k tomu, abych se vyjadřovala o vinicích. Udělám to jako každý jiný, kouknu se na Wikipedii.

Moje zvědavost nakonec zvítězí, uprostřed hovoru ukážu hlavou na Vincenta a zeptám se:

„Vy jste spolu něco měli?“

Virginie se na mě podívá překvapeně, jako by ji taková představa šokovala.

„Jasně že ne. Proč se na to ptáš?“

„Já nevím, nerada bych, aby to vyznělo indiskrétně, jen jsem měla dojem, že je mezi váma nějaké napětí.“

„Ne, ne, to opravdu ne. Jsme kamarádi… a taky jak kdy. Potíž s Vincentem je v tom, že se od něj můžeš dočkat jak toho nejlepšího, tak toho nejhoršího. Někdy mi ochotně pomáhá, když se ani o nic neprosím, stará se o mě jako starší brácha, a někdy se na mě vykašle, když ho zrovna potřebuju. Mezi náma fakt nikdy nic nebylo.“

Už dál nevyzvídám, z té věci je zjevně nesvá. Možná mi neříká pravdu, ale já se nemám co míchat do záležitostí druhých, když si hlavně sama musím dát spoustu věcí v životě do pořádku. Objednávám si další tuplák, cítím se uvolněná. Přijít sem byl ten nejlepší nápad za celý týden. Servírka, jediná v celém podniku, pouští teď pěkně nahlas písničky z devadesátých let. Koutkem oka pozoruju Vincenta, který se pod záminkou výuky stolního fotbalu zezadu tiskne ke své kámošce, ruce jí svírají jeho gorilí tlapy. Holka se zajíká smíchy, je ji slyšet po celém lokále. Vincent zachytí můj pohled a mrkne na mě. Blahosklonně se pousměju. Jeho chování se mi trochu hnusí, ale sama jsem si ve svých depresivních obdobích přiváděla domů z nočních barů dost takových, kterým jsem pak už nikdy neodpověděla na telefon, takže bych se teď měla zdržet jakéhokoli soudu. Abychom byli spravedliví, jestli je Vincent vůl, pak já jsem kráva. Tedy on určitě, já nejspíš. Jsem kráva, co se jen vymlouvá, ale kdo to nedělá?

Ve dvacet dva hodin a čtyřicet pět minut oficiálně pasuju Virginii na svou místní kamarádku. V bistru jsme právě dosáhli rekordního počtu osmi návštěvníků: Virginie, Vincent a jeho blondýna, jeden štamgast, pilíř baru s nosem ve sklenici pastisu, a tři výrostci s helmami na moped. Servírka nám oznamuje, že bude zavírat. Nejdřív se k odchodu chystají mladí, předtím se ale ještě pokoušejí vyškemrat jednu rundu gratis. Servírka nakonec každému ještě nalije panáka. Nám taky nabídne, Virginie si nedá, já tedy taky ne, ale lituju. Ocitneme se venku na mokrém chodníku. Už neprší. Vyndám cigarety, jednu si zapálím, pak podám krabičku Virginii, ale ta jen zavrtí hlavou.

„Bydlíš daleko? Nechceš tam hodit autem?“

„Ne, bydlím hned naproti,“ ukáže na krámek, dva domy od pošty.

Vyfouknu obláček kouře, vlhká noc ho rychle pohltí.

„Dáš mi svoje číslo? Mohly bychom se zase někdy vidět, ne?“

Vyndá z kapsy mobil a podá mi ho, abych do něj naťukala svoje číslo.

„Jasně… a můžu… můžu tě o něco poprosit?“

Kývnu, zaměstnává mě snaha trefit číslice na dotykovém displeji.

„Nechtěla bys…, nechtěla bys mi dělat modelku při focení?

„Co by to bylo za fotky?“ zeptám se nechápavě.

„Portréty do výkladní skříně, aby bylo vidět, co umím dělat. Fotky, co tam mám, jsou ještě z dob, kdy fotil strejda, je to už dost hrůza.“

Příjemně mi to lichotí, s nadšením návrh přijímám. Rozloučíme se polibky na tvář a slíbíme si, že se zase brzy uvidíme.

Lehce vrávoravým krokem přejde ulici a zmizí v protějším domě.

„Nemáš oheň, Popelko?“

Trhnu sebou, neviděla jsem, že je ještě tady. Podám Vincentovi zapalovač. Vezme si ho a zacloní oheň dlaní, aby si mohl připálit.

„Večírek se poved? Jedno telefonní číslo na osm lidí, to je pěkný skóre.“

„Moc vtipný.“

Dívka po jeho boku na mě podezíravě kouká, věší se na něj a tváří se majetnicky. Bůh ví, že já pro ni nejsem žádné nebezpečí. Ve větru a s tou přisátou pijavicí se mu podaří zapálit si cigaretu až napotřetí. Vrátí mi zapalovač, nosem vyfoukne bílý dým a zeptá se:

„Můžeš v tomhle stavu řídit?“

Stroze mu odpovím:

„Jo, moc jsem toho nevypila.“

Motá se mi hlava, ale nic mi nebrání sednout si za volant a ujet pět kilometrů.

„Jen dva tupláky,“ připomene se zdviženým obočím, „je vidět, že na tebe to nic není… Jinak ale můžeme jet oba tvým autem a já bych se pro motorku vrátil během dne.“

Vybaví se mi, co o Vincentovi říkala Virginie, o jeho podobě velkého ochranitelského bratra a druhé podobě velkého zlého vlka, prostě doktor Jekyll a pan Hyde. Schovám zapalovač do kabelky.

„Neboj, nepotřebuju, aby se o mě někdo staral.“

Zdá se, že holce se tím mým odmítnutím ulevilo, poprvé se uráčí na mě trochu usmát. Vincent pokrčí rameny.

„Jak je libo. Dobrou noc.“

„Dobrou.“ Zaváhám a ještě dodám: „Ale stejně děkuju.“

Odchází bez odpovědi, nasedá na motorku, kterou zaparkoval jen o pár kroků dál. Podává helmu blondýně. Helmu má jen jednu, takže nepočítal s tím, že se budou vracet spolu? Zůstávám stát opřená o zeď a užívám si své dávky nikotinu, zima nezima. Nikdy jsem nechodila spát se slepicemi, chtěla bych ještě něco podniknout, jít tancovat, pít koktejly. Měla jsem říct Virginii, že bychom si u ní ještě mohly dát skleničku. Tak moc se mi nechce vracet, že bych byla schopna na tu skleničku přemlouvat i Vincenta Laborda. Ten ale s burácením nastartuje a odjíždí, brzy nato se už na setmělé uličky Marinzacu snáší ticho.

S Guillaumem jsme mívali ve zvyku courat se v noci pařížskými ulicemi. Vracívali jsme se radši pěšky a na kole než metrem nebo taxíkem. I uprostřed noci Paříž hučí, duní a bzučí. Je slyšet křik, smích, kroky, rachot metra projíždějícího pod mřížemi, na kterých leží bezdomovci pídící se po troše tepla, ozývají se vzdálené klaksony popohánějící řidiče, kteří na semaforech nevystartují dost rychle. Postranními uličkami projede jen pár aut, ale velkými bulváry jich ve dvě ráno jezdí víc než ve špičce po krajské silnici protínající Marinzac. Je jedenáct a většina domů už spí. Svítí jen pár oken. Neslyšná televize puštěná v přízemí vrhá paprsky světla na okna obývacího pokoje. Slyším jen, jak pofukuje vlhký vánek, z kterého mě zebe za krkem, a jak se ulicí nese dutý zvuk mých kroků. Chtěla bych se zpátky vydat pěšky, ale pět kilometrů na podpatcích v téhle zimě a uprostřed noci, to je sebevražda. Tak si sedám do auta, i když nerada. Pouštím si naplno topení a vracím se domů spát, rozumně, už v půl dvanácté.

Deník

Constance Delahayeové

21. března 2013 – 21 h 56 min

Poslední dobou mi na sepisování deníku chyběla kázeň. Ještě štěstí, že Anna Franková byla svědomitější než já a že já kromě své proměny v osudovou ženu ani nemám žádné historické svědectví, které bych měla předat budoucím generacím.

Profesní život: Učinila jsem závažné rozhodnutí. Před třemi dny jsem zažádala o místo produktového manažera v londýnské pobočce BTPTD (British Traditional Pastries Tea and Desserts) firmy Grable & Smith. Sám Hans Schmidt mi nechal vytištěnou nabídku téhle pozice na stole s přilípnutým vzkazem: „Pro info, Constance.“ Tak jo, opravdu je rozhodnutý se mě zbavit.

Osobní život: Zhubla jsem čtyři kila díky dodržování geniální diety: týdně čtyři hodiny tance u tyče a úplné vynechání jakékoli formy potravy s výjimkou vody, kafe a řapíkatého celeru. Deprimující, ale extrémně účinné.

Dnes obhlídka Galerie Lafayette. Hansi Shmidtovi jsem řekla, že mám prohlídku u gynekologa. Má pořád příšernou náladu. Mylène tvrdí, že se rozešel s Gretel Krutou, a já usoudila, že by při té příležitosti bylo moudré vytáhnout svého výročního gynekologického žolíka. Prohlídka u gynekologa je totiž jediná výmluva, která u Hanse Schmidta nevyvolá nejmenší reakci, pominu-li velmi rozpačitý výraz. Vyrovnanější nevypadal, ani když jsem mu oznamovala, že od nynějška budu muset všechny pondělky, středy a pátky odcházet úderem šesté, abych stihla svůj kurz tance u tyče.

Poznámka: Myslela jsem, že tanec u tyče, to budou boty na platformě, tanga s flitry a jihoamerické sexbomby se silikonovým poprsím. Omyl. Vyskytují se tu jen samé normální holky v šortkách a sportovních podprsenkách. Pole dance má v sobě víc z akrobacie než striptýzu, ale dobře se u toho bavíme. Modřiny se mi dělají úplně všude. V plavkách vypadám jako profesionální zápasnice ve volném stylu, ovšem dělám rychlé pokroky. Hodně mi pomáhají zkušenosti z baletu, a Baby Doll dokonce prohlásila, že na začátečníka to zvládám docela dobře. Jestli moji žádost o přijetí v BTPTD nepřijmou, můžu zvážit kariéru pokleslé barové tanečnice.

Baby Doll už na mě čekala u vchodu do obchoďáku. Umírala jsem hlady a snila o pořádné porci ragú. Jako by mi četla myšlenky, podala mi kelímek plný dýňovovanilkové polévky se sójovou smetanou, stoprocentně vegetariánské, bez laktózy a bez lepku, kterou koupila na Haussmannově bulváru.

„Rychle to do sebe hoď, nemáme moc času.“

„Musím se vrátit do práce nejpozdějc v půl třetí,“ zahuhňala jsem s pusou plnou tekuté dýňové pochoutky.

Nic neřekla, jen obrátila oči v sloup a vrhla se do útrob obchoďáku, přičemž si pořád něco ťukala do mobilu, a já si říkala, že to s mou pracovní schůzí o marketingové strategii pro rok 2014 vypadá dost nahnutě (dorazila jsem v 15.45). Do Galerie Lafayette nikdy nechodím. Z místní klientely, zdobených balkonů a secesní kupole na mě padá tíseň. Je to tu pro mě moc drahé a navíc nemám žádnou vůli. Byla bych schopna si každý měsíc už třetího vybílit účet, jen abych si koupila pár rudých lakovek s patnácticentimetrovým podpatkem, které bych určitě nikdy ani nevzala na nohu.

Baby Doll věděla naprosto přesně, kam jdeme, s jistotou proplouvala mezi zákazníky, kterých tu v době polední pauzy bylo požehnaně. Zdálo se, že sama nikoho nevnímá, zato všichni obdivují, jak půvabně se nese a jak elegantně je oblečená. Zamířila k soukromým salonkům ve třetím patře. Čtyřicátnice ve světle šedém kostýmku mi rázně podala ruku.

„Cindy Smartová, módní poradkyně.“

„Těší mě, Constance Delahayeová, módní zoufalkyně.“

Zadívala se na mě chladně a já se začervenala.

„Ahoj, Cindy,“ řekla Baby Doll, „máš pro nás to oblečení, jak jsme se domluvily?“

„Ano. Dáte si kávu?“

„Pro mě preso bez cukru a pro tebe, Constance?“

„No… jestli by to šlo, tak pro mě spíš čaj, děkuju.“

Cindy si pěstěnou rukou posunula z čela na nos obří brýle se zelenými obroučkami.

„Zelený jasmínový? Mátový? Earl Grey? Boost? Zázvor s citronem? Skořicovomátovou směs Zenové štěstí? Vyuzený kořeněný?“

Po chvilce velkých rozpaků jsem nadhodila:

„Skořicovomátové zenové štěstí?“

Nesnáším skořici, ale Cindy vypadala, že by šálek zenového štěstí opravdu potřebovala. Doufala jsem, že když mi ho bude připravovat, taky si rovnou jeden dá. Omyl. Po třech minutách byla zpátky s mým čajem a dvěma kávami. Baby Doll se usadila na židli, Cindy taky. Když jsem se chystala udělat totéž, zvedla ukazováček.

„Ne, ne.“

Tak jsem tam stála jako blbeček pod drobnohledem Cindy a Baby Doll, které debatovaly o tom, jestli z hlediska tělesné typologie (tedy typky) jsem spíš přesýpací hodiny, nebo obrácená pyramida. Hůř bych se nemohla cítit, ani kdybych stála nahá s ušima Mickey Mouse na pódiu při přímém přenosu finále talentové soutěže. Až do dneška jsem si myslela, že se oblékám správně, nebo aspoň normálně. Nosívala jsem tmavomodré kalhoty, takové ty praktické do práce, co nejsou ani džíny, ani plátěnky, a pruhované námořnické tričko s béžovou vestou. Námořnické tričko je náhodou v módě. Když dneska jedete metrem, vidíte tolik pruhů, že ani nevíte, jestli jste na poslední módní přehlídce Jeana-Paula Gaultiera, nebo na palubě Titaniku.

Potom probíraly můj vkus a mou osobnost, aby se dobraly k tomu, co Cindy nazývala „bríf“. Baby Doll se domnívala, že je zbytečné, abych se ke svému vkusu a osobnosti sama vyjadřovala, a navrhla „resumé třemi slovy“, Cindy ale trvala na tom, že pohovor musí mít náležitou formu. Zeptala se mě, pro jaké příležitosti si chci oblečení pořídit. Během sedmi minut jsme došly k závěru, že potřebuji troje oblečení „bussines-casual“ na chození do práce, troje oblečení „casual-chic“ na chození s kamarádkami na skleničku a troje oblečení „sexy-smart“ na chození ven. Mezitím mě nechaly sednout a loknout si skořicovomátové směsi Zenové štěstí, po níž jsem se necítila ani šťastně, ani zenově.

„A rozpočet?“ zeptala se Cindy.

Zpanikařila jsem a rychle začala přemýšlet. Na účtu mi zbývá osmdesát šest eur, ale obávám se, že Cindy a Baby Doll zrovna takovou cifru slyšet nechtějí.

„Čtyři sta eur?“

No co, požádám si o prodloužení splátky čtvrtletní daně. Loni, když jsem si nemohla nekoupit za dvě stě devadesát eur první vydání Pýchy a předsudku (no dobře, možná ne úplně první, ale určitě jedno z prvních, když uvážím, v jak opotřebovaném stavu ta knížka od bukinisty na nábřeží Seiny byla), projevili francouzští úředníci pochopení, když jsem jim plakala do telefonu. Každopádně půjde-li vše podle plánu, možná se do konce roku s Tristanem Grantem sestěhujeme a já tak ušetřím polovinu nájmu. V tom případě by se už nejednalo o útratu, ale o dlouhodobou investici.

„Dobře,“ řekla na to Cindy, „dokážu obléknout kohokoli a s jakýmkoli rozpočtem, výzvám se nikdy nevyhýbám.“

Oblečení, účes, líčení, celá ta operace zabrala tři hodiny. Zkoumaly mě ze všech stran, stanovily, že jsem typ přesýpací hodiny (přeloženo: velká prsa, velký zadek) a že je třeba, abych zvýraznila pas a ještě vypracovala břicho. Mou hlavní předností je hrudník, musím se ho naučit prezentovat. Cindy mi přikládala k obličeji nejrůznější kousky látky, aby určila barvu, která dá nejlépe vyniknout mému odstínu pleti a očím (nemusím říkat, že to nebyla ani námořnická modrá, ani světle šedá, tedy mnou uctívané barvy). Ukázala mi řadu šperků a požádala mě, ať vyberu, co se mi líbí. Výběr jsem udělala, ona z něj ale ponechala všeho všudy jeden náhrdelník s argumentem, který byl namístě, že přece nejsem vánoční stromeček. Vyzkoušela jsem kalhoty, sukně, tuniky, legíny…

„Zapomeň na kalhoty, ty musíš nosit šaty, rovné šaty se zvýrazněným pasem, vysoké podpatky, tím myslím jako Marilyn, jako Catherine Zeta-Jones, Monica Bellucci. Žádné baleríny a kolová nebo plisovaná sukně, člověku nad dvanáct by je měli zakázat.“

Kadeřník se jmenoval Jean-Eudes:

„Drahoušku, těm tvým vlasům teď dodáme strukturu, tvar, protože tady je to ploché, ploché, ploché, bez výrazu, jestli chceš zachovat délku, potřebuje to pohyb a mezi lícními kostmi a bradou objem, aby vynikla jedinečnost očí, tady navážu, vyřeším dvojí texturu, ztmavíme to u kořínků a najdeme takový blond odstín, jaký k tobě skutečně patří, protože tady je to mdlé, mdlé, mdlé, tón přírodní blond ti nesedí, já říkám ne, ne, ne, všechno předěláme a celou tě projasníme.“

Pomyslela jsem si: Pomoc, pomoc, pomoc!

Řekla jsem:

„Tak jo.“

Stejně už začal.

Pak přišla na řadu odbornice na malování (to není malování, miláčku, to je make-up art). Pokusila jsem se jí vysvětlit, že maminka mi vštěpovala, že je potřeba vypadat přirozeně, a jen málokdy, když jsem použila víc než jen řasenku, jsem nedopadla jako Jocker z Batmana. Ale líčit se je určitě třeba, miláčku, i když si chceš zachovat přirozený vzhled, PŘEDEVŠÍM když si chceš zachovat přirozený vzhled, tajemství spočívá v tom, miláčku, že necháš vyniknout buď oči, nebo rty. Načerněné oči a rudá pusa, to ti projde jedině ve dvou případech: když jsi Penélope Cruzová, anebo když šlapeš v Bouloňském lesíku. A ty snad jsi, miláčku, Penélope Cruzová nebo chceš vypadat jako šlapka?

„Ani ne.“

„Takže tvou silnou stránkou budou rty, očí se dotkneme nepatrně, samozřejmě je potřeba zbavit se těch ošklivých kruhů, jen jemně naneseme stíny na víčka, použijeme tužku a řasenku a zvýrazníme obočí, od dob Cary Delevingneové je konec s nějakým vytrháváním, no a jinak už nic, miláčku, takže na úrovni očí nám zůstává všechno naprosto přirozené“.

Do práce jsem se vrátila:

V 15.45.

Proměněná v sexbombu. Doopravdy nevím, jak se jim to podařilo, ale když jsem viděla výsledek, tak bych se i já se sebou vyspala. Kochala jsem se svým odrazem ve všech zrcadlech a prosklených dveřích, a když jsem se vracela do kanceláře, chlápek v recepci na mě zapískal.

Zruinovaná.

Zpanikařila jsem při představě, že mě po té proměně v osudovou ženu přistihne Hans Schmidt, který žije v domnění, že jsem se vrátila z prohlídky u gynekologa. Narazila jsme na něj na chodbě, ale nevnímal mě. Se svěšenou hlavou a svraštěným čelem si to šinul ke stolu, kde sedí Mylène, aby jí s ledovým klidem položil otázku, proč mu z diáře v Outlooku zmizely úplně všechny schůzky. Než mu se slzami na krajíčku stačila odpovědět, že se omylem uklikla, ale že dá všechno co nejdřív zase do pořádku, zasunula jsem se za stůl a s výrazem usilovné píle něco nazdařbůh ťukala do klávesnice.

„Constance?“

Koukla jsem nalevo, koukla jsem napravo a teprve pak se podívala na něj, v očích překvapený a nevinný výraz člověka právě vyrušeného z nejhlubšího soustředění, uvnitř celá vyděšená z představy, jak by asi mohl reagovat na mé nové oblečení, nový účes, nový obličej a tříapůlhodinovou pauzu na oběd.

„Ano?“

„Mohla byste mi říct, co jste napsala do žádosti o to místo v londýnské pobočce BTPDT?“

„No já nevím, dělala jsem to online, já…“

„Telefonoval jsem s ředitelem marketingu v Británii, zpravil mě o vaší kandidatuře. Brzy vás pozvou k pohovoru. Děkuji předem, že mě budete včas informovat o své nepřítomnosti, abychom se na ni mohli připravit, a že datum odjezdu zvolíte s ohledem na cenu jízdenek Eurostaru. Nerad bych za váš odchod zaplatil celé jmění.“

Ztuhla jsem s rukama trčícíma ve vzduchu, skloněné prsty roztažené nad klávesnicí vypadaly jako pavouci na konci vlákna.

Pomyslela jsem si: OH MY GOD, JEDU DO LONDÝNA, JEDU DO LONDÝNA, JEDU DO LONDÝNA, JEDU DO LONDÝNA.

Řekla jsem:

„Dobře.“

Stávám se mistrem v umění přetvářky. Chvíli si mě zamračeně prohlížel, jako by se snažil zjistit, jestli se od chvíle, kdy jsem odešla ke gynekologovi, na mně něco nezměnilo, pak se vrátil do své kanceláře a zabouchl za sebou dveře.

Ponaučení z dnešního dne: Nejsem ani vánoční stromeček, ani Penélope Cruzová. Jsem přesýpací hodiny. Přesýpací hodiny, které už nikdy nebudou mít zapotřebí vytrhávat si obočí (jupí).

Chloé

S Virginií se znovu vidím o týden později. Pozvala mě k sobě na večeři. Kvůli focení jsem se slavnostně nalíčila a vytáhla jehlové podpatky. Měla jsem příjemný pocit, že jsem zase holka jako dřív.

Chystala jsem se s sebou vzít něco sladkého, ale pekařství vedle pošty bylo zavřené. Vezmu tedy kytici růží, jediné kytky, jejíž jméno jsem si schopna zapamatovat. Nosit láhev nemá cenu, není nejmenší šance, že by se mi ji v tomhle kraji, kde se každé povídání nad aperitivem zvrtne v debatu profesionálních znalců vína, podařilo správně vybrat. Vycházím z květinářství s kyticí v ruce a málem vrazím do Vincenta Laborda. Pochopila jsem, že když člověk žije v díře téhle velikosti, k podobným situacím dochází zcela nevyhnutelně: každého znáte, takže na známého narazíte, jen co vystrčíte nos z domu. Vyvodila jsem z toho, že pravým důvodem, proč je nevěra častější ve městě než na venkově, je fakt, že i ta nejmenší lež je logisticky příliš náročná.

Vincent s pobaveným úsměvem zkoukne mou kytici a oblečení.

„Na rande s krásným princem v traktoru, Popelko?“

Vypadá to, že je v dobré náladě.

„Ani náhodou, jdu na večeři k Virginii.“

Nečekala jsem, že vybuchne smíchy.

„Vidím… Tak hezkej večer, a hlavně mi neděkuj…“

Vpadne do květinářství a pořád se ještě směje tím hromovým smíchem, který by vyděsil všechnu drobotinu ve vsi, kdyby ve vsi nějaká drobotina byla. Jen se tak v duchu ptám, komu asi dneska ty kytky dá. Když má své dobré dny, není Vincent Labord až tak nepříjemný, dráždí mě ale, že vždycky vypadá, jako by si ve mně četl jako v otevřené knize, zatímco já ho dokážu přečíst asi tak jako pergamen s hieroglyfy napsanými neviditelným inkoustem.

Virginie mě přivítá s širokým úsměvem.

„Jé, to je nádhera,“ raduje se, když si ode mě bere růže.

Kabát a šálu si odkládám na židli. Na obrázcích rozvěšených po stěnách krámku si prohlížím černobílé úsměvy, staré třídní fotky v duchu časů Marcela Pagnola a nejisté výrazy novomanželů z poválečné doby.

Virginie ukáže prstem na fotografii položenou na pultu.

„Tohle jsem ti chtěla ukázat.“

Jdu blíž, fotka je trochu rozmazaná. Dívka na ní má šibalský výraz a na rtech až provokující úsměv, který trochu umravňuje tmavomodrá školní uniforma. Hnědým lokýnkám se moc nechce držet v narychlo upleteném copu. Nos má posetý pihami a oči jí září tak, že dokážou rozsvítit i černobílou fotku.

„Jako bych to byla já v lepším provedení…,“ pronesu tiše a pohladím přitom tvář na fotografii.

Je to hloupé, ale já si babi Rose nikdy nepředstavovala jako dítě nebo dospívající. Když mluvila o svém dětství, měla jsem ji před očima pořád stejnou, s bílými vlasy, vráskami a vystouplými žílami na rukou, jen v puntíkatých holčičích šatech.

Na té fotce to stejně ještě není babi Rose, ale Rose Lacombová.

„Je z roku 1947,“ dodá Virginie. „Myslím, že akorát maturovala, je tu celá série místních ve školních uniformách.“

Moje babička. Moje babi, mladší než já, oči samá jiskřička a celý život před sebou. Na tyhle roky nikdy nezapomněla. I když se jí paměť vytrácí, když už ani neví, kdo jsem a který je rok, na své mládí se rozpomene vždycky. Ve dnech zapomínání neúnavně vypráví pořád stejné veselé příhody o tom, jak jí sestra ukradla modrý svetr, jak ji děda v maturitním ročníku poprvé pozval na mátovou limonádu, protože mu půjčila Pardaillany od Zévaca. Zvednu hlavu k Virginii.

„Děkuju…“

„Není zač, můžeš si ji nechat. Tady je to úplně jako v archivu. Když jsem přijela, trávila jsem víkend co víkend tříděním stohů starejch fotek.“

Znovu se podívám na rámečky na stěnách a zjistím, že jsou v nich fotky řazeny podle data. Napravo jsou barevné, ty novější. Jak šel čas, fotograf se viditelně víc a víc zaměřoval na svatební fotografie.

„Na polovičce svatebních fotek jsou Delahayeové, loni jsem fotila na svatbě Evelyne a letos v červnu budu fotit svatbu Jonathana, to je bratranec tvojí kamarádky Constance.“

„Možná tam taky budu, strejda Gonz i Constance mě už zvali.“

Podívám se pořádně zblízka na jednu velkou rodinnou fotku, vidím na ní sotva dospělou Constance, směje se a jako vždy má zavřené oči. Strejda Gonz sedí v první řadě, snaží se schovat dvojitou bradu a zatáhnout břicho, ruce plné prstenů opírá o hlavu hole ve stylu Ludvíka XIV. Zadívám se na vedlejší fotografii. Je to také svatba, a ne zrovna malá, desítky postav pózují před vinicí, v pozadí rozeznávám dvoubarevnou střechu sídla Laneyronie. Všechna okna jsou vyzdobena bílými a červenými květinami a před holubníkem stojí obří světlý stan pro hosty. Vypadá to, že novomanželům je tak dvacet a všichni kolem jsou jim docela ukradení. Ona, v princeznovských šatech samý volán a krajka, se oběma rukama drží svého muže a vysílá k němu zářivý úsměv zamilované holky, jako by byl jediný na celém světě. On, rozložitý a v černých šatech trochu naditý, k ní sklání hlavu, a i přesto, že jeho tvář je na fotce malá a zaniká v davu hostů, dá se z jeho neurčitě povědomého výrazu číst až nábožný obdiv.

„Poznala jsi ho?“ ptá se Virginie.

Chvíli váhám. Bezelstnost ve výrazu té tváře je tak udivující, že se mi ani nechce věřit, komu nejspíš patří.

„Vincent Laborde?“

„Ano, Vincent, ve třiadvaceti a bez vousů.“

Na fotografii vpravo dole bylo propiskou připsáno: Svatba Laborde/Meunier, 23/02/2003. Chápu, proč měl Vincent třiadvacátého něco lepšího na práci než mě vyzvednout: bylo výročí jeho svatby. Ustoupím o krok, pořád tomu nemůžu moc uvěřit.

„Je k nepoznání… Už se rozvedl?“

„Těsně předtím, než jsem přijela. Myslím, že to manželství trvalo sedm let.“

„Já myslela, že jen v Paříži se dvě ze tří manželství rozpadají…“

„No vidíš, rozvádí se i na venkově. A tohle byl vlastně dost smutnej příběh.

Usadím se na židli vedle pultu.

„Povídej, já miluju smutný příběhy.“

Virginie začne se zasněným výrazem rovnat fotky.

„Nikdo to neví úplně přesně, ale znáš Catherine, která dělá v trafice za poštou?“

„Ne.“

„Její sestřenice je porodní asistentka na klinice v Bordeaux. Vincentova exmanželka se tam jednoho večera objevila celá ubrečená, šla na potrat. Měla sotva týden, aby se to stihlo včas, ten proces se musel hodně urychlit. Tady nikdo nevěděl, že je těhotná, což je dost s podivem, když si vezmeš, s jakou rychlostí se tady šíří drby. Když se jí ptali, proč se nerozhodla dřív, odpověděla, že manžel děti nechce, ona že ale ještě do poslední chvilky doufala, že svůj názor změní.“

„A jéje, už se mi najednou nezdá tak sympatickej…“

Virginie se smutně usmála a pečlivě uložila jeden štůsek fotek do krabice od bot nadepsané rokem 2012.

„On tam s ní ani nejel, byl na vinařským veletrhu v Alsasku. Kdysi to nebyl tak divnej patron jako dneska.“

„Docela chápu, že taková neshoda manželství zničí… A co bylo dál?“

„Už se domů nikdy nevrátila. Když přijel z toho veletrhu, začal šílet, zvonil na všechny dveře v Marinzacu, aby zjistil, kde je. Zalarmoval policii, vůbec nespal. Musela asi nakonec sama zavolat, protože ji ze dne na den přestal hledat, přestal burcovat policajty. Tejden strávil v hospodě, začal pít v deset ráno a končil se zavíračkou. Vůbec nemluvil, leda když si chtěl objednat další pití.“

„Co my můžeme vědět, dítě nebylo jeho, donutil ženu k potratu a pak ji ze msty zamordoval…, nebo se zabila sama.“

Virginie vyprskla.

„Máš moc bujnou fantazii. Advokát z Marinzacu se jim pár měsíců nato staral o rozvod, mockrát s ní telefonoval, byla živá a zdravá. Prostě ho opustila a přestěhovala se do Paříže, víc v tom není.“

Trochu smutný příběh, přece jen. Zvlášť když člověk vidí absolutní oddanost, která z Vincenta na té sluncem zalité fotografii čiší. Tak vroucí výraz lásky jsem viděla jen jedinkrát, a to na Gregově tváři v den, kdy Cha porodila Sophii.

Virginie pokrčí rameny a zvedne se.

„Tak jo, pustíme se do focení a pak se navečeříme, tyhle příběhy jsou deprimující.“

Dá se do přípravy foťáku, montuje na něj objektiv. Se zájmem ji přitom pozoruju.

„Jsem ráda, že se mnou uděláš fotky. To víš, je v tom pocit uspokojení, když si představím, že zanechám svou fotku v Marinzacu v krabici od bot – že tu po mně zůstane nějaká stopa, až zestárnu.“

Usměje se, zaměří a foťák několikrát za sebou rychle cvakne. Odloží ho, trochu zachmuřená.

„Chceš si dát během focení skleničku?“

Jsem pro. Na pár minut zmizí a vrátí se s láhví vína a otvírákem. Podá mi skleničku a nechá mě přejít do zadní části krámku, kde je před bílým plátnem nainstalována prosezená lenoška. Rozsvítí reflektory, nad lenoškou roztáhne bílý deštník a řekne mi, abych se posadila.

Ze zvědavosti se ptám, co to vlastně dělá, a ona mi vypráví o kompaktu, ohnisku, cloně, světelnosti a závěrce. Nevím, jestli je to vínem, nebo tím technickým slovníkem, ale nemůžu se udržet a prskám smíchy jako nějaká puberťačka. Focení nám trvá hodinu. Z vína se mi točí hlava. Když skončíme, vezmu jí foťák z ruky, zaměřím ji a cvakám spouští, tak jako to předtím dělala ona. Je mrtvá smíchy a určitě taky trochu opilá.

Bydlí přímo nad krámkem. Schodiště, pokryté hnědým kobercem, vede do bytu v patře, zdobeného tapetami s velkými žlutými květy. Ohřeje těstoviny s foie gras, přes mé protesty otevře další láhev vína a na stůl postaví svíčku.

„Ta výzdoba je tu ještě po strejdovi, já neměla ani vindru, tak jsem tu nic nepředělávala,“ prohodí Virginie a na dřevěnou vařečku si nabere trochu omáčky k ochutnání.

„Rodiče ti s krámkem nemohli pomoct?“

Najednou je mrzutá, sklopí oči a otočí se, aby mohla kouřící těstoviny přendat do mísy.

„Ne, naši už jsou v důchodu.“

„Zajedeš k nim někdy do Marseille?“

„Moc často ne.“

Podle jejího hlasu poznám, že se na ně už nemám vyptávat, tak se nevyptávám. Já si s rodiči nerozumím a strašně nerada o tom mluvím. Tahle holka je mi opravdu sympatická. Svůj život líčí jako příběh, směje se s pusou od ucha k uchu. Cítím se s ní dobře, přirozeně. V bytě nejsou žádné stopy po mužské přítomnosti, žádné rodinné fotky, jen pár snímků, na kterých je s trochu starší hnědovlasou dívkou, asi sestrou nebo nějakou hodně dobrou kamarádkou. Po dalších dvou skleničkách vína a dvou kilech těstovin listuju starým albem fotek z Bordeaux, začínají se mi klížit oči, mrknu na hodinky.

„Už je půlnoc! Musím se vrátit.“

„Je dost pozdě, můžeš tady přespat, kdybys chtěla,“ odpoví Virginie rozložená vedle mě.

Vždycky jsem nerada spala mimo domov a domov, to je teď pro mě cukrkandlově růžový pokoj v Château-Lyranu.

„Ne, já se vrátím, zítra musím jít za babičkou.“

„Já tě aspoň vyprovodím,“ nabídne zívající Virginie.

Ve dveřích mi dá procítěnou pusu a obejme mě. Když se usadím v autě strejdy Gonze, vyndám z kabelky mobil, poprvé za celý večer. Přišly mi dvě textovky.

20:57 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ

JEDEME DO PORODNICE!!!!!!!!

23:54 –

GUILLAUME FAVREAU

Paříž je bez tebe prázdná…

Mlčky koukám před sebe. Cha bude rodit. Cha bude rodit a já jsem 653 kilometrů daleko od Paříže, od ní, od Guillauma. Snažím se jí volat, ale samozřejmě neodpovídá. Zaváhám, už je po půlnoci, Guillaume by mi to stejně nevzal.

00:17 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Přijedu, už se nemůžu dočkat,

až uvidím nového Perrin-Laurenta!

00:17 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Taky mi chybíš. Pojedu do Paříže

kvůli Cha a porodu, uvidíme se?“

Pak se jako blázen, v autě zaparkovaném před poštou v Marinzacu, dám do breku. Nejsem si ani jistá, jestli vím proč.

Deník

Constance Delahayeové

22. března 2013 – 22 h 32 min

Lístky na cestu do Londýna vlakem Eurostar zakoupeny! Schůzka 2. dubna ve 2 pm, jak říkají na druhém břehu kanálu La Manche. Je dost zvláštní, že Hans Schmidt souhlasil s tím, že pojedu už v sobotu ráno, přestože zažívá ošklivé období: oficiálně se rozešel s Gretel Krutou (zdroj: Mylène, výměnou za tuto klíčovou informaci jsem si ji na Facebooku odblokovala).

Na internetu jsem si našla very lovely penzion s příznačným názvem The Austen Bed & Breakfast za zanedbatelnou cenu sto dvaceti eur za noc. To na Londýn docela jde, zvlášť když mi Grable & Smith platí jen noc z pondělka na úterý. V penzionu servírují každý den čaj o páté s tradičními bochánky a sendviči, výzdoba je charakterizována jako „Austen-like“. Když Hans Schmidt výdaje schvaloval, zvedl oči k nebi a zeptal se, proč jsem si krucinál nerezervovala pokoj v hotelu Ibis ve čtvrti Blackfriars přímo vedle kanceláří pobočky BTPTD, jak mi doporučoval. Argumentovala jsem těmi bochánky a výzdobou Austen-like, ale nemyslím, že bych ho přesvědčila.

TO-DO LIST LONDON BABY!

Před odjezdem:

Zopakovat si angličtinu (zakoupit na Amazonu knihu Zopakujte si angličtinu zábavnou formou).

Znovu přečíst celou Jane Austenovou a sestry Brontëovy.

Dát dohromady vhodnou garderobu za účelem svedení krásného Angličana, ideálně Judea Lawa (tolerován i nezrzavý Ir).

Program v Londýně:

Navštívit (během jednoho dne): Big Ben, Buckinghamský palác (informovat se o možnosti zahlédnutí královny, na facebookový profil pořídit vtipnou fotku s členy královské gardy převlečenými za postavy z Louskáčka), Tower, Tower Bridge, Trafalgar Square (foto u fontány), Picadilly Circus (nákupy, foto s reklamními tabulemi), projížďka tube (metro! – foto s nápisem tube), obří kolo Londýnské oko (foto s Londýnským okem), Hyde Park (foto s kachnami), Harrods (foto s veledrahou kabelkou), zajít na bochánky a muffiny do obchodního domu Fortnum & Mason (nezmařit přitom týdny diety), na Instagram dát fotku hezounké porcelánové konvice na čaj s mým původním výtiskem Pýchy a předsudku položeným hned vedle, so typical!), Westminsterské opatství, Britské muzeum?, Přírodopisné muzeum? (fotografie se sarkofágem a s kostrou Denvera, posledního dinosaura), Muzeum Madame Tussaud (je-li tam figurína Ryana Goslinga, tak foto s Ryanem Goslingem).

Pokud zbyde čas, projížďka na koni hrabstvím Hampshire a návštěva rodné vísky Jane Austenové.

Zakoupit tričko s nápisem „Good girls go to Heaven, bad girls go to London“ (profilové foto na Facebook).

Přivézt anglický suvenýr Hansi Schmidtovi, který mi zaprvé dal doporučení na nabízené místo (nejspíš proto, aby se mě zbavil, ale i tak je to milé), zadruhé schválil volno na poslední chvíli, navzdory tomu, že hluboce trpí kvůli zrušené svatbě s Gretel.

A případně uspět u pohovoru, tím získat práci snů a začít nový život.

01 h 14 min

Právě mi došla esemeska od Chloé! Charlottino miminko bude brzo na světě!!!!!

Chloé

Charlottino miminko se jmenuje Raphaël a váží 3,7 kila. Je úchvatný jako jeho kmotra: já.

Guillaume na mou textovku odpověděl dost pozdě, nejspíš kvůli časovému posunu mezi dvanáctým a devátým obvodem, který dělá čtyřiadvacet hodin:

21:51 –

GUILLAUME FAVREAU

Mám spoustu práce celý týden,

nemůžu, promiň.

To miluju, když od chlapa nic nechceš, on ti uprostřed noci pošle opileckou esemesku, aby ti sdělil, jak mu chybíš, a když mu odpovíš, pošle tě k šípku…

Cha má ztrhané rysy, oba s Gregem ale mají blažený výraz jako Marie s Josefem v jesličkách nad Jezulátkem, nebo přímo jako kravka s oslíkem. Nechci se zdržovat, abych ji moc neunavila, a chystám se k odchodu.

„Kdy odjíždíš zpátky?“ ptá se a dává mi pusu.

„Za tři dny, ráda bych zůstala delší dobu, ale nechci moc dlouho strašit u Constance a babi Rose na tom taky není nejlíp…“

„Doufám, že bude v pořádku. Přijedeš se čas od času podívat na svýho kmotřence?“

Slíbím jí to, dám pusu Gregovi a Sophii, která chce, abych jí odpřisáhla, že i když jsem Raphaëlova kmotřička, stejně mám pořád radši ji, a pak už Charlotte nechám odpočívat. Zajdu sem zase zítra ráno.

Když vycházím z porodnice, zjistím, že jsem z toho všeho rozrušení zapomněla na pokoji u Charlotte kabát. Chystám se otočit, zrovna když se ozve telefon. Neznámé číslo. Guillaume?

„Milá Chloé, tak jak probíhá váš pobyt v Paříži?“

Strejda Gonz…

„Dobrý den, tady jde všechno dobře, a co u vás?“

„Podívejte, nechci vás nijak vyplašit, ale telefonoval jsem s domovem důchodců…“

„Babi Rose… Co se děje?“

„Měla…, v noci se jí přitížilo, ráno ji odvezli do nemocnice, dožaduje se vás… Myslím, že by bylo lepší, kdybyste se hned vrátila.“

Stojím na chodníku jako idiot a zírám na semafor, kde už svítí zelená, nejsem schopna se hnout, jakkoli se rozhodnout. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste se hned vrátila. Vím dobře, co to znamená. Měla bych si dojít pro kabát.

„Chloé, jste tam ještě?“

„Ano…, pojedu prvním možným vlakem… Přijedu dneska večer… Vyrazím co nejdřív.“

„Dobře, zavolejte mi, kdy má vlak přijet, a dojedeme pro vás. Nebojte se, děvenko, to bude v pořádku.“

„Dám vám vědět,“ zamumlám do telefonu.

Potřebuju pět vteřin na to, abych se vzchopila. A začala shánět lístek na vlak přes aplikaci ve svém iPhonu. Jeden vlak odjíždí za sedmatřicet minut. Odsud na nádraží Montparnasse za míň než sedmatřicet minut, to bude jen tak tak, ale dá se to zkusit. Kabát to odskáče. Běžím jako splašená na stanici metra. Přestupy vyšly bez čekání, na nástupiště dorazím minutu před odjezdem TGV, mávám iPhonem, abych prošla. Průvodčí s káravým výrazem pokývá hlavou a dává si načas, když zamračeně studuje displej s jízdenkou, kterou jsem si narychlo koupila pár minut předtím. Vlak už jede, když si konečně celá zpocená sedám na své místo. Kufr jsem si nechala u Constance. Koukám, jak se za okny vlaku míhá krajina, sluníčko zapadá, stromy jsou rozmazanější a zeleň šedne. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste se hned vrátila.

Přestupuju v Bordeaux, už je noc. Když čekám na nástupišti na další spoj, sevře se mi hrdlo. Nemocnice už bude zavřená, nepustí mě k ní. Zvoní mi telefon. Guillaume?

Máma.

„Chloé? Ty jsi v Bordeaux? Slyšela jsi o babi Rose?“

„Byla jsem v Paříži, narychlo se vracím, budu tam ještě dneska.“

Na druhém konci je ticho. Ticho, které znamená: „Přijela jsi do Paříže, a za mnou jsi nezašla, ty nám nikdy nic neřekneš atd., atd., atd…“

„Chceme s tvým tátou přijet.“

„Nemám chuť se s ním vidět.“

„Chloé, já myslím, že…“

„Ne, opravdu teď ne, nemám na to náladu.“

Povzdychne si, cítím, jak je unavená. Najednou mám knedlík v krku. Chtěla bych jí říct, že ji ráda uvidím, že je mi to všechno líto, že bych chtěla, aby měla jednodušší život. Život s monogamním manželem. Ale chce se mi brečet a jsem taky unavená, já taky, mám toho po krk.

„Tak ahoj, mami.“

Zaváhá, vím, že se chce zeptat, co je nového, ale že se k tomu už neodhodlá.

„Dávej na sebe pozor, Chloé.“

Položím to a rozbrečím se. Z vlaku vystupuju v Langonu, prší.

Hledám očima strejdu Gonze, na nástupišti nikde nikdo. Vyjdu z nádraží. Venku po Gonzovi zase ani stopy, o zeď tu ale stojí opřený Vincent Laborde, v rukou drží dvě helmy. Když mě vidí přicházet, poškrábe se ve vousech a trochu se zarazí nad mou tváří se šminkami rozmazanými až na bradu a ofinou, která se mi určitě vlní jako chaluha.

„Venuše je porouchaná,“ řekne.

Kývnu hlavou. Nemůžu mluvit, kdybych mluvila, zase bych se rozbrečela, a před ním já brečet nechci.

„Ty nemáš kabát ani žádnej kufr?“

Zavrtím hlavou. Beze slova mě zavede do sucha pod přístřešek, sundá si bundu a pomůže mi ji natáhnout. Musí mi zapnout zip, mně se na to moc třesou ruce. Pak zašátrá v kapsách, vytáhne krabičku cigaret, jednu vezme mezi zuby a zapálí ji. Podá mi ji. Od rána jsem nekouřila, a když mi nikotin zaplaví plíce, zavírám oči úlevou. Přesně tohle jsem potřebovala. Život je špatně zařízený, proč všecko, bez čeho se neobejdu, musí být zdraví škodlivé?

Zavibrování. Guillaume?

20:57 –

GUILLAUME FAVREAU

Chlo, nevím, jak ti to říct, neměl jsem ti minule posílat tu textovku, myslím, že by bylo lepší, kdybychom spolu už nemluvili, aspoň nějaký čas. Je to moc složité.

Alkohol, kafe, cigára, Guillaume. Toxické a nepostradatelné. Pro pár minut štěstí v přítomnosti stavím svou budoucnost z trouchnivějících trámů a divím se, když se všechno hroutí.

„Špatné zprávy?“ ptá se Vincent.

Zakroutím hlavou a mobil vypnu. Nemám čas ani náladu na to teď myslet. Típnu o zeď sotva načatou cigaretu.

„Je už asi moc pozdě na to, jít do nemocnice, viď?“

Po chvilce řekne:

„Oni tě tam pustí.“

Mluví tichým hlasem, dívá se mi do očí. Ví, že mi tím říká špatnou zprávu. Kdyby to nebylo vážné, nenechali by mě za ní jít mimo návštěvní hodiny. Pokývnu hlavou, vyhrnu si límec té jeho bundy a vydám se k parkovišti. Jde za mnou. Zatínám rty, ale stejně se mi roztřese brada. Podá mi helmu, vyhoupnu se na zadní sedadlo. Pod spuštěným hledím helmy můžu konečně v klidu brečet. Není žádná velká zima, ale v tom dešti a při té rychlosti jsem do minuty celá promočená, před sebou máme ještě skoro půl hodiny cesty. Sjedeme ze státní silnice, ale Vincent nezpomaluje. Jede příliš rychle, v každé zatáčce malé okresky se mi rozbuší srdce a vidím nás rozmlácené o některý z těch tmavých kmenů borového lesa. Kupodivu je mi to úplně jedno, to nebezpečí mě uklidňuje. Tisknu se k němu víc, než je nutné, a marně se snažím vžít do představy, že je to Guillaume, který je tu taky jednou pro mě.

Když řeknu dívce v recepci, že jdu za Rose Lacombovou, se soucitným výrazem mě nechá projít. Bledým světlem zářivek pokračuju dál. Dráždí mě vrzání mokrých podrážek na podlaze z lina. Vincent má úplně promočený svetr, přesto nevypadá, že by mu byla zima. Já mám pocit, že mě nemůže zahřát už vůbec nic. Zastaví se přede dveřmi pokoje a položí mi ruku na rameno:

„Počkám na tebe dole.“

Chtěla bych mu poděkovat, chtěla bych, aby zůstal se mnou, ale nemůžu mluvit. Stisknu kliku a opřu se do dveří.

Měsíc osvětluje ponurou místnost tmavě modrým světlem. Na kovové posteli rozeznám ležící drobné tělo babi Rose, její bílé vlasy září do tmy. Ruce má sepnuté na břiše a ztěžka dýchá. Neslyšně si k její posteli přistavím plastovou židli. Sednu si a položím ruku na svraštělé, modře žilkované ruce své babičky, dávám přitom pozor, abych nezavadila o infuzi. Nereaguje. Nehty má namalované rudým lakem, už se jí začíná loupat. Dám jí pusu na vlahou kůži, je cítit nemocnicí. V mých vzpomínkách jsou její ruce neustále činorodé, voní po saponátu na nádobí nebo mandlovém cukroví, ty upracované ruce mi pletly copánky, ošetřovaly škrábance a osušovaly slzy, zatímco moji rodiče válčili ve vedlejším pokoji. Položím tvář na hrubou deku. Svítící číselník pod vypnutou televizí ukazuje 23 hodin a 2 minuty.

Když otevřu oči, za okny už svítá. Je pět minut po šesté, cítím, jak se ruka lehká jako pírko dotýká mých rozcuchaných vlasů. Krk a záda mě bolí, jak jsem spala přelomená v půli, ale ani se nepohnu, oči zase zavírám.

„Jsem ráda, že jsi přišla.“

„Já taky, babi.“

„Víš, že ta důra Simone mi zase vzala svetr? Ten bledě modrej, víš to? Ten, co má knoflíky ze slonoviny.“

„To je pěkná hloupost, ten přece sluší jenom tobě, babi, ty máš nejkrásnější oči široko daleko…“

Mně se hlas třese, její je pevný.

„Závidí, to je to. Včera jsem slyšela, jak říká paní Latteové, že jsem moc hloupá na to, abych udělala maturitu. Tak si to představ! Přede mnou! To jí nikdy neodpustím.“

„Mladším sestřičkám se vždycky všechno odpustí, babi, celé dětství jsi mi opakovala, že rodina je to nejdůležitější.“

„Zatracená závist, to je mor. Já to nesnáším.“

Zvednu se a pohladím ji po čele.

„Tu maturitu uděláš, babi, a dokonce s vyznamenáním.“

Uklidní se, její čistý pohled se stočí k oknu. Najednou si všimnu, že na dece leží lísteček. Je na něm napsáno: „Zavolej mi, až budeš potřebovat, abych pro tebe přijel. V.“ Dočista jsem zapomněla na Vincenta, který na mě celý promoklý čekal dole v hale. Jak dlouho tu asi tvrdnul, než se odhodlal vejít do pokoje, kde mě našel nataženou napůl mezi postelí a židlí, jak jsem usnula vedle babi Rose a její infuzí. Ani jsem nepomyslela na to, že mu mám poděkovat.

„Otevři okno!“ zavelí najednou babi Rose. Jsem celá rozlámaná. Déšť během noci ustal, paprsek ranního sluníčka se pokouší prodrat bílými mraky. Babi Rose zavírá oči a nasává vlhkou vůní borovic.

„Takhle je to lepší,“ řekne tiše.

Posadím se a vezmu ji za ruku, dívá se na mě trochu nejistě, v očích jí blýskne šibalská jiskřička.

„Chloé, opravdu si myslíš, že je rodina důležitá?

Pohladím ji po tváři, chtěla bych jí říct, jak je pro mě krásná.

„Ano, tos mi přece říkala pořád.“

„Musíš mi slíbit dvě věci.“

„Jasně, cokoli chceš, babi.“

Zamračí se.

„Chloé Lacombová, nemluv se mnou, jako bych to už neměla v hlavě v pořádku – jestli mě nebudeš brát vážně, rovnou umřu.“

Trhnu sebou. Má zase jasnou mysl a je rozzlobená. Narovnám se na židli.

„Beru tě vážně, babi.“

„Tak dobře. Chci, aby ses usmířila se svým otcem.“

„Babi, já…“

„Huš, ani slovo! Ne kvůli němu, ale kvůli mámě. Když se s ním nebudeš vídat, neuvidíš pořádně ani ji, a ona tě potřebuje. Chceš, aby nám zase skončila v depresi? Myslíš, že už tak to nebylo dost těžké?“

Koušu se do rtu. Nebude se snad ohánět poslední vůlí.

„Nezlob. Slib mi to! Přece jsi slíbila, že slíbíš!

„Tohle po mně nemůžeš chtít.“

„Tak já jsem na smrtelné posteli, a ty mi nevyhovíš? Je to má poslední vůle, Chloé.“

Obrátím oči v sloup.

„Jako na smrtelný posteli opravdu nevypadáš.“

Zatváří se uraženě.

„Mluvím k tobě z posledních sil. Řekni mi, že s ním promluvíš!

„Možná,“ připustím naštvaná, že mě takhle dostala.

„Ne! Žádné možná! Slib mi to! Myslím to vážně, ty to víš.“

„Dobře,“ zamumlám.

„Dej si pozor, ne abys mi něco slibovala jen tak, já tě taky můžu přijít strašit.“

Pokrčím rameny, babi Rose pokračuje, mám dojem, že dýchá čím dál obtížněji.

„Druhá věc… Posloucháš mě, Chloé? A nemusíš se tvářit tak naštvaně. Jsi hrozná, vždycky jsi byla hrozná, ta tvoje tvrdohlavost…“

„Poslouchám, co ještě?“

Upřeně se na mě dívá a pár vteřin přemýšlí, na chvilku mám pocit, že už zase ztrácí jasnou mysl, ale vzápětí pokračuje, tentokrát mírnějším tónem:

„Nevím, jak to máte s tím tvým Guillaumem, ale šťastná s ním nejsi.“

Skloním hlavu a nic na to neříkám, babi pokračuje:

„Nedělej to jako tvoje máma, Chloé, pánbůh ví, že si nikdy neměla brát mého syna a že si špatně vybrala, toho ses jí už sama dost navyčítala. Někoho si vzít musíš, ale ne Guillauma. Je to milý kluk, ale je tu, jen dokud je dobře, a když je zle, frrr, jako by se po něm slehla zem.“

„To jsem si zavinila sama…“

„O to tady nejde. Už dva roky jsi nešťastná jako Máří Magdaléna. Ať jsi udělala cokoli, když už to mezi vámi dvěma neklape, tak to prostě neklape a basta. Všechno se holt spravit nedá. Někdy nestačí jen se milovat nebo něčeho litovat. Je potřeba, abys založila rodinu s někým opravdu dobrým. Nemůžeš zůstat úplně sama. Samota, to je nebezpečná věc, člověk musí umět vyjít s ostatními, musí druhé potřebovat, v tom je teprve štěstí.

„Ale já…“

„Nepřerušuj mě pořád. Jestli s ním nejsi šťastná, udělej, co je třeba.“

Otočí se na polštáři, najednou je celá bledá. Možná ke mně opravdu mluvila z posledních sil. Babi Rose, moje babička Rose. Beru ji za ruku, v očích jí už neskotačí modré jiskřičky, její pohled je klidný jako hladina letního jezera.

„Chceš, abych něco přinesla?“ ptám se tiše, „kafe, čokoládu?“

Usměje se na mě.

„Ano, čokoládu.“

Políbím ji na vrásčitou tvář a vyjdu z pokoje. Ještě není ani sedm hodin, zpoza zavřených dveří, lemujících šedou chodbu, nejsou slyšet žádné zvuky. Třesou se mi ruce. Nikdy se mi nepodařilo říct jí pravdu o našem rozchodu s Guillaumem, nechtěla jsem jí dělat starosti. Hlavou mi projde, kolikrát jsem jí lhala, ona ale stejně nikdy nebyla tak naivní. Pospíchám, abych byla s tou horkou čokoládou rychle zpátky. Bojím se, že až se vrátím, už to zase nebude ona. Jsem daleko radši, když mi nadává jako špaček, než když mě nepoznává. To je samozřejmě sobectví. Jí je určitě daleko líp, když si myslí, že je jí šestnáct, a její jediná starost je dostat zpátky modrý svetr, než když cítí, že umírá.

Když se vrátím, spí. Postavím čokoládu na noční stolek. Posadím se vedle ní a vyndám si mobil. Znovu si přečtu textovku od Guillauma, dvakrát, třikrát. Už ji znám nazpaměť.

Udělej, co je třeba.

Váhám, píšu.

06:34 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Děkuju za ten včerejšek. Promiň, měla jsem ti říct, abys jel domů, doufám, že jsi nečekal moc dlouho.

06:34 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Neuvědomila jsem si, že usínám…

06:35 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

A taky za bundu.

06:45 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Děkuju taky za bundu, jsem chtěla říct.

Všimnu si cedulky pověšené na dveřích: „Děkujeme, že jste vypnuli své mobilní telefony.“ Vypínám ho. Zůstávám sedět vedle babi Rose. Čekám. Netroufám si jít koupit nějakou knížku nebo časopis, ani sejít dolů do recepce a zeptat se, jestli by mi sem nemohli dát přistýlku. Mám strach, že po návratu by tu už nebyla.

Když přichází sestřička se snídaní, babi Rose ještě spí. A když pak přichází jiná, aby odnesla nedotčený talíř, mám sto chutí jí říct, ať mi ho nechá, umírám hlady, ale nenajdu dost odvahy. Potom přichází doktor. Vyjdeme ven na chodbu, musíme si promluvit. Říká mi, že se babi z nemocnice už nedostane, říká to vlídně, je to milý doktor. Položí mi ruku na rameno. Říká mi, jaká je pravda, je to jeho povolání, pak už mě nechává docela samotnou.

Deník

Constance Delahayeové

2. dubna 2013 – 23 h 47 min

Návrat z Londýna. Nic neproběhlo tak, jak jsem si představovala, ale přesto se mi přihodila jedna zábavná historka.

Sobota

Na přečtení prvních dvou dílů Rozumu a citu jsem v pátek ráno v Eurostaru bohužel neměla dost času. Na nádraží Saint-Pancras jsem si koupila týdenní kartu na městskou dopravu (oyster card za 36 liber), která je i přes tu příšernou cenu a priori výhodnější než lístky, a vybrala jsem si peníze z automatu. Se dvěma stovkami liber na víkend v kapse jsem se rozjela metrem až na stanici Camden Town, u které se nachází Austen Bed & Breakfast. Se zavazadly vážícími dvě tuny to nebylo jen tak. Při své předvídavosti jsem s sebou radši přestěhovala celou novou garderobu, pro případ, že se poznám s krásným romantickým Angličanem. V práci jsem si vytiskla plánek londýnského metra a k tomu průvodce o sedmdesáti osmi stranách Co dělat v Londýně, kterého jsem pak u tiskárny zapomněla. Samozřejmě se Hans Schmidt zjevil u mého stolu s průvodcem v ruce zrovna ve chvíli, kdy jsem byla zabrána do vytváření svých nových mailových adres, abych mohla znásobit počet odesílaných hlasů pro obsazení Ryana Goslinga do hlavní role ve filmové adaptaci Padesáti odstínů šedi.

„Mám dojem, že to byla vaše iniciativa, Constance, vytisknout si na náklady firmy tenhle dokument o sedmdesáti osmi stránkách.“

Tentokrát jsem pochopila, že je to rétorická otázka, a nechala jsem ji bez odpovědi. To jen dokazuje, jak se učím a zraju. Každopádně mi položil průvodce na stůl a otočil se na patách tak rychle, že jsem neměla čas vymyslet nějakou věrohodnou lež, třeba že Mylène jede se svými dvěma kočkami a dcerou na víkend do Londýna.

Abych upřímně řekla, i když to znamená přiznat, že měl Hans Schmidt pravdu, Austen Bed & Breakfast nebylo tak lovely, jak jsem čekala. Předně své jméno nenese po Jane Austenové, ale po Imogen Austenové, majitelce, kterou muselo po příslušných poznámkách klientů napadnout, že na webové stránky svého penzionu přidá odkaz na Jane Austenovou, aby přilákala naivky, jako jsem já.

Recepce přímo nad bistrem nabízejícím fish & chips čpěla přepáleným tukem. Imogen Austenová čpěla alkoholem a potem. Utřela si rukou nos a odvedla mě do pokojíku s miniaturním oknem. Fialový koberec byl samý flek a s růžovým rozviklaným stínítkem noční lampičky zrovna neladil. Přiznala jsem, že jsem poněkud překvapená „Austen-like výzdobou“, kterou bych já osobně hodnotila spíš jako výzdobu ve stylu hodinového hotelu. Anglicky mě ujistila, že je to dekorace pro devatenácté století velmi typical. Ona o tom něco ví, protože je potomkem Jane Austenové, některé kusy nábytku jsou dokonce přímo po ní. Nijak jsem jí neodporovala, jen jsem si říkala, že jsem se zase jednou nechala pěkně napálit.

Ve chvíli, kdy jsem vyzbrojena průvodcem vyšla z hotýlku objevovat město svých snů, začaly venku padat trakaře. Rozhodla jsem se tedy v dolním bistru pojíst fish & chips a zapít to jedním pivem (12 liber) – vzala jsem tak londýnské objevování pěkně z gruntu. Vyfotila jsem si talíř s jídlem a dala ho postupně na Facebook a Instagram (38 lajků, to jde). Po pár nabraných kilech tuku a zjištění, že déšť neustává, jsem investovala do koupě deštníku (9,99 libry) a navzdory průtrži se vydala vstříc dobrodružství.

Den byl nabitý: Nebylo sice možné zahlédnout královnu, ale mohla jsem se vyfotit před Buckinghamským palácem s nehybnou stráží (32 lajků na Facebooku, jeden nový follower na Instagramu). Vrchovatě jsem si užila londýnského metra, jelikož jsem zůstala během špičky pětatřicet minut trčet na stanici Hyde Park (selfie před nápisem Metro, 22 lajků). V obchodím domě Fortnum & Mason jsem si dala čaj, naložila sendviče – a bochánky a nejspíš i dvě kila navíc (28 lajků, 39 liber). Svačina byla vynikající a podle mého i daleko lepší než občerstvení při afternoon tea podávané majitelkou Austen Bed & Breakfast, které jsem nakonec radši ani neriskovala. Zakoupila jsem dvě krabice Chocolate Picadilly Biscuits (32 liber), jednu pro mámu a jednu pro Hanse Schmidta, bez kterého bych tenhle úžasný víkend v Londýně nestrávila. Jediné minus: Za tou pyramidou sendvičů ve Fortnum & Mason jsem zapomněla svůj originální výtisk Pýchy a předsudku (skutečné náklady na dnešní odpoledne činí 249 liber, tedy 125 % mého celkového rozpočtu).

Kolem osmé jsem se vrátila do hotelu a tam to začalo nabírat obrátky. Neměla jsem hlad a už vůbec ne chuť jít sama někam do restaurace na večeři. Řekla jsem si o klíč, recepcí se rozléhaly vzrušené výkřiky komentátora fotbalového utkání, které právě probíhalo v televizi pověšené na zdi, což je také dost Austen-like stylové. Když jsem došla ke svému pokoji, nemohla jsem odemknout dveře. Bojovala jsem skloněná nad zámkem a vtom se dveře zevnitř zprudka otevřely. Následkem toho jsem se s elegancí rypouše sloního na první hodině baletu rozplácla na koberci, s očima v úrovni dvou nahých chlupatých nohou.

Já věřím v Boha, pocházím z versailleské katolické rodiny, ale kdybych byla nevěřila, konvertovala bych ve chvíli, kdy divoký (a polonahý) James Cunningham rozrazil dveře svého pokoje v domnění, že se k němu pokouší vlámat vrah (já).

„What is it?“ zeptal se ledovým hlasem, zatímco já se ještě válela po zemi.

Zvedla jsem se a otevřela pusu, abych něco odpověděla, ale jediná anglická slova, která bych při pohledu na něj dokázala pronést, by byla: „I love you, will you marry me?“ Usoudila jsem, že bude lepší zůstat stát v těch dveřích jen tak s pusou otevřenou. Což znovu dokazuje, jak se učím a zraju.

Ani s osmačtyřicetihodinovým odstupem není nijak jednoduché popsat Jamese Cunninghama. Řekněme, že kdyby se Jude Law a Hugh Grant rozhodli mít spolu dítě, nad jeho kolíbkou by se skláněl Ryan Gosling a dal mu dal do vínku vypracované břišní svaly, vyšel by z toho bezpochyby právě James Cunningham.

S nadlidským úsilím jsem nakonec ze sebe vysoukala:

„Sorry, wrong room.“

Jasnýma modrýma očima zkoumal můj planoucí rudý obličej.

„No worries, darling, where are you from?“

Vzhledem k tomu, jak ničivou silou mě zasáhl, by bylo myslím dobré, kdyby se britský přízvuk všude ve světě jednou provždy prostě zakázal, zvlášť při pronášení slova „darling“. Nicméně jsem se dokázala jakž takž vzchopit, a to díky moudré radě Baby Doll, že si člověka, který na nás mocně působí, máme při rozhovoru představit dřepícího na záchodě.

Vyprávěla jsem mu, že jsem přijela z Francie, abych si prohlédla Londýn, protože se sem už brzy přestěhuju kvůli práci (člověk nikdy neví, nechtěla bych, aby vzdálenost byla překážkou našeho případného žhavého románku). On mi líčil, že teď bydlí tady, protože se právě rozešel se svou dívkou, pak mi řekl, že se zrovna chystal na večeři, a nabídl mi, abych s ním zašla dolů na fish & chips. Možná jsem hloupá a dělám pořád samá špatná rozhodnutí, ale já nabídku přijala. Jen jsem se zeptala, jestli si můžu na pět minut odskočit do svého pokoje, vlastně jen o patro výš, abych na sebe natáhla něco pohodlnějšího. Přeloženo: Zmizela jsem na tři čtvrtě hodiny, abych provedla nezbytnou kompletní renovaci fasády. Na Jamese Cunninghama jsem nasadila nejtěžší kalibr, tentokrát už je rozhodnuto – opustím No sex Land.

Večeře proběhla hladce, podařilo se mi zachovat téměř normální výraz a dole ve fish & chips jsem vyšňořená jako na promenádu po červeném koberci v Cannes zjevně zanechala dojem. James Cunningham jako správný gentleman zaplatil účet. Z toho mála, co mi řekl o svém životě, a z vyhýbavých odpovědí, kdykoli jsem se ho na něco zeptala, jsem vydedukovala, že bude nejspíš tajný agent, a ne obchodní bankéř, jak mě ujišťoval. Stejně by mě zajímalo, co by takový obchodní bankéř, třeba i milovník literatury a fish & chips, pohledával v Austen Bed & Breakfast ve čtvrti Camden Town.

Doprovodil mě až k pokoji, zastavili jsme se přede dveřmi a já začala štrachat klíče, jak nám Baby Doll vštěpovala pro případ, kdy je třeba získat čas a nachystat podmínky pro polibek. Položil mi ruku na tvář a mně se málem protočily panenky, aniž by se dalo přesně určit, jestli to způsobil pohled jeho ocelově modrých očí, pronikající až na samé dno mé duše, nebo vyčerpání těla po předávkování fish & chips, neschopného vstřebat těch osmnáct kilo nasycených tuků nabraných během dne. James se tedy ke mně sklonil, já zavřela oči a čekala, až přitiskne své rty k mým, připravená omdlít blahem, když se náhle z konce chodby ozval nevěřícně roztřesený hlas:

„Henry?“

James vmžiku všeho nechal a za tím hlasem se otočil, já, celá rozčílená takovým vyrušením, jsem otevřela oči. Na chodbě stála Imogen Austenová, zjevně s pláčem na krajíčku a s nechápavým a zoufalým výrazem zírala na Jamese. Na koho to mluvila? James ode mě zděšeně odběhl.

„Henry?“ opakovala chvějícím se hlasem majitelka hotýlku.

(Právě tehdy jsem pochopila, že James se jmenuje Henry.)

„Není to tak, jak si myslíš,“ zvolal anglicky a vrhl se na Imogen Austenovou, aby ji sevřel v náruči.

„Je to přesně tak, jak si myslíte,“ zvolala jsem já, rozlícená, že mě odhodil jako veteš, byť kvůli ženě, která je vzdáleným potomkem Jane Austenové.

Imogen Austenová Henriho-Jamese hrubě odstrčila a přešla ze zoufalství do zuřivého vzteku. Pustila se do láteření v angličtině. Její projev nebyl zcela zřetelný, zejména proto, že každá věta byla prošpikována množstvím vulgárních výrazů, jejichž pestrost mnohdy přesahovala mou slovní zásobu, ale já i tak pochopila, že James alias Henry, jakkoli se to zdálo k nevíře, je milencem Imogen Austenové, kterýžto stav ovšem právě zanikl. Henry si může šupito presto sbalit kufry a najít si jinou husu, ke které se nakýbluje. Bezmocně jsem celou scénu sledovala a Henri-James náhle, i přes své dokonale vypracované břišní svalstvo, pozbyl veškeré věrohodnosti. Chtěla jsem se nebohé Imogen Austenové omluvit, ale ve chvíli, kdy jsem promluvila, se ke mně natočila, tvářila se jako při posledním soudu a čišelo z ní odhodlání skočit mi po krku. O zbytek jsem už nestála, dala jsem se na ústup do svého pokoje, kde jsem se zamkla na dva západy. Bouchala na dveře a vykřikovala, že jsem coura, pak svůj hněv znovu obrátila na Jamese, který naprosto hloupě nevyužil vzniklé mezihry k tomu, aby se zdekoval. I když se to zdá jako vystřižené z románu, neměla jsem zrovna v úmyslu nechat si nabančit uprostřed noci nějakou prapravnučkou Jane Austenové. Stáhla jsem ze sebe róbu, navlékla džíny a bezhlavě naházela věci do kufru. S okem přitisknutým ke klíčové dírce jsem počkala, až všechno to řvaní utichne, až dvakrát bouchnou dveře od spodního pokoje a na schodech uslyším kvapné kroky Jamese Cunninghama následované kroky jeho expřítelkyně. Pět minut nato jsem nenápadně sešla dolů. Pokoj jsem zaplatila přes internet a po bleskurychlém ověření, že recepce je prázdná, protože nebohá Imogen Austenová je rozchodem jistě natolik rozrušena, že se nemůže věnovat klientům, jsem z toho domu hrůzy vyběhla. Na ulici jsem divoce gestikulovala na projíždějící taxík, který mi k velké úlevě zastavil rovnou před nosem.

Sotva jsem vzala za kličku dveří, zaslechla jsem něčí volání:

„Caroline!“

Otočila jsem se a spatřila Jamese Cunninghama, jak běží směrem ke mně, mává rukou a za sebou táhne obrovský kufr. Rychle jsem otevřela černé dveře taxíku a skočila dovnitř.

„Caroline!“

Zabouchal na okýnko. S povzdechem jsem ho stáhla, vypadal opravdu vyděšeně.

„Where are you going to sleep? We should spend the night together!“

Jeho prosby jsem ignorovala a dala řidiči pokyn k odjezdu. On mě vážně musel mít za totální blbku. To snad mohlo platit kdysi (minulý týden), ale rozhodně ne po lekci Baby Doll zaměřené na výčet třiceti čtyř typů nebezpečných svůdců, podle nějž je James Cunningham typický KUS (krásný, ulhaný a sebestředný, tedy zcela nežádoucí).

„My name is not Caroline,“ sdělila jsem mu suše, právě když taxík startoval.

Vytáhla jsem okýnko, hrdá na to, že jsem si v téhle směšné situaci zachovala důstojnost hodnou Elizabeth Bennetové, pak jsem ho zase stáhla, abych mu ještě ukázala vztyčený prostředníček, už ne tak důstojně, ale o to radostněji.

Řidič se mě s netečným klidem zeptal, kam to bude, a já odpověděla:

„Do hotelu Ibis v Blackfriars.“

Celkové náklady v souvislosti s operací James Cunningham: 354,70 libry (taxi 35,70 libry, Ibis 319 liber). Návratnost investice: 0

Můj život je někdy hotový román.

Neděle

Rozhodla jsem se, že už nebudu vyvádět hlouposti. Nařídila jsem si budík na brzkou hodinu a vydala se rovnou k parlamentu – v ruce jsem držela kelímek s ne zrovna typickým chaï latte ze Starbucksu. Pořídila jsem snímek Westminsterského opatství, doufala jsem, že vykouzlím impresionistický efekt vycházejícího slunce ve stylu Clauda Moneta, ale musím si přiznat, že to až tak nevyšlo (17 lajků, 1 ztracený follower na Instagramu).

Ukázalo se, že můj program je poněkud ambiciózní, a rozhodla jsem se vynechat muzeum Madame Tussaud, jelikož mi zřízenec na recepci sdělil, že v expozici není figurína Ryana Goslinga, ale jen Ryana Reynoldse, což je velmi absurdní, protože Ryan Reynolds přece nemůže nikoho zajímat. Už jsem vůbec neusilovala o setkání s krásným Angličanem, nevěrník Henry-James Cunningham mi vůči londýnským svůdníkům provždy naočkoval dostatečně silné protilátky.

Jako zázrakem nepršelo, odpoledne jsem strávila procházkami po Hyde Parku, Green Parku a Saint-James Parku (19 fotografií veverek – 0 lajků, 8 ztracených followerů na Instagramu).

Pondělí: neudálo se nic zvláštního

Ráno návštěva Notting Hillu, modré dveře z filmu Notting Hill jsem nedokázala najít. Stejně je mi jasné, že bych za nimi Hugha Granta už dávno nenašla.

V jednom obchůdku s vintage módou jsem narazila na tričko s nápisem Good girls go to Heaven, bad girls go to London. Zakoupila jsem čtyři, jedno pro sebe, jedno pro Chloé, jedno pro Charlotte a jedno, co by se ještě mohlo hodit (36 liber, nová profilová fotka na Facebook, 57 lajků).

Celé odpoledne jsem strávila v National Gallery. Velmi krásná sbírka.

Úterý

Pohovor pro získání potenciální práce snů a budoucího nového života proběhl (bez nějakého tlaku) vcelku obstojně. Neřekla jsem nic obzvlášť hloupého ani nic obzvlášť chytrého. Zato na závěr se mi vydařil mistrovský kousek: Zakoupila jsem jemné pečivo „home made“ v úžasné čajovně zvané Ottolenghi (18 liber) a obyčejnou dózu u Markse & Spencera (3,90 libry), jednoduše jsem jedno dala do druhého a vytvořila dojem, že jsem jim dovezla vlastní domácí pečivo z Paříže. Byli nadšení. Na oslavu jsem ve vlaku cestou zpátky snědla krabici Chocolate Picadilly Biscuits koupenou mámě, to má za to, že mi tuhle řekla do telefonu: „Zlato, doufám že nemáš v úmyslu vzít si ty děsné fialové šaty na Jonathanovu svatbu, to si sotva najdeš manžela, když budeš vypadat jako těhotná.“

Londýnská bilance: Nepotkala jsem pana Darcyho, málem jsem se vyspala s psychopatem typu KUS a nechala se zardousit jeho metresou, budu si muset sjednat spotřebitelský úvěr, abych mohla splatit dluhy, a přece jsem strávila nezapomenutelný víkend a neměla ani čas myslet na Tristana Granta.

22 h 56 min

Právě mi přišla faktura za telefon: 286,38 eura (příliš mnoho fotografií sdílených na Facebooku/Instagramu). Ze zoufalství jsem snědla druhou krabici Chocolate Picadilly Biscuit. Hans Schmidt má smůlu, dostane tričko Good girls go to Heaven, bad girls go to London.

Chloé

Babi Rose se chvilkami probouzí. Mluví na mě, usmívá se na mě. Někdy mě poznává, někdy ne. Zůstávám vedle ní nehybně sedět, na nic nemyslím. Pozdě odpoledne někdo zaklepe na dveře, zvedám se, abych otevřela, a ocitám se tváří v tvář… rodičům.

Než mi dojde, co se vlastně děje, tak mi máma, celá horečnatá, dá pusu na obě tváře a pohladí mě po vlasech.

„Zhubla jsi, Chlo, ty pořádně nejíš.“

Dělá si starosti. Každá máma si dělá starosti. Kupodivu i ta moje, ale jen pokud není v depresi. A když je jí dobře, to si pak dělá větší starosti než ostatní, aby to dohnala. Popravdě řečeno je to i proto, že já volám tak málo, že kdybych umřela, dozvěděla by se to nejspíš až čtrnáct dní po mém pohřbu.

Ustoupím stranou, aby mohli projít. Táta mi řekne ahoj, pusu mi nedá, já mu taky řeknu ahoj, ani se na něj pořádně nepodívám. Mám jeho oči, jeho vlasy, jeho bradu, jeho humor, jeho úsměv a už čtyři roky si neřekneme víc než ahoj, a to tak dvakrát třikrát do roka. Když jsem podvedla Guillauma, byla jsem tak zoufalá a hloupá, že jsem o tom řekla mámě. Zapřisáhla jsem ji, ať o tom nikomu dál nepovídá, hlavně ne tátovi. Celé roky jsem do mámy hučela, aby od něj odešla, léta miloval jinou a ona se z toho roznemohla. Samozřejmě že když pak tátovi řekla, že nejsem o nic věrnější než on, vychutnal si mě.

Jaký otec, taková dcera.

Já bych ho snad zabila, když tohle řekl. Byla to odjakživa moje utkvělá myšlenka. Víc než to, že budu jako matka, mě děsilo už jen, že budu jako otec. Bylo příliš mnoho mužů, kteří o mě měli zájem, stejně jako bylo příliš mnoho žen, které měly zájem o něj. Samozřejmě si nemůžu stěžovat: jsem to ale chudinka, se mnou by se chtěli všichni vyspat. Ale upřímně, kdybych si mohla vybrat, chtěla bych být Constance Delahayeová. Byla bych hezká, a nemusela bych být hned krásná, byla bych okouzlující, a ne rovnou sexy. Jaký otec, taková dcera. Je to smutné, ale horší urážku už by pro mě nemohl vymyslet. Po rozchodu s Guillaumem jsem sotva spala, nejedla jsem, říct, že mi to ničilo nervy, by bylo málo, mně to doslova rvalo útroby. Křičela jsem, že na světě není nikdo, kým bych opovrhovala víc, že je mi nanic z toho, že jsem jeho dcera, a že čekám jedině na to, až ho máma opustí, a že budu spokojená teprve v den, kdy tu zůstane sám jako idiot.

Nic na to neříkal. S neproniknutelným výrazem ve tváři mě nechal vykřičet. Když jsem skončila, práskla jsem za sebou dveřmi. Pak už jsme spolu nikdy pořádně nemluvili. Koneckonců je to jeho život, mě se netýká. Nejsem o nic lepší než on, jakým právem jsem ho soudila? Od té doby si řekneme ahoj, ale už si spolu nepovídáme. Věřte mi, že bych byla radši, kdybychom spolu zase mluvili, ale já nechci udělat první krok, po čtyřech letech mlčení je už dost pozdě. Myslím, že nikdy rodičům neodpustíme, že nejsou dokonalí. Je to nespravedlivé, ale je to prostě tak.

Přicházejí k posteli, babi Rose otevírá oči. Špatně se jí mluví. Všechnu sílu, která jí zbyla, vyplýtvala na to kázání, které mi ráno dala. Teď už se jen usmívá a drží mé rodiče za ruce. Pokaždé, když se podívá na otce, rozjasní se jí tvář. Občas s nepřítomným pohledem něco zamumlá.

„Mám syna, ve škole měl vždycky dobré známky, v životě se mu pěkně daří, to je důležitá věc, vědět, že se dítěti daří.“

Rose Lacombová má dva syny, ale když ji paměť opouští, vzpomene se vždycky jen na toho staršího. Můj otec, druhorozený, ve škole nikdy dobré známky neměl a vydělá si sotva na slanou vodu. I přesto teď babi Rose blahopřeje k úspěšnému synovi a ta se blaženě usmívá. Říká mu „děkuji, pane“ a tiskne mu ruku. Musím odtud pryč, nebo se rozbrečím.

„Jdu na vzduch.“

„Mám jít s tebou?“ zeptá se máma.

Zakroutím hlavou a tiše se vytratím. Na plácku před nemocnicí vykouřím v rychlém sledu tři cigarety. Zapnu mobil a zavolám Charlotte a Constance, přišly mi od nich zprávy. Constance se právě vrátila z Londýna, zjevně tam strávila úžasný víkend a určitě se tam chce přestěhovat. Pracovní pohovor proběhl dobře. Ptá se mě, proč je u ní pořád ještě můj kufr. Málem mě přiměla k úsměvu. U Charlotte nic nového, všechno v pořádku. Na chvíli zaváhám, jestli jí nemám říct o Vincentovi, radši ale dál poslouchám její povídání, jak jde život, je to uvolňující. Když hovor ukončíme, všimnu si, že Vincent odpověděl. Musím přiznat, že mě to překvapuje, poslat chlapovi čtyři textovky za sebou, to je běžně jasná záruka, že vám nikdy neodpoví a nebude už ani zvedat telefon, když mu zavoláte.

19:04 –

VINCENT LABORDE

Jsem ti k službám, Popelko.

A pak další zpráva, o minutu později.

19:05 –

VINCENT LABORDE

A člověku stejně nikdy nedojde, že usíná, už z principu.

Poprvé se dneska opravdu usměju. Od včerejšího večera jsem nic nejedla, žaludek se mi scvrkává hlady. Se zavřenýma očima vdechuju poslední cigaretový doušek. Seberu veškerou kuráž a vrátím se do druhého patra. Na chodbě stojí doktor a mluví s mými rodiči, určitě jim říká to, co říkal už mně. Tisknou se k sobě, otec pokyvuje hlavou, upřeně kouká do podlahy. Máma sebou trhne, když mě zahlédne přicházet.

„Spí,“ říká mi, „vrátíme se do hotelu.“

Vidím, že je nesvá. Vypadá vyčerpaně a je smutná. Unaveným hlasem se mě zeptá jen tak pro formu, protože dopředu zná odpověď:

„Nechceš… Nechceš s náma zajít na večeři?“

Otvírám pusu, že spustím svou obvyklou písničku: Šla bych ráda, ale musím teď ještě něco na poslední chvíli vyřídit, zkrátka zrovna nemůžu…, tak příště? Ale mám takový hlad a oni vypadají tak nešťastně, a navíc jsem slíbila… Pokrčím rameny.

„Můžeme se na zpáteční cestě zastavit v Langonu v mekáči, kdybyste chtěli.“

Koukají na mě, jako bych je zvala na candrbál do Cordóby. Kousnu se do rtu. Už začínám litovat, ale máma rychle odpoví:

„Ano! To je prima nápad, výborně, do mekáče jsem zrovna chtěla.“

Deník

Constance Delahayeové

14. dubna 2013 – 19 h 56 min

Ve čtvrtek večer jsme si vyšly, já a holky. Moje kamarádky mi zazlívají, že od té doby, co chodím do kurzu svádění, se už ani nevídáme. Já vím, že se ode mě očekává mlčenlivost a že s nikým nemám pod pohrůžkou smrti o kurzu mluvit, ale přece jen jsem se o naší skupince zmínila dvěma třem kamarádkám, možná pěti šesti, jestli tedy beru i Annu-Sophii a Albane, ale jsme skoro sestřenice, protože to jsou sestry jednoho kamaráda mého bratrance Jonathana, takže to se tak úplně nepočítá.

Večírek byl svým způsobem průšvih, i když se vydařil. (Když to po sobě čtu, tak někdy chápu, proč mi Hans Schmidt říká, že moje maily nejsou úplně srozumitelné.)

Šly jsme do afterworku. Baby Doll říká, že jsou tři prostředí, kde může v Paříži holka narazit na budoucího manžela: v afterworku, kam se chodí po práci „na jedno“, na vinařském workshopu a na kurzu pro kutily. V barech se pak už vyskytují jen zoufalci a z těch, co jimi nejsou, se během večera zoufalci stanou, aby dobře zapadli. Bary je třeba pečlivě rozlišovat. V Paříži jsou tři, kde je skutečně ještě možné někoho potkat. Nejsou to kupodivu ty, u kterých jsem to naivně předpokládala, tedy ty vybrané podle hlasování v My Little Paris, a to z jednoho prostého důvodu: nezavítá do nich snad jediný chlap, zato celá procesí elegantních štíhlých Pařížanek, které si taky přečetly newsletter.

Když jsem nás toho večera viděla všechny takhle pěkně pohromadě, Marilyn, Lolitu, La Traviatu, Scarlett a sebe, pochopila jsem, že Baby Doll neplatíme jen tak pro nic za nic. Všechny jsme měly nový styl, i když těžko říkat nový, když jsme předtím žádný neměly. Ale hlavně jsme všechny měly daleko sebevědomější výraz. Poprosila jsem jednoho pána, aby nás mým mobilem nenápadně vyfotil; vím, že to by se taky dělat nemělo, ale přišlo mi, že by bylo škoda nemít žádnou vzpomínku, a Baby Doll ani nic nenamítala. Jsem zvědavá, jestli až kurz skončí, budeme v tom heroickém úsilí pokračovat a budeme se řídit všemi přikázáními: malovat se, nosit sladěné spodní prádlo, snažit se zapřádat rozhovor se spolucestujícími ve vlaku, neodcházet z večírku, aniž bychom promluvily nejméně se třemi neznámými lidmi…

Takže… říkala jsem, že se večírek vydařil, a to v tom smyslu, že (aleluja) mě oslovil muž, který vypadal normálně.

Šla jsem si dát něco na bar, šla jsem sama, protože houf hihňajících se samiček děsí samce snad ještě víc než představa žehličky. Objednala jsem si lehkou kolu. Rozhodla jsem se brzdit s alkoholem, protože při tom rytmu, jaký jsem nasadila, by se ukázalo, že jsem se od Marilyn Monroe místo svádění naučila jen alkoholismu. A pak, stejně jako když se před Marií zničehonic zjevil archanděl Gabriel a ona slyšela „Buď pozdravena, milostiplná“, já uslyšela:

„Ahoj, můžu ti nalít tu kolu?“

Mými představami se rozezněly trumpety, fanfáry a harfy s gospelovým chórem servírek v pozadí. Baby Doll mě teoreticky připravovala na možnost, že mě někdy někde nějaký muž, pravděpodobně slepec, masochista a/nebo blázen, osloví a já se na něj úlekem nevrhnu, ale moc jsem tomu nevěřila. V tomto případě byla strategie chování jednoduchá: otočit se, usmát se, přijmout, tedy přesný opak toho, co mi velel instinkt – zpanikařit, zrudnout, odmítnout, zároveň ale doufat, že nepřestane mít zájem. Velkou chybou, které se ženské pokolení dopouští, protože je mu to po staletí vtloukáno do hlavy, je představa, že je třeba nechat se dobývat. Přitom je to právě naopak: hlavně žádné dobývání. Muž jednadvacátého století je prozaický, netrpělivý tvor se zjitřeným egem. Když ho žena napoprvé odmítne, urazí se a jde za jinou. Pozvat neznámou ženu na skleničku už ho i tak stojí dost. Baby Doll nám to omílala tak dlouho, že jsem to nakonec pochopila i já. Tři vteřiny mi trvalo, než jsem se vzchopila a s vypětím všech sil se usmála a odpověděla:

„Budu ráda.“

Nebylo to nijak složité. Povídali jsme si, jmenuje se Antoine, pracuje v bance, je asi tak stejně starý jako já. Je rodilý Pařížan, ale nechce zůstat celý život jen v Paříži. Je vysoký, štíhlý, má kaštanové vlasy a veselé hnědé oči. Třikrát nebo čtyřikrát mě rozesmál. V našem rozhovoru nebyla žádná hluchá místa, nechytala jsem ho za zápěstí, abych pod záminkou zjišťování, kolik je hodin, navázala fyzický kontakt, nezačala jsem po čtvrthodině předstírat, že musím jít vyřídit telefonát, aby pak za mnou musel běhat. Baby Doll pro mě ale po půlhodině přišla.

„Constance, jdeš? Měníme lokál…“

Bylo to poprvé, kdy mě oslovila „Constance“. Docela mě v tu chvíli překvapilo, že si moje jméno pamatuje.

„Už jdu,“ odpověděla jsem.

Odešla, abych to mohla v klidu nějak uzavřít. Já váhala, on váhal, pak se zhluboka nadechl:

„Můžu tě poprosit o telefonní číslo?“

Dala jsem mu ho. Rozhodla jsem se k celé situaci přistupovat racionálně, v klidu čekat, až mi napíše, a nijak nejančit.

Dělám si samozřejmě legraci, něčeho takového jsem nebyla schopna. Ztratila jsem veškerou schopnost soustředění, od čtvrtka jsem měla telefon přirostlý k ruce, budila jsem se každou hodinu a strkala si displej k nosu, div jsem si oko nevypíchla, abych zkontrolovala, jestli mi náhodou uprostřed noci nepřišla esemeska. Nejmíň stokrát jsem si představovala, jak se v bílých šatech ubírám cestičkou ke kostelu v Marinzacu, na jejímž konci čeká Antoine. Po páteční ranní schůzce marketingového oddělení si mě dokonce Hans Schmidt zavolal k sobě, aby mi řekl, že mé počínání je nepřijatelné, že není možné na schůzi každé tři minuty kontrolovat mobil, že jsem byla zjevně nesoustředěná a že se musím naučit oddělovat osobní život od profesionálního. Zrovna od něj, který je úplně nesnesitelný od chvíle, kdy z jeho stolu zmizela fotografie Gretel a kdy zrušil měsíční dovolenou na veselku a na svatební cestu (zdroj: Mylène), mi taková poznámka připadá opravdu nadnesená.

Potkali jsme se ve čtvrtek, takže to jsou už čtyři dny. Antoine se neozval.

20 h 47 min

ESEMESKAAAAA

20 h 48 min

Nebyl to Antoine, byla to Chloé. Babi Rose dneska odpoledne ve spánku zemřela.

Chloé

Bylo jí osmdesát čtyři let. Tak to chodí. Sama mi to říkala. Nemusíš být smutná, Chloé.

Seděla jsem se svými rodiči u její postele. Strýček Benoît právě dorazil se svou ženou z Marne-la-Vallée. Myslím, že na ně čekala. Když nás všechny viděla pěkně kolem sebe, povzdechla si.

„Mám krásné děti a krásnou vnučku,“ pronesla potichu, „můžu v klidu odejít.“

Usmála se a spíš jen pro formu někdo poznamenal, že nemusí říkat hlouposti, že vypadá moc dobře, byla ale tak vyhublá a bledá, až se mi zdálo, že se v tom bílém povlečení pomalu rozplyne a postel bude brzo úplně prázdná.

„Rodina je důležitá,“ dodala s pohledem upřeným na mě.

Pokývala jsem hlavou. Byla jsem celá ztuhlá. Chtěla bych, aby všichni zmizeli a já s ní mohla mluvit, mohla jí říct sbohem, říct, jak jsem ji vždycky potřebovala, že v mém dětství byla jediným spolehlivým dospělým, že mi je líto, že jsem za ní nejezdila častěji, a že si kvůli mně neměla dělat starosti… Usmála se na mě, jako bych přemýšlela nahlas, a řekla mi:

„Nemusíš být smutná Chloé, měla jsem hezký život. Ty taky budeš mít, ale musíš se pro to rozhodnout.“

Kývla jsem, sevřela jsem jí ruku.

„To je dobře, že pláčeš, Chloé, v životě je důležité potřebovat druhé.“

Otevřela jsem pusu, ale nebyla jsem schopna cokoli říct. Babi pokračovala:

„Víš, že nemám čeho litovat.“

Ještě pár vteřin nad tím se svraštěným obočím uvažovala a pak dodala:

„Leda toho, že jsem nedočetla poslední díl Padesáti odstínů šedi.“

Přes všechny ty slzy jsme se rozesmáli. Pak nás poprosila, ať jí dáme pusu, že se potřebuje trochu prospat. Mému otci zopakovala, že rodina je důležitá. Mé matce a tetě poděkovala, že to tak dlouho vydržely s jejími syny. Strýci třikrát připomněla, že nechce na hrobě žádné chryzantémy. Zaživa ani po smrti by babi Rose nepřipustila nic jiného než rudé růže. Když jsem se nad ní sklonila, abych ji políbila na studenou tvář, zašeptala:

„Miluju tě, holčičko moje, jsi výjimečná, pamatuj, co řekl Oscar Wilde: Nikdy nemiluj někoho, kdo se k tobě chová, jako bys byl obyčejný.“

Slíbila jsem jí to. Slíbila bych, že si vezmu třeba George Bushe, kdyby si to přála. Usnula, s rukou v mé dlani a svými dětmi kolem sebe.

Měla hezký život, nemusíme být smutní.

Deník

Constance Delahayeové

16. dubna 2013 – 20 h 45 min

Zkažený den.

Chtěla jsem jet do Marinzacu na pohřeb Chloiny babičky, bralo mě u srdce, že je tam v takovou chvíli úplně sama, ale do telefonu mi řekla, ať nejezdím. Chce být radši sama.

Pět minut nato mi poslala textovku:

11:04 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ

Promiň, ani jsem ti nepoděkovala, moc pro mě znamená, že jsi chtěla přijet, opravdu, ale situace s našima je trochu složitá.

Dnes ráno si mě Hans Schmidt zavolal do kanceláře. Myslím, že Hans Schmidt je jediný člověk v mém okolí, který si nevšiml změny barvy mých vlasů a mého nového stylu. Pěknou chvíli se na mě zamračeně díval a pak pravil:

„Vida, já myslel, že nosíte brýle.“

Jeho poznámka byla o to absurdnější, že ve chvíli, kdy ji pronesl, jsem právě brýle měla. Ztratila jsem totiž kontaktní čočku, když jsem ranní čištění zubů doprovázela choreografií na písničku Beyoncé. A tak jsem se zdvořile usmála, aniž bych na to cokoli řekla, a on, spokojený, že odhalil, co je na mně jinak, pokračoval:

„Constance, mám pro vás jednu úžasnou zprávu… Tedy,“ odkašlal si s trochu rozpačitým výrazem, „smutnou zprávu pro naše oddělení, ale pro vás jistě úžasnou…“

„Vzali mě do BTPTD!“ vykřikla jsem okamžitě.

Zkřížil ruce na stole a velmi klidně odpověděl:

„Ano, vedle nějakých těch úředních formalit k získání místa přispěl nejspíš váš profil.“

Od té chvíle, kdy mu Gretel dala vale, už do práce nenosí kravatu, a jednou se dokonce zapomněl i učesat. Netvrdím, že je teď snad sympatičtější, ale řekněme, že ho to dělá přístupnějším. Několikrát jsem otevřela pusu, ale nic ze mě nevylezlo. Už ani nevím, který velký filozof jednou řekl: „Zeď je nejlépe vidět odspoda.“ No a já byla právě dole u zdi a měla dojem, že si o ni rozbíjím nos. Dala jsem si ruku před pusu.

„Sneužupřehovatlýna.“

„Prosím?“

Sundala jsem ruku z pusy a zopakovala:

„Já se nemůžu přestěhovat do Londýna.“

Hans Schmidt zvedl obočí.

„Jde o velkou změnu a je normální, že ve vás vyvolává obavy, přesto…“

„Ne, já nemůžu!“

Položil ruce dlaněmi na stůl a zeptal se mě:

„Je něco ve vašem životě… hmm… ve vašem osobním životě, co se změnilo a stalo se důvodem k tak náhlé změně postoje?“

Že by se snad Hans Schmidt pokoušel mluvit o mém citovém životě? Kdybych nepropukla v pláč, určitě bych vybuchla smíchy.

„Ne, tak to není, je to prostě… prostě proto, že neumím pořádně anglicky a nikoho v Anglii neznám, kromě Jane Austenové, ale ta už je po smrti…“

„To je jistě mrzuté,“ připustil a podal mi papírové kapesníčky, „ale jsem si jistý, že bude možné navázat přátelství s některými z vašich kolegů, londýnský tým je v průměru mladší než pařížský. Sám bych vás mohl zkontaktovat s některými přáteli, kteří…“

Připadala jsem si hloupá, hloupá, že jsem o to místo žádala, hloupá, že jsem ho odmítla, a ještě silněji jsem se rozeštkala, což zrovna nepomohlo.

„Je mi to líto… je mi to líto, vím, že jste mě doporučil, ale já opravdu nemůžu, nikdy bych to nezvládla, já patřím sem.“

Neodpověděl hned, jen si povzdechl.

„Rozhodnutí je na vás, navrhuji, abyste s odpovědí nespěchala a celé si to dobře promyslela. Můžete se do toho pustit, Constance.“

Vysmrkala jsem se a vstala. Než jsem vyšla ze dveří, otočila jsem se a celá vyplašená se zeptala:

„Ale necháte si mě? Myslím jako tady. I když odmítnu? Nevyhodíte mě, protože jsem nejdřív řekla jo, a pak ne?“

To už koukal do svého počítače a hlavu nezvedl.

„Samozřejmě, Constance, já osobně s vámi budu velmi rád prodávat dámské vložky i následujících deset let, protože to je zjevně kariéra, kterou jste si vytyčila.“

22 h 38 min

Přišla mi textovka od Antoina z baru!!!!! Konečně!! Den se rozjasnil.

22:59 –

ANTOINE (Z BARU)

Ahoj Constance, doufám, že se máš dobře. Promiň, že jsem se neozval dřív, ale měl jsem hodně práce. Nechtělo by se ti ve čtvrtek večer zajít na skleničku? Antoine (z baru).

Odpověděla jsem:

23:04 –

CONSTANCE DELAHAYEOVÁ

Ahoj Antoine z baru!! Jsem moc ráda, že ses ozval… :-) Mám se skvěle, a ty? Ta sklenička ve čtvrtek večer by byla bezva!!! V kolik bys chtěl, abychom se sešli? A kam bychom šli? Mám fakt velkou radost, ať ti to jde dobře v práci :-) Pa. Constance

Ťukla jsem na „Odeslat“ a pak jsem si vzpomněla na čtyři základní pravidla pro psaní textovek, stanovená Baby Doll:

Neodpovídat na zprávy během prvního měsíce nikdy ihned. Čekat minimálně tři hodiny a/nebo stejnou dobu, jakou trvalo jemu, než napsal, znásobenou dvěma (v mém případě by to tedy dělalo deset dní).

Vždy odmítnout první schůzku pod záminkou, že už něco máme, je-li nabídnut termín, a navrhnout termín jiný.

Nepoužívat výraz „pa“, dokud jej neužije sám, žádné smajlíky a nadbytečná interpunkční znaménka, nechceme-li být považovány za přihlouplé chuděrky.

Nikdy neodesílat zprávu po dvaadvacáté hodině, pokud není předem posouzena objektivní osobou.

Poznámka: 0/10. Bez komentáře.

Chloé

Je jaro.

Ani jsem nezaznamenala, že mi při ranním běhání už pod teniskami nekřupe zem, že když ráno otevřu okno, na Vincentových vinicích už neleží jinovatka a keře vinné révy se obalily světlounce zelenými lístky. Při pohřbu babi Rose svítí na malém marinzackém hřbitově sluníčko, potím se v černém kabátě a nejsem schopna uronit jedinou slzu.

V květinářství jsem skoupila všechny rudé růže, Vincent mi je pomohl dopravit až ke kostelu a pak mě vzal k Virginii. Poprosila jsem ji, aby udělala poslední fotku babi Rose, pokojně spící ve své modré vestě. Nechtěla si nechat zaplatit, ale já na tom trvala. Pevně mě objala. Vzala mi obličej do dlaní a zlehka mě políbila na rty. To gesto se mi zdálo trochu nepatřičné, ale všichni vědí, že lidi na jihu jsou vřelejší než Pařížané, a ostatně ani Vincent se netvářil nijak překvapeně.

Včera jsem Guillaumovi nechala pět vzkazů. Řekla jsem mu, že potřebuju, aby přijel, že pak už po něm nikdy nebudu nic chtít, že ale nevím, jak to tu teď bez něj mám ustát.

10:14 –

GUILLAUME FAVREAU

Pokusím se na pohřeb přijet, Chloé, ale zrovna teď se na mě hrne spousta problémů. Do pěti hodin to rozhodně nestihnu. Moc na tebe myslím, babi Rose bude chybět i mně, byla opravdu výjimečná.

Poslala jsem mu adresu Château-Lyranu, napsala, v kolik začíná obřad, kde je kostel a hřbitov. Dneska večer tu bude. Dneska večer se s ním uvidím. Přijede za mnou. Bude mě utěšovat, už nebudu sama. Při mši nedokážu pořádně poslouchat. Kněz pronáší patřičně melancholicky laděným hlasem samé banality. Mluví o ní, aniž by o ní cokoli řekl. Chtěla bych, aby vyprávěl o tom, že četla Padesát odstínů šedi, že byla tak trochu zamilovaná do Mauriaca, že uměla nazpaměť celého Johnnyho Hallydaye, že používala výrazy jako challenge a jít pařit, že nikdy neodsuzovala a vše chápala, i když pocházela z jiné doby. Pozoruju skvrny modravého světla, promítaného vitrážemi na rakev, neposlouchám, nepláču. Ještě mi to úplně nedochází. Občas si pomyslím: už ji nikdy neuvidím. V hrudi se mi otevírá ledová díra.

Žehnají rakev, která je teď už zavřená. Varhany skřípavě spustí smuteční marš, jehož absurdnost by mě rozesmála, kdybych neměla svaly v obličeji zkamenělé.

Je po obřadu. Na prosluněném prostranství před kostelem kolem sebe slyším jen tlumené hlasy. Na pohřbu si nikdo netroufá mluvit příliš nahlas, není dobré rušit klid zemřelých.

No tohle by zrovna nesnesla. Nesnesla by ty apatické postavy, smutně se ploužící k hřbitovu, šedý štěrk, křupající pod podrážkami čerstvě navoskovaných nedělních bot, truchlivé tváře nad upnutými límci, tíživé ticho, prosycené kadidlem.

Na hřbitůvku je spousta lidí, samozřejmě moji rodiče, strýček a tetička, strejda Gonz, Virginie, Vincent, Jacqueline, pět nebo šest členů personálu domova důchodců a lidi, které neznám, lidi z Marinzacu, obyvatelé domova důchodců, stařenky poplakávající s kapesníkem u nosu, které o mně zřejmě všechno vědí. Babi Rose vždycky říkala „holky“, já si teď dosazuju tváře k postavám z historek, které mi vyprávěla. Když je tak vidím stát kolem jejího hrobu, jsem ráda, že si můžu říct, že nebyla sama. Čtyři zřízenci pohřebního ústavu spouštějí na lanech rakev do hrobu. Trhnu sebou, když narazí na dno a ozve se dutý zvuk a zlověstné zadrhnutí o beton. Všichni ti neznámí lidé teď kolem mě defilují, do hrobu z šedého betonu se snášejí květiny a svěcená voda. Mluví s mými rodiči, berou mou ruku do svých propadlých dlaní, objímají mě. Tiše pronášejí milá slova, říkají, jak je krásné, že měla někoho, kdo se o ni staral. Netuší, že ve skutečnosti se starala ona o mě. Pokyvuju hlavou, neusmívám se, nepláču, v jejich objetí zůstávám nehybná. Trochu se zachvěju, když na obličeji cítím dotek jejich vlhkých tváří. Strejda Gonz a Jacqueline mě svírají v náruči, Virginie mě se slzami v očích bere za ruce a usmívá se na mě. Vincent mi v tichosti pokládá svou obří tlapu na rameno a lehce ho tiskne. Zvednu k němu oči, chtěla bych se na něj usmát, říct mu, že jsem ráda, že je tady, ale nedokážu to. Všimla jsem si, že se byl po té naší ranní expedici do květinářství převléknout. Oholil si vousy. Na tvářích mu zůstalo sotva pár milimetrů jakéhosi hnědého stínu. Vzal si černý oblek. To, jak se dal do gala, mě dojímá víc než jakákoli slova.

Obřad skončil, všichni se ubírají k Château-Lyranu, kam je strejda Gonz pozval na občerstvení.

„Jdeš s námi, Chloé?“ ptá se mě máma.

„Chci tu ještě chvíli zůstat.“

Táta mi trochu nejistě položí ruku na předloktí. Je taky smutný. Neodtáhnu se. Slíbila jsem. Na té večeři u McDonalda jsme spolu moc nemluvili; trvala, když započítám i čekání na objednávku, všeho všudy dvacet osm minut. Osmadvacet minut, během nichž vedla máma nepřesvědčivě veselým tónem monolog a já v rekordním tempu spořádala dvacet kuřecích nugetek a vanilkový koktejl.

Hřbitov se vylidňuje, siluety míří k bílé bráně. Zůstávám u otevřeného hrobu. Za chvíli přijdou a rakev pokrytou rudými růžemi zaklopí mramorovou deskou. Nedokážu si představit, že je uvnitř. Je šest hodin. Teď už vím, že Guillaume nepřijede, ani na tom vlastně nesejde. Stejně už nemám žádnou energii.

Poslední auta odjela. Nechci ji tu nechávat, to nejde, takhle samotnou pod tím šedým poklopem a pyramidou čerstvých kytek, které v teple rychle vadnou. Klekám si na obrubník z mramoru, zářícího na slunci novotou, a nořím ruku do kytek. Z odéru vlhké hlíny a silné vůně květů se mi dělá nevolno. Nemodlím se, já se nikdy nemodlím. Nepotřebuju nikoho, natož Boha. Chci jen, aby pro mě někdo, kdokoli, teď přišel.

Pak se kolem sebe poprvé pořádně rozhlédnu. Hřbitov leží hned za marinzackým kostelíčkem, na návrší, které je vystaveno slaným větrům. Oceán je ale odtud vzdálený skoro sto kilometrů. Pod štěrkem je už písek. Klikaté cestičky budou v létě zasypané uschlým borovým jehličím. Snažím se samu sebe přesvědčit, že se tady, po boku svého muže, bude mít dobře. S koleny otlačenými od náhrobku tu čekám dost dlouho, snad hodinu, slunce už přestává hřát, paprsky svítí nízko mezi štíhlými kmeny. Mám pocit, že dokud neodejdu, není opravdu mrtvá.

Slyším, jak někdo vypíná motor, otevírá hřbitovní bránu, štěrk skřípá pod jeho kroky.

„Chloé?“

Ani se nepohnu, neodpovím. Mám pocit, že mi všechny zadržované slzy teď naráz vyhrknou.

„Vaši si o tebe dělají starost, musíš se vrátit, ještě tady nastydneš.“

Něžně mě zvedne, vrávorám, mravenčí mi v nohách a bolí mě kolena.

Zadrmolím:

„Já se nechci nikam vracet. Nechci na žádnej koktejl.“

Vincent přikývne, podpírá mě, dokud mi v nohách zase nezačne proudit krev.

„Chtěla bys zajít ke mně na skleničku?“

Vydám zvláštní pazvuk, něco mezi vzlykem a smíchem.

„Nebýt na hřbitově, na babiččině pohřbu, mohla bych si tu větu špatně vykládat.“

„Ne, já myslel jen na tu dobu, než od strejdy Gonze odejdou hosti…“

„Ty krátký vousy ti slušej, už nevypadáš jako kromaňonec.“

Mile se usmívá.

Ani nevím proč, najednou mu položím tvář na hrudník, obejmu ho a zavřu oči. Trhne sebou, znejistí, pak mi položí jednu ruku na hlavu a druhou mě vezme kolem pasu.

„Kdybychom nebyli na hřbitově, na babiččině pohřbu, i tohle by se dalo špatně vykládat.“

Směju se a zároveň mi tečou slzy. Vincent nic neříká, zůstává tak, dokud se neutiším a jeho voňavá bílá košile neskončí posmrkaná. Poprvé od chvíle, kdy babi Rose vydechla naposledy, cítím uvolnění.

„Sakra, nemyslel jsem na to, že bych měl vzít kapesníky,“ vyhrkne najednou.

„Mám je v kabelce, ale do tvojí košile se mi smrká líp.“

Pouští mě z objetí, trochu brzo. Vysmrkám se.

„Tak jo, jdeme k tobě, nebo ke mně?“ zeptá se a mrkne na mě.

„K tobě.“

Když motorka projíždí kolem Gonzova domu, zahlédnu za prosklenými dveřmi salonu siluety se skleničkami v ruce. Cítím se provinile, měla bych teď být se svou rodinou, ale nemám odvahu tam vstoupit, mluvit a jíst dobroty jakoby nic.

Laneyronie, stojící uprostřed vinic, je už na dosah. Vincent dům objede a zaparkuje na jižní straně, na kterou ze svého okna nemám výhled. Pomůže mi sesednout. Rezavou brankou v kamenné zdi porostlé břečťanem vejdu na štěrkem vysypaný dvůr. Z téhle strany není vidět ani rozpadlý holubník, ani dvě věže s rozbitou střechou, které lemují severní fasádu. Deštěm oprýskané okenice musely být natřeny někdy před lety. V posledních slunečních paprscích nabírá modré nebe šedavý odstín.

Opírám se o kované zábradlí a stoupám schodištěm, až vejdu do rozlehlé vstupní haly s kamennou dlažbou. Od doby, co sním o návštěvě tohohle tajemného zámku, ve mně roste ostych. Vincent nic neříká, vezme mi kabát a pověsí ho na věšák hned nad párem holínek.

„Obytná je jenom třetina domu,“ vykládá mi, když otvírá dvoukřídlé dveře do salonu. U zadní stěny z neomítnutých cihel je velký krb, který se určitě ještě používá, protože má kouřem zčernalé boky. Místnost je obrovská. Už při nejslabších paprscích slunce musí být krásně osvětlená díky šesti oknům v neomítnutých zdech orientovaných do tří světových stran. Na podlaze z nelakovaných parket stojí pár kusů nábytku, kovaná truhla s vystouplými hroty, kožená pohovka a nízký skleněný stolek. Všechny ty kusy kupodivu působí velmi stylově, tenhle pokoj by mohli ukazovat v časopise Moderní bydlení.

„Máš to tu hezky zařízený, takhle jsem si tvůj obývák nepředstavovala.“

„Moje exmanželka byla interiérová designérka,“ vysvětlí a pokrčí rameny. „Posaď se. Mám rozdělat oheň?“

„Ne, mně není zima. A proč jsi to tu neopravil celý?“

„Zkus hádat, Popelko! Víš, co to stojí, opravit takovou usedlost?“

Zabořím se do kožené sedačky. Vincent zůstává stát.

„Dáš si něco k pití?“

Kývnu.

„Víno?“

„Radši bych pivo, jestli máš.“

Zvedne obočí.

„Pivo si dej někde ve sportbaru, u vinaře se pije víno.“

„Tak proč se mě ptáš, když stejně nemám na vybranou?“

Pousměje se a odejde pro láhev. Bylo to poprvé, co jsem ho slyšela mluvit o manželce. Vybavím si ten smutný příběh, který mi vyprávěla Virginie, a připomenu si, že Vincent Laborde vlastně není tak milý, jak se zdá. V rohu stojí piano, jdu k němu a dotknu se kláves. V místnosti s vysokým stropem zní ten nástroj jako v kostele. Zřejmě je nedávno naladěný, zní čistě.

Znovu se usadím, shodím boty na zem a složím si nohy pod sebe. Vincent se po deseti minutách vrací se dvěma skleničkami, otvírákem a láhví. Říkám si, že pro ni nejspíš musel do sklepa, a hned lituju, že jsem nešla s ním. Když už neproběhla oficiální prohlídka, mohla jsem aspoň něco vyslídit. Pokládá sklenky na stolek a sedá si naproti mně do křesla. To je poprvé, kdy si muž, který mě pozval k sobě na skleničku, nesedá vedle mě na gauč. Ukážu hlavou na piano.

„Ty hraješ?“

„Dřív jsem hrával hodně, teď už jen, když balím holky,“ přizná s lehkým úsměvem.

„Fakt? A co jim hraješ? Eltona Johna?“

Několika přesnými pohyby otevře láhev, špunt přitom vydá typický zvuk, a pak do jedné skleničky nalije trochu vína zlatavé barvy.

„To není jen tak, najít správnou písničku pro holku je umění. Na Yesterday od Beatles jich hodně zabere, Georgia od Raye Charlese je taky dobrá. Chce to slaďák, ale od opravdovýho umělce, ne od Justina Biebera.“

Vyprsknu smíchy, Vincent nejdřív ochutná ze dna své sklínky a pak naplní vínem mou sklenici. Natáhnu ruku, ale on zavrtí hlavou.

„Nech ho vydejchat.“

Zeptám se ho na pár věcí. Poznamenám, že nemá žádné knížky. Říká, že pár jich má, že ale čte jenom noviny. Vždycky jsem si myslela, že bych nemohla chodit s někým, kdo nečte. To samozřejmě neznamená, že bych snad měla v úmyslu s Vincentem Labordem chodit. Víno je sladké, pije se samo a já mám sklenku dopitou dřív, než on vypije půlku.

Vincent mi znovu nalije, sklenku mi naplní do poloviny, mám chuť mu říct, ať přidá, za pět minut ji budu mít zase prázdnou. Mrknu na vinětu – Château d‘Yquem 1985.

„To je stejnej ročník jako já! Vůbec to není špatný víno, moc mi chutná.“

„Tobě je dvacet osm?“

„Jo. A tobě?“

„Třicet čtyři. Hele, neber si to nějak špatně, ale nevidím jako zrovna nejlepší nápad, že chceš psát o vinicích, o víně a tak podobně.“

Pokrčím rameny a dám si naráz tři doušky.

„To víš, všechno se dá najít na Wikipedii.“

„Nejde jen o fakta. Víno je něco víc, je to příběh, jsou to emoce…“

„No dobře, Vincente, je to víno, ne Sixtinská kaple. Ohledně chutě a toho všeho ještě podniknu výzkum.“

Obrátí oči v sloup a přejede si rukou vousy.

„Výzkum? Místo toho, abys vyžunkla sklenici naráz, se pár minut soustřeď, naber doušek, poválej ho v puse, než ho polkneš, a řekni mi, co cítíš.“

Pozorně mě sleduje. Neumím popsat víno. Constance, ta se v tom trochu vyzná, dokáže vysvětlit, že víno má medovou vůni, kdovíjakou barvu a chuť po švestkách, v závěru po skořici. Upřímně, já nic takového necítím. Když se soustředím a zavřu oči, mám prostě pocit, že na patře cítím vůni léta z dětství, vzpomínku na sluncem rozpálené meruňky, z kterých v Nanterru dělala babička v měděném hrnci marmeládu. Možná i zaslechnu cikády. Cítím chuť srpnového tekutého zlata. Řeknu mu to, moje odpověď ho nejspíš překvapila, chvilku přemýšlí a pak tiše ocení:

„Tak jo, tos nezvládla tak špatně.“

Potom se řeč zničehonic stočí na babi Rose. Myslím, že s tím začal jako první. A tak mu vyprávím něco o svých rodičích, o hádkách, o máminých depresích, o létech strávených v dvoupokojáku u babičky.

Jednou týdně mě vozila na celý den do Deauville, protože dítě podle ní muselo pravidelně k moři, aby vyrůstalo zdravě. Vyjížděly jsme už kolem páté ráno, abychom dorazily jako první. Sedly jsme jsi do písku a já z termosky, kterou vzala s sebou, pila horkou čokoládu a do toho se ládovala koupenou čokoládovou rolkou. Krémem jsme se nikdy nemazaly, babi vždycky přivezla malý vyšisovaný slunečník a dvě pruhované osušky. Já se pokaždé zezadu v ohybu kolen pěkně připekla, pálilo mě to a svrbělo ještě celý další týden. Každé dvě tři hodiny jsme kupovaly zmrzlinu, sušenky nebo palačinku s nutellou. Celý den jsme si četly. Knížky vybírala sama a jen výjimečně jsme z pláže odjely dřív, než jsem měla dočteno. Ještě dneska se mi při vzpomínce na Fantomettu nebo Hraběte Monte Christa zároveň vybaví vzpomínka na sluníčko, jak se mi opírá do pískem obalených lýtek, a na stránky slepené rozteklým slaným máslem. Do Nanterre jsme se vracely za soumraku. V autě jsem usínala na zadním sedadle stočená do klubíčka, s upatlanými prsty v solí zacuchaných vlasech, byla jsem šťastná a nevadil mi ani pás, který mě škrtil přes břicho.

Když pro mě na konci srpna přijela máma, brečela jsem a škemrala, ať mě babi Rose adoptuje. S odstupem času je mi jasné, že mámě to škemrání určitě radost nedělalo, ale děti si servítky neberou. Než za mnou zaklaply dveře, babička vždycky řekla:

„Nebreč, máme ještě filmový festival.“

A je pravda, že ty nejhezčí dny byly spojené právě s festivalem amerických filmů v Deauville. Mohly jsme na něj jen o víkendu, protože probíhal až v září po začátku školy. Lidi tam úplně bláznili. Čekali hodiny a hodiny před hotelem Normandy, aby na dálku zahlédli někoho ve slunečních brýlích a pak si říkali, že to mohl být Robert de Niro nebo George Clooney.

Když jsem dokončila vysokou školu, pozvala mě babi Rose do hotelu Normandy na skleničku šampaňského. Řekla mi:

„Sem teď můžeš jezdit, kdy budeš chtít, můžeš tu i přespat, ale chci, aby sis pamatovala, že poprvé jsem tě sem přivedla já.“

Ve velkých křeslech potažených šedým plyšem jsem byla usazená trochu toporně, pozorovala jsem stovky lahví vyrovnaných v řadách za lakovaným barem a obrazy dostihových koní na stěnách. Říkala jsem si, že sem se vracet nebudu, i kdybych vydělala spousty peněz. Nebyla jsem tam ani trochu ve své kůži.

Brzy jsem si peníze opravdu vydělala. A celkem dost. Podnikla jsem cesty, o kterých jsem jako malá holka vždycky snila. Viděla jsem i pláže na Bali, a přece jsem už nikde nezažila to vzrušení jako při ranních odjezdech v malém černém peugeotu, to nadšení z příjezdů k ještě šedavému moři a radost z prvních paprsků slunce, které se vyhouplo nad lesem zatím nerozevřených pestrobarevných slunečníků.

Vincent poslouchá. Nic neříká a mně se už pěkně točí hlava.

„Nevím, proč ti tohle všechno vlastně povídám.“

„Já taky ne,“ přizná.

Chce mi dolít zbytek vína z láhve. Zakroutím hlavou, už jsem toho vypila dost, poslední kapky si naleje sám.

Venku už je tma, světlo ale ještě nerozsvítil. Zvedám se a jdu se podívat z okna. V dálce zahlédnu světla u strejdy Gonze, hosté tam ještě nejspíš budou. Otočím se na Vincenta, ruku držím na okenní kličce.

„Můžu se tě na něco zeptat, aniž bys to bral, jako že tě balím?“

„Já přece už dávno vím, že mě balíš, Popelko, ale nemám v úmyslu se s tebou vyspat, tak mě nepřemlouvej,“ odpoví s pobaveným výrazem.

„Jakou písničku bys zahrál mně?“

Pokrčí rameny, mírně se zachmuří.

„To netuším.“

Je to směšné, ale ta jeho netečnost mě uráží, zvlášť když vím, jaký je to proutník.

„Tak se snaž, představ si, že se potkáme v baru, já jsem pro, že zajdeme k tobě… Což se ve skutečnosti samozřejmě nikdy nestane, to jen tak hypoteticky.“

Zapřemýšlí, cítím, jak mě jeho zkoumavý pohled v tom šeru rozebírá, a už lituju, že jsem se zvedla z gauče.

„Kdybych se z baru vrátil s tebou, nejsem si jistej, jestli bych měl na vybírání písničky vůbec čas.“

Říká to klidně, nespouští ze mě oči, nesměje se. Zrudnu jako puberťačka a jsem vděčná, že je šero. Nijak na to nereaguju, stojím jako zaražená a nevím, jestli se mám cítit polichoceně, nebo se urazit, že nestojím ani za zabrnkání na piano. Takovou odpověď jsem od něj nečekala. Doufala jsem, že řekne „něco od Raye Charlese“, to by mi přišlo působivější než písnička třeba od Eltona Johna. Ticho začíná být nepříjemné, stejně bych se už radši měla vrátit. Vincent si odkašle a dopije skleničku. Vycítil, že pokazil atmosféru. Řekne:

„Ne, vážně, pro tebe by bylo složitý něco najít, přijde na to, jakej máš den, jsi Měsíční sonáta i Highway to Hell od AC/DC.“

A zase nevím, jestli je to kompliment, nebo narážka, kterou mi chce dát najevo, že mě považuje za divnou, já se ale v tu ránu vidím v jeho náruči. Kašlu na dohodu s Constance. Poprvé po víc než dvou letech upřímně stojím o to, aby k něčemu došlo s někým, kdo není Guillaume. Beze slov se na něj upřeně dívám, zvedne se, nadechne se, že něco řekne, zaváhá. Já už ale udělala ty tři kroky, které nás od sebe dělily. Položím mu ruce kolem krku, stoupnu si na špičky a políbím ho na rty. Hned mě obejme, mám pocit, že by mě uzvedl na jedné ruce. Cítím, jak mě na bradě píchají jeho vousy, jak se jeho ruce sunou od boků k zádům a pak se s nečekanou něhou dotknou mých tváří, líbá mě, prsty zabloudí v mých vlasech, zakloní mi hlavu a políbí mě na krk, odhrne kraj výstřihu. Zavřu oči, on mě ale najednou chytí za zápěstí a odstrčí. Trhnu sebou, poprvé od chvíle, kdy ho znám, ho vidím tak vykolejeného. Chraplavě dýchá a svírá čelisti.

„Co blázníš, Chloé,“ zamumlá.

Koukám na něj a nic nechápu.

„Děje se něco?“

Neodpovídá, snaží se zkrotit dech. Chci, aby mě zase sevřel v náruči. V tuhle chvíli mi na ničem jiném tak nezáleží. Přiblížím k němu rty, ale zase mě jemně odstrčí.

„Ne.“

Do potemnělých očí se mu rázem vrací klidný výraz. V jeho hlase je odhodlání, kterému nerozumím, ještě před chvilkou přece… Najednou mi dochází, co se to vlastně děje, a mám pocit, jako by mi někdo vrazil facku. Žádný muž mě ještě nikdy neodmítl. Nikdy. Tohle je poprvé. Polije mě horko. Nejradši bych mu jednu vlepila a pak se rozbrečela. Uvědomím si, že mu ještě pořád instinktivně tlačím zápěstím do dlaní, a nechám ruce volně klesnout. Otevřu pusu, chtěla bych promluvit, ale nejde to.

„Chloé…,“ začne sám.

Ustoupím o krok. Musím pryč. Přejdu tři kroky ke dveřím. Pod chodidly ucítím drsný povrch podlahy, vzpomenu si, že jsem si sundala boty. Vincent s rozpačitým výrazem sebere před pohovkou moje černé lodičky. Vytrhnu mu je z ruky, najednou mi připomenou babiččin pohřeb.

„Počkej přece, musíme si promluvit.“

„Já ti nemám co říct.“

Klopýtám napůl obutá a sbírám kabelku. Pak se klapot mých podpatků rozlehne vstupní halou. Vincent mě chytá za paži.

„Vážně, jen minutku, chtěl bych…“

„Nech mě!“

Zakřičela jsem. Překvapilo ho to, přestal naléhat. Děkuju tmě, že mi zahalila tvář. Seběhnu po kamenném schodišti, uklouznu na štěrku, vím, že vypadám směšně, ale musím odtud rychle vypadnout. Co mě to napadlo se takhle chovat? Probere mě zima, zase se mi jednou povedlo zapomenout kabát.

Scházím vinicí. Znovu si zouvám boty, podpatky se bořily do sypké hlíny. Měsíc ozařuje tmavé řádky keřů až ke stavení. Chci být zase ve svém růžovo-bílém pokoji, se svými pastýři na čalounění, chci zabořit tvář do péřových polštářů, přetáhnout si přes hlavu pruhovanou duchnu a spát až do příštího roku.

Běžím mezi keři révy a mířím za rozsvícenými okny. Musím vypadat jako blázen. Obecní blázen. Podvrtnu si kotník a natáhnu se na zem. Doma pak po špičkách vejdu dveřmi do kuchyně. Budu muset projít kolem dokořán otevřených dveří salonu, ale nechci vzbudit ničí pozornost. Slyším, jak si všichni povídají, rozpoznávám mámin hlas. Stále po špičkách procházím chodbou a v tichosti stoupám schodištěm. Oddechnu si, nikdo mě neviděl.

Uslyším zakašlání, trhnu sebou. Na podestě ve stínu sedí v koženém křesle můj otec, je skloněný a drží si hlavu v dlaních. Zarazí mě to. Táta měl odjakživa úsměv na tváři. Sebejistý úsměv, úsměv svůdníka. Až do téhle chvíle, kdy ho vidím vážného, se zarudlýma očima a ztrhanými rysy, jsem si ho neuměla představit jinak. Potichu na sebe koukáme, z přízemí k nám doléhají hlasy a proniká matné žluté světlo slabě, ozařující naše siluety. Jeho pohled se zastaví u mých bosých nohou zanesených hlínou, u roztrhaných punčoch a černé sukně, která se mi při tom přespolním běhu celá vykasala. Zahlédnu svůj odraz v zrcadle. Vypadám jako prostitutka, která se specializuje na lov kunčaftů na hřbitově.

Táta se zvedá, působí nejistě. Počítám, že se vydá zpátky dolů, aniž by cokoli řekl, ale jde směrem ke mně. Vidím, jak se přibližuje, není schopen žádného gesta. A pak mě nesměle obejme. Chvíli zůstanu nehybně stát, v ohromení se nezmůžu na žádnou reakci. Ochabnou mi prsty, boty upustím na zem, položím mu hlavu na rameno a přitisknu se k němu. Trochu se chvěje.

„Děkuju…, děkuju, že jsi tu s ní byla. Netuším, jak z tebe mohla vyrůst holka, jaká vyrostla, když máš takovýho tátu,“ říká tiše. „Ani nevíš, jak jsem na tebe pyšnej.“

Nevím, co říct, cítím s ním, byla to přece jenom jeho máma, úplně stejně jako moje babička. Nechávám ho plakat ve své náruči, neobratně ho poplácám po rameni.

„To bude zase dobrý, nebuď smutnej, víš, že měla hezkej život.“

Pokývne hlavou, popotáhne, narovná se a upraví si oblek. Sklopím oči, jsem z toho nesvá.

„Promiň,“ zamumlá, „vrátím se k ostatním.“

Kývnu. Dívám se, jak schází dolů po schodech, narovnaný a sebejistý, a najednou řeknu:

„Dobrou noc, tati.“

Zastaví se, vidím, že znejistí, chytne se zábradlí a konečně se otočí:

„Dobrou noc, Chloé.“

V pokoji si hned dám nabíjet mobil, přestal mi sloužit už před několika hodinami, a teď bez přestání vibruje. Nechám ho v tom jeho křečovitému záchvatu ležet na stolku a zatím se svlíknu. Zašpiněné nohy si umyju v ledové vodě, zhasnu světlo a zalezu pod peřinu. Vezmu do ruky telefon, displej ve tmě zazáří. Je to k zbláznění, kolik lidí na mě myslí.

Zmeškané hovory:

Vincent Laborde: 20:37, 20:38, 20:40, 20:45, 20:48, 21:02.

19:11 –

CONSTANCE DELAHAYEOVÁ

Pokoušela jsem se s tebou spojit, ale máš vypnutý telefon. Moc na tebe myslím, holka moje… Zavolej mi kdykoli, nevypnu si telefon.

19:57 –

CHARLOTTE PERRIN-LAURENTOVÁ NEDOSTUPNÁ. Zapni si telefon. Doufám, že to zvládáš, zlato, zavolej kdykoli.

20:03 –

GUILLAUME FAVREAU

Chlo, moc mě to mrzí, ale mám teď dost velké problémy. Měl jsem tam být s tebou, ani netušíš, jak si to vyčítám. Víš, jak moc na tebe myslím. Chybíš mi. Je to tak složité…

20:49 –

VINCENT LABORDE

Myslíš na to, abys měla boty,

a zapomeneš kabát. Takhle nastydneš.

20:53 –

VINCENT LABORDE

Zavolej mi prosím, chtěl bych s tebou mluvit.

21:11 –

VINCENT LABORDE

Dostáváš moje zprávy? Ty trucuješ? Dorazila jsi aspoň v pořádku?

21:13 –

VINCENT LABORDE

Promiň, je to trochu složitější, musíme si to vysvětlit.

21:45 –

VINCENT LABORDE

Škoda… Dobrou noc, Popelko.

Deník

Constance Delahayeové

23. dubna 2013 – 23 h 17 min

Příšerný den. Dneska jsem oficiálně odmítla nabídku londýnské pobočky firmy Grable & Smith. Hans Schmidt mi sdělil, že mí exbudoucí manažeři z BTPTD (British Traditional Pastries Tea and Desserts) byli mým odstoupením nesmírně zklamaní, tím spíš, že teď musí hledat nové uchazeče. Tlačil na mě, abych to místo přijala, vysvětloval mi, jak jedinečnou příležitost to představuje pro mou kariéru, ta že se dneska bez zkušeností v zahraničí dělat nedá a bla bla bla. Co je mi po tom?

Během dvou dnů jsem si dala dvě skleničky s Antoinem z baru a dneska mně při loučení u vchodu do metra dal pusu. Na třetí stanici, když jsem s blaženým úsměvem seděla ve vagonu a zrovna přemýšlela, jestli se budeme brát v Marinzacu, nebo to bude spíš podle jeho rodiny, mi přišla textovka:

22:00 –

ANTOINE Z BARU

Constance, jsi úžasná holka, já to ale teď mám nějak složitější, mám moc práce, není to tebou, ale mnou, musím se víc soustředit na kariéru, myslím, že je tě pro mě škoda, bude lepší, když už se nebudeme vídat.

Nenávidím moderní technologie. Kdyby mi dal kopačky telegramem, mohla bych si ještě den dva bláznivě snít o naší svatbě a budoucích pěti potomcích. Bláznivé snění je stejně to nejlepší. Já bych chtěla, aby život byl jeden velký muzikál, aby se lidi na ulici dávali do zpěvu a tance, aby všichni byli v jádru milí a všechno mělo dobrý konec. Realita je ale pěkně hnusná, ve skutečnosti člověk není nikdy šťastný, nic pořádně nejde a všechno končí špatně. Štěstí je jen v knihách a v představách snílků. Štěstí neexistuje.

Celá ubrečená jsem volala Chloé. Situaci jsme zanalyzovaly a vydedukovaly z ní, že Antoine je nejspíš ženáč. Chloé usoudila, že je to impotentní blbeček, co má pindíka jako píďalku, a že to všechno je jen znamení, že jsem předurčena k tomu, abych zažila na Jonathanově svatbě velké romantické dobrodružství s Tristanem Grantem. Řekla, že ta naše dohoda je pěkná blbost, že se nemusím s nikým vyspat hned napoprvé, že určitě nakonec najdu skvělého chlapa, který bude rád číst, jíst rozinkové bochánky a šmejdit po výstavách, a že budeme oba šťastní. Vím, že sama z toho nevěří ani slovu, ale bylo od ní hezké, že si s plácáním takových pitomostí dala práci jen proto, abych přestala bulet.

Jsem jen ošklivá chudinka, která všechno přehání. Nikomu se nelíbím, ani potom, co jsem všechny úspory vrazila do lekcí svádění. Antoine z baru se ani nepokoušel se mnou vyspat. Se mnou nechce spát prostě nikdo. Nejspíš se ze mě znovu stane panna, s nikým už nikdy spát nebudu. Moje kariéra je propadák, na stejném místě zůstanu trčet příštích padesát let. Skončím jako tlustá stará panna, sama jen s Jane Austenovou, a cestou metrem si budu nahlas povídat s panem Darcym ve své hlavě.

Nesnáším realitu.

Nesnáším Hanse Schmidta.

Nesnáším Antoina z baru.

Nesnáším Jane Austenovou.

Chloé

Minulý měsíc se mi přihodila dost bláznivá věc. Po tom debaklu jsem se s Vincentem nehodlala potkat, a tak jsem trávila dny u Virginie. Strejdovi Gonzovi a Jacqueline jsem zakázala, aby mu prozradili, kam jsem šla. Ulevilo se mi, že jsem unikla dalšímu setkání tváří v tvář. Stejně by mi sotva mohl říct něco, co už sama nevím. Musíme si promluvit. Věřte mi, nikdy není potřeba „si promluvit“. Nechápu, proč lidi jednoduše neřeknou pravdu. To by bylo daleko jednodušší. Když chce někdo někoho odmítnout nebo to s ním už nechce táhnout dál, měl by vyplnit dotazník a povinně zaškrtnout jednu z variant:

Nemiluju tě.

Přestal jsem tě milovat.

Nemiluju tě dost.

Ukažte mi jediný rozchod nebo jediné odmítnutí v dějinách lidstva, na které by některá z těch tří možností nepasovala... Já se už dostala do bodu, kdy o žádnou konverzaci s Guillaumem nestojím. Chci jen, aby mi dal pokoj – aby mi už konečně všichni dali pokoj. Constance má pravdu, abstinence je nejlepší. Když se problémům vyhneme, už je nemusíme řešit. Chudinka Constance probrečela celý měsíc, protože ten její blbeček Antoine z baru ji nejdřív sbalil, a deset minut nato jí poslal textovku, že se už nikdy neuvidí. Taková zabedněnost, nevidět, jak je Constance milá, vtipná a plná optimismu. Ten optimismus tím ovšem dostal pěkně na frak. Ani zmínky o Tristanu Grantovi jí v tu chvíli nedokázaly vrátit úsměv na tvář. Prostě jestli i Constance Delahayeová ztratí naději, že najde prince na bílém koni, je to jasná věc a já to můžu rovnou odpískat.

Každé ráno jsem vzala počítač pod paží a šla psát k Virginii. Uvelebila jsem se v kuchyni, ona pracovala dole se zákazníky a za mnou nahoru se stavovala na oběd a občas, když měla pauzu. Staly se z nás výborné kamarádky. Virginie měla vždycky ráda fyzickou blízkost. Masírovala mi ramena, při sebemenší příležitosti mě objímala. Já nejsem moc přítulná, ale to v potaz nikdy příliš nebrala. Jednoho dne, když jsem se chystala k odchodu, jsem jí jako vždycky šla dát na rozloučenou pusu na tvář a ona mě políbila na rty. Otevřela jsem pusu, abych jí vysvětlila, že jsem z té čím dál podivnější blízkosti dost nesvá, ale než jsem stačila cokoli říct, ucítila jsem její jazyk. Dala mi pusu se vším všudy. Byla jsem tím tak zaskočená, že jsem ji nezastavila. Mimochodem líbá dost dobře, se zavřenýma očima se taková pusa od pusy s klukem nijak neliší. Snad jen že je něžnější. Asi tak pět vteřin jsem si říkala, že právě tohle by mohlo být řešení – co když jsem lesba? Potom se ke mně přitiskla a já ucítila, jak mi sahá pod svetr, a pomyslela jsem si: Kdepak, nejsem teplá. Ze slušnosti (a z úleku) jsem ji nechala, dokud s tím líbáním nebyla hotová. Pak jsem o krok ustoupila a trapem zmizela.

Vím, že jsem jí měla něco říct. I kdyby to mělo být jen „promiň, já jsem na kluky“. Jenže já v tu chvíli byla v šoku. Virginie, má jediná kamarádka v Marinzacu, se mě pokouší sbalit! Jako bych už tak neměla dost starostí, třeba to, že mi umřela babička nebo že se musím zabývat Vincentem a Guillaumem.

Začalo se to nějak hrnout a bylo třeba všem těm hloupostem učinit přítrž. V životě je člověku dobře, když je sám; od téhle chvíle budu žít jen pro sebe a za sebe. Svolala jsem strejdu Gonze a Jacqueline a požádala je, aby každému, kdo by se po mně sháněl, řekli, že jsem se vrátila do Paříže. Každému bez výjimky, a hlavně Vincentovi a Virginii. Řekla jsem jim, že musím psát v naprostém klidu, že už jsem našla inspiraci a že je teď třeba nechat mě na pokoji. Zatvářila jsem se utrápeně a oni si z toho nejspíš vyvodili, že Vincent využil mého rozpoložení z babiččina odchodu a něco si na mě zkusil. Dotklo se to jejich rytířského cítění a vstup do mého pokoje teď stráží odhodlaněji než harémoví eunuši. Vídám se s nimi jen během jídla. Jednou týdně mi Jacqueline z nákupu přinese kytici rudých růží a já ji jdu položit babi Rose na hrob. Nasadím si kapuci, nejradši chodím za deště a vybírám si postranní cestičky, abych se s nikým nepotkala.

Od té doby nemám žádný kontakt s okolím. Už ho nepotřebuju. Poslouchám z iPhonu rádio, čas od času zavolám Charlotte nebo Constance. Posledně mi řekla:

„Tak co, jak zvládáš abstinenci?“

„Je to hrůza,“ odpověděla jsem, aby se neřeklo.

Popravdě mi občas chybí, že mě nikdo nevezme do náruče, ale vlastně na to už ani nemyslím. Myslím na to, co se se mnou děje, a na svou knihu, na Vincenta a na Guillauma. Nemyslím na sex.

Jednou za týden zavolám našim. Máma mi dá k telefonu tátu. Já se ho zeptám:

„Co v práci, dobrý?“

On řekne, že jo, a naváže:

„A co tvoje psaní, pokračuješ?“

Pak mi zase dá mámu, která si dělá starosti, jestli pořádně jím. Nestali se z nás nejlepší přátelé pod sluncem, ale aspoň se spolu bavíme. To je pokrok. Snažím se dodržet svůj slib.

Pustila jsem se do psaní. Na začátku stačilo napsat cokoli. Napsala jsem první slovo, které mě napadlo. A první slovo, které mě napadlo, bylo „Charlotte“. Právě jsem s ní totiž dotelefonovala. Napsala jsem tedy „Charlotte“ a už se to rozjelo. Constance, babi Rose, strejda Gonz, ti všichni se svými životy a příběhy se stali mými postavami. Kurzor se rozběhl po nedotčené stránce a já už ho nedokázala zastavit.

Virginie se mi pokoušela volat tak desetkrát dvacetkrát. Vincent taky, pak toho nechali. Vincent často navštěvuje Château-Lyran, vlastně častěji, než když si myslel, že tu jsem. Když přijde, pootevřu dveře pracovny, vystrčím hlavu na chodbu a poslouchám jeho smích, který sem doléhá z knihovny. Někdy zůstanu sedět na zemi u dveří, dokud neodejde.

Už dva týdny se však neukázal. Jeho dodávka zmizela ze dvora Laneyronie. Každý večer kontroluju, jestli už není zase zaparkovaná na svém místě před holubníkem. Ty dva týdny se mi zdají nějak dlouhé. Přistihnu se, že když dole klapnou vstupní dveře, nastražím uši a doufám, že se z haly ozve jeho hluboký hlas. Je to absurdní, ale připadá mi, jako by mi chyběl.

Konečně zaburácí motor, pak zaslechnu Jacqueline, strejdu Gonze a ještě nějaký hlas. Jeho hlas. Pootevřu dveře a nastražím uši. Vždycky mluví dost nahlas. Po deštivých a chladných dnech se jako zázrakem zase ukázalo sluníčko. Vincent a strejda Gonz si sedají na terase s láhví růžového. První letošní. Vplížím se do koupelny, otvírám okno, a když skřípne, oba zvednou hlavu. Skrčím se tak rychle, že mě nezahlédnou. Sednu si na dlaždičky rovnou pod oknem. Poslouchám. Vincent byl v Paříži na salonu vín. Mluví o vinicích, rok byl špatný, počasí nestálo za nic, v květnu to byla bída. Sklizeň bude možná poloviční než jindy. Letos tedy dluhy nesplatí. To ho rozesměje a já, v ponožkách na podlaze v koupelně, se usmívám. Vdechuju vůni jeho cigarety, která se oknem line až ke mně, nechávám se kolébat jeho vlídným hlasem. Pak najednou uprostřed věty skočí Gonzovi do řeči:

„Chtěl jsem se v Paříži vidět s Chloé.“

Chvíli je ticho, představuju si, jak se strejda Gonz červená a neví, co na to říct. Je to lež, Vincent se mi už dobře měsíc nepokoušel volat. Strejda Gonz se nakonec nejistým hlasem zeptá:

„No a jak? Má se dobře?“

„Nebyla k zastižení,“ řekne stroze. „Vy o ní máte nějaké zprávy?“

Zůstala jsem pod oknem v koupelně do té doby, než zašli zpátky do domu. Abych zahnala pochybnosti, několikrát jsem zkontrolovala mobil, jestli nemám nějaký vzkaz ve schránce, probrala jsem textovky, dokonce si sama jednu poslala, abych si ověřila, že telefon funguje. Vincent se mě opravdu nijak kontaktovat nepokoušel.

Vodí si teď domů nějaké holky? Od chvíle, kdy jsme spolu mluvili naposledy, jsem tam dalekohledem nezahlédla ani jednu. Zajímalo by mě, jestli si nechal zase narůst vousy.

No, kdyby mě chtěl, možná by nám to mohlo klapat. Jsme si v něčem podobní. Myslím, že si rozumíme.

Je červen. Nakonec se udělalo hezky, zahrada krásně rozkvetla, nechávám si celý den otevřené okno. Píšu.

Deník

Constance Delahayeové

15. června 2013 – 14 h 24 min

Cililink.

Včera odpoledne jsem dorazila na Château-Lyran kvůli té dnešní Jonathanově svatbě. Celá rodina se nacházela v bojové pohotovosti. Všechny pokoje už byly obsazené a slavnostně vysmýčenými chodbami bez ustání někdo pobíhal sem a tam.

Náš soused Vincent Laborde pro mě včera přijel na nádraží. Mám ho moc ráda, i když je to takový medvěd. V dětství jsme každé léto trávili společně s mými sestrami a jeho bratrem Henrim, špehovali jsme mou sestřenici Léu, která se chodila do jejich rozpadlého holubníku líbat snad se všemi kluky z okolí. Vincent byl z celé naší party nejstarší, já naopak nejmladší. Všude jsem za nimi běhala jako oddaný pejsek. Samozřejmě se mě snažili setřást, ale brát mě s sebou museli, protože je k tomu donutila moje máma, které jsem se schovávala do sukní a bez rozpaků na všechny žalovala. Když jsem nerozuměla jejich puberťácké konverzaci a z výšin svých osmi let se jich důležitě vyptávala, vždycky se našel někdo, kdo mi přezíravě odpověděl: „To není nic pro tebe, prcku.“ Vincent mi to ale neřekl nikdy. I když o mou přítomnost asi zvlášť nestál, nikdy mě nevykázal a já do něj byla tak trochu zamilovaná, přestože byl o osm let starší. No co, já už od nejútlejšího věku vynikala v umění neopětované lásky, Vincent byl totiž celé roky zamilovaný právě do sestřenice Léy. Všechna ta léta mě používal jako poslíčka k doručování anonymních milostných dopisů. Sžíraná zvědavostí jsem si jednoho dne jeden z nich přečetla. Bylo to moc krásné psaní. Dopis, jaký člověk napíše, když je mu čtrnáct a je bláznivě zamilovaný do někoho takového, jako je Léa. Přečetla jsem si ho snad desetkrát a představovala si, že je adresován mně. Je bohužel fakt, že po dvaceti letech už nikdo romantikem není. V dospělosti jde spíš o praktičnost a láska spočívá hlavně ve schopnosti účelného využívání nových informačních a komunikačních technologií, aby šlo snáz dávat a dostávat kopačky. Proč se psát s milostným dopisem, když se to dá jednoduše vyřešit na Facebooku?

Vincent byl nefalšovaný romantik. Ne ten typ romantické duše, která při čtení Jane Austenové vybrečí potoky slz jako já, ale romantik se všemi těmi dny čekání na červenec, kdy mohl po tři krátké týdny vídat svou Léu. Byl typ romantika, který jí obden psal třístránkové dopisy, ale které nikdy nepodepsal a který se díval, jak se v rozpadlém holubníku líbá s jinými. A milovat ji nepřestal.

Nakonec ale nějaký ten dopis podepsat musel, protože se vzali. Ve své svatební řeči mě ostatně zmínil jako „malou Constance, která doručovala planoucí dopisy ženě mého života“. To mě hodně dojalo.

Zkrátka… chci jen říct, že si s Vincentem Labordem dobře rozumíme.

Chloé od té doby, co pobývá v Château-Lyranu, spí v mém pokoji. Strejda Gonz tam před mým příjezdem nachystal na zem matraci a ona trvala na tom, že na ní bude spát, takže já jsem zase ve své milované posteli.

Když jsem přijela, doslova se mi vrhla kolem krku. Zjevně byla nadšená, že mě vidí. Ať sama říká, co chce, pobyt na venku jí prospívá: tváře se jí zakulatily, nezdá se už tak nervózní a věčné kruhy pod očima jí už taky skoro vymizely. S tím, jak jí jde psaní románu, je taky docela spokojená. Netroufla jsem se jí ptát, co Guillaumova svatba, která bude už za týden – sama se o ní taky nezmínila a to je, myslím, dobré znamení.

Dneska se nás u snídaně sešlo kolem stolu dvacet. S nostalgií jsem popíjela čaj nad červeno-bíle kostkovaným voskovaným ubrusem, který tu byl už před pětadvaceti lety. Laetitia, Jonathanova snoubenka, seděla s hlavou plnou natáček a ječela na někoho do vysílačky, že když chybí pessac-leognanské víno, nemůžou přece zásoby doplňovat vínem graveským. Můj dyslektický synovec kňoural, že chce bagetu s nulou (namazanou nutellou). Strejda Gonz se snažil všechny uklidnit sdělením, že tu do tří minut bude Vincent s pěti bednami pessac-leognanského vína. Chloé v tu chvíli převrhla svůj hrnek s bílým kafem a odběhla do pokoje s tím, že se necítí dobře. Máma a manželé mých dvou sester se do mě v tříminutových intervalech naváželi s otázkou:

„Tak co, Constance, co tvoji nápadníci? Když to půjde tímhle tempem, vdá se Marie dřív než ty!“

Marii je sedm, v tom je ta vtipná pointa.

Máma se přede všemi postupně vyptávala všech mých bratranců:

„Nemáte v Paříži nějaké kamarády, s kterými by se mohla seznámit?“

A pak se chválabohu objevil Vincent s těmi pěti bednami chybějícího vína. Jacqueline mu dala kafe, on se s ním posadil na místo uvolněné po Chloé a utrousil:

„Tady je teda pěknej blázinec.“

„Kdyby ses pořádně učesala, byla bys hezká,“ sdělila mi máma. „Víš, že ta tvoje nová barva vlasů se mi ani trochu nelíbí, a to, jak jsi byla včera nalíčená, to bylo přímo vulgární. Daleko víc ti sluší, když jsi přirozená. A myslíš, že je potřeba, aby sis ten rohlík ještě mazala nutellou?“

„Nulou!“ zaječel synovec.

„Jsem v pyžamu, mami.“

„Tvoje kamarádka Chloé je tak hezounká, ta si nutellu nedává.“

Vincent převrhl hrnek kafe, zase jsem ho měla celé v klíně.

„To snad není pravda, vy to musíte dělat naschvál!“ vyjekla jsem.

„Sakra! Promiň, neopařil jsem tě?“ zeptal se a běžel pro utěrku, aby mi mohl vysušit flek na pyžamu.

Povzdechla jsem si nad tou šlamastykou.

„Nic si z toho nedělej, před pěti minutama mě stejným způsobem pokřtila Chloé.“

Máma pokračovala, jako by se vůbec nic nedělo:

„Co si na sebe dneska vezmeš, Constance? Anna-Marie přivezla jedny šaty, chtěla by ti je půjčit…“

„To je dobrý, já nepotřebuju, aby mi někdo půjčoval šaty!“ odpověděla jsem vztekle.

„Tu asi nikdy nevdáme,“ ozval se z druhého konce stolu tátův povzdech. „Má hroznou náturu.“

„To zas není až tak od věci, aspoň se vyhnete rozvodu,“ odpověděl nevzrušeně Vincent.

„A tobě by se Constance nelíbila, Vincente?“ zeptal se strýček Patrick smíchy bez sebe. „Brzo bude prošlá, dáme ji se slevou!“

„Nulou!“ křičel lehce obsedantní synovec, který špatně pochopil strýcova slova.

„Ty jsi ale sprosťák, Pate,“ ohradila se máma s očima v sloup.

Už toho bylo dost. Schylovalo se k vraždě, každého bych nejradši vzala kávovarem po hlavě. Zvedla jsem se od nedopitého čaje a odešla dřív, než by se situace mohla zvrtnout.

Chloé kouřila usazená v otevřeném okně.

„Tak co, dobrý?“ zeptala se, když jsem vešla.

Vrhla jsem se na postel a zabořila hlavu do polštáře.

„Ne.“

„S rodinou to je těžká věc…,“ prohodila chápavě.

„Kdybys věděla, jak jich mám plný zuby, už je nemůžu ani vystát.“

„Tím se netrap, kašlem na to, teď je potřeba se soustředit na operaci Tristan Grant.“

Přetáhla jsem si deku přes hlavu a zalamentovala:

„To je na nic, jsem ošklivá, všichni se vdávaj, jen já ne, o mě už nikdy nikdo nebude stát.“

Chloé zaměřila odpadkový koš a vajgl přistál přesně uprostřed. Seskočila z okna.

„Nejsi ošklivá a pro tvou informaci, průměrný věk žen uzavírajících sňatek je ve Francii třicet let, tobě je teprve dvacet sedm.“

„V naší rodině je průměrný věk uzavírání sňatku dvanáct a půl.“

„Čím starší, tím lepší,“ pronesla významně Chloé. „To mi připomnělo, že zatímco tě dole lynčovali, nechala tady tvoje sestra Anna-Marie pro tebe tuhle věc.“

Dvěma prsty chytla a zvedla šeříkově růžové šaty nedefinovatelného tvaru, které byly přehozené přes křeslo. Posadila jsem se na posteli, abych zhodnotila míru té katastrofy.

„Není to geniální? Co ty si o tom myslíš?“

„Já si myslím, že ten hadr hrůzy dáme tam, kam patří, k tvému pásu cudnosti a burce, tedy do popelnice, a doufám, že máš záložní plán.“

Pokrčila jsem rameny, svalila se zpátky do polštářů a vzdychla:

„Kašlu na to, nikam nejdu.“

„Constance Delahayeová,“ začala Chloé s rukama v bok, „neklesej na mysli, až s tebou budu hotová, tak každej živáček v kostele, a to včetně kněze i novomanžela, bude mít v hlavě jedinou myšlenku: sklátit tě rovnou na oltář.“

S tváří zabořenou v polštáři jsem se usmála.

„Počkej, já mám kompletně novej styl, ukážu ti fotky.“

Popadla jsem telefon z nočního stolku a ukázala jí fotografii naší sváděcí skupinky na posledním večírku, aby viděla mou proměnu v osudovou ženu. Vzala mi telefon z ruky a já viděla, jak si zamračeně zvětšuje detaily.

„Není to špatný, co?“ zeptala jsem se s patřičnou pýchou.

Neodpověděla, jen zbledla.

„Kdo je tady ta blondýna?“

Koukla jsem na displej, Chloé ukazovala na Baby Doll. Dotklo se mě, že se nezajímá o mou róbu, pokrčila jsem rameny a řekla:

„To je Baby Doll, tedy Emma, moje lektorka svádění. Proč se ptáš?“

Chloé otevřela pusu, jako by se chystala něco říct, pak ji zase zavřela.

„Jen tak.“

„Ty ji znáš?“

„Ne,“ vyhrkla, „nic se neděje, já myslela, že…, ale nic.“

Já ovšem moc dobře viděla, že tu něco nehraje. Nepídila jsem se po tom, ale ještě po dobré čtvrthodině, když jsem se vracela ze sprchy, se mě Chloé s předstíraně lhostejným výrazem zeptala:

„Hele, ta vaše lektorka, když si s váma takhle vyrazí, to tam ty chlapy taky balí, nebo vám jen ukazuje, jak na to?“

Vyprskla jsem smíchy.

„Emma, ta se snad nikdy nevrací s prázdnou, o to přece jde!“

Pak změnila téma a já se víc nedozvěděla. Povídaly jsme si trochu o Londýně. Nechápe, jak jsem mohla to místo odmítnout. Přiznala jsem se, že toho občas zalituju. Celou dobu sním o životě v Anglii, a když mi tam přímo na zlatém podnose naservírují úžasnou práci, nemám dost odvahy na to kývnout.

Chloé mi pomohla svázat vlasy do ležérního drdolu a nalíčit se. Nakonec mi půjčila jedny svoje šaty. Šaty v barvě námořnické modři, bez rukávů a jednoduché, akorát že Chloé má o deset kilo, tři čísla přes prsa a pět centimetrů na výšku míň než já. Musím přiznat, že když jsem byla hotová, s novým lookem podle Baby Doll a v těch šatech, i já sama bych dostala chuť sklátit mě rovnou na oltář.

Chloé

Vysvětlila jsem Constance, že přijít do kostela na mši se zpožděním je velice účinný prostředek, jak upoutat pozornost Tristana Granta. Ve skutečnosti jsem se jen za každou cenu chtěla vyhnout tomu, že narazím na Vincenta Laborda. Constance vypadá úchvatně. Půjčila jsem jí tmavomodré šaty, které jsem si původně chtěla vzít sama, jí ale sluší víc. Je to k nevíře, jak dokážou podpatky změnit postavu. Babi Rose, ta všechno pochopila.

Kostelní vrata se za námi zavírají s příšerným rachotem, všichni se po nás otáčejí.

Myslím, že je to hezký obrázek, my na těch podpatcích. Blondýna v modrém a bruneta v zeleném. Laetitia nás vraždí pohledem. Snažím se nepátrat mezi osazenstvem po Vincentovi, ale cítím jisté uspokojení, když si pomyslím, že mě nemohl nezaznamenat.

Zasuneme se do poslední řady hned za strejdu Gonze, který nás obdaří širokým úsměvem a nenápadně nám zamává.

„Sešli jsme se tu dnes…“

Je to v pořádku, nic jsme neprošvihly. Naposledy jsem tu byla na pohřbu babi Rose. Myslím na ni, myslím na Guillauma, na kterého jsem ty poslední týdny už skoro zapomněla. Za týden bude i on stát v kostele, po boku s plavovlasou Emmanuelle Tomasinovou.

Emmanuelle Tomasinová, tak se na to podívejme.

Manue a její andělská tvář, nejspíš profesionální svůdnice, mám-li věřit fotografii, kterou mi včera ukázala Constance. Byla to ona. Mockrát jsem ji sice neviděla, ale nemám žádné pochybnosti. Pravé jméno Baby Doll je Emma. Emma jako Emmanuelle, Emmanuelle jako Manue. Manue, která mi hodila do koše letáček.

Zajímalo by mě, jestli on něco ví, jestli ho skutečně podvedla. A hlavně mě zajímá, jestli by Guillaume zrušil svatbu, kdyby to všechno věděl.

Svatebčané se zvedají, bude se zpívat. Já žádné liturgické zpěvy neznám, tak čekám, až to skončí, a zatím se snažím ze zářivých úsměvů novomanželů odhadnout, jak dlouho jim ty úsměvy vydrží, než se rozvedou. Musím uznat, že jsou roztomilí, ona, malinká s královskou vlečkou, on, červenající se jako studentík před svou první holkou.

„První čtení…,“ začne kněz.

Bouchnou vstupní vrata, osazenstvo se znovu ohlédne. Laetitie podruhé vrhne nevraživý pohled, vzápětí se jí ale vrátí blažený výraz. Smůla, Vincent dorazil s ještě větším zpožděním než já. Má na sobě černý oblek. Od babiččina pohřbu si nenechal znova narůst vousy, má pořád jen to nepatrné hnědé strniště. Odvracím oči příliš pozdě, zachytí mě pohledem. Předstírám, že jsem ponořená do zpěvníku, když s úlekem zaslechnu, jak Constance směrem k němu zašeptá:

„Sss, Vincente, tady!“

Vidím, jak znejistí, pak přijde a posadí se vedle mě, octnu se tak mezi ním a Constance. Kněz pokračuje v kázání. Constance se předkloní:

„My taky přišly pozdě. Znáš Chloé?“

„Znám Chloé,“ odpoví.

Aby ho Constance dobře slyšela, naklonil se přese mě, já pak mohla chvilinku dýchat jeho vůni, vůni marseilleského mýdla, máty a nikotinu. Měla jsem chuť položit mu hlavu na rameno, jako tenkrát po pohřbu. Lidé se zvedají, začíná další zpívání. Constance spustí o dva tóny níž a na plné decibely:

„V srdcích našich přebýváááš…“

Vincent se ke mně naklání a šeptá mi do ucha.

„To je ale překvápko, Popelko, kde ty ses vzala ve vesnickým kostele, a s oběma botama na nohou… Já myslel, že jsi v Paříži.“

Nejsem schopna mu odpovědět, přestože bych ráda. Zoufale se snažím přijít na něco trefného, ale po deseti vteřinách ze sebe dokážu vysoukat jediné:

„Ahoj.“

„Dlužíš mi vysvětlení,“ dodá úplně klidně.

Nervózně tahám za záložku ve zpěvníku.

„Čeho?“

„Toho, co se vlastně stalo, když jsme se viděli naposledy, a taky toho fingovanýho přestěhování do Paříže.“

Podívám se na něj, vážněji by se snad už tvářit nemohl.

„Byla jsem zničená z toho pohřbu, vrhla jsem se na tebe, a tys mě odstrčil. Nevím, co je na tom k vysvětlování,“ shrnu stroze.

V tu chvíli skončí zpěv a všichni, kromě mě, ve svých zpěvnících otočí stránku.

„Co se děje?“ ptá se potichu Constance.

„A co Virginie?“ pokračuje Vincent.

„Proč Virginie?“ ptám se.

„Jaká Virginie?“ zeptá se Constance. „Ta fotografka?“

Vincent na mě kouká, jako bych se pomátla, a nakonec řekne:

„Já měl dojem… Já myslel, že chodíš s Virginií.“

„Cože?… Jak bych asi tak mohla chodit s Virginií?“

Řekla jsem to moc nahlas, setkám se s několika pohoršenými pohledy a sklopím hlavu. Mezi ostatními jsem právě zahlédla i překvapenou tvář Virginie a nemůžu se zbavit dojmu, že i ona by si určitě zasloužila nějaké vysvětlení.

Constance do mě dloubne loktem.

„Kdo je ta Virginie? Co je s ní? Povídej.“

„Vincent z naprosto záhadnýho důvodu zjevně nabyl přesvědčení, že jsem lesba.“

Constance se začervená, otevře pusu a jediné, co z ní vypadne, je:

„Áa.“

„Ty nejsi lesba?“ zeptá se Vincent. „Tak jsi teda bi?“

Strejda Gonz, sedící přímo před námi, se prudce otočí a s okouzleným úsměvem se zeptá:

„Tak vy nejste lesba, Chloé? To je ale překvapení!“

Asi tady někoho zabiju. Rozhodnu se tu poznámku ignorovat a soustředit se na Vincenta.

„Myslíš, že kdybych byla lesba, tak bych se na tebe tak vrhala?“

„Ty ses vrhala na Vincenta?“ zašeptá Constance. „Chloé, ale co naše dohoda?“

„Nic se nestalo.“

„Stalo se to, že se na mě vrhla potom, co mi řekla, že je lesba,“ odsekne Vincent.

„Já ti nikdy neřekla, že jsem lesba, a na tebe jsem se vrhla, protože tam nikdo jinej nebyl a já momentálně ani nebyla moc při smyslech.“

„Milá jako vždycky,“ odpoví Vincent.

„Tys nedodržela dohodu,“ vyčte mi se zklamaným výrazem Constance.

Vincent už neříká nic. Co má celá tahle pitomost znamenat? Nesnáším venkov.

Vzteky bez sebe otevřu zpěvník a z plna hrdla spustím:

„Kyrie eleison, Kyrie eleison.“

Až do konce mše už nepromluvíme. Uleví se mi při představě, že přichází čas na šampaňské. Když vidím, jak se to rozjíždí, budu ho potřebovat nejmíň kýbl, abych ten dnešní den nějak zvládla.

Deník

Constance Delahayeové

15. června 2013 – 19 h 36 min

Na svou obranu musím uvést, že když jsem strejdovi Gonzovi řekla, že je Chloé lesba, bylo to proto, abych ji ochránila. Myslela jsem, že se ji pak nikdo nebude snažit balit a dodržování naší dohody tak pro ni bude snazší. Nenapadlo mě, že to roznese po celé vesnici, a hlavně že by takovou věc kdokoli spolknul.

Abych zklidnila rozjitřenou mysl, dala jsem si třetí sklenku šampaňského a osmnáctou jednohubku s kachními jatýrky. Pak jsem se vydala hledat mezi třemi stovkami hostů Tristana Granta a snažila se přitom budit zdání, že se jen tak procházím po trávníku.

Poznámka: Není možné se jen tak procházet po trávníku na jehlových podpatcích, při každém kroku se člověk boří do země až po paty.

Zahlédla jsem Tristana a div si nezlomila kotník, jak zbrkle jsem změnila směr, abych se k němu mohla dostat. Už na dálku mě okouzlovaly jeho rozcuchané kaštanové vlasy, zasněný pohled a světle šedý oblek, zakoupený nejspíš na Oxford Street, po cestě Eurostarem lehce pomačkaný. Nepřevlékl se. Pár metrů od něj jsem se zastavila, abych ho mohla ještě chvíli pozorovat a zhltnout dvě misky dalšího chodu s hříbky a jatýrky po lesnicku, které se přede mnou náhle objevily. A v tom okamžiku využila chvilky mé fatální nepozornosti s plnou pusou teta Brigitte, které se mi až doteď dařilo vyhýbat, a chňapla mě pod paží.

„Constance, zlato, jestlipak znáš Bertranda?“

S očima pořád upřenýma na Tristana jsem polkla a instinktivně odpověděla:

„Ne, neznám…“

A sakra. Bertranda znám. Bertranda, co ví, že „já se narodila v den, kdy je nejvíc sebevražd“. Bertranda z mé první mise s Baby Doll.

„Myslím, že jsme se potkali v baru Rosa Bonheur,“ připomněl zdvořile.

„Výborně, výborně, to je úžasná náhoda!“ vykřikla teta nadšeně. „Tak já půjdu, nebudu se vám mladým plést do hovoru.“

Šla pryč a cestou dělala na mou mámu, stojící na druhém konci trávníku, významné posunky, ukazovala na nás prstem, aby všichni přítomní věděli, že nás právě spárovala. Koza jedna.

Po chvilce nepříjemného ticha Bertrand usoudil, že by se měl zeptat:

„Ty se znáš se ženichem, nebo s nevěstou?“

Dopila jsem do dna poslední šampusku a vzdychla. Ta moje žravost mě zničí.

„Já jsem Jonathanova sestřenice. A ty?“

„Laetitiin kamarád ze školy.“

Deset metrů od nás se Tristan vybavoval s nějakou blondýnou. Neměla jsem času nazbyt, pokud jsem nechtěla, aby operace Tristan Grant skončila dalším krachem. Zdvořile jsem kývla hlavou a zhluboka se nadechla: „Bertrande, bylo fajn se s tebou potkat, ale teď musím jít pozdravit někoho, s kým jsem se dlouho neviděla.“

Trochu překvapeně přitakal. Ve vší důstojnosti jsem vyprostila podpatky ze země a chystala se mu ukázat záda, když mě chytil za paži:

„Jen jednu věc, Constance…“

„Ano?“

„Promiň, že jsem… že jsem se tenkrát v tom baru nezachoval úplně nejlíp. Bylo to složitější.“

Obdařila jsem ho svým nejkrásnějším úsměvem:

„To nic, úplně to chápu.“

Nechápala jsem ani zdaleka, ovšem jestli jsem se letos něco přiučila, pak to, že spojení „je to složitější“ představuje dokonalou a nepostižitelnou výmluvu ve všech situacích, kdy je třeba nějakého vysvětlení. Hlavně jsem se teď ale potřebovala postarat o jinou věc.

Udělala jsem sotva tři kroky a vrhla se na mě Chloé.

„Constance? Proč si v týhle díře plný zparchantělejch blbečků všichni myslej, že jsem lesba?“

„Je to složitější, já ti to vysvětlím, ale teď ne, zahlídla jsem Tristana.“

„Kde?“ zeptala se a už kroutila hlavou do všech stran.

Nenápadně jsem jí ho ukázala a podrobila ho analýze pronikavým modrým pohledem.

„Můj typ to není, ale schvaluju. Jdeš si s ním popovídat?“

„Jo. Půjdeš taky?“

„Tedy ne že bych neměla nic zajímavějšího na práci.“

Chloé

Constance se nese pěkně zpříma v těch svých tmavomodrých šatech, drdol má lehce uvolněný. Směje se, jen pokud je to vhodné, a když se Tristana ptá na práci a plány na dovolenou, je zcela přirozená, dívá se zpříma a vůbec se nečervená. Jestli je tohle výsledek práce Manue, tak před ní smekám. Zdá se, že Tristanovi je ten rozhovor příjemný. Má to jedno minus, bohužel si na ni vůbec nepamatoval. Ale nezdá se mi, že by to zaznamenala.

Ostražitě pozoruju dav, abych s někým neuvízla v nechtěné konverzaci. Vincent právě rozmlouvá s nějakou blondýnou, cítím záchvěv žárlivosti, když mu ale něco ukazuje a přitom se otočí, zjistím, že je těhotná. Vincentovi pěkně padne sako. Všem chlapům tu saka padnou. Jen Tristan Grant se mohl trochu namáhat a to svoje si přežehlit. Chci si jít povídat s Vincentem, ale netroufám si. Tristan se nechává lapit nějakou ženou zralého věku, která poznamená, mimochodem dost trefně, že pořádně vyrostl od té doby, co ho viděla naposledy, před pětadvaceti lety. Constance mě chytne pod paží.

„Pojď!“ zavelí.

Vkrademe se do bílého stanu, který je postavený vzadu za domem. Na podlážce jsou rozestavěné kulaté stoly, na každém jsou rozsypané okvětní lístky a postavené svíčky a třpytivé sklenky.

„Prohodíme zasedací pořádek,“ prohlásí Constance, „já si sednu vedle Tristana.“

V hnědých očích se jí zračí zcela nový druh odhodlání.

„Constance, z tebe je teď úplně jinej člověk, jsem na tebe hrdá!“

„Já vím, v minulým životě jsem byla Mata Hari.“

Prohlížíme si tabuli u vchodu, novomanželé se seznámili v práci a jednotlivé stoly nesou označení jako „přestávka na kafe“, „vánoční večírek“, „školení pro řízení a komunikaci“, která jistě odkazují na klíčové momenty jejich sbližování. Je to trochu směšné, ale přece jen originálnější než „sléz“ nebo „kopretina“.

Constance najde cedulku se svým jménem a přišpendlí ji na jiné místo.

„A je to! Odteď budu u stolu „open space“ a ty, Gérarde Lemarine, neznám tě, ale právě jsi vyhrál místo u stolu „záchodky vedle účtárny“.

Vyjdeme ze stanu a z prvního podnosu, který se u nás objeví, si každá bereme po skleničce šampaňského. Vincent pořád zaníceně diskutuje s tou mladou těhotnou ženou. To mě dráždí.

„Kdo je ta blondýna, co si povídá s Vincentem?“ zeptám se Constance.

„Proč tě to zajímá?“

„Už se s ní vybavuje hodinu…“

Constance vyprskne do sklenky se šampaňským.

Povzdechnu si.

„S Vincentem nic nebylo, Constance, dali jsme si akorát pusu ten den, co byl babiččin pohřeb, já byla na dně, fakt mě vůbec nepřitahuje.“

„Nic nebylo, ale baví se tu s nějakou blondýnou, a ty hned potřebuješ vědět, kdo to je…“

Dávám si jednohubku a podrážděně krčím rameny, Constance se přestane smát.

„To je jeho exmanželka, moje sestřenice Léa.“

Vítězně se usměju.

„Vidíš, já si to nevymyslela: všichni se tu berete navzájem.“

„Ty jsi pako, je to moje sestřenice, ne jeho… Pro něj to určitě není lehký, vidět ji těhotnou,“ dodá zamyšleně.

Kouknu na ni nechápavě:

„Proč?“

„Nechal ji, protože šla za jeho zády na potrat. Ty žiješ už přes čtyři měsíce v Marinzacu, a tenhle příběh ještě neznáš?“

„Já ale myslela, že děti nechtěl Vincent.“

„Vincent? Nechtěl děti? To si děláš srandu? Vždycky říkal, že chce tolik dětí, aby z nich mohl postavit vlastní fotbalový mužstvo, Labordovu jedenáctku. Ochutnalas už to sauternský? Je výborný.“

„To je to žlutý v těch menších skleničkách?“

Constance si jeden po druhým olízne všechny prsty a svou promluvu zpečetí lehkým mlasknutím:

„Chloé, jako tvá kamarádka ti to chci říct na rovinu: opravdu si nemyslím, že je dobrej nápad, abys psala o víně.“

Beze slova přikývnu, představím si Vincenta s tolika dětmi, jako je fotbalistů v týmu, a podám Constance svou skleničku.

„Podrž mi to na chvilku, hned jsem zpátky.“

Než stačí zareagovat, zapadnu do stanu a rychle přehlédnu tabuli s rozpisem stolů. Žádné dlouhé přemýšlení, svou cedulku přišpendlím hned pod Vincentovu, jeho spolusedící vykážu na své původní místo a zmizím stejně rychle, jako jsem přišla.

Narazím na strejdu Gonze, před vchodem do stanu zrovna živě rozpráví s Tristanem Grantem. Má dost červený nos a na vyšívané vestě jeho slavnostního třídílného obleku se leskne mastný flek. Rozhodl se, že se pokusí mluvit anglicky, Tristan ke mně vysílá pohled, z kterého se dá lehce přečíst: „Oh my god.“

„You know beautiful Chloé?“ zeptá se strejda Gonz.

„I know beautiful Chloé,“ odpoví Tristan s pobaveným úsměvem a já chápu, co na něm ta Constance vidí. Když se směje, je sexy.

Vyndám si z hedvábné taštičky cigarety a Tristan mi podá zapalovač. Poděkuju mu, prohodíme pár vět.

„Chloé, musím s vámi mluvit,“ prohlásí najednou strejda Gonz. „Excuse us dear Sir,“ omluví se hned nato Tristanovi, který si zrovna schovává zapalovač do kapsy.

Strejda Gonz se ke mně nakloní, svraští obočí a s přiopilým výrazem mi pošeptá:

„Řekněte mi, jak to je, Chloé: je pravda, že nejste lesba?“

Vzdychnu, vyfouknu nosem obláček kouře.

„Ano, je pravda, že nejsem lesba.“

Znovu si připomenu, že si to musíme s Virginií vysvětlit.

Strejda Gonz se chytí za srdce, jako bych mu právě oznámila, že jsem utajovaný potomek Britney Spears a Françoise Mitteranda.

„Nemůžu tomu uvěřit, váš comming-out je tak nečekaný!“

Mávnu na číšníka, který roznáší šampaňské. Už ani nevím, kdo řekl, že alkohol není řešení, ale zjevně se mýlil. Spolknu dva doušky, než odpovím strejdovi Gonzovi, který se pořád ještě nevzpamatoval z mé heterosexuality.

„Technicky vzato je to spíš comming-in, ale stejně, Gonzagu, jestli se smím zeptat, podle čeho jste usoudil, že…“

„Hned jsem zpátky,“ přeruší mě, „mám důležité poslání.“

Rychlým krokem si to namíří ke stanu. Vidím, jak si i on stoupá k tabuli se zasedacím pořádkem a přesouvá cedulky. Laetitia, která musela nad rozmisťováním hostů strávit hodiny, z toho bude mít infarkt.

Stojím sama uprostřed trávníku se skleničkou šampaňského v ruce a povzdechnu si. Všichni jsou tu pěkně praštění. Konečně, mohla bych toho využít a konečně se pokusit najít Virginii.

Deník

Constance Delahayeové

15. června 2013 – 21 h 36 min

Plus: Dnešní večer začal perfektně.

Minus: Dnešní večer se změnil v noční můru.

Když jsem přišla před růžovými mašličkami ozdobenou tabuli se zasedacím pořádkem, nic jsem nechápala. Snažila jsem se budit zdání, že stejně jako všichni ostatní hledám na tabuli své místo, abych se pak ve vší nevinnosti vypravila ke své židli hned vedle Tristana, akorát že u cedulky „Tristan Grant“ vůbec nebyla cedulka „Constance Delahayeová“, ale cedulka „Chloé Lacombová“. Spadla mi čelist. Znovu cedulky vyměnit nepřipadalo v úvahu, hosté se za mnou tlačili, aby dobře viděli a našli svá jména. Mně nově připadlo místo u stolu „schůze strategického plánování“ vedle Vincenta Laborda.

Hledala jsem očima Chloé, chtěla jsem nějaké vysvětlení. Viděla jsem, že ke stanu mířila o trochu dřív, a nevím, kdo jiný by ta místa mohl vyměnit. V tu chvíli jsem zaslechla rozvzteklený hlas asi padesátileté dámy:

„Jak mi tohle mohla udělat? Posadit mě vedle Gérarda Lemaira, když jsme spolu už deset let nepromluvili ani slovo!“

„Třeba je to proto, abyste se usmířili,“ navrhla nějaká dobrá duše, která chtěla přilít olej do ohně.

„Já že bych měla mluvit s Gérardem, po tom skandálu okolo dědictví po tetě Martě? Nikdy! To budou koukat na usmíření potom, co já tu ztropím!“

S pocitem provinění jsem se vytratila ke svému stolu; naše drobné úpravy zjevně vyvolaly jisté diplomatické napětí.

Chloé už byla usazená o pár stolů dál a smála se s Tristanem, jako by se nechumelilo.

Právě přišel Vincent.

„Hezká výzdoba,“ poznamenal a ukázal bradou na květinovou aranži uprostřed stolu, vytvořenou z pomněnek a bílých pivoněk.

Podala jsem mu svou prázdnou skleničku.

„Místo plácání hloupostí mi radši nalej víno.“

„Nemyslíš, že by se mělo počkat, až si ostatní…“

„Nalej mi víno, povídám!“

Poslechl mě, dala jsem si rovnou čtyři doušky. Chloé právě něco řekla a Tristan vybuchl smíchy.

„To snad není pravda, hele, jak ho balí!“

Vincent se podíval, kam to koukám, a pokrčil rameny.

„To víš, svatba, na svatbách se lidi bavěj…, aspoň teoreticky.“

Taky si nalil víno. Upřímně řečeno, nevypadal, že se baví, stejně jako já.

Neurčitým pohozením hlavou jsem odpověděla na pozdrav páru, který se přišel posadit vedle nás.

„Tvoje kámoška je lesba, nebo není?“ zeptal se Vincent.

„Je hetero,“ zamumlala jsem a mohla si vykroutit krk, abych přes všechny ty kytky a rozjařené hlavy hostů viděla, co se odehrává mezi Tristanem a Chloé.

„Ale tvůj strejda…“

„Strejda Gonz jen opakoval, co jsem mu řekla.“

Vedle Chloé se posadil chlápek v brýlích, jen se na něj letmo usmála, hned se zase otočila k Tristanovi.

„Já tomu nerozumím…,“ nepřestával Vincent.

Obrátila jsem oči v sloup a znovu si přihnula.

„Co je na tom tak nesrozumitelnýho? To je přece úplně jasný! Chloé musela zvládnout půl roku bez sexu, já myslela, že jí pomůžu, když ji pošlu do Marinzacu, daleko od Guillauma, a když řeknu, že je lesba, aby jí nehrozilo, že se jako obvykle vyspí s polovinou lidstva.“

Číšník před nás položil talíře, popadla jsem vidličku a na tři napíchnutí spořádala miniaturní porci marinovaného lososa. Už to bylo jisté, Chloé balí Tristana.

„A kdo je to Guillaume?“ ptal se dál Vincent.

„Její kluk.“

„Ona má kluka?“

„Jo. Ne,“ vysvětlovala jsem s plnou pusou, „je to vlastě její ex, ale taky milenec, příští sobotu si bude brát jinou.“

„Já ji totiž viděl, jak se líbá s Virginií,“ prohodil zamyšleně.

Vypadal úplně vyřízeně, možná je do ní zamilovaný.

Dokonce i Vincent Laborde, zlomené srdce z Marinzacu, kvůli nepovedenému manželství navždy odsouzený k eskapádám na jednu noc, je zamilovaný do Chloé Lacombové. Nechtěla jsem, aby mi Chloé s Tristanem uzmuli místo. Bylo mi do breku.

„Můžeme už přestat mluvit o Chloé? To je nějaká obsese, nebo co? Co pořád všichni s tou Chloé máte?“

„Promiň,“ hlesl Vincent, rozložil ubrousek a položil si ho na kolena.

Jeho soused se pokusil zapříst rozhovor, ale sotva mu odpověděl, znovu si naplnil skleničku a jen rozmrzele koukal do netknutého talíře.

„Ty nebudeš jíst?“

Nečekala jsem na odpověď, přesunula jsem k němu svůj prázdný talíř a ten jeho si vzala.

Večeře se táhla, což nám poskytlo dost času na to, abychom v osmi lidech vypili čtyři lahve (z toho dvě jen já s Vincentem). Podupávala jsem nohou pod stolem a modlila se, ať už to skončí, ať už začne večírek, než se Chloé s Tristanem rozhodnou jít si to rozdat někam na mobilní záchodek. Ve chvíli, kdy jsem se zvedla, abych šla zazpívat písničku, kterou bratranci a sestřenice společně sepsali na počest novomanželů, došlo mi podle překvapivé nestability parketu, že jsem namol.

„To je dobrý,“ uklidňoval mě Vincent a snažil se mě přimět, abych si zase sedla, zatímco já to vzala rovnou o zem. „Nejsi ve stavu, že bys tu směšnou písničku zvládla zazpívat.“

„Není směšná, je strašně vtipná,“ ohradila jsem se dost nahlas a pokusila se zvednout, Vincent mě stejně odejít nenechal.

„Písničky na svatbách jsou vždycky směšný, jejich slovům rozumí jen ten, kdo je zpívá.“

Po sýrovém chodu byla krátká prodleva, pár lidí se zvedlo, aby si zakouřili, a samozřejmě i Chloé s Tristanem se vydali ven.

„Pojď, jdeme kouřit!“ přikázala jsem Vincentovi.

„Odkdy ty kouříš?“

„Já se tě snad ptala?“

S povzdechem se zvedl a já se do něj musela zavěsit. Venku jsem hned zaměřila Chloé s Tristanem, stáli kousek stranou od těch několika hostů, kteří se šli provětrat ven na trávník. Chytla jsem se ještě pevněji Vincenta, který se zrovna pokoušel zapálit cigaretu, a vydala se přímo k nim.

Chloé

Tristan mi zapaluje cigaretu. Trochu se mi třese ruka. Vůbec se mi nelíbí, jak se situace zvrtla. Vypila jsem spoustu šampaňského a motá se mi hlava, ale to není ten hlavní problém. Problém je, že mě Tristan už od začátku večeře nepokrytě balí. Jen tak tak, že jsem po něm nehodila porci kachny, když jsem odcházela ven. Bohužel šel se mnou, ale aspoň jsem už neseděla nalepená vedle něj a necítila se jako v pasti. Snažila jsem se držet odstup. Taky nechápu, jak jsem se ocitla u stolu vedle něj, a ne vedle Vincenta. Jediné logické vysvětlení je, že strejda Gonz z radosti nad zvěstí o mé heterosexualitě chtěl z nás dvou udělat pár tím, že nás k sobě posadil. Povedlo se! Taky vůbec nechápu, proč Constance většinu doby u večeře strávila s rukou na Vincentově rameni a šeptala mu do ucha nějaké tajnosti. Technicky vzato na to má samozřejmě právo, protože jsem jí odpřisáhla, že mezi námi nic není, ale jestli ji Vincent tak zajímá, mohla mi to říct rovnou.

To já trávila večeři tím, že jsem přímo prodávala Constance Tristanovi. Vychvalovala jsem její smysl pro humor, její kulinářské nadání a její roztomilost. Ale Tristan moc fištrónu nepobral a nepochopil, co mu tím říkám. Stačila vteřinka nepozornosti, zrovna jsem totiž zahlédla vycházet ze stanu Constance s Vincentem, a milý Angličan toho využil, položil mi ruku na pravou tvář a zlehka mě políbil.

Rychle jsem se odtáhla a vrhla po něm rozezlený pohled.

„Tohle snad ne!“

Constance se řítí ke mně, Vincent, ruce v kapsách, za ní. Doufám, že to neviděla. Prosím, ať je pravda, že to neviděla!

„Ahoj,“ zahlaholí a postaví se přede mě, „doufám, že vás nerušíme!“

Vrávorá na vysokých podpatcích a blonďatý drdol jí padá na stranu. Při troše štěstí nemusela nic vidět.

„Ne, samozřejmě že nerušíte. Co u vašeho stolu, dobrý?“

Něco tady nehraje. Constance se neusmívá. Normálně se Constance usmívá pořád. Vincent stojí v pološeru za jejími zády a vypadá, že se ukrutně nudí.

„Bavíš se dneska večer dobře, Chloé?“ vyjede na mě Constance, ruce překřížené na prsou.

Tak dobrá, nejenže viděla, ale ještě je rozpálená do běla. Vezmu ji za předloktí.

„Constance, můžu s tebou chvilku mluvit?“

„Proč? Vypadá to, že se přenáramně bavíš, byla by škoda ti to přerušit!“

„Proč se do mě navážíš?“

Nuceně vybuchne smíchy.

„Já nevím, to je fakt dobrá otázka, tak třeba proto, že jsi přehodila zasedací pořádek, že jsi mi ukradla místo a že sis právě narazila Tristana, mně za zády!“

Hlavy kolemstojících se otáčejí, vyrušené našimi výkřiky. Tristan utrousí nějakou výmluvu a nenápadně se vytratí zpátky do stanu. Vincent kouří a tváří se tajemně. Dám si pořádného šluka, teď není vhodná chvíle na rozčilování.

„Nic jsem nepřehodila, jen jsem…“

„Já tě viděla, jak vyměňuješ cedulky!“

Constance doslova hřímá, tváře má rudé vzteky a já nedokážu říct, jestli propukne v pláč, nebo prostě pukne.

„Moc jsi pila, Constance, nevíš, co říkáš.“

„Můžeš mi teda vysvětlit, jak jsem se ocitla vedle Vincenta?“

Koušu se do rtu. Nechtělo se mi před Vincentem přiznávat, že jsem se k němu přemístila o své vůli, ale už jsem opravdu neměla na vybranou.

„Je pravda, že jsem si změnila místo, ale abych byla právě vedle Vincenta, chtěla jsem…“

„To si nech! Po tom všem, cos napovídala o lidech z venkova, všichni jsou zparchantělí blbečci, Vincent je buran, vůbec mě nepřitahuje, a najednou chceš sedět vedle něj?“

Jsem tak zděšená tím, co Constance právě řekla, že nemám sílu to vyvracet. Vincent si odkašle a zašlápne vajgl do trávníku.

„Myslím, že vás tu nechám, ať si to spolu vyřídíte, a budu si jako buran dělat svoje…“

„Vincente, já nikdy neřekla…,“ začala jsem.

„Ne, ty zůstaneš tady!“ nakáže Constance. „Celou večeři jsi do mě hučel kvůli Chloé, jestli je Chloé na kluky, jestli má Chloé někoho, Chloé sem, Chloé tam. Furt jen Chloé, Chloé, Chloé…“

Vincent otevře pusu, pak se moudře rozhodne nic neříkat. Nikdy jsem Constance neviděla v takovém stavu.

„Jestli máš nějaký otázky, můžeš se zeptat rovnou mě,“ nabídnu mu odměřeným tónem, v jádru polichocená.

„No to je úžasnej nápad,“ zhodnotí Constance. „Je totiž dost těžký spočítat všechny ty kluky, co s nima Chloé spí. Já bych mohla nějaký zapomenout, pár desítek sem, pár desítek tam, ale mít informace přímo od pramene, to se aspoň o nic nepřijde.“

Rána. Rovnou mezi oči.

Nastalo hrobové ticho. Měla jsem dojem, jako by nejmíň polovina hostů vyšla ze stanu na terasu, aby si poslechli náš rozhovor. Constance má v očích slzy. Já si olíznu vyschlé rty a nasadím křečovitý úsměv.

„Constance, vážně, už se uklidni. Není to tak, jak si myslíš…“

„Není to tak, jak si myslím? A ty si myslíš, že jsem neviděla, jak s ním u večeře koketuješ? Já chtěla kluka, Chloé, jednoho jedinýho, mohlas mít všechny ostatní, ale tys musela jít zrovna po něm a za zády mi vyfouknout místo!“

Za sebou zaslechnu tichý hlas:

„To je pravda, s místy se dělo něco zvláštního, já seděla vedle Gérarda, kterého nemůžu ani vystát…“

Už mi začíná jít na nervy. Já nic neprovedla, večer jsem měla zkažený, nechci se navrch ještě nechat urážet na veřejnosti.

„Já s nikým nekoketovala, Constance, a pro tvou informaci, balit sem přišel tvůj kamarád Tristan. Kdyby to šlo, narazil by si i pingla, jak je zoufalej. Dobrá zpráva je, že máte jednu věc společnou: oba jste schopný si dneska večer narazit úplně kohokoli.“

„Jasně, protože když někdo nespí s polovičkou planety, tak jako ty, tak je zoufalej a to, že tě líbá, není proto, že ho tady tři hodiny balíš, ne, ne, ne, to je proto, že jsi tak neodolatelná, až se nedokázal ovládnout. Ty ale už ani nevíš, kdy balíš a kdy ne, je to silnější než ty. Ty už ani nevíš, co je… co je normální sociální chování!

Zlomyslně se rozesměju, vím, že bych měla mlčet a vrátit se do stanu, ale nechci si nechat líbit, že mě někdo soudí.

„Ty bys mi snad chtěla říkat, co je to normální sociální chování? To je fór? Já se nenechám poučovat od chudinky, co chodí na kurzy svádění, aby dostala do postele kluka, kterýho viděla jedinkrát někdy před dvěma lety!“

Mezi diváky se ozve uštěpačný smích, Constance ztuhnou rysy a zbledne. Už těch slov lituju. Chtěla bych něco říct, úplně cokoli. Diváci na terase ztichnou, jsme herečky v improvizační hře, co se chýlí ke špatnému konci.

Constance trvá pár vteřin, než se zase vzchopí, a už zcela klidným hlasem mi to vmete:

„Ty myslíš, že sama nejsi k pláči? Možná umíš jinejm přebírat kluky, ale nikdo nechce s tebou, právě s tebou, opravdu zůstat. Pro Guillauma budeš vždycky jenom náhrada. Už tě nemiluje, už dva roky to vědí úplně všichni, jen ty před tím pořád strkáš hlavu do písku. Já jsem možná sama a zoufalá, ale aspoň se nesnížím k tomu, abych sloužila jako povyražení chlapovi, co si bude brát jinou.“

Zůstanu tam stát jako úplný blbec. Hledám někde pomoc, ale odsuzující pohledy všech se ode mě odvracejí. Jsem sama. Zahlédnu Virginii, která se na mě dívá s jakýmsi posmutnělým údivem. Pak Vincenta, který vypadá… zklamaně. A stejně mě z toho nejvíc ničí, že si Constance o mně tohle všechno myslí – hlavně to, že jsem jí chtěla přebrat kluka.

„Co se to tu děje? Pojďte dovnitř, čekáme na vás, bude se krájet dort.“

Laetitia přichází na terasu, rukama nadzvedá bílou róbu, aby si ji neušpinila, a přerušuje zábavu. Hosté spěšně odcházejí, omlouvají se, vrhají na mě poslední pohledy. Představení skončilo, dobrý výkon hereček, ale jinak propadák. Chytím Vincenta za rukáv:

„Já o tobě neříkala, že jsi buran.“

„To je pravda,“ vloží se do toho Constance, která tu dál nehybně trčí. „Myslím, že ten správnej výraz byl zparchantělej blbeček.“

Vincent pokrčí rameny, otočí se a vrací do stanu, aniž by mi na to cokoli řekl.

Zůstaly jsme tu samy dvě. Constance brečí. Udělá krok směrem ke stanu, zavrávorá, klopýtne. Instinktivně ji zachytím.

„Jsi úplně namol, Constance,“ řeknu tiše.

Slzy se jí řinou čím dál víc, já ji ale utěšovat nehodlám. Nesnáším ji, nesnáším, co řekla. Poodejdu, sundám si boty, aby se mi podpatky nebořily do trávy, a vracím se k domu. Nechávám ji úplně samotnou.

Když se vrátím do svého pokoje, zalezu si pod růžovou peřinu, ani se nesvléknu, a volám Guillaumovi. Jednou, podruhé, potřetí, dokud mi to nezvedne. Když uslyším jeho hlas, spustím pláč.

„Musím tě vidět, zítra se vrátím do Paříže, prosím… jen jednou.“

Při těch slovech se zajíkám, musím je opakovat, nikdy v životě jsem se necítila tak sama, nejsem si jistá, jestli mým nesouvislým, vzlyky přerušovaným větám rozumí. Na druhém konci je dlouho ticho, pak se ozve uklidňující hlas:

„Napiš mi, jak ti to jede, přijdu ti na nádraží naproti. Neplač, Chloé, to bude dobrý.“

Deník

Constance Delahayeové

16. června 2013 – 23 h 55 min

Okamžitě jsem se vrátila domů. Prožila jsem nejhorší víkend v životě. Tentokrát už je definitivně rozhodnuto, končím s láskou. Hotovo, over, finito, fertig. Nepotřebuju žádného chlapa, přežila jsem to bez něj doteď, přežiju i nadále. Dlouho mi to nedocházelo, ale už jsem to pochopila: nejsem stavěná na to, abych žila v páru. Budu součástí menšiny, co si nikdy nikoho nevezme a nezaloží rodinu, součástí těch, o kterých říkáme, že jsou „jiní“. Odteď je už jasné, že jsem se narodila, abych strávila osamělý život uprostřed knih a bretaňských máslových sušenek, a že umřu obézní, uprostřed četby románu Jane Austenové. Doufám, že to bude Pýcha a předsudek. Mezitím taky určitě přijdu o všechny přátele. Pokoušela jsem se asi tisíckrát dovolat Chloé. Nezvedla to, nezavolala zpátky.

Jsem netvor, řekla jsem jí příšerné věci. Nikdy v životě jsem toho nevypila tolik jako na téhle svatbě, to ale není žádná omluva. Chloé by Tristana nikdy nebalila, to bych měla vědět, jak opilá, tak střízlivá. Ty debilní lekce svádění mi pěkně zamotaly šišku. Ještě předtím, než skončil dezert, jsem asi vyběhla ven a vyblinkala se někam do trávy. Probudila jsem se na kanapi u Vincenta v obýváku. Laetitia byla vzteky bez sebe, obvinila mě z toho, že jsem jí zničila svatbu. Máma mi řekla, že jsem její ostuda, a každé dvě hodiny mi volá, ať se jdu zapsat ke katolickým anonymním alkoholikům do Versailles.

Bezva. Od chvíle, kdy jsem vzala život do svých rukou, jde všechno do háje.

Zapomněla jsem dobrou polovinu celého večírku, ale podle toho, co si ještě pamatuju, je to tak lepší. Vybavuju si, že Tristan líbal nějakou blonďatou holku a pak se pokoušel líbat i mě. Mám trochu potíž si to uspořádat chronologicky: bylo to ještě před tím zvracením, nebo až pak? Netuším. Chloé měla evidentně pravdu, Tristan by se vrhl na kohokoli, kvůli tomu tam byl. Pak mě odvedl Vincent, spala jsem u něj na kanapi. Ráno mi připomněl všechny ty hrůzy, co jsem během večera vypustila z pusy. Rozbrečela jsem se. Neobratně mě plácal po rameni a uklidňoval, že to nic není. Mezi těmi urputnými vzlyky jsem se mu přiznala, že jsem nikdy neslyšela Chloé říkat o něm cokoli špatného a že ho za zparchantělého blbečka nikdy neměla.

Dopoledne jsme pak zašli do Château-Lyranu, podařilo se mi vyhnout našim a potkat jen strejdu Gonze. V mém pokoji už bylo staženo povlečení a bylo úhledně složené na posteli. Všechno bylo uklizené, skříně byly prázdné.

Když vešel Vincent, prohlásil rázně:

„Já se vracím. Nechce se mi na oběd.“

A stejně rychle zmizel. Zůstala jsem se strejdou Gonzem, nabídl mi kafe. Chloé mu při odchodu zanechala dlouhý dopis.

„Dopis stejně okouzlující jako jeho autorka,“ poznamenal s posmutnělým výrazem. „Bude nám tu chybět.“

„Vy jí budete taky moc chybět, to víš, vždycky o tobě a o Jacqueline mluvila moc hezky.“

Pro mě tu nebyl žádný dopis, ani vzkaz na matraci. Koukla jsem se i pod postel a do skříně, ale nenechala nikde nic. Každých deset vteřin koukám na displej telefonu. Chci jen, aby mi zavolala. Ještě nikdy jsem tak strašně moc netoužila po tom, aby mi někdo zavolal.

Chloé

Nešla jsem spát. Sbalila jsem si kufr, napsala dlouhý dopis strejdovi Gonzovi a k ránu si objednala taxík. Zůstala jsem schovaná v pokoji, než se všichni vrátili z večírku. Podařilo se mi nikoho nepotkat. Chtěla jsem se rozloučit aspoň se strejdou Gonzem a Jacqueline, ale styděla jsem se. Styděla jsem se za to, co Constance všechno napovídala, za to, co si představujou, že si o nich myslím. Přemýšlela jsem nad tím, že bych počkala na Vincenta, až se bude vracet k sobě. Chtěla jsem mu říct, že pro mě není žádný buran a že byl jediný, kdo mě po odchodu babi Rose dokázal trochu ukonejšit, a taky že udělal dobře, když mi dal košem, protože si ho nezasloužím. Ale tvářil se tak zklamaně, všichni se tvářili tak zklamaně… Neměla jsem sílu podívat se jim do očí.

Guillaume na mě čeká na konci nástupiště. Táhnu se s kufrem podél vlaku. Hledá mě očima v davu, usměje se, když mě zahlédne, jde ke mně a uprostřed všech těch spěchajících lidí, kteří do nás strkají, mě obejme. Jako z románu. Constance by se to moc líbilo.

Jsem vyčerpaná, teď bych si mu chtěla položit hlavu na rameno a celé hodiny jen brečet, ale je čas si uvědomit, která bije. Odtáhnu se.

„Musíme si promluvit.“

„Dobře… Dáme si kafe tady, nebo chceš jít jinam?“

„Dáme si kafe hned, to bude lepší.“

Bere mi kufr a jdeme si sednout ke stolku do kavárny, která nám jako první přijde do cesty, přímo uprostřed haly montparnasského nádraží. Není to zrovna místo, kde by člověk chtěl mít rande, ale na naše popovídání to stačí. Číšník nám na malý kulatý stolek nedbale položí dvě espresa i s účtem. Nemíním tu strávit celou noc, jdu rovnou k věci.

„Myslím, že tě Manue podvádí.“

Nakonec má právo to vědět, za pár dní se žení a já mám zase právo vynést svou poslední kartu. Celé ty čtyři hodiny ve vlaku jsem přemýšlela, jak asi zareaguje, jestli se bude smát, rozčílí se, bude to popírat…

Začervená se, trvá pár vteřin, než zareaguje.

„Jak to víš?“

Koukám na něj vyjeveně.

„Tys o tom věděl?“

„Nejsme zrovna dokonalej pár, ale o všechno se podělíme, všechno si říkáme,“ pronese s naprostým klidem.

Automaticky si vezmu Guillaumův cukr, trhám bílý sáček. Trochu lepí. Dívám se, jak se v kafi rozpouští. Vždycky jsem si dávala dva cukry, a on žádný. A vždycky jsem si myslela, že je to znamení toho, jak se doplňujeme. Všechno si říkáme. Právě mi došlo, co z toho plyne. Kousnu se do rtu.

„Takže ona o nás věděla?“

Popotáhne si rukáv a sklopí oči k šálku.

„Jo…,“ polkne, „a prosila mě, abych toho nechal – vídali jsme se spolu moc často.“

Nezmůžu se na odpověď. To je zrada. Je to samozřejmě směšné, ale přijde mi, jako by mi právě oznámil, že mě už dva roky podvádí.

„Máme volnej vztah. A máme to tak od začátku, nikdy mi nelhala. Má takovou skupinu holek, kde…“

„Já vím. Moje kamarádka Constance se s ní seznámila právě tam.“

Mluvím úsečně, je čím dál zachmuřenější. Pokouší se mě vzít za ruku, ale já ji odtáhnu a pod stolkem si ji dám na koleno.

„To nic nemění. Mně s tebou bylo opravdu krásně, Chlo. Měl jsem ty chvíle, kdy jsme byli spolu, strašně rád. Moc pro mě znamenáš. Jsi vždycky tady, když se nevede, já tě potřebuju, jako kamarádku…“

Kousek od nás se líbá párek čtyřicátníků. Tisknou se k sobě, opírají se o sebe čely. Vedle jejich stolu stojí velký kufr. Ženě se trochu chvěje brada. Koukám na Guillauma, svého Guillauma. V tom bavlněném svetru, ve kterém vyniknou jeho modré oči, je krásný, jeho rozhodný úsměv kontrastuje s nejistým pohledem. Znám jeho dětství, jeho bolesti, jeho příběh. Znám vůni jeho šamponu. Guillauma, který mi nikdy neodpustil, že jsem se zapomněla a byla tak hloupá, že jsem se k tomu přiznala, Guillauma, který si bude brát holku, co ho každé tři dny podvádí a říká mu pravdu. Někde je chyba. Vzpomenu si na Manue ve výtahu, na její klidnou krásu, sebejistotu. Ona věděla. Dva roky jsem žila v domnění, že já a on spolu něco máme, nějaké tajemství, ale pletla jsem se. Nic mi nedošlo, jako vždycky.

Přihlouple opakuju:

„Jsem vždycky tady, když se nevede? Jsem snad tvoje Armáda spásy? A kdy jsi tady byl ty pro mě, co? Když jsem brečela každou noc, co jsi odcházel za Manue? Když jsem tě prosila, abys přijel na pohřeb babi Rose?“

„Chlo, mně…“

„Tobě to je líto, jako vždycky, já vím, ale na to ti kašlu. S Emmanuelle sis to nějak uspořádal, ale co já? Ptal ses mě, jestli stojím o to, bejt s váma v tom trojúhelníku? A pak, nejsi ty se mnou vlastně proto, že jsem tě podvedla, ale tvoje snoubenka si to rozdává s každým v tomhle městě, a tobě se to najednou zdá naprosto v pořádku?“

Sklání hlavu, zvýšila jsem hlas, to je mu nepříjemné. Přes to všechno se přece jen stydí, že je paroháč. Za to se člověk stydí vždycky.

„Já ti nikdy nechtěl ublížit, Chlo. Když jsem viděl, že tě to ničí, pokoušel jsem se to ukončit, ale ty ses vždycky vrátila. Já vím, že je to jiný pojetí vztahu a že ho spousta lidí nemůže pochopit, ale…“

Můj vztek je najednou ten tam. Vždyť má pravdu, pokoušel se to ukončit, a já se vždycky tvrdohlavě vracela. Každý týden jsem si šla pro pomyslnou facku, jako zlatá rybka, která plave v akváriu pořád dokola a pokaždé se diví, že narazí na stejnou zašlou umělohmotnou chaluhu, jako zblblá moucha, která desetkrát za sebou narazí do stejného okna a nechápe, že si o to sklo rozmlátí hlavu, až z toho bude mít smrt, prostě jako ta poslední zamilovaná zoufalka. Vzpomněla jsem si na babi Rose a na Oscara Wilda a chtělo se mi smát. Jsem na hony vzdálená tomu, co si pro mě babička přála. Dopiju naráz svůj šálek a řeknu:

„Ať je to čestný, nebo ne, mně se to zdá přitažený za vlasy. Já už bych se nikdy nesnížila k tomu, abych se dělila o toho, koho miluju.“

Pokrčí rameny.

„Všichni podvádějí všechny, Chlo. Dobrá, měl jsem ti říct, že to ví, ale co se tím mění?“

„Mění se tím to, že už dál nehodlám bejt náhradní plán, druhá možnost, cena útěchy. Já chci někoho, kdo mě opravdu miluje, kdo mě nesoudí, kdo je se mnou, když se nedaří, a kdo si myslí, že jsem jedinečná a nezaměnitelná… Takže tvůj pravý opak.“

„Já tě miluju, po svým, ale miluju tě.“

„Miluješ mě, ale můžeš se beze mě obejít, zato bez ní ne, jinak bys u ní nepřipouštěl to, co jsi nikdy nedokázal připustit u mě.“

Ještě včera bych za to, aby mi řekl, že mě miluje, dala dvacet let života a pár svých kozaček značky Céline navrch. Dneska mi dochází, že svým způsobem je to pravda, ale už to nic neznamená. Guillaume mi neodpoví a já jsem ráda, že mi to nevyvrací. Pár čtyřicátníků se zvedá z lavičky a jde k nástupišti, ruku v ruce. Ukážu na ně hlavou a usměju se na Guillauma:

„Vidíš, já chci tohle. Chci, aby i skutečný život byl jako z románu. Nechci žádnej lacinej vztah, kde se lidi dohodnou, že se občas budou podvádět, protože se dost nemilujou. Nechci, aby si mě někdo vybral z nouze nebo z rozumu, chci bejt vším a provždy, chci to pohádkový měli kupu dětí a žili šťastně až do smrti. Nic pro cyniky, zoufalce a morousy.“

Pobaveně a trochu blahosklonně zvedne obočí:

„Nejsme v romantický komedii. Dost mě překvapuje, že ty se svou minulostí jsi najednou zastáncem věrnosti tělem i duší…“

Už neměl čas dál to rozvíjet. Bouchla jsem do stolku. Tak silně, že nadskočily lžičky a vylilo se mu trochu kafe.

„Víš co, Guillaume, dva roky mi kazíš život kvůli tomu, že jsem tě jednou podvedla. Už to ale stačí, už jsem za to dost trpěla, už jsem se za to dostatečně omluvila. Nejsme stvořený pro to, abychom byli spolu, to je všechno. A já se bez tebe taky klidně obejdu. Možná přijde chvíle, kdy mi odpustíš. Měl bys mi dokonce poděkovat, protože kdybych tě nepodvedla, neodjel bys do New Yorku a nikdy bys nepotkal svou drahou Emmu!“

V tichosti na sebe koukáme, já rozezleně, on překvapeně. Pak se najednou rozesměje a ani já se neubráním úsměvu. Vím totiž, že mi odpustil, protože to je pravda: už jsem zaplatila dost a vzala si ponaučení. Poprvé po dvou letech se už necítím provinile.

Nakloní se ke mně, jako by mi chtěl sdělit nějaké tajemství:

„Je těžký to pochopit, zvlášť s tou tvou novou – neuraz se – trochu sentimentální představou vztahu, ale já jsem s ní šťastnej. Opravdu šťastnej.“

„Já vím, nejsem slepá.“

Zaplatí obě kafe. To svoje ani nevypil. Doprovodí mě k taxíku, naloží mi zavazadlo do kufru a otočí se ke mně, aby se rozloučil.

„Proč jsi vlastně včera do toho telefonu brečela?“

Mávnu rukou.

„To není důležitý, nech to bejt.“

Dám mu pusu a ještě naposledy mu pocuchám kaštanové vlasy. Nikdy jsem se necítila tak lehce, poprvé si naprosto upřímně a bez jakýchkoli pochyb pomyslím, že s Guillaumem to skončilo, doopravdy skončilo. Konečně.

„A pokud jde o tu sobotu…,“ začnu, zaváhám, ale nedořeknu. Až tak daleko, abych mu gratulovala, nezajdu.

Kývne, rozumíme si. Vždycky jsme si rozuměli, ale někdy to prostě nestačí. Nakloní se ke mně do auta, na tváři má ten ničivý úsměv, který by mi ještě před pár týdny rval srdce.

„Už bez naštvání?“

„Uvidíme,“ odpovím a zaklapnu dveře.

Deník

Constance Delahayeové

20. února 2013 – 10 h 34 min

Před chvílí jsem bez zaklepání vtrhla do kanceláře Hanse Schmidta. Překvapeně zvedl hlavu, nečekala jsem, až mě vyzve, a rovnou jsem si naproti němu sedla.

„Rozmyslela jsem si to. Zavolala jsem do BTPTD (British Traditional Pastries Tea and Desserts) a řekla jim, že jestli je to místo ještě volné, tak ho beru.“

Čekala jsem, že mi řekne, jak jsem nevyrovnaná a neschopná učinit pevné rozhodnutí, a následkem toho že se postaví proti mému přijetí, a ještě mě z fleku vyhodí pro vážné psychické onemocnění. K mému velkému údivu se usmál a z jeho modrých očích vyzařovala taková laskavost, jakou jsem u něj nepoznala.

„Výborně, Constance, myslím že je to opravdu dobré rozhodnutí, i když to pro vás znamená velkou změnu.“

„Začnu už za týden, takže se mě konečně zbavíte!“

Pobaveně zvedl obočí.

„Je to narychlo, rád bych vás tu měl ještě o něco déle,“ odkašlal si, zarazil se, že řekl něco ne úplně nepříjemného, a úsměv mu rázem zmizel, „ale myslím, že jste vše ohledně toho místa dostatečně zvážila a že je to pro vás velice dobrá příležitost.“

Poděkovala jsem mu a chystala se odejít, s rukou na klice jsem se ještě otočila. Zadívala jsem se na Hanse Schmidta, viděla jsem jeho modré oči, hezky upravené blonďaté vlasy, dokonale padnoucí košili a měla jsem dojem, že můj pohled je teď poprvé nezaujatý. Vybavila jsem si těch pět let, která jsem s ním strávila, trpělivost, s jakou snášel mé pozdní příchody a mé výstřelky, podporu, jakou mi poskytoval, abych se posunula dál, naléhání, abych přijala to místo v Londýně, protože věděl, že bych litovala, kdybych ho odmítla. Viděla jsem Hanse Schmidta, který mi na stůl položil nabídku místa v BTPTD, a možná to přece jen neudělal jen proto, že se mě chtěl zbavit. Otevřela jsem pusu a znejistěla.

„Ano, Constance?“

A v ten moment – ani nevím, jak to přišlo, pořád jsem tam ještě stála s rukou na klice – ze mě vylítlo:

„Když jezdíte pracovně do Londýna, tak třeba, až tam zase budete, byste mohl… bychom mohli… zajít na skleničku.“

Ve tváři se mu mihl překvapený výraz a já cítila, jak rudnu. Tohle nebylo přesně to, co jsem chtěla říct, rychle jsem tedy pokračovala:

„Myslela jsem jako kolegové… už vlastně nebudeme kolegové, tak teda jako přátelé…“

Přerušil mě a zase se tak mile usmál:

„Půjdu velmi rád, Constance.“

Chvíli jsme se na sebe koukali, pak dodal:

„Ostatně nevidím důvod, proč čekat, až budete v Londýně. Jestli byste měla čas dneska večer, mám dva lístky do opery na Carmen. Máte ráda operu?“

„Já operu miluju!“

Miluju hlavně scénu z Pretty Woman, ve které Richard Gere vezme na operu Julii Robertsovou, kromě toho o opeře nic nevím, ale přijde mi to ohromně šik!

„Dobře, můžeme se sejít večer v sedm přímo před Operou Garnier.“

Co? Místo přemítání o Pretty Woman jsem měla pořádně poslouchat: Hans Schmidt si zjevně můj návrh špatně vyložil. Poplašné zablikání. Nepřipadalo v úvahu, že bychom šli spolu sami na operu. Před pár vteřinami jsem ho nesnášela.

„V sedm to nepůjde, protože ještě nemám hotovou tu prezentaci…“

Usmál se, už potřetí. Během deseti minut se na mě usmál víckrát než za celých pět let.

„Já vím, že se jako obvykle opozdíte, proto jsem také řekl v sedm hodin, i když se začíná až v půl deváté. Kdyby se stal zázrak a vy byste přišla včas, mohli bychom si ještě někam zajít na čaj.“

Kývla jsem, nevěděla jsem, jak odmítnout, a Hans Schmidt se zase sklonil nad svá lejstra.

Vyšla jsem z jeho kanceláře a pár vteřin zůstala stát uprostřed chodby jako opařená.

Asi mám rande s Hansem Schmidtem. To je průšvih.

Chloé

Sophie si dumlá palec a zachmuřeně na mě kouká.

„Tahle pohádka se mi nelíbí.“

„Pohádka o princezně, která se nikdy neumí správně rozhodnout?“

„Já chci, aby milovala pilota formule jedna, a ne prince. Já nemám ráda prince.“

Usměju se, přitáhnu jí deku a dám pusu na baculatou tvářičku.

Zaslechnu zvonek a Gregovy kroky v chodbě.

„Vida, jsou ti tři a už máš…“

„Tři a půl!“

„Tři a půl, promiň, a už máš víc rozumu než teta Chloé, zítra udělám té pohádce jiný konec a povím ti ji ještě jednou.“

„Proč ne dneska?“

„Protože už je pozdě, musíš spinkat.“

Ve dveřích se objeví Charlotte, Raphaël jí visí u prsu, vypadá holka dost znaveně.

„V pokoji tě čeká překvapení,“ prozradí mi s úsměvem.

„Překvapení?“

„Překvapivá návštěva.“

Dám ještě poslední pusu Sophii a vyjdu z pokoje. Překvapivý host sedí na kanapi: Constance. Udělám sotva tři kroky a už se na mě vrhá a objímá mě.

„Chloé, mně je to tak strašně líto, nevím, co mě to popadlo, jsem blázen, byla jsem namol… Promiň, promiň, promiň… Ani slovo z toho, co jsem ti ten večer na svatbě říkala, si doopravdy nemyslím.“

Obrátím oči v sloup a poplácám ji po zádech. Teď mám na vybranou, buď jí odpustím, nebo to budu v sobě do smrti dusit. Rozhodnu se pro první variantu.

„To je dobrý, není to tak strašný, já taky říkala pěkný kraviny.“

„Ale je to strašný, ani nevíš, jak si to vyčítám…

Nemůžu se ubránit smíchu, vypadá jako hromádka neštěstí.

„To nic, Constance, prostě jsi toho moc vypila a taky je pravda, že moje chování někdy, i když si to neuvědomuju, může působit trochu… nejednoznačně.“

Obejme mě, tentokrát na důkaz vděčnosti – není úniku, asi mě udusí.

„Ty už se na mě nezlobíš? Proto tě miluju, že jsi tak ohromně velkorysá!“

Vrací se Charlotte, uspávala Raphaëla. V jedné ruce drží otvírák a v druhé tři skleničky.

„Tak hotovo, už jste se usmířily? Můžeme se napít?“

Constance zvedne překvapeně obočí.

„Ty můžeš pít, když kojíš?“

„Já můžu všechno. Ráno jsem si odstříkla mlíko,“ oznámí Charlotte. „Už skoro rok jsem se nenapila, takže první, kdo mi káže…“

Začne přebírat láhve v hypermoderní domácí vinotéce, kterou nedávno pořídil Greg.

„Daly byste si sauternský? To vám připomene Marinzac…“

„Já si dám,“ souhlasí Constance.

„To je Château d’Yquem?“ zeptám se jakoby nic.

Constance i Charlotte se na mě užasle podívají.

„No já jen že jsem jednou pila Château d’Yquem z roku 1985 a…“

Constance se rozesměje.

„Tak to se fakt povedlo! Kde ty jsi, prosím tě, pila Château d’Yquem, ročník osmdesát pět?“

„U Vincenta,“ odseknu trochu podrážděná její reakcí.

Charlotte právě otevírá láhev a přitom haleká směrem k ložnici, kam se Greg zašil před holčičí návštěvou.

„Gregu! Raphaël brečí! Jdeš tam?“

„Nejdu, koukám na zápas, říkali jsme obden,“ křičí Greg z ložnice.

„Tak uvidíš sám, já budu do sedmi minut namol, a jestli chceš, aby tvůj syn přežil, tak ti radím ujmout se odpovědnosti.“

Je slyšet, jak Greg ve vedlejší místnosti nadává, pak se zvedá a pláč utichá.

„Vincent ti nabídl svoje Château d’Yquem z roku 1985,“ odříkává pomalu Constance, která se z toho zjištění zjevně ještě nevzpamatovala.

Pokrčím rameny.

„Jo. Proč?“

„To Château d’Yquem za šest set eur, který si už deset let schovává, aby ho otevřel, až se mu narodí první holka?“

„Jé, to je tak roztomilý!“ vykřikne Charlotte, která právě vyzunkla půlku sklenky. „To udělá jednomu dobře,“ dodá a položí skleničku na stolek s výrazem člověka, kterému právě uprostřed túry napříč Saharou podali láhev minerálky.

„Všichni se ho léta snažili přesvědčit, ať ji otevře,“ pokračuje Constance tiše, „ale nikdy nechtěl ani za nic. To do tebe musí bejt sakramentsky zamilovanej, když ti nalil.“

„Není do mě zamilovanej, právě ten večer mi dal košem.“

„Můžeš mi věřit, já Vincenta znám, ten by tu flašku neotvíral jen tak pro někoho.“

Koukám na zlatavý mok ve své skleničce a vybavuju si ten úžasný večer s Vincentem. Je pravda, že si tehdy myslel, že chodím s Virginií. Vincent má Virginii opravdu rád, nechtěl by jí nikdy ničím ublížit. A co když je to ten pravý důvod, proč mě odmítl? Takže mě nechal vypít do dna svou vzácnou láhev archivního vína jen proto, aby mě utěšil v mém žalu, bez jakýchkoli postranních myšlenek? Musím se tvářit dost divně, protože Charlotte se mě trochu znepokojeně zeptá:

„Jsi v pořádku, Chloé?“

Položím na stolek svou ještě plnou sklenku.

„Musím se vrátit do Marinzacu.“

„Geniální nápad!“ odpoví Charlotte a vezme do ruky láhev, „na to si dám ještě skleničku!“

Za okny vlaku se míhá ranní krajina, zbavená kontur jako nějaký impresionistický obraz. Vybavím si svůj první příjezd do Langonu, noc, déšť, pocit zděšení, když jsem viděla Vincenta v jeho renaultu. Od té doby už v Garonně uplynulo hodně vody. Chyběly mi zdejší borovice. Když v Langonu vystupuju z vlaku, doufám, že uvidím Vincenta. Jelikož není jasnovidec a já o svém příjezdu nedala vědět, je nástupiště samozřejmě prázdné.

Taxík mě doveze ke květinářství vedle pošty. Koupím dvacet růží, tentokrát žlutých. Virginiin krámek je zavřený, zazvoním u vedlejšího vchodu. Otevírá mi, na sobě má sportovní oblečení. Pár dlouhých vteřin na sebe koukáme. Odkašlu si, nejsem úplně ve své kůži.

„Můžu dál?“

Na chvilinku se zarazí, pak ustoupí, abych mohla projít.

„Jasně.“

Jdu za ní po schodišti s hnědým kobercem, vzpomínám na naše focení a všechen ten bláznivý smích… Přinesla jsem jí rudé růže, večeřely jsme při svíčkách, trávila jsem u ní celá odpoledne, pracovala u stolu u ní v kuchyni. Jak jsem si mohla nevšimnout, jak nejednoznačná je to situace? S odstupem mě to přímo bije do očí. Hned nad schody se zastavím. Byt je vzhůru nohama, u vchodu jsou navršené krabice, v rozházeném obýváku se povalují otevřené kufry.

„Ty se stěhuješ?“

„Jo, vracím se, mám lístek do Marseille na zítřejší ráno…“

Položím kytky na kuchyňský stůl. Ukáže mi, abych se posadila, sama ale zůstává stát. Prstem kreslím kroužky po voskovaném ubrusu. Čeká, co řeknu, já ale moc nevím, jak začít.

„Je mi to líto, Virginie. Mrzí mě, že jsem nic neřekla po tý puse, mrzí mě, že jsem si pak neudělala čas, abych s tebou mohla mluvit. Mělo mi to dojít…, měla jsem pochopit… Jenže já jsem byla tak překvapená, když to přišlo, nevěděla jsem, co říct nebo udělat, a byla jsem moc zbabělá a sebestředná na to, abych to potom dokázala uvést na pravou míru.“

Virginie lehce pokyvuje hlavou, stojí opřená o zeď s očima upřenýma na podlahu. Já pokračuju:

„Ty jsi skvělá holka, a to neříkám proto, že se to v takovejch situacích říká, ale protože si to opravdu myslím. Bylo mi s tebou moc hezky, ani netušíš, jak mě to nedorozumění mrzí. Nevím, co bych ještě měla říct, kromě toho, že mě prostě holky nikdy nepřitahovaly a že bych byla moc ráda, kdybychom zůstaly kamarádky.“

Začne se potichu smát a konečně zvedne hlavu.

„No jo, Vincent mi říkal, že… budeš nakonec spíš na kluky. To víš, po těch zvěstech, co o tobě kolovaly Marinzacem, jsem myslela… Horší je, že někde uvnitř jsem to tušila… Měla jsem dát na instinkt.“

Vezme ze stolu růže, chvíli se na ně dívá, pak přestřihne stuhu, kterou jsou svázané.

„Tentokrát jsi místo rudejch vzala žlutý,“ poznamená s něhou v hlase.

Kývnu, nezlobí se na mě, chce se mi brečet úlevou.

„Proč se vracíš do Marseille?“

Nejdřív dá kytky do vázy a ve dřezu ji naplní vodou, pak mi odpoví:

„Měla jsem tam… Byla jsem tam s někým. Ona ale odešla, protože jsem ji ani po třech letech našeho vztahu nechtěla představit rodičům. Naši tomu nejsou až tak otevřený, to víš.“

Ta brunetka na zarámovaných fotkách samozřejmě nebyla žádná sestra ani kamarádka. Ty jejich rozzářené úsměvy, k sobě přitisknuté tváře… Mělo mi to dojít.

„A půjdeš za ní?“

„Jo, každopádně se tomu už musím pořádně postavit, útěk nikdy nic nevyřeší a ona mi od tý chvíle, kdy jsme se rozešly, den co den schází. Zkrátka… vracím se, čeká na mě.“

Zvednu se a sevřu ji v náruči.

„Mám radost za tebe.“

Sevře mě stejně radostně a zlehka mě políbí na tvář.

„Ty vždycky tak krásně voníš, Chloé,“ pochválí mě se smíchem. „Určitě si schovej moje číslo i pro případ, že jednou změníš dres.“

Vyprsknu smíchy, ptá se mě, jestli si dám kafe – zdvořile odmítnu. Do odjezdu musím stihnout ještě dvě návštěvy. Nabízí mi, že mě na Château-Lyran sveze autem, to mi přijde vhod. Před bránou se pak rozloučíme a slíbíme si, že si zavoláme, když bude mít ona cestu do Paříže nebo já dolů do Marseille.

Strejda Gonz a Jacqueline mě přivítají s otevřenou náručí. Návštěva je tak potěší, že mé omluvy za spěšný odjezd bez okolků přijmou a zvou mě, abych u nich zůstala celý týden. Na terase, kam praží sluníčko, mě nacpou kachní paštikou a nechají mě vypít půl litru růžového. Nepřestávám pokukovat napravo k věži Laneyronie, kterou teď pokrývají listy psího vína. Před bránou právě zastavila vínová dodávka. Bude to nejspíš auto nějakého řemeslníka, ale jsem moc daleko na to, abych přečetla logo na kapotě. Otevřou se dveře domu a objeví se v nich Vincentova silueta. Už se mi pěkně motá hlava. Zvednu se od nedopité skleničky.

„Už musím jít,“ řeknu, „ještě se tu před odjezdem stavím.“

Strejda Gonz otevírá pusu, aby mě zadržel, pak si ale všimne, kam koukám, a na tváři se mu objeví nenápadný úsměv.

„Ještě jedna věc, než odejdete, Chloé… Musím se vám k něčemu přiznat.“

„Přiznat?“

„Ano… Ty změny v zasedacím pořádku u svatební tabule, to byla moje práce… Když jsem zjistil, že nejste lesba, nabyl jsem dojmu, že bysta ráda povečeřela po boku toho šarmantního Angličana. To bylo samozřejmě předtím, než se ukázala jeho snaha svést během večera všechny přítomné dívky.“

Neodpovím hned, a když si to tak vybavím, chce se mi smát.

„Mrzí mě to,“ pokračuje, „netušil jsem, že vyvolám diplomatický incident…“

Vyprsknu smíchy a z náhlého popudu se k němu nakloním a sevřu ho v náruči.

„Na tom nesejde, strejdo Gonzi, teď už se všechno urovnalo, tedy skoro…,“ dodám a zase kouknu na cestu táhnoucí se k Laneyronie.

Zvedne skleničku, spiklenecky mrkne a pobídne mě:

„Jen do toho, krásná Chloé, jsem si jistý, že vás tu zase brzy uvidíme.“

Kamenné schody z terasy skoro sbíhám. Tentokrát jsem si vzala tenisky. Svižným krokem vykročím po cestičce podél viničních řádků až k Laneyronie. Oba muži už odešli od brány a mizí ve vinici. Po pár minutách je dostihnu. Nevšimnou si mě. Vincent sedí v podřepu mezi dvěma keři a ukazuje druhému muži list s černými skvrnami, znepokojením mu vyskočila vráska na čele. Vysoký holohlavý muž v brýlích se sklíčeným výrazem kroutí hlavou. Blížím se k nim, srdce mi buší čím dál víc, slyším úryvky jejich hovoru:

„… už před pár lety… výskyt kmene padlí odolného vůči pesticidům, přijdete nejmíň o polovinu úrody… musí se jednat co nejdřív, aby nedošlo k dalšímu rozšíření.“

„Tohle tedy opravdu není můj rok,“ vzdychne Vincent.

Zvedne se a vtom mě spatří. Stojím za nimi, stejně nehybně jako ty keře. Úplně jsem zapomněla, co jsem mu chtěla říct. Vysoký muž se otočí, všimne si mě a s vlídným úsměvem mi podá ruku.

„Dobrý den, slečno, neviděl jsem vás.“

Ruku mu stisknu nezúčastněně, dál koukám do očí Vincentovi, který jako by právě zkameněl. Z jeho tváře není možné vyčíst, jestli je rád, nebo jestli je překvapený, anebo jestli se ještě zlobí. Muž se podívá na Vincenta, pak na mě a zase na Vincenta, odkašle si a zastrčí brýle do brašny.

„Takže spojení na mě máte, při té objednávce modré skalice vám nebudu účtovat dovoz.“

„Počkej minutku, já ještě pána doprovodím,“ požádá mě Vincent.

Říká to dost netečně, skoro lhostejně, a mně dochází, že jsem se vlekla šest set kilometrů, abych ho viděla, a přitom vůbec netuším, co bych mu měla říct.

Vincent doprovodí muže k dodávce a pár minut ještě u auta diskutují.

Svírá se mi žaludek, abych si ukrátila čas, špičkou tenisky zašlapuju do země drobné šedé kamínky. Mezi námi nikdy k ničemu nedošlo. Líbali jsme se, to ale dělá s každou, která se kolem něj mihne… A co ta láhev sauternského? Ten večer pro něj musí něco znamenat. O to horší bude, když se znemožním, v každém případě je teď už pozdě vycouvat.

Motor dodávky na chvíli přehluší cvrkot cikád, auto se vzdaluje v oblaku prachu a mizí na cestě, která se napojuje na hlavní silnici. Vincent, s rukama v kapsách sepraných džín, se ke mně vrací vinicí. Přála bych si, aby mě pozval domů, ale neříká nic. Jeho výraz je neproniknutelný a já mám dojem, že mezi námi strmí zeď.

„Musím s tebou mluvit,“ začnu, „chtěla bych ti říct… Já přijela jako Pařížanka plná předsudků, o Marinzacu jsem měla zkreslený a hloupý představy. Chovala jsem se jako idiot. Já si opravdu myslela, že jsi křupan…, než jsem tě poznala, než jsem s tebou mluvila… Už si to dávno nemyslím, mrzí mě to, kdybys věděl, jak je mi líto, že jsem nepochopila dřív, že… Já nevím, myslím že mezi náma něco je, z mojí strany teda určitě, a vím, že…“

„Ty ses nakonec nevrátila ke Guillaumovi?“ přeruší mě stroze.

Chvíli na něj nechápavě zírám a pak jen zamumlám:

„Guillaume…“

Já zapomněla na Guillauma. Kouknu na hodinky, je už skoro šest. Guillaume je novomanžel. Své ano musel v květinami vyzdobeném kostele v Avranches říct sotva před pár minutami. Ten osudový okamžik, který mě tolik měsíců děsil, je pryč, a já to ani nezaznamenala, na existenci Guillauma Favreaua jsem dočista zapomněla.

„Na Guillauma kašlu, já chci tebe.“

Říkám to tichým, ale pevným hlasem. A jak ta slova zároveň poslouchám, dochází mi, jak jsou pravdivá a opakuju:

„Já chci tebe. Byls tu, když mi bylo těžko, ani jsme se neznali, a od dob s Guillaumem jsi to jedině ty, s kým bych chtěla bejt, myslím opravdu, ne jen tak… Dobrá, myslela jsem si, že se s tebou chci jen vyspat, jako s jinýma, ale někde v hloubi jsem nikdy s jinýma spát nechtěla, myslela jsem, že jsem to všechno pokazila, chtěla jsem, abys… Chtěla jsem, abychom…“

Zarazím se, kousnu se do rtu. Mluvím úplně nesouvisle, musí mě mít za blázna. Znova mě přepadne plíživá obava, že mezi Vincentem a mnou není nic jiného než nějaká vágní přitažlivost, aspoň z jeho strany. Co mě to popadlo, takhle se mu vyznávat? Zase tak dobře ho neznám. Nastává chvilka ticha. Analyzuje mě chladným pohledem. Jako vždycky mám pocit, že mi svléká duši do naha, ale nedokážu vůbec odhadnout, co si myslí.

„Řekni něco, prosím tě, to je jedno co; chtěj po mně, ať odejdu, a já půjdu.“

Pokrčí rameny a pod vousy, které si zase nechal narůst, se mu mihne úsměv.

„Jsem na mizině. Letos přijdu o půlku úrody.“

Zrovna tohle jsem nečekala, ale aspoň se mnou mluví. Položím mu ruku na rameno, nebrání se tomu.

„To se určitě srovná… Já vím, že se v tom nevyznám, ale bude to jistě zase lepší. Je mi to moc líto, taky proto, že svou nejlepší láhev jsi vyplejtval na někoho, kdo o víně nic neví…“

Mám najednou slzy na krajíčku, zmítají mnou protichůdné pocity. Přistoupí blíž. Vzpomenu si na ten večer po pohřbu babi Rose. Na chuť jeho rtů, na jeho útěšná gesta. Přitiskne mě k sobě, pořád nic neříká a já mám zničehonic tvář na jeho prsou.

„Ty jsi hrozná, Chloé Lacombová,“ mumlá mi do vlasů. „Od toho dne, kdy jsem tě viděl bosou v dešti u nádraží v Langonu, mi děláš ze života peklo. Krásná jako anděl, drzá, nafrněná, ale věř mi, že jsem nic nevyplejtval. Mít tě ten večer v náruči za láhev Château d‘Yquem ročník osmdesát pět, určitě stálo.“

Potichu se zasměje, trochu se narovná a pokračuje:

„Byl bych dal i trojnásobek, a to i přesto, žes mě měla za burana.“

Krásná jako anděl. Cítím, že mám blažený výraz s úsměvem pitomečka. Vezme mě za bradu a políbí. Nejdřív jemně, pak s čím dál větší náruživostí. Potom se na chvilku odtáhne, svraští obočí a řekne:

„Hodně jsem přemýšlel nad tím tvým problémem s psaním.“

„Jakým problémem s psaním?“

Podlamují se mi kolena – i Constance, kdyby mě takhle viděla, by mě měla za dokonalou naivku.

„Myslím, co udělat s tou chybějící znalostí místního kraje, abys mohla napsat román z prostředí vinic… Bude zapotřebí, abys tu nějakou dobu zůstala a já ti dával lekce. Pak se příští knížka, co dostane Goncourtovu cenu, bude odehrávat tady a nám tak přibude turistů.“

„Potřebuju lekce,“ opakuju a tisknu se k němu blíž. „Potřebuju, abys mi dal ještě pusu.“

„Trvám na tom,“ potvrzuje tiše a něžně se mě přitom dotýká rty na bradě, „že začneme co nejdřív, protože cítím, že budeš hodně špatná žákyně a že to bude chtít tak pět šest let, než ti povolím návrat.“

Vezme mě za ruku, vydáme se přes štěrkem vysypané nádvoří, nechá mě vyjít schody a přede dveřmi mě bere do náruče a přenáší přes práh. Když mě staví zpátky na zem, mám dojem, že by ze mě šaty spadly pouhým jeho pohledem.

„První lekce, Popelko, ukážu ti, jak se u nás v Gironde dělaj děti.“

Zahihňám se jako školačka, myslím, že nakonec na venkově přece jen nějakou dobu zůstanu.

Deník

Constance Delahayeové

Londýn, 3. září 2013 – 16 h 06 min

Nebesa se zase jednou proti mně spikla. Proč? Proč musí být vždycky všechno špatně, ani chvilka úlevy. Život je jedna velká hrůza.

I AM SO DISAPPOINTED: dnes ráno jsem s největším zděšením zjistila, že roli Christiana Greye ve filmové adaptaci Padesáti odstínů šedi bude hrát Jamie Dornan, nula zatím neznámá, kterou už ale dokážu nesnášet.

Útěcha nepřichází. Ani po třech baleních rozinkových bochánků.

Chloé

Na zadní sedačce Renaultu Kangoo brečí Raphaël, Sophie ho s palcem v puse sleduje nesouhlasným pohledem, k čemuž ji opravňuje pozice staršího sourozence. Mezi dvěma dětskými autosedačkami sedí Greg, poplácává malého po hlavě a vypadá jako klouček, kterému ještě pořádně nedošlo, že právě on je otcem těch dvou dětí.

„Máš moc pěkný auto,“ prohlásí Charlotte, když za sebou zaklapne dveře dodávky.

Nic na to neříkám, usměju se a nastartuju, jsem hrozně ráda, že je tu mám na celý víkend.

Cestu z nádraží v Langonu zvládneme za necelou půlhodinu. Jakmile se na konci prašné cesty objeví Laneyronie, jsou Charlotte s Gregem u vytržení z pohledu na sídlo porostlé podzimně zbarveným psím vínem.

Právě ve chvíli, kdy vystupujeme z auta, schází kamenným schodištěm Vincent, vítá nás svým obvyklým klidným úsměvem. Vezme mě kolem pasu a dá mi pusu.

„To je Vincent,“ představím ho celá pyšná Charlotte a Gregovi, jako by to snad mohl být někdo jiný.

Charlotte na mě pobaveně mrkne a políbí se s ním na přivítanou na tvář.

„Takže ty jsi ten slavnej Vincent Laborde? Od chvíle, kdys mi Chloé zavřel v tomhle zámku, o sobě už nedává vědět.“

„Já za to nemůžu. Sama trvala na tom, že tu zůstane do vinobraní, a teď už prostě nejde ji pustit.“

„Strejdo, já chci chleba s kečupem.“

„Hm. A víš jistě, že chceš jenom kečup?“ zasměje se Vincent. „Nebude to moc nasucho?“

„Neříká se já chci,“ zaúpí Greg.

„S nastrouhaným sýrem,“ dodá Sophie.

„To si ale musíme zajít do kuchyně,“ odpoví Vincent.

Podává malé ruku. Chvíli je nejistá, kouše se do rtu, pak k němu přiskočí a schová svou baculatou ručku v jeho široké dlani.

„Běžte si sednout dozadu,“ vybídne nás Vincent, „Constance už tam na vás čeká, donesl jsem láhev. Využijte toho, pomalu začíná chladno, bude to nejspíš poslední letošní růžové.“

Pak se otočí na Grega:

„Mám ti pomoct vynést věci z auta?“

„Budu rád,“ odpoví Greg a chytne jeden ze dvou kufrů, z jehož rozměrů by mohl někdo nezasvěcený soudit, že se tu rodinka usadí nejmíň na dva týdny, a ne jen na víkend.

Odcházejí v družném hovoru, Sophie cupitá vedle nich, dál se drží Vincenta za ruku.

„Výborně, můžou se pěkně seznámit i bez nás.“

Procházíme domem na prosluněný štěrkový dvůr. Když dojdeme na jižní schodiště, Charlotte znehybní a Raphaël přestane brečet, jako by i jeho mocně zasáhl pohled na zvlněné vinice, táhnoucí se až za obzor. Za týden už tu bude spousta spadaného listí, teď se ale ještě pár dní bude Marinzac pyšnit zářivým hávem a sluneční paprsky zajistí posledním podzimním dnům zlatavý nádech.

Před týdnem skončilo vinobraní. Úroda byla opravdu tak špatná, jak se očekávalo, poslední dva měsíce byly vyčerpávající, ale víkend se rýsuje slibně. Constance a Charlotte jsem neviděla už celou věčnost. Musíme probrat spoustu věcí, od stěhování do Londýna až po mateřské povinnosti.

„To je nádhera,“ vydechne Charlotte. „Chápu, že ses nehnala zpátky do Paříže.“

V Marinzacu jsem sice nezůstala kvůli krajině, ale musím říct, že pocitu, který mám, když po ránu otevírám okenice, se jen tak nenabažím.

U kovaného stolku, se skleničkou v jedné ruce a listem papíru v druhé, sedí Constance – je zabraná do četby a neslyší nás přicházet.

„Ahoj, miss,“ zavolá Charlotte.

Trhne sebou, zvedne hlavu, pohledem se ztrácí, jako by si neuvědomovala, kde zrovna je. Ten výraz znám, je to výraz čtenářky, která nechce být rušena.

Charlotte a Constance se obejmou a sdělí si pár novinek. Constance je nadšená z Raphaëla, kterého od narození neviděla. Posadíme se kolem stolku a já se chystám nalít víno.

„Pro mě pomerančovej džus,“ hlásí Charlotte. „Rozhodla jsem se, že dneska budu spořádaná.“

„Dočetla jsem tvůj román, Chloé,“ pronese Constance a list, který má v ruce, jemně přiloží ke zbytku rukopisu.

„Já taky!“ zvolá Charlotte, „dočetla jsem ho cestou vlakem v telefonu.“

Trochu se mi třese ruka, hrdlo láhve cinkne o kraj sklínky.

Zatvářím se tak lhostejně, jak jen to jde.

„No a? Jak se vám líbil?“

Během té chvilky ticha, která nastává, mám chuť zalézt někam pod postel.

„Já u toho brečela,“ přizná Constance.

„Já se u toho chechtala,“ prohlásí Charlotte.

Kouknou se na sebe a vyprsknou smíchy, já strkám nos do skleničky, aby nebylo vidět, jak se usmívám.

„Je to legrační, jedna z těch postav mi tě připomíná, Charlotte,“ pokračuje zadumaně Constance.

Charlotte si rozepne blůzu a Raphaëla, který se už zase pěkně rozeřval, si přitiskne k hrudi.

„Tak to jsem teda nepostřehla, zato jsem si jistá, že se Chloé inspirovala tebou, když psala tu postavu blonďatý romantičky.“

Constance vybuchne smíchy.

„Cože? S tou já nemám vůbec nic společnýho! Že ne, Chloé?“

Rozpačitě polknu doušek vína a urychleně měním téma.

„Řekni mi, Constance, tuhle jsem na to myslela, tys tu naši dohodu vlastně nikdy nedodržela, viď?“

Constance otevře pusu naprázdno – takovou otázku nečekala, ale zasměje se.

„Rozhodně víc než ty,“ odsekne a zkříží ruce na prsou, „kdyby ses nestarala jen o venkov a taky někdy zavolala kamarádkám, věděla bys, že jsem opustila No Sex Land, a ne tak dávno.“

„Fakt?“ vyhrknu překvapeně.

Charlotte rozzlobeně bouchne sklenkou o stůl.

„Cože? Ty ses vyspala s někým, koho jsi neznala? Proč už mi nikdo nic neříká? Už mám po krk toho, že jsem pořád jen matkou!“

Ve své frustraci uzme Raphaëlovi prso, ten mrzutě zakňučí.

„A navíc to byl Angličan? Vždyť jsi tam přijela sotva před dvěma měsíci,“ pokračuje Charlotte a znova si přilepí Raphaëla k prsu. „To už ses stačila naučit anglicky, najít si chlapa a zamilovat se do něj?“

„Bydlí v Paříži, znala jsem se s ním, ještě než jsem odjela, do Londýna občas jezdí pracovně, ale je to vztah na dálku…“

„Jak se jmenuje? Je to teda Francouz? Čte Jane Austenovou? Ty mě tím napínáním připravíš o mlíko,“ vzdychne Charlotte. „To ty bys měla psát romány. A jak jsi k němu přišla?“

Constance se směje se skleničkou u pusy, tváře jí červenají.

„Je to teprve na začátku, pokusím se nemít přehnaný představy a nebudu nic říkat, dokud neuvidím, že je to vážný.“

Najednou o identitě toho tajemného milence zapochybuju. Mezi muži, které znala před odjezdem a kteří by mohli jezdit pracovně do Londýna, vidím jenom jednoho, ovšem ten kdyby to byl…

„Řekni nám aspoň, jestli to bylo dobrý,“ škemrá Charlotte. „To víš, se dvěma dětma na krku jsem teď obyvatel No Sex Landu já, chci to tedy aspoň prožívat za vás.“

Constance se na tváři objeví ten její krásný tajemný úsměv a se zasněným výrazem se zakloní do opěradla.

„Abych upřímně řekla, nečekala jsem to, ale jo, bylo to… bylo to opravdu dobrý, přímo výborný.“

Zrudne a rychle pokračuje:

„Takže tím chci jen říct, že i když se to neudálo hned první noc, tak jsem dohodu aspoň částečně splnila, zatímco Chloé podezírám z toho, že abstinenční dobu přerušila před uplynutím stanovených šesti měsíců.“

Znovu doliju skoro prázdné skleničky.

„Technicky vzato, já s Vincentem nespala první noc, protože jsme se znali už pár měsíců, a dlouho předtím jsme se líbali, takže já jsem dohodu dodržela, přinejmenším stejně jako ty.

Raphaël už dopil, Charlotte si zapíná blůzu a pak si mrňouse něžně pokládá na rameno.

„Já to uzavřu,“ prohlásí Charlotte. „Ani jedna, ani druhá jste nedodržela původní dohodu, naštěstí, a je jedno, jakým dílem. Každopádně, jestli první noc, nebo ne první noc, k čemu je to dobrý? V tomhle praštěným světě holka vždycky s někým spí buď moc, anebo málo. Opravdová svoboda je dělat, co opravdu chci a kdy chci, a nespekulovat nad tím, což je mimochodem důvod, proč jsem se i já s Gregem vyspala hned první noc.“

Constance se zakucká vínem.

„Ty? Ale nebylo to pro tebe úplně poprvé?“

„Bylo. Na tom nesejde, já to chtěla a on taky.“

Zaslechne zvuk kroků na štěrku, dává si prst před pusu a mrká na nás.

„Už nebyl kečup, tak jsme si dali boloňskou omáčku!“ křičí Sophie a vrhá se na mě.

„Cože jsi to říkala, že jsi chtěla?“ zeptá se Greg, když usedá vedle Charlotte.

„Strávit víkend na venkově s tebou, zlato,“ odpoví mu Charlotte a přitáhne si ho k sobě.

Sophie, která má omáčku až za ušima, mi poskakuje v klíně. Přidržím ji a ubrouskem jí utřu pusu.

Otvíráme další láhev a domácí paštiku. Za chvilku s námi přijde povečeřet strejda Gonz, možná přinese i hříbky. Vincent mě bere za ruku.

Dokonalý okamžik. Líp bych si ho neuměla představit, ani v knížce. Pokládám mu hlavu na rameno a zavírám oči, vůně borovic mi připomíná babi Rose, která teď odpočívá pod příkrovem z uschlého jehličí, na chvilku ji cítím úplně na dosah. Myslím, že by mě takhle moc ráda viděla, byla by na mě pyšná.

„Tak vidíš, babi, taky mám hezkej život.“

„Ty si povídáš pro sebe, lásko?“ zeptá se Vincent.

Otevřu oči, usměju se. Možná je dobře, že si povídám. Co byste taky chtěli, přečetla jsem až moc románů.

Deník

Constance Delahayeové

Londýn, 17. října 2013 – 16 h 06 min

Dneska ráno mě vzal Hans na brunch do Notting Hillu. Snědla jsem dva talíře s vejci Benedikt na slanině a on pak pětadvacet minut trpělivě čekal v knihkupectví, kde ve filmu Hugh Grant potkal Julii Robertsovou.

U příležitosti měsíce a tří týdnů trvání našeho vztahu jsem Hansovi nadělila zážitkový poukaz na „kurz objevování tajů vinařského řemesla pro dva“.

Minus: Hans s dárkem k našemu měsíci a třem týdnům nepočítal. Jako správný Němec učinil rozhodnutí, že počká až na dva měsíce.

Plus: Tentokrát nebudu muset pít za dva.

Poděkování

Děkuji Vincentovi, že byl Vincentem, že byl Markem, Solem a Pierrem zároveň (kdo chce, pochopí), že mě podporoval, povzbuzoval, držel při zemi, že ve mě věřil, někdy víc než já sama, že snášel mé vrtkavé nálady, mé neustálé pochyby, zkrátka že byl dokonalý, a to i přesto, že já nejsem schopna nosit dárky včas ani jít po desáté večer spát.

Děkuji svým rodičům a Oliverovi, Camille, Clémentovi a Paulovi za pozorné čtení a podporu po dlouhá léta. Bez nich bych se spisovatelkou nikdy nestala.

Za opakované trpělivé čtení a pochopení, i přes generační rozdíly, děkuji svým prarodičům a zvlášť děkuji dědečkovi Jeanu Lemairovi za jeho četné, vždy důležité a mnohdy vtipné poznámky.

Speciální dík patří mým úžasným kamarádkám a skvělým sestřenicím: Adélaïde Bernardetové, Charlotte Campanellové, Justine Cheulové, Marie Foubetové, Diane Frachonové, Irène Kapustové, Cécile Leclercové, Vicki Lesageové, Pauline Morinové, Elise Stoffaesové, Lise a Noélie Vareilleovým a dalším za jejich čtení, rady, podporu, kumpánství, společně strávené chvíle, legraci, přátelství a životy, které byly pro mé romány často inspirací.

Děkuji nakladatelství Charleston a hlavně Karine Bailly de Robienové a Laury-Anne Frutové za jejich důvěru; Christine Cameauové za ediční práci; Élise Iwasintové a Hélène Lorillardové za jejich nadšení a nasazení v úžasné kampani před vydáním knihy.

Děkuji Frédéricu Thibautovi z nakladatelství City, že mi splnil dětský sen, když mému prvnímu románu Můj život, můj ex a jiné kalamity umožnil cestu k tisícům čtenářů. Děkuji Ériku Poupetovi, svému skvělému tiskovému mluvčímu, za vynikající práci a laskavý přístup.

Děkuji všem, s nimiž jsem se setkávala prostřednictvím internetu a Twitteru, zejména Sophii Henrionnetové za romanopisecký zápal, její nápady a humor a čtenářkám Charlestonu za dobu strávenou společným čtením.

Veliký a opravdu srdečný dík patří všem bloggerkám, zaníceným čtenářkám, které mě na webu už rok sledují a hájí a díky kterým mé romány objevilo mnoho dalších čtenářů.

A konečně děkuji tobě, můj čtenáři, že jsi měl trpělivost mou knihu dočíst až do konce.

O autorce

Marie Vareilleová (1985, Montbard) je francouzská autorka knih pro mladé ženy. Úspěch jí v roce 2014 přinesl hned první titul Ma vie, mon ex et autres calamités (Můj život, můj bývalý a jiné kalamity). Navázala románem Někdy je hezké, že mě miluješ (Je peux très bien me passer de toi, 2015) a od té doby každoročně vydává minimálně jednu knihu.

Marie Vareilleová žije v Bordeaux, ráda čte, píše a miluje hořkou čokoládu a dobré víno.

„Marie Vareilleová nám předkládá jiskrnou komedii se smyslem pro vytváření trefných replik a humorných situací, které jsou zárukou úspěchu tohoto románu.“

blog Marmelade de livres

Table of Contents

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Icequeen

Chloé

Deník Icequeen

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Chloé

Deník Constance Delahayeové

Poděkování

O autorce