Kniha byla zakoupena na serveru Palmknihy.cz.

Kupující: ZLATKA

ID 3747-27510035605241711333-184265-9198

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Mami, přidej!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbora Vajsejtlová

Mami, přidej! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

motto

BARBORA VAJSEJTLOVÁ

MAMI, PŘIDEJ!

ANEB JAK SE (NE)STÁT SUPERMATKOU

Praha 2019

© Barbora Vajsejtlová, 2019

Cover photography © kristinaS38, 9dream studio / Shutterstock.com

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

ISBN tištěné verze 978-80-267-1455-2

ISBN e-knihy 978-80-267-1479-8 (1. zveřejnění, 2019)

16. prosince

Tak jo. Už jsem zase ječela. Já vím, že jsem se zapřísahala, že budu své děti vychovávat v klidu a pokoji, ale existují okamžiky, kdy to prostě nejde. Nedávno jsem četla článek o tom, jak má člověk ovládnout své emoce a zůstat nad věcí i v těch nejvypjatějších situacích. Prý se stačí zhluboka nadechnout a dívat se na celou emočně náročnou záležitost svrchu. Jako kdybyste byli nezávislým pozorovatelem a vůbec se vás to netýkalo. A přísahám bohu, že jsem se snažila.

Jenže za Eliškou přišla na návštěvu Adélka ze školky. Holky se zavřely v pokoji, a protože Kuba byl zrovna s klukama venku, využila jsem nečekaného volna k relaxu u mytí záchoda a podobných wellness aktivit. Za dveřmi pokojíku se ozývalo tlumené chichotání, což mě uklidňovalo, protože každý rodič, který nestrávil poslední dva roky v kómatu, ví, že nejhorší a nejnebezpečnější je ticho. Tichý dětský pokojík se zavřenými dveřmi vždy znamená, že ho dítě buď opustilo oknem, nebo se tam zabývá nějakou strašně zajímavou věcí, která se jeho rodičům nejspíš vůbec nebude líbit.

Ale to není můj případ. Jsem totiž schopná a vyrovnaná matka, která dokáže zajistit svým dětem odpolední program, v němž vůbec nefiguruje počítač, telefon ani tablet, a ještě u toho zvládne pohnout s předvánočním úklidem. Dokonce jsem si začala pobrukovat i nějakou vánoční odrhovačku. Jo, je to nádhera, když si člověk dokáže zorganizovat věci a má tak hodné děti. Začala jsem holčičkám připravovat zdravou a nutričně vyváženou svačinu. Když jsem okrajovala mrkev, už jsem se skoro vznášela na zenovém obláčku a kolem hlavy mi probleskoval náznak svatozáře.

Sice se obvykle snažím děti přimět, aby jedly civilizovaně u stolu, ale dneska udělám výjimku. Jednak mám fakt dobrou náladu a jednak je moje snaha o kultivované stolování obvykle doprovázená takovým množstvím keců a pošťuchování, že bych o ni zase rychle přišla. Takže jim donesu svačinu až do pokoje. Taková já jsem.

Loktem jsem si otevřela dveře pokojíku a ve stejné vteřině zjistila, že holčičky si namočily nohy v takovém tom polštářku, co se používá při tiskání. Podle chodidel obtisknutých na koberci se dalo krásně vystopovat, kudy vedly jejich cestičky. Když zaslechly, jak se blížím, skočily rychle obě do postele pod peřinu, aby na mě mohly bafnout a umocnit tak překvapení. A že to, panečku, bylo překvapení!

Na světle zeleném koberci se křížily trasy černých ťapek a holčičí skok do postele zanechal na růžovém povlečení táhlé šmouhy. Strašně moc jsem se snažila aplikovat onu chytrou radu z časopisu, ale jednoduše mi zkratoval mozek. Takže jsem se zhluboka nadechla a v roli nezávislého pozorovatele jsem se dívala svrchu na tu hysterku, která mrskla talířky se svačinou do kočáru pro panenky, vrhla se na kolena a v prvním záchvatu zoufalství se snažila fleky na koberci vyčistit rukávem vlastní košile. A dost přitom ječela. V roli skutečně nezávislých pozorovatelů tu byly vlastně jen holčičky, které si mě se zájmem prohlížely. Asi tak jako se díváte na neznámý živočišný druh.

Jo a taky jsem si vlastně slíbila, že omezím alkohol. Protože moje spotřeba panáků a vína, jimiž si léčím pocuchané nervy, už připomíná lehký alkoholismus. Lehký alkoholismus se zase úplně neslučuje s image skvělé matky, kterou jsem se rozhodla budovat. Tohle předsevzetí vzalo za své hned v následujících minutách, kdy do hutné atmosféry vpadl Kuba. Vrátil se zvenčí s krásně červenými tvářemi, poetickou jinovatkou na čepici a s psím hovnem na podrážkách bot a částečně i jedné nohavici.

Nenávidím psí hovna a znám jen málo odpornějších věcí. Navíc mám pocit, že jakmile napadne sebemenší sněhový poprašek, pejskaři dojdou k přesvědčení, že se v něm pozůstatky jejich miláčků tak nějak samy od sebe rozplynou. Nebo je sněhová pokrývka nenávratně vcucne – něco jako princip černé díry. Tudíž úplně přestanou uklízet a míra zahovnění našeho sídliště dosahuje neúnosných rozměrů.

Představa roztomilého podvečera, v jehož průběhu se budu snažit onu hmotu dostat kartáčkem z členité podrážky, mě uvrhla k ledničce, kde přechováváme domácí slivovici. Upřímně řečeno, chutná strašlivě a s každým panákem se bojím, že oslepnu, ale když vás čeká takovýhle úkol, není čas na útlocitnost. Kopla jsem do sebe jednoho, podpořila ho druhým a vrhla se do toho po hlavě.

Koberec svou původní zelenkavou barvu už nezískal, a i po vydatném čištění, při kterém jsem si ubrousila ruce téměř k loktům, přetrvávala neurčitě našedlá barva. Dost jsem přemýšlela o tom, jestli bych z té slivovice a případně dalšího alkoholu nedokázala vyrobit nějaký účinný odstraňovač skvrn od tiskařské barvy. Nebo alespoň něco, co by proleptalo koberec skrz naskrz, a my jsme tak měli důvod koupit si nový. Úkony, které jsem prováděla s Kubovými botami, nemá cenu popisovat. Každopádně na to padl další panák. Abstinovat začnu až zítra.

Adélku si s podvečerem vyzvedla maminka a nastal čas na idylickou aktivitu, na kterou jsem se těšila už od rána. Mám v ledničce připravené těsto na perníčky a dneska je konečně upečeme. Zítra má totiž Kuba ve škole vánoční dílničky, a když paní učitelka sháněla před časem dobrovolníky, šplhounsky jsem se přihlásila. A protože moje zoufalá manuální neschopnost je známá v širokém okolí, navrhla jsem, že budu s dětmi zdobit perníky. Respektive já ty perníky napeču, pak rozdám mezi dětičky takové ty trubičky s barevnou polevou a nechám je, ať dělají, co umí. Je to jednoduché, bezpracné a musí to zvládnout každý pitomec. Tedy i já.

Akorát jsem si to nějak špatně rozvrhla a původní plán, podle něhož jsem chtěla perníčky upéct minimálně s týdenním předstihem, mi tak úplně nevyšel. Ale nevadí, mám v záloze recept od kolegyně, podle kterého jsou prý perníčky vynikající a okamžitě měkké. Takže vůbec nebude problém, že je upečeme jen pár hodin předem.

Vymalovala jsem si to v duhových barvách. Pustíme si koledy, budeme zpívat, povídat si o vánočních tradicích, zapálíme františka a přitom budeme svorně vykrajovat perníčky. Bude to veliká nádhera, která nás naladí na vánoční strunu. Všechna drobná příkoří, otisky na koberci a hovna na podrážkách budou zapomenuty a na zimním nebi budou jiskřit hvězdičky.

Až mi při té představě zvlhly oči. A zvlhly mi ještě o dost víc, když jsem zjistila, že to zatracené těsto prakticky vůbec nejde vyválet, protože se příšerně trhá. Když se mi to konečně podařilo a připustila jsem k němu děti, začalo obvyklé:

„Hele, neber mi to!“

„Mááámííí, von mě sem nechce pustit!“

„Kams zase dala to vykrajovátko komety?“

„Nelez mi sem!“

„Elino, ty jsi fakt blbá!“

„Ty seš ještě blbější!“

„Co to tady smrdí? To je ten františek? Fuj, to je teda hnusný!“

Pustila jsem koledy. Ani ne tak kvůli atmosféře, ale především kvůli naději, že v nich zaniknou ty hádky. Kuba ochotně notuje: „Hajdom, hajdom, tečka com.“ Už jsem asi fakt stará, nebo co. Eliška si popálila ruku o plech a vytrvale ječí. Kuba jí hodil kus těsta za tričko, což jekot ještě znásobuje. Vytahuju z trouby první upečené perníčky. Voní překrásně. Blbý je, že v troubě popraskaly a tak nějak se roztekly. Následují reakce:

„Jéé, mami, podívej, ta kometa vypadá jako kopyto.“

„A tahle hvězdička spíš jako bobek!“

A že jsou hned měkký a nadýchaný? No to určitě! Kdybych je po někom hodila, možná ho i zabiju. Už se nemůžu dočkat zítřejších dílniček. Mám takové tušení, že si budu muset dát panáka.

17. prosince

Ráno probíhá, jako obvykle, v infarktovém tempu. Eliška vyžaduje kombinaci lehoučké tylové sukýnky a krajkových ponožtiček. Vzhledem k tomu, že je venku kolem nuly, nepřipadá mi to jako tak úplně dobrý nápad. Veškeré rozumné argumenty se ovšem rozbíjí o Eliščino: „Ale já jsem přece princezna!“ Po složitém vyjednávání, kvůli kterému se nestihnu nasnídat, dospíváme ke kompromisu krajkových ponožtiček navlečených přes tlusté punčocháče a tylové sukýnky přetažené přes tepláky. Princezna vypadá spíš jako mrňavá bezdomovkyně, která vybrala popelnici za rohem, ale už nepiští, což je nejpodstatnější.

Kuba zapomněl na domácí úkol, tudíž mezi přípravou svačiny, kompletováním svršků, popoháněním celé rodiny a hledáním založených věcí („Tady někde jsem před časem položil takovej malej nenápadnej papírek. Nevidělas ho někde?“) ještě určuju, který slovní druh by asi tak mohlo být „mnohem“, „už“ a „ještě“. Je poněkud tristní, když někdo, kdo se živí češtinou, zjistí, že tápe v učivu třetí třídy.

Strašně moc bych si jednou ráno přála opouštět svůj domov ve stavu, kdy bych si připadala upravená a žádoucí, ale zbylo mi na sebe tak žalostně málo času, že když míjím při odchodu zrcadlo v chodbě, chce se mi řvát a tlouct hlavou o zeď. Na cestě do práce si zuby nejspíš dočistím kreditkou, namaluju se ve zpětném zrcátku auta a na vlasy si asi plivnu.

Do redakce dorážím zplavená, zpocená a lapající po dechu. Klidně bych si mohla střihnout monolog na téma ranní zácpa, absence parkovacích míst a sabotující děti. Ale šéfka se tváří tak, že by dostatečnou omluvou pro desetiminutové zpoždění nebylo ani to, kdybych ráno podstoupila transplantaci ledviny.

Šéfredaktorce Martě je dvaačtyřicet. Dlouhé vlasy s pěšinkou uprostřed nosí zásadně rozpuštěné a lehce umaštěné, čímž demonstruje své bohémské založení. Ve volných chvílích píše básně, což má být zase důkazem toho, že se v redakci časopisu o zdraví ocitla obrovským nedopatřením a její pravé místo je v umělecké společnosti. Kromě toho by ráda otěhotněla. To je ovšem trochu problém, protože bohémové, s nimiž se stýká, po ní chtějí výhradně recitaci a filozofické diskuze. A po těch ostatních chlapech zase nechce nic ona. Je totiž přesvědčená, že její umělecká DNA se může spojit pouze a výhradně s výjimečným mužem podobného založení. Všem, kromě jí samotné, je proto jasné, že skoná jako bezdětná.

V důsledku toho ale neuznává žádné omluvenky svých podřízených, které jakýmkoli způsobem souvisejí s jejich dětmi. O zánětech středního ucha, spálových angínách a dětských vších se proto v redakci mluví zásadně šeptem a oklikou, jako kdyby šlo o nakažlivou pohlavní chorobu. Kdybych jí sdělila, že odpoledne musím vypadnout o hodinu dřív, protože budu ve škole na vánočních dílničkách zdobit s dětmi perníky, nejspíš by mě skalpovala. Gynekologické problémy vyžadující neprodlenou návštěvu lékaře jsou mnohem bezpečnější omluvenkou, protože jen málokdo, včetně naší bohémky, má žaludek na to, aby vyzvídal podrobnosti. Takže dneska odpoledne jdu na gyndu s mimořádně akutní záležitostí a samozřejmě si to patřičně napracuju. Protože bez dalšího článku o snížené funkci štítné žlázy by pravděpodobně explodovalo zemské jádro a nastal konec světa.

Mám pocit, že jsem přes den stačila asi tak třikrát mrknout, uvařit si jedno kafe a odpovědět na pět e-mailů a už zase pádím k zaparkovanému autu, abych vyzvedla Elišku ze školky a stihla ty zatracené vánoční dílničky. Na co jsem, sakra, myslela, když jsem se tam hlásila?! Venku mrholí a moje adventní naladění dosahuje vrcholu, když v běhu podpatkem kozačky šlápnu do hluboké louže. Vlasy mi navlhly. To znamená, že se můžu rozloučit s jakýmkoli zdáním účesu a s definitivní platností budu po zbytek dne vypadat jako pudl. Rozepnutý kabát za mnou vlaje a celkem živě si dokážu představit, jak moc sexy asi právě působím.

Schody ve školce vybíhám poklusem. Než jsem našla místo k zaparkování, dostala jsem se do beznadějného skluzu. V náručí držím krabici s upečenými perníčky, co vypadají jako kopyta a taky jsou tak tvrdé, a na vrchu mám naskládané jmelí a smrkové větve. V rámci své dokonalosti totiž budu nazdobené perníky balit s dětmi do ozdobných pytlíčků. Okrášlíme je jmelím a jehličím, výsledkem bude přenádherná vánoční kompozice a nikoho ani nenapadne, že jsem vlastně beznadějně nešikovná.

Eliška se rozhodla, že si v žádném případě neobleče bundu, což se v situaci, kdy počítáte každou minutu, náramně hodí. Nepodařilo se mi tak úplně pochopit proč, ale nějakou roli v tom hraje skutečnost, že se od rána změnila z princezny ve vílu. Prostě princezny mohou nosit červené prošívané bundy, zatímco u víly něco takového nepřipadá v úvahu. Snažím se ji nasoukat do rukávů, ale mrská sebou jako úhoř. Kabelka mi klouže z ramene, jmelí spadlo na zem a vypadá to, že ho v příští vteřině budou následovat i perníky. Ne že by to byla nějaká zvláštní škoda, ale něco na ty dílničky přinést musím. Konečně je Ela oblečená. Zato já jsem úplně zpocená a moje vánoční nálada utrpěla značné trhliny.

Do školy přibíháme samozřejmě úplně poslední, jak mě neopomene upozornit Kuba. Dějiště dílniček připomíná instantní peklo. Matky rozmístěné u sedmi výrobních stanovišť zoufale bojují s lepidlem, třpytkami a rozdírají si prsty při drátování adventních věnců. Děti o vyrábění vkusných vánočních předmětů jeví pramalý zájem. Místo toho se snaží navzájem zastřelit tavnou pistolí a koulují se postříbřenými šiškami. Prohánějí se mezi stolky, kopají do židliček a jen tak mimoděk se občas zastaví, aby něco někam přilepily, ustřihly nebo vybarvily. Moje perníky mají celkem úspěch. Respektive jejich valnou část děti snědly a polevu z tubiček si buď vymačkaly do pusy, nebo do vlasů. Je mi to úplně jedno. Jsem šťastná, že u mého stanoviště netekla krev.

Horší je, že jsem dostala stolek hned vedle Kláry. Klára je matkou Kubova spolužáka Ondry a je tak dokonalá, že mě z ní pravidelně rozbolí žaludek. Ženská, která má tři děti, krásného, pozorného manžela, dům na předměstí a vzhled modelky, je přírodní úkaz, jemuž by nemělo být dovoleno pohybovat se mezi normálními smrtelníky. Vedle jejího štíhlounkého pasu v elegantních šatičkách vypadám jako kombajn a ještě palčivěji si uvědomuju to, že mám promočené boty a odrostlou pěšinku. Její vyrovnaný klidný hlas, kterým usměrňuje smráďata snažící se místo sádrových odlitků pokreslit vlastní obličej, bolestně kontrastuje s mojí vrozenou hysterií. Kláru zcela přirozeně všichni milují a zároveň jí společensky přijatelně závidí. Jen ve mně probouzí ty nejtemnější pudy a upřímně přiznávám, že mě její dokonalost vytáčí do červených čísel. Nepochybně proto, že vedle ní vynikají všechny moje nedostatky. Krucinálfagot, ona i u toho blbýho malování sádrových zvonečků vypadá jako manekýna.

Můj plán na sváteční zabalení nazdobených perníků se trochu rozplynul, protože jaksi není co balit. V krabici mi nezůstal ani jeden perník. No, alespoň je vidět, že jsem nakonec docela ucházející kuchařka (nebo že se děti podobají sarančatům, která sežerou všechno, co není přibetonované). Nesměle jsem navrhla, že bychom si mohli uvázat kytičku ze zbylého jmelí a smrkových větviček, ale nikdo neprojevil zájem. Místo toho mám nepříjemný pocit, že jsem periferně zahlédla, jak si jedno z probíhajících dětí strčilo do pusy ty jedovaté kuličky ze jmelí. Nejsem si úplně jistá, které z nich to bylo, ale byla bych hrozně ráda pryč, až to rozžvýkané jmelí začne zvracet. Protože v tom případě bude identifikace viníka jednoduchá a těžko bych to obhajovala.

Klára se na mě zářivě usmívá a povzbudivě mrká. Takže začínám mrkat i já – i když z úplně jiného důvodu než ona. Eliška, která je rukodělný nezmar a k smrti miluje vyrábění čehokoli, se vrací k mému stanovišti s náručí přetékající šišatými upatlanými výrobky bohatě polepenými třpytkami. Na jednom místě má prostřiženou sukýnku a na tváři šmouhu od lepidla. Očividně je ale spokojená, což mě spolehlivě dojímá a rozněžňuje. Kuba si v průběhu tří hodin stihl vyrobit jedno vánoční přáníčko s vločkou a jednu kosmickou, vysoce výkonnou pistoli na zabíjení vesmírných vetřelců. Mezi jejími součástkami poznávám, kromě smrkových větviček, sádrového odlitku zvonečku a vánočního řetězu, taky několik svých perníčků. No dobře, tak možná nejsem tak dobrá kuchařka, jak jsem se domnívala.

Domů dorážíme za tmy. Děti v povznesené náladě, já s migrénou. Nezvyklý hluk (respektive ještě větší hluk, než jsem zvyklá – a to už je co říct) mě vyčerpal a nejradši bych namazala rodině k večeři rohlík a šla si lehnout. Jenže nejsem krkavčí matka, abych svým dětem ve vývinu nedopřála teplou a výživově hodnotnou večeři. Proto se ještě vzepnu v poslední křeči a donutím se uvařit kuře na zelenině. Svou vděčnost dávají dětičky unavené matce najevo upřímnými komplimenty:

„Todle černý musím jíst taky?“

„To vypadá divně!“

„Jóóó, Filipova maminka, ta vaří JENOM špagety a pizzu. Filip má prostě super život, viď Eli?!“

Rodinné uznání korunuje manželův výrok:

„A z čeho jsi, prosím tě, tak unavená? Na zdobení perníků s dětma snad není nic tak těžkýho, ne?“

Musím si nalít panáka, abych utlumila migrénu a plíživou depresi. Ještě v posteli mi zvoní v uchu.

20. prosince

Je to jasný. Musím okamžitě a ihned zhubnout! Od vánočních dílniček se mi stále vrací obraz Klářina plochého břicha v minišatech. Oproti tomu moje břicho vypadá jako v šestém měsíci. I když se zásadně vážím ráno, nahá a vyčůraná, na displeji váhy se objevuje číslo, které mě dlouhodobě katapultuje do hlubin naprostého zoufalství. Všechny mé kalhoty a sukně se v posledních letech záhadně srazily a kdykoli si je obleču, přeštípnou mě vejpůl. Jenže namísto toho, aby byl výsledkem vosí pas, vznikne něco na způsob panáčka Michelin. Je sice pravda, že ze své konfekční velikosti přetékám už nějaký čas, ale po setkání s Klárou se dostavil intenzivní pocit, že bych měla na veřejnost vycházet výhradně v masce Mickey Mouse. Prostě s okamžitou platností zhubnu!

A protože už jsem velká holka, je mi jasné, že jediná možná cesta v mém věku vede přes vyvážený jídelníček. Vím, o čem mluvím, protože už jsem za svůj život držela snad všechny diety, které kdy byly vymyšlené. Vařila jsem si tukožroutskou polévku, která smrděla přes tři bloky. Propalovala si díru do žaludku ananasovou dietou. Vypěstovala jsem si dokonalou averzi na řepu a vařenou mrkev po detoxové odtučňovací kůře. A tak dneškem počínaje začínám jíst naprosto zdravě a už budu jen sledovat, jak ze mě odkapávají špeky.

Jdu do toho po hlavě, takže mám v plánu posnídat vaječnou omeletu s čerstvou zeleninou. Je to vynikající zdroj proteinů, vitamínů i vlákniny. Tedy všeho, co vám ráno dodá energii a nasytí vás na mnoho hodin dopředu. Jenže Kuba nemůže najít učebnici prvouky.

„To teda, mami, absolutně nechápu. Vždyť jsem si ji dával včera do tašky. Aspoň myslím!“

„Myslíš?!“

„Nebo možná taky jinam. Ale dneska ji budu teda určitě potřebovat. To teda jo,“ konstatuje a spokojeně žvýká housku.

Horečnatě prohrabávám šuplíky Kubova psacího stolu. Ta zatracená prvouka se snad teleportovala do jiné galaxie. Už si v duchu formuluju omluvenku pro Kubovu učitelku. Pravděpodobně v ní bude něco o bermudském trojúhelníku, který se vyskytuje v našem bytě a požírá učebnice prvouky. Kuba vypadá naprosto nevzrušeně, a když dopije kakao, najednou si vzpomene:

„Jé, já vlastně zapomněl, že jsme si je měli nechat ve škole.“

No jasně. Samozřejmě. Jak taky jinak. Sbohem, omeleto se zeleninou. Jsem ráda, že si stihnu dvakrát kousnout housky, kterou odstrčila Eliška. Ale nevadí. Po pár soustech bílého pečiva s máslem ještě nikdo neztloustl. Mám celý den na to, abych tento dietní prohřešek napravila. A odteď už to začnu brát opravdu důsledně.

Ranní doprava je jasným důkazem, že konec světa je za rohem. Rozvoz dětí do vzdělávacích ústavů se mi ještě podaří stihnout v limitu. (V opačném případě stepuje před dveřmi Kubovy školy školník, který vzhledem připomíná ostříleného bachaře a opozdilcům dává do žákovské trestná razítka. Po nasbírání pěti razítek jim nejspíš odebere nějaký životně důležitý orgán. Bez umrtvení.) Nicméně po cestě do práce zůstanu beznadějně viset v zácpě. Při představě, co se stane, jestli přijdu opět pozdě, zlikviduju ještě za volantem čokoládovou tyčinku, kterou přechovávám v kabelce pro případ nouze. Naštěstí se dopravní zácpy nevyhýbají ani mimořádně nadaným umělkyním, takže dveře redakce rozrážím o celých sedm minut dřív než Marta.

Nejspíš ale budu mít brzo žaludeční vředy a asi tak pět kilo navrch, protože jsem okamžitě po dopolední poradě normálně sprostě sežrala (je mi líto, ale adekvátnější výraz pro moje chování neexistuje) půlku mléčné čokolády. Jednak mě zavalilo příšerné množství práce s vražednými termíny a jednak se mi opět nepodařilo vyvléct se z článku se sexuální tematikou. Budu muset zplodit tři stránky na téma zdravotní přínosy orgasmu, což asi pro změnu odnese mé duševní zdraví. Přesně tohle jsou ty okamžiky, kdy marně přemýšlím, proč jsem se kdy chtěla živit žurnalistikou, a zasněně si představuju, jak hezky by mi bylo třeba u soustruhu.

Po obědě ve firemní kantýně (která je pro změnu důkazem toho, že i z poživatelných potravin lze uvařit jídlo zcela nepoživatelné) se cítím jako vyklopený pudink. A taky tak vypadám. Musím si dokonce potupně rozepnout knoflík na sukni. Chce se mi strašně spát a článek o orgasmu to taky nijak zvlášť nevylepšuje. Jestli si okamžitě nedám kafe, téměř jistě upadnu do kómatu. Jenže kafe bez sladké tečky? To teda promiňte! Krásnou shodou okolností grafička Kateřina zrovna přinesla tvarohový koláč, který upekla její tchyně. Tvaroh je ostatně vynikajícím zdrojem proteinů, jak vám potvrdí každá redaktorka píšící články se zdravotní tematikou, takže si klidně můžu dát dva kousky. Nebo tři.

Koneckonců při odpoledním sprintu pro děti musím všechny koláčové kalorie spálit, ne? Protože do školky už zase letím s vlajícím kabátem. Eliška mi pyšně ukazuje boty totálně obalené vrstvou bláta.

„My jsme si totiž v parku hráli na tučňáky, víš?“

„Ehm???“

„Ten, kdo si vyrobil největší ploutvičky, tak vyhrál! Ale pak spadl Matyáš do rybníčka a celou cestu zpátky do školky jsme museli utíkat,“ dodává s netajenou lítostí nad smutným osudem party předškolních tučňáků. Mně je teda mnohem víc líto paní učitelky, která by podle mého názoru zasloužila hromadnou slevu na sedativa.

Kuba mi před družinou zkroušeně sděluje, že dostal pětku z výtvarky. „Z výtvarky? Proboha, jak můžeš dostat pětku z výtvarky?!“ hrozím se. Kam až mi má vlastní školní paměť sahá, pětku z výtvarky dostal v celé historie pouze můj spolužák Standa Kobliha, když zapíchl kružítko do ruky hubeňoučkého Petříka, který seděl vedle něj.

„Noo, my jsme vyráběli jakože stránku z encyklopedie, víš? A měli jsme za úkol vystřihnout si obrázek hospodářského zvířete, nalepit ho na papír a napsat k tomu nějaký povídání, víš?“ vysvětluje mi Kuba trpělivě a pomalu, jako kdyby mluvil se slabomyslným. „Noo a mně se to moc nepovedlo. Dostal jsem totiž prase. Nejdřív jsem mu při vystřihování tak nějak ustřihl ocas, pak jsem mu omylem ustřihl všechny čtyři nohy a pak už mi zbylo jen tělo a hlava. A to už teda moc jako prase ani nevypadalo, takže se mi to tam nechtělo lepit. Protože proč taky, že jo?! Tak jsem teda celou hodinu seděl a přemejšlel o tom, co budeme dělat s klukama odpoledne. No a paní učitelka mi dala pětku,“ dodává lehce ukřivděně.

„No jo, ale pětka z výtvarky! Kubo, to je celkem ostuda, ne?“ nechce se mi opustit výchovné pozice.

Kuba si pohrdavě odfoukne vlasy z čela: „Tsss, Matouš dneska dostal pětku z tělocviku. Vylezl na ribstole a nedokázal slézt dolů. Paní učitelka ho musela slanit. Proti tomu je moje beznohý prase úplně houby!“

Vlastně dospívám k názoru, že novinařina není zas až tak špatná práce.

Rovnou ze školy míříme ještě na rychlý nákup. V předvánočním supermarketu to vypadá jako při válečné zteči. Z reproduktorů duní Vánoce, Vánoce přicházejí a regály přetékají třpytivými kýči vyvedenými ve řvavých barvách. Došly košíky i vozíky. Nevadí. Stejně potřebujeme jen pár rohlíků, mléko, šunku a prášek do pečiva. To pobereme hravě do ruky a pak už domů. Musím ještě upéct nějaké cukroví, jinak budeme na Štědrý den chroupat jen piškoty.

Vlastně potřebujeme ještě máslo a marmelády už tam taky moc není. V akci mají moje oblíbené víno a hned vedle jsem si všimla sýra, který by se k němu naprosto výborně hodil. Kuba mě upozorňuje, že paní učitelka už dvakrát připomínala, že mají přinést do školy velké balení papírových utěrek. Ty už ale musí vzít do náruče Eliška, protože moje nosící kapacita je zcela vyčerpána. Děti škemrají o bonbony a mně se chce být za hodnou a vstřícnou matku. Navíc hned vedle bonbonů se nachází čokoláda, na kterou mám chuť zase já. Jo, a ještě jsem chtěla koupit banány, aby děti nebrzdil ve vývinu nedostatek vitamínů. Když mi Eliška připomene, že k snídani dojedla své oblíbené kukuřičné lupínky, vypadáme jako skupinka vysokohorských šerpů. Z náručí nám kloužou a vypadávají krabice a pytlíky nejrůznějších velikostí. Typicky rychlý mininákup.

Domácí situace připomíná výbuch granátu. Je mi jasné, že schopné matky mají už dávno předvánoční úklid hotový a v jejich domácnostech panuje něžně rozechvělá atmosféra prodchnutá očekáváním, jemnou vůní jmelí a čerstvě upečeného lineckého. Představuju si, že například taková Klára právě teď sedí ve svém dokonale uklizeném obýváku s vkusnou a barevně sladěnou vánoční výzdobou. Nejspíš má na sobě ty tmavě zelené minišaty s áčkovou sukní, které měla na minulé třídní schůzce a ze kterých měly několik následujících týdnů těžké spaní všechny přítomné matky i otcové. A přirozeně také tělové silonky. Protože to je typický domácí úbor dokonalých matek, zatímco my ostatní doma pobíháme ve vytahaných teplácích s fleky od jogurtu a každou ponožkou jinou. Předpokládám, že všechny tři její děti už mají dávno krasopisně napsané úkoly a její manžel se právě vrátil ze své atraktivní práce a jen tak pro nic za nic jí přinesl několik růží. Takže teď všichni sedí na koberečku před praskajícím krbem, vinou se k sobě a vykládají si, jaký měli den, zatímco z kuchyně voní dopékající se večeře.

Když se rozhlédnu po své vlastní domácnosti, přijde mi, že tím nejefektivnějším řešením by byl požár a vybudování úplně nového bytu na zelené louce. Eliška rozprostřela po půlce obýváku nádobíčko pro panenky a chystá jim hostinu z různobarevné modelíny. Kuba se pere s úkolem na vyjmenovaná slova:

„Mami, od jakýho vyjmenovanýho slova je příbuzný slovo zbytečný?“

Zrovna se snažím udělat něco, cokoli, s těstem na vanilkové rohlíčky. „Od slova zbytek, ne?“

„Zbytek ve vyjmenovaných slovech vůbec není,“ namítá a jeho důvěra ve mě právě prodělala těžký otřes. Krucifix, vždyť mám státnice z češtiny za jedna. Přece snad ještě zvládnu vyjmenovaná slova!

„Noo… ééé… od jakýho je asi tak příbuzný… hmmm… prostě se v něm píše tvrdý y. Tak to prostě je!“ Jestli nějak mateřské kvality souvisí s argumentačními schopnostmi a logikou, tak potěš pánbu!

Než jsem stihla vyřešit zapeklitou záležitost s vyjmenovanými slovy, Eliška rozpatlala modelínu částečně po podlaze a částečně po svém oblečení. Něco se pálí. Sakra! Vanilkové rohlíčky! Domů se vrací Lukáš. Místo růží pro svou drahou manželku drží v ruce vějíř složenek a vypadá, že se skácí hned ve dveřích. S koncem roku finišují v práci s nějakými superextramegadůležitými projekty, jejichž podstatu jsem vůbec nepochopila, ale které nejspíš budou stát duševní zdraví většinu zaměstnanců. Ve stejném okamžiku, kdy si svléká kabát, mu na každé noze visí jedno dítě a předhánějí se v tom, kdo dokáže své zážitky z uplynulého dne zakřičet pronikavějším hláskem. Kuba se tátovi chlubí svým amputovaným prasetem a nemůžu se zbavit dojmu, že v jeho hlase slyším hrdost. Eliška mu během setiny sekundy dokázala do nohavice oblekových kalhot zapracovat kousek růžové modelíny.

Já mám zamoučené ruce, flekaté tepláky a ve vlasech čelenku, kterou jsem nosila ještě na střední. Absolutně nutně si musím otevřít to víno z odpoledního nákupu, abych si trochu zvedla sebevědomí. Já vím, že je to ubohá berlička a taková Klára by se k ní nikdy nesnížila, ale co už. Zjistila jsem, že kombinace vína, sýra a rozlámaného cukroví je ta nejlepší na světě. A protože peču dlouho do noci, vypiju a sním toho hodně. Spát jdu s vynikající ovíněnou náladou, popálenými prsty, těžkým žaludkem a vědomím, že zkrátka zemřu tlustá. Moje poslední myšlenka před usnutím se týká toho, kolik asi tak může stát liposukce.

21. prosince

Dneska večer mám sraz s Jolanou a kupodivu se chystáme opět na víno. Já bych fakt strašně ráda abstinovala a chovala se zodpovědně, ale okolnosti mého života mi to zkrátka nedovolují. Setkání s Jolanou je vždycky ve znamení alkoholismu, protože co se taky dá čekat od srazu dvou holek, které spolu chodily na vysokou a absolvovaly společně bezpočet mejdanů, kocovin, lásek i rozchodů. Obě jsme v posledním ročníku potkaly kluky, kteří se nám jevili jako životní láska, a obě jsme si je plánovaly vzít.

Ale zatímco já jsem se za Lukáše ve finále skutečně provdala, Jolanin Martin projevil postupem času mimořádně silnou vášeň. Ovšem nikoli pro Jolanu, ale pro sázení po internetu. A protože to nebyla až tak úplně výdělečná činnost, jak původně doufal, a protože jeho plat přestal tomuto koníčku brzo dostačovat, jednoduše si vypomohl z pokladny firmy, ve které byl zaměstnán. Překvapivě se to nelíbilo ani jeho zaměstnavateli, ani Jolaně, kterou dotčeně přesvědčoval, že „to přece bylo moje morální právo si ty peníze vzít, protože mě šéf už od začátku nedocenil tak, jak jsem si zasloužil. Vzal jsem si jen to, na co jsem měl právo“. Tomu ale nechtěl rozumět ani soud, který mu napařil podmínku. Největším zklamáním byla však pro Martina Jolana, která se s ním rozešla podle jeho slov kvůli tomu, že je „příšerně povrchní a materiálně založená, a když najednou nemám peníze a musím splácet půldruhýho milionu, už pro tebe nejsem dost dobrej“.

Nikdo z okolí Jolany ani na setinu sekundy nezapochyboval o tom, že rozchod s Martinem byl jediným správným a možným řešením. Nicméně to nic nemění na skutečnosti, že Jolana se ocitla ve svých třiatřiceti najednou nečekaně single. Místo přebalování mimina a mixování ovocných přesnídávek, kterými se původně plánovala v tomto věku zabývat, se vrhla po hlavě do budování kariéry. Částečně proto, aby nemusela myslet na zlodějského expřítele, a částečně kvůli tomu, že v tomhle věku už se perspektivní, nezadaní muži hledají mnohem obtížněji, než když je vám dvacet a můžete každý večer vymetat jiný bar, aniž byste působila jako učitelka, která v něm hledá své záškolácké žáky.

Ve své manažerské pozici ve velké nadnárodní firmě je Jolana nepochybně skvělá a znám jen velmi málo tak výkonných, spolehlivých a schopných lidí. K tomu všemu vlastní blond vlasy dlouhé do půli zad, hnědé oči, které v případě potřeby umí vyrobit pohled plaché laně, a senzační smysl pro humor. Je tedy v podstatě dokonalou kandidátkou na přítelkyni, manželku i matku. Kdybych se narodila jako chlap (což mám v plánu zvládnout v příštím životě, abych už nikdy nemusela menstruovat), plazila bych se za ní po střepinách skla. Jenže buďto nemám o složitostech mužské duše ani ponětí, nebo Jolana chodí po cestách, které se v žádném bodě nekříží s trasami použitelných mužů. Všechny vztahy, které za posledních pět let absolvovala, jsou vášnivé, bouřlivé, intenzivní a taktéž velmi prchavé, bizarní a obvykle s vypjatým koncem.

Jolana sice své milostné kotrmelce a nemateřství líčí vtipně a s nadsázkou, ale když se noc začne klonit k ránu a počet skleniček překročí společensky únosnou míru, někdy se jí při tom láme hlas. Proto panuje mezi námi nepsaná dohoda, že se o jakýchkoli dětech mluví jen ve velmi řídkých případech. Jolana je přesvědčená, že to dělám jen z důvodu mimořádné ohleduplnosti a taktu. Ve skutečnosti jsem štěstím bez sebe, že můžu občas vystoupit z hlubokých, vyjetých kolejí mateřství a mentálně se přecvaknout do doby, kdy mě nezajímalo nic jiného, než kam pojedu v zimě na lyže, jak se jmenuje ten nový frajer z marketingu a jestli se mi předražená kabelka bude hodit k lodičkám. Řekla jsem jí to, ale nevěří mi. Tak si každá necháváme to svoje a u vína nám to překrásně ladí.

Zrovna minulý týden se Jolana rozešla s kardiologem, kterého potkala na jakési konferenci v Madridu.

„Hele, to nešlo. Taková fixace na maminku by mi přišla úchylná i u desetiletýho dítěte, natož u šestačtyřicetiletýho chlapa. Sice s ní nebydlí, ale koupil jí byt hned vedle svýho. Baba má samozřejmě klíče. Chodí si tam, kdy se jí zamane, a řídí mu život takovým způsobem, že se dost divím, že alespoň na záchod může chodit, kdy chce,“ líčí a divoce při tom rozhazuje rukama.

Vzhledem k tomu, že spolu byli jen necelé dva měsíce a pan doktor mi nikdy nebyl osobně představen, domáhám se nějakého konkrétního příkladu:

„No třeba mě pozval do divadla a že potom půjdeme k němu. A maminka nám mezitím na noční stolek v ložnici připravila jednohubky, flašku šampusu a krabičku kondomů! S jahodovou příchutí!“

Skoro se udusím vínem. „Kecáš! Jak víš, že to byla ona? Třeba to tam připravil sám!“

Jolana si znechuceně odfrkne: „Jak to vím? Protože baba tam na nás čekala a hrdě nám předváděla, jaká je starostlivá matka! A nejhorší na tom bylo, že Tomáš jí za to ještě poděkoval. Co taky můžeš čekat od chlapa, kterej je ještě v šestačtyřiceti svobodnej a hned při prvním sexu ti pojmenuje prsa Cyril a Metoděj?!“

Mám pocit, že jsem se přeslechla. „Co prosím?“

„No jo, on je hroznej fanda do historie a zároveň úplně úchylnej. Otec mu zemřel, když byl ještě malej kluk, a matinka si ho vychovala k obrazu svému. To ona mu vybrala medicínu a drží ho na krátkým řetězu jako podvraťáka u boudy. Normálně mě i při sexu okřikoval, ať jsem potišejc, že maminka vedle v bytě má ráda svůj klid!“

Nerada bych působila netaktně, ale nevydržím se nezeptat: „Prosím tě, a pravý bylo Cyril, nebo Metoděj?“

Jolana se jen ušklíbne. „Jasně, hahaha, ale když ti někdo v nejlepším řekne, že Metoděj chutná dneska úplně jinak než obvykle, ujišťuju tě, že tě rázem přejde chuť na cokoli.“

To samozřejmě celkem bez problémů chápu, ale stejně mě k tomu napadá několik kilo vtipných poznámek. Místo toho se účastně otážu: „A proč jsi s ním teda, proboha, byla?“

„Protože byl krásnej, chytrej, skládal mi jeden kompliment za druhým… a taky jsem nechtěla bejt na Vánoce sama.“ Zhluboka se nadechne. „Víš, jak je to děsný, když na svátky zase přijedu k našim, kde budou obě ségry s rodinama? Myslela jsem, že nám to vyjde a já budu mít pohodový Vánoce ve dvou.“

„Tvoje ségry jsou náhodou docela fajn,“ snažím se naladit pohodovější strunu.

„To jo, ale o to tady vůbec nejde. Všichni kolem mě našlapujou a úplně vidím, jak se bojí zeptat, jestli už jsem si konečně někoho našla. Jako kdybych bez dětí a stálýho chlapa nebyla plnohodnotnej člověk, nebo co… A ve finále se mojí matce zamží oči a začne mít nenápadný narážky na můj věk. Že kdybych teď chtěla otěhotnět, už to nebude jen tak, že mi děti budou jednou chybět, že umřu sama a podobný optimistický vize. Přesně to, co chce člověk o Vánocích slyšet.“

Jolana si pohrává se sklenkou, která hází malá zlatavá prasátka. Při pohledu na její dokonalou manikúru bezděčně schovám svoje beznadějně olámané nehty do dlaně. Na třech prstech mám puchýře od horkých plechů. Vánoce jsou náročné pro všechny.

„A co v práci? Dobrý?“ manévruju hovor do bezpečnějších vod.

Jolana se úplně rozzáří. „Skvělý! Ještěže ji mám, jinak bych už z těch mateřských keců musela zešílet. Přihlásila jsem se na půlroční kurz Emoční inteligence pro manažery. Hlásilo se tam přes sto padesát lidí a brali jich jen čtyřicet. Je to děsně drahý, ale zaplatí mi to firma,“ líčí nadšeně. Marně přemýšlím, kdy jsem naposledy mluvila o pracovních záležitostech bez toho, abych protáčela oči v sloup. Závidíme si navzájem, ale nahlas o tom nemluvíme, protože se vlastně dost bojíme toho, jak by ta druhá zareagovala. A nejspíš by ani jedna z nás neměnila. Tedy alespoň myslím.

Večer pokračuje ve velmi příznivém duchu. Probraly jsme všechny své společné známé. Zdrbaly jsme ty, které v poslední době přibraly, nechutně zhubly nebo nám pily krev už na škole. S každou další deci navíc máme čím dál tím intenzivnější pocit, že se od vejšky vlastně skoro nic nezměnilo, tedy hlavně my dvě ne. Protože jsme pořád stejně mladý, krásný a úžasný, akorát nemůžeme vyspávat kocovinu tak dlouho, jako když jsme bydlely na koleji. V rámci našeho neposkvrněného mládí, blížících se Vánoc a rozjuchaného večera mě Jolana objímá kolem ramen a pořizuje nám společnou rozesmátou fotku, kterou okamžitě sdílí na Facebooku.

„Jen ať všichni vidí, jak se máme super!“

To víš, že jo!

Při příchodu domů se nemůžu trefit klíčem do dveří a hned v chodbě zakopnu o Kubovu aktovku, kterou se zase samozřejmě neobtěžoval uklidit. Za normálních okolností by mě to vytočilo, ale v současném rozpoložení to ve mně vyvolává jen tlumené chichotání. Zase tak opilá, abych riskovala, že se probudí děti nebo Lukáš v ložnici, teda nejsem. Pro bordel v obýváku není ani kam pořádně šlápnout, ale byt voní lineckým a vanilkovými rohlíčky. Ale jo, ono to nakonec půjde.

22. prosince

… anebo možná taky ne. Ráno mám kocovinu jako Brno. Mám pocit, že mi za čelní kostí explodovala nálož dynamitu, a žaludek se chová, jako kdyby v něm probíhalo tsunami. Jsem ve stavu, kdy bych nejradši popadla vnitřnosti do hrsti a šla si lehnout do márnice. Na to se ale přirozeně nikdo neptá.

Kuba si odmítá vzít čepici, protože „takovouhle nosí jenom ty největší trapáci“. Jsem poněkud zmatená. Je to přece úplně neutrální šedá čepice bez jakéhokoli obrázku nebo nášivky, protože už před časem mi bylo důrazně vysvětleno, že není malej kluk, aby nosil cokoli s obrázkem.

„Ale vždyť na tý čepici vůbec nic není,“ snažím se vyjednávat. Kuba mě zpraží pohledem vyhrazeným pro totálně nemožné rodiče.

„No právě! Všichni se mi smějou, že na ní není žádná značka. Proč nemůžu mít ASPOŇ JEDNO normální oblečení?!“

Kristepane, a já si myslela, že puberta přichází mnohem později než v devíti letech!

Eliška se vrtá v kukuřičných lupíncích a tváří se, že už nepozře ani jediný. Ovšem jen do okamžiku, kdy kolem prochází Kuba, naučeným pohybem jí sáhne do misky a asi tři jí sebere.

„Kubajzi, okamžitě je vrať,“ ječí Eliška a její hlásek se mi zařezává hluboko do kocovinou zmučeného mozku. Jenže to půjde dost těžko vzhledem k tomu, že je Kuba už spolkl. Snažím se zažehnat krizi a nabízím, že jí ty tři (nebo jakékoli jiné požadované množství) cornflaky dodám z krabice. Ale ne!

„To nebudou ty samý! Já chci ty, co mi sněd!“

Kruci, a co já s tím mám asi tak dělat? Spánky mi tepou, v puse mám sucho a Lukáš se škodolibě uculuje. Ještě aby po těch letech, co jsme spolu, nepoznal, kdy mám kocovinu.

Přísahám bohu, že už nikdy v životě nebudu pít. I když na druhou stranu by to zas mohl být způsob, jak konečně zhubnout, protože je naprosto vyloučené, abych dneska cokoli snědla. Ještě na cestě do práce mi volá Marta. Nebude celý den v redakci, ale má pro mě lahůdku:

„Inzerce potřebuje nutně článek o tom, jak se omlazujou pipiny. Je nutný to napsat ještě dneska a s tím centrem, který to dělá, je to domluvený. Kontakt máš v mailu, tak si nachystej nějaký inteligentní otázky a ve dvě tě tam čekají.“

No jistě. Článek o tom, jak si zbohatlické pipky nechávají omladit ksicht, je to jediné, co mi k dokonalé kocovině ještě chybí. Proč já nemůžu jednou dostat nějaký normální téma?! Zbytek cesty do práce a valnou část dopoledne vymýšlím otázky, ze kterých by nebylo příliš patrné, co přesně si myslím o ženských, které se nedokážou vyrovnat s vráskami na čele. Já jich například mám celou sbírku, ale peru se s tím statečně a nikam se na vyžehlení necpu (hlavně teda proto, že jsem zčásti zbabělec a zčásti na to nemám peníze).

Kolem oběda se mi udělá už natolik dobře, že se můžu rozmazlit půlkou suchého rohlíku, a dokonce mi chvílemi přijde, že bych to snad mohla i přežít. Po jedné hodině tedy statečně vyrážím na udanou adresu, abych udělala rozhovor s plastickým chirurgem, který si postavil kariéru na gumování vrásek. V kabelce mám svůj oblíbený notýsek se sadou chytrých otázek, které mají dokazovat mé novinářské kvality. Samozřejmě se také hodlám zeptat například na to, jak je to se zachováním mimiky obličeje poté, co ty stárnoucí ženy naládují botoxem. I přes doznívající kocovinu budu zkrátka vystupovat jako profesionální, téměř investigativní žurnalistka.

Soukromé zdravotnické zařízení, kde sídlí onen plastický chirurg, je obrovské, naleštěné a převážně skleněné. Platinová slečna na recepci v růžové košili, s naprosto evidentně silikonovým výstřihem a umělými řasami si mě měří velmi podezíravě. Chápu, že bych byla pod její rozlišovací úroveň i v situaci, kdy bych večer předtím nevypila rybník bílého vína, ale teď se tváří vyloženě zhnuseně. Rozhodnu se to ignorovat. Já mám totiž, milá zlatá, na rozdíl od tebe mozek! V tom spočívá moje síla, víš?!

Jenže když mě výtah vyveze do čtvrtého patra a stanu před pracovnou doktora, se kterým mám za pět minut dělat rozhovor, už si tím nejsem tak úplně jistá. On to totiž není tak úplně plastický chirurg jako spíš gynekolog. Alespoň podle vizitky na dveřích. Horečně listuji svými poznámkami. Spletla jsem si jméno? Adresu? Nebo to pomotali na inzertním? A v tom samém okamžiku mi to dojde: To omlazování pipin nebude spočívat v žehlení vrásek na čele! Aneb není pipina jako pipina. Krucinálfagot, máte vůbec tušení, jak těžké je vymyslet během dvou zbývajících minut JAKÉKOLI otázky na tak ožehavé téma, když jste celou dobu mentálně nastaveni na omlazování ksichtů?! Asi je zbytečné zdůrazňovat, že na zachování mimiky jsem se nezeptala. Když odtud odcházím, cítím se jako všechno možné, jen ne investigativní novinářka, jejíž hlavní zbraní je mozek.

Na zpáteční cestě do redakce si v tramvaji krátím čas brouzdáním po soukromém facebookovém bulváru. Samozřejmě že to není znak vyzrálé osobnosti, ale drby ze života virtuálních přátel jsou dost podstatným tématem hovorů s těmi kamarády, se kterými se vídám v realitě. Projedu pár fotek dětí s povinnými komentáři ohledně jejich roztomilosti, toho, jak strašně vyrostly (ale ještěže my nestárneme, hahaha) a komu jsou podobné (v tomhle ohledu jsem naprosto beznadějná). Vyskočí na mě tři motivační citáty vyvedené na pozadí zapadajícího slunce, které mě přesvědčují o tom, že mám být vděčná za každou sekundu svého života. No jistě, zejména ty dnešní kocovinové stály za to a jsem za ně vděčná až na půdu. Moje úchvatná švagrová sdílí svou fotku s nějakým rachitickým chlápkem, který je údajně odborníkem na reinkarnaci.

A pak to přijde! Zírám na fotku sebe s Jolanou ze včerejšího večera. Úplně jsem zapomněla, že ji vůbec dělala. Ale jo, vlastně jsme chtěly ukázat světu, jak se máme překrásně. Což jsme se tedy měly, jen u toho obě dvě vypadáme jako slabomyslné. Já o dost debilněji než Jolana. Na fotce mám lesklé oči, několik brad a na té, co je nejblíž k objektivu, jsem si asi v průběhu večera setřela make-up, takže je velmi patrné, že moje hormony stále setrvávají v období puberty. Mezi obočím se mi objevila hluboká vráska. To snad musí být nějaká fotomontáž, nebo co. Tohle jsem tam nikdy neměla a nehodlám si na to zvykat!

Píšu Jolaně smsku, ať tu fotku okamžitě smaže, nebo se mi zase udělá špatně od žaludku. Vzápětí mi přijde zpátky odpověď:

To už by bylo trapný. Už je pod ní moc komentářů. Nešil! Vypadáš tam dobře!

Aha, jasně. Takže nejdřív jsme se vyfotily, aby všichni věděli, že máme úžasný život, a teď bude ve virtuálním prostoru už navěky moje fotka s beďarem a vráskou, aby si někdo náhodou nemyslel, že se za to stydíme. Jistěže nejsem vůbec zvědavá, co pod tu fotku kdo napsal, ale je snad jasné, že musím mít přehled.

Pár komentářů se týká toho, jak si umíme užívat, a to samozřejmě nelze rozporovat. Radek píše, že vypadáme, jako kdybychom se měly každou chvíli počůrat, což je zcela upřímně pravda. Několik známých se standardně ptá, kdy a jestli se ještě někdy vůbec fyzicky potkáme. Já bych proti tomu celkem nic nenamítala, ale v následujících deseti až dvaceti letech se mi to jeví jako nepravděpodobné. Pokud se tedy oficiální délka dnů neprodlouží na padesát hodin. Monika v komentářích tvrdí, že jsem stále jako holčička. To je tak průhledná lež, že na ni není ani možné společensky přijatelně zareagovat. Holčička s hlubokou vráskou mezi obočím tedy chmurně zavře celý slavný Facebook a ponoří se do hlubin své deprese.

A to musím ještě dneska dokončit honbu za vánočními dárky. Kuba si totiž napsal Ježíškovi o dárky v hrubém úhrnu asi tak za půl milionu a naprosto stěžejní položkou na seznamu je fotbalový dres, který se u nás vůbec nedá koupit. Takže jsme ho objednávali z anglického e-shopu a teď by na mě měl čekat na poště. Eliška si pro změnu přála „pravý andělský křídla, ale fakt ty pravý, co se třpytí a dá se s nima lítat“. Tak dlouho jsem její přání vytěsňovala a odkládala, že je budu shánět dva dny před Vánoci. A dobře mi tak, když jsem tak neschopná matka. Kláře by se tohle přihodit nemohlo. Ta má určitě všechny vánoční dárky nakoupené už od září, v průběhu října je přepychově zabalila do luxusních papírů a od listopadu se jimi už chodí jen kochat. Možná ještě v duchu věnuje několik útrpných myšlenek těm chudákům dětem, jejichž matky se na to vykašlaly a teď by nejradši tloukly hlavou o zeď.

Nakonec se mi s nasazením vlastního života podařilo růžová andělská křídla sehnat. O nějakém vkusném provedení nebo kvalitě nemůže být ani řeči. Je to pouťová nádhera pošitá prachovým peřím a polepená třpytkami, které se nejspíš oloupou ještě před tím, než to stihne Eliška rozbalit. Ale jsou velká, drahá, a jestli nebudou umět „vopravdicky lítat“, rozhodně to není moje chyba.

Na poště je fronta, jakou si pamatuju, ještě když se za socialismu stávalo před ovocem a zeleninou na banány a bledé kubánské pomeranče s peckama. Naše maličkatá pobočka totiž zaměstnává poštovní úřednice, které v-e-l-m-i p-o-m-a-l-u mluví a stejným tempem i pracují. Příval zákazníků před Vánoci je každý rok zaskočí úplně stejně jako silničáře sníh v prosinci, pročež zavřou tři přepážky ze čtyř a obsluhuje jen jedno okénko. Zoufalci, kteří nechali vyzvednutí svých balíčků na poslední chvíli, netrpělivě podupávají, nespokojeně huhlají, ale je jim to celkem k ničemu. Úřednice s pevně utaženým drdůlkem se nijak nenechá znervóznit a dává si velký pozor, aby omylem neudělala rychlejší pohyb. Mám nervy napnuté k prasknutí. Potřebuju ten dres nutně vyzvednout dneska, protože zítra už děti nejdou do školy, ale zároveň musím být za deset minut ve školce a vyzvednout Elišku z baletu. Navíc je tu tak vydýchaný vzduch, že se začíná opět probouzet k životu moje kocovina a rozhoupává mi nebezpečně žaludek. Přemýšlím, jestli by něčemu pomohlo, kdybych se tu pozvracela nebo omdlela. Případně v jakém pořadí.

Konečně mám v ruce balíček a pádím pro Elišku. Samozřejmě že dobíhám jako poslední a srdce se mi úplně svírá při pohledu na moji sladkou holčičku, která sedí v šatně v růžové baletní sukýnce a bílých piškotech a s těmi svými copánky trpělivě čeká na svou nemožnou a věčně nestíhající matku. Nicméně vypadá to, že její psychická odolnost je větší, než si myslím, protože sotva vpadnu do dveří, hrdě mi před ce

lým osazenstvem šatny hlásí:

„Dneska jsme se na baletu naučily bezva otočku a celou hodinu jsme prděly! Paní učitelka říkala, že to bylo asi z tý čočky, co jsme měly k obědu.“

„A měli jsme mít s sebou krabičku s vánočním cukrovím, protože to byla poslední hodina před Vánoci. Ale protože jsi mi nic nedala, tak jsem nic neměla!“ dodá s lehkou výčitkou a já bych se nejradši zavrtala pod zem.

Ježíšmarjá, to cukroví! Úplně jsem na to zapomněla. V tom množství krabiček a dárečků („Žádáme rodiče, aby vybrali s dětmi nějaký dárek pro spolužáky, který bude vkusný, edukativní, interaktivní, zábavný a bude stát do padesáti korun, aby si děti navzájem nezáviděly.“), které jsem balila na nejrůznější besídky a předvánoční sedánky, se mi to úplně vykouřilo z hlavy. Drtí mě výčitky svědomí.

„Ale to neva, já jsem snědla cukroví Emičce. Vona by to stejně neměla jíst!“ Napadá mě, jestli náhodou mezi nemožností matek a životaschopností dětí nepanuje přímá úměra. Aby to všichni zúčastnění přežili.

23. prosince

Na dnešek jsem si vzala dovolenou. Jednak dětem začínají vánoční prázdniny a já pro ně nemám hlídání a jednak jsem si to už dávno předtím vymalovala v duhových barvách. Den před Vánoci strávíme v poklidu a samými odpočinkovými aktivitami. Vyjdeme si s dětmi na procházku, zahrajeme si nějakou společenskou hru, zazpíváme koledy v domácnosti provoněné purpurou. Ano, plán to byl hezký. Škoda že se roztříštil o zoufalý nedostatek mých organizačních schopností.

Předvánoční ráno mě zastihne v absolutním chaosu a bordelu. Potřebovala bych vyprat, vytřít, umýt, vydrhnout, utřít, pověsit, vyměnit, převléct, naplnit, zabalit a dodělat. Jenže na to, abych to všechno stihla, bych potřebovala tak týden, a nikoli pár hodin. Děti se rvou od toho okamžiku, co rozlouply oči. Kuba po Elišce hodil gumovým míčkem a trefil přitom sklenici pomerančového džusu, co zůstala na stole od snídaně. Džus se rozprskl po bílé zdi a vytvořil tam něco na způsob abstraktní malby. Již několikáté v řadě. Eliška ječí, protože po ní Kuba hodil míček. Kuba ječí, protože si Eliška údajně začala. Já ječím, protože proto. Koncentrovaná předvánoční idyla.

Zkouším děti navnadit na procházku, ale odměnou jsou mi jen protáhlé obličeje.

„Chození je nůůůda!“

„Proč musíme pořád někam chodit?“

„Já bych se chtěl dívat na televizi!“

„Já taky!“

Jsem neoblomná. Všichni půjdeme pěkně ven na čerstvý vzduch, aby děti měly překrásné předvánoční zážitky a abychom se doma nepozabíjeli. Venku je blátivo a lesní cesty, které jsem vybrala jako trasu naší procházky, připomínají tankodrom. Kuba s Eliškou zpočátku ťapou dost neochotně a všemožně mi dávají najevo, že znají jen málo trapnějších aktivit, než je procházka s matkou. Pak naštěstí zvítězí jejich přirozená hravost a bezstarostnost a veškeré stížnosti se rozpustí v honičce, kterou rozpoutají.

Vylitý džus, nánosy prachu a nevyprané prádlo, které čekají doma, jsou zapomenuty. Honím se s dětmi mezi stromy v blátě, jako kdyby mi zase bylo deset. Až na to, že jako desetiletá bych sice možná nedohonila devítiletého kluka, ale čtyřletou holčičku zcela jistě. Fakt se snažím a makám tak, že mi před očima tančí hvězdičky, ale Eliška peláší zatraceně rychle. Asi jako králík. Nechce se mi uvěřit, že čtyřleté dítě běhá rychleji než já. O Kubovi ani nemluvím. Ten si ze mě dělá vyloženě srandu. Nechá mě přiběhnout téměř na dosah a pak vyrazí, zakličkuje a já mu můžu tak akorát zamávat na rozloučenou. Já vím, že jsem tomu pohybu v posledních několika měsících (no dobře, tak letech) moc nedala, ale mám delší nohy a větší sílu než ti malí smraďoši a to se snad musí někde projevit. Ale ne! Lapám po dechu, stehna mě pálí a mám pocit, že vidím světlo na konci tunelu.

Zvedám ruce, jakože se vzdávám. To je přece hezké gesto a doufám, že to moje sladké děti ocení. Taky že jo!

„Eli, běhej radši pomalejc. Máma už je stará a nestačí nám,“ pojmenuje Kuba problém zcela přesně. Stará máma několikrát ztěžka polkne a žene své pidilidi zpátky k domovu. Už jsme se vyvětrali a já musím uvést domácnost do alespoň trochu přijatelného stavu, jinak si Ježíšek zítra v našem obýváku zláme nohy, až se bude snažit propracovat s dárky přes všechny ty předměty, co se válí na podlaze.

Doma je usadím před televizí. Není to výchovné a nemá to moc společného s tím idylickým prozpěvováním koled, vánočním vyráběním a povídáním, které jsem původně plánovala. Ale hodiny letí a není čas na hrdinství! Poletuju domácností a mám pocit, že moje uklízecí snaha je zhruba tak stejně účinná, jako když se snažíte zadržet lavinu plaňkovým plotem. V televizi běží reklama na „bezkonkurenční sáčkový vysavač“.

„Cože? Sračkový vysavač?!“ ujišťuje se Kuba a je naprosto jasný, že i kdyby to neopakoval zbytek celého odpoledne (což přirozeně bude), já už to z hlavy stejně nikdy nedostanu.

Asi tak milionosmkrát odpovím dětem na otázku, kdy konečně přijde Ježíšek, jak může unést tolik dárků, jak se dostane do obýváku, proč se bojí lidí a jestli se k němu fakt dostaly ty dopisy, co mu děti nechaly za oknem na balkoně. Mám podezření, že Kuba už ve svých devíti letech na Ježíška tak úplně nevěří, ale zatím tu hru ochotně hraje s námi. I když si zřejmě ještě není úplně jistý, protože strategicky napsal „o všechny drahý dárky Ježíškovi, abyste ušetřili a nemuseli jste mi je kupovat vy“. Ačkoli mám obavy, jestli u něj Ježíšek neupadne letos v nemilost, až se pod stromečkem ukáže, že zrádcovsky nepřinesl Lego Star Wars za poetických patnáct tisíc, a dokonce ani minibike za nějakých třicet.

Na zpívání koled ani na společenské hry už mi nezbyl čas ani energie. Na poslední chvíli vyrábíme s Eliškou nepečenou rumovou roládu, takže všude kolem kuchyňské linky jsou závěje rozdrobených piškotů. Nasypala jsem do kastrůlku trochu purpury a postavila to na sporák, aby alespoň něco z mého původního plánu zůstalo. Vůni purpury a mandarinkové kůry mám s Vánocemi pevně spojenou už od dětství. Stmívá se. V televizi prchá princezna Lada před Kazisvětem a domů přichází Lukáš. Pokud si všiml těch chuchvalců prachu v rozích, je tak laskavý, že to nekomentuje. Ale já to ještě všechno stihnu, až půjdou děti spát.

Chybí mi vyprat ještě jedna pračka, vytřít podlahy, udělat bramborový salát, uvařit rybí polévku, dobalit zbytek dárků a samozřejmě zlikvidovat ten chaos v kuchyni. Myslím, že tak mezi druhou a třetí ráno bych mohla mít hotovo a čistý stůl. Ukládání dneska trvá mimořádně dlouho. Děti jsou předvánočně nervózní a několikrát vylezou ze svých postýlek, aby se ujistily, že to zítra Ježíšek všechno zvládne. Když už konečně bezpečně spí, nevím, co mám dělat dřív. Rychle nacpu pračku, začnu vytírat podlahu, do toho čistím kapra a krájím kyselé okurky na salát. Lukáš dodělává nějakou krizovku do práce, protože k tomu, aby mohl mít mezi svátky volno, se nejprve před Vánoci musí upracovat k smrti.

V deset hodin mám vytřeno, bramborový salát hotový, pračka si spokojeně přede a jsem se sebou nadmíru spokojená. Jestli mi tohle tempo vydrží, možná se stihnu i trochu vyspat. Když chci ale natočit vodu do hrnce a dát vařit rybí polévku, z kohoutku se ozve jen zlověstné chrčení a neochotně z něj ukápnou dvě kapky. V koupelně je situace úplně stejná. A už přicházejí zprávy od sousedek-kamarádek:

„Voda přestala téct na celém sídlišti. Zrovna jsem si myla vlasy a nemám je čím spláchnout.“

„Já ještě na poslední chvíli peču a potřebovala bych umejt nádobí.“

„Já mám prádlo v pračce!“

Tak o tom mi něco vykládejte! Já můžu udělat rybí polévku tak maximálně ze slivovice a vína. To jsou totiž jediné tekutiny, které se aktuálně v naší domácnosti nachází. Smutně se dívám na špinavou vodu v kýblu na vytírání a přemýšlím, jestli by nestálo za to opláchnout se v ní. Je sice dost nechutná, ale já jsem po té dopolední honičce a odpoledním uklízecím maratonu asi ještě nechutnější. Nakonec si s Lukášem vyčistíme zuby kondenzovanou vodou ze zásobníku sušičky a jdeme spát. Zítra si zkrátka nařídím budíka na pátou, dovařím tu polévku, nacpu myčku a všichni budeme spokojení. Šťastné a veselé!

24. prosince

V pět jsem sice vstala, ale bylo mi to houby platné, protože kohoutky chrčely úplně stejně jako večer a neteklo z nich vůbec nic. A chrčely ještě v šest, sedm i osm, kdy vstal zbytek rodiny. Když jsem si vyhledala stránku vodovodů a kanalizací, dočetla jsem se, že naše sídliště postihla rozsáhlá porucha a dřív než ve tři odpoledne s tekoucí vodou počítat nemáme. Lepším vánočním dárkem už by snad byla jen epidemie dýmějového moru.

Děti jásají, že si nemusí čistit zuby a nad nečekaným dobrodružstvím. Mně to při pohledu na obří hromadu nádobí a kapří hlavu, která spočívá na dně prázdného hrnce, zas tak veselé nepřijde. Konečně přistavili cisterny s vodou a okamžitě se před nimi tvoří fronty sousedů. Se dvěma kýbly vyráží i Lukáš s Kubou. Ostatně nošení vody je skoro jako ulovení mamuta a to je odjakživa mužská práce. Vrací se s vymrzlými tvářemi a povznesenou náladou. Vesele mi líčí, kdo ze sousedů je natolik životaschopný, že má v domácnosti kýble přijatelné velikosti, a kdo je odsouzen k potupnému přenášení dvou litrů vody v polévkovém hrnci. Atmosféra před cisternami připomíná spontánní mejdan. Všichni vtipkují a předhánějí se v tom, kdo dokáže vymyslet trefnější komentář na adresu vodovodů a kanalizací.

Umyla jsem nádobí, spláchla dvakrát záchod a Lukáš s Kubou vyráží potřetí k cisternám a už se netváří tak nadšeně jako zpočátku. Když se Eliška začne dožadovat něčeho k jídlu a pití, Kuba propadne nefalšované panice:

„No tak to teda ne! To by bylo moc riskantní a zas bysme museli pro vodu na splachování!“

Kolem poledního připomíná atmosféra už spíš pomejdanovou kocovinu. Od cisteren se po celém sídlišti táhnou mokré cestičky, nikomu už se nechce zvedat od vánočních pohádek v televizi a jakýkoli požadavek na přinesení další vody je doprovázen nespokojeným mručením a protáhlými obličeji.

Vydávám se k číňanovi do místní večerky, abych koupila balené vody a mohla konečně dodělat tu zatracenou rybí polévku.

„Što padešát!“ natahuje asijský prodavač ruku.

Cože? Sto padesát za dvě flašky balené vody? To jsi asi upadl, ne?!

„Moč lidí, moč žížeň!“ dostává se mi těžko zpochybnitelného vysvětlení. Z čehož plyne, že budeme mít tu nejdražší rybí polévku ve střední Evropě.

Před večerkou skoro porazím Lenku z vedlejšího vchodu.

„Tak co, jak válčíte?“ snažím se zapříst nenucenou vánoční konverzaci. Lenka vypadá lehce ztrhaně a rozcuchaně – ostatně jako většina matek o Vánocích.

„Co ti mám říct? Roky trpím chronickou zácpou a na záchod chodím jednou týdně. Ve středu. Takže kdy si asi tak myslíš, že dostanu svůj jedinej záchvat průjmu za posledních pět let? Samozřejmě v den, kdy přestane téct voda!“

Přemýšlím, co bych na to asi tak měla odvětit, ale všechny odpovědi mi připadají jako společensky nepřijatelné.

„No tak veselý Vánoce!“ kníknu nepříliš chytře ani originálně a pádím vařit polévku.

Kapří hlava už je konečně v hrnci na sporáku, což děti kvitují vděčnými výkřiky:

„Co to tady tak strašně smrdí? To je ten kapr?“

„Fůůůj! Tohle já teda jíst nebudu! To smrdí hůř než naše šatna po fotbale. Elino, budeš to jíst?“

„No to teda ani náhodou! Nejsem blbá!“

Tvářím se, že mě postihla dočasná hluchota.

Lukáš se snaží protáhnout úzkými balkonovými dveřmi stromek do obýváku. A to není vůbec nic jednoduchého, protože si každoročně nedostatek svých mateřských kvalit kompenzuju právě koupí obrovského vánočního stromečku. Tak nějak mám pocit, že dokonale ozdobený stromeček patří k dokonale zvládnuté roli matky a paní domu. Proto má letos naše jedlička něco přes dva metry a její prostrkávání do obýváku doprovází Lukáš šťavnatými kletbami. Samozřejmě zaznívá také spousta úplně zbytečných komentářů ohledně mé vánoční posedlosti. Moje hluchota bude asi delší, než jsem původně zamýšlela.

Stromek je (po mnoha nezdařených pokusech a mnoha dalších nadávkách) usazen do stojanu a zabírá asi tak třetinu obýváku.

„To je hustý! Takovej obrstrom! Jak přes něj uvidíme na televizi?“ zajímá se Kuba.

Mě upřímně mnohem víc zajímá, jak tady budeme s tím monstrem vůbec existovat. Letos jsem to nějak přestřelila. Zdobit ho budeme nejspíš ze štaflí. Lukáš ostentativně protáčí oči v sloup. Kromě hluchoty mě asi postihne i slepota.

Strašně ráda bych měla dokonale ozdobený stromek, ale to bych musela vyexpedovat děti do jiné galaxie. Pokud se čistě náhodou nervou o to, na kterou větev se má pověsit slaměná kometa a červený zvoneček (nejatraktivnější ozdoby, o které se každoročně strhne nelítostná bitva), vytrvale sabotují moji barevnou kompozici. Ve finále jsou všechny třpytivé ozdoby navěšené na dolních větvích, kam dosáhla Eliška. Střední část stromečku, kde úřadoval Kuba, okupují ozdoby vyrobené během let jejich školní a školkové docházky – poznávací znamení: řvavé barvy, tuny lepidla a okraje ožižlané tupými nůžkami. Na vrchní část stromečku, kam dosáhnu jen já (ovšem ze židle), zbylo pár žalostných ozdob, o které žádné z dětí neprojevilo zájem. Což vypovídá mnohé o jejich estetické kvalitě. Celkový dojem stromečku se blíží stromečkům vyfoceným v lifestylových magazínech asi tak jako trabant ferrari. Snad abychom šli nakrmit daňky.

Totiž s těmi daňky se to má tak, že kousek od našeho domu je taková lesní minizoo a v ní je umístěna ohrada s daňky a srnkami, které lze krmit. Součástí našich rodinných Vánoc je proto i tato tradice. Obvykle chodíme daňky krmit na Štědrý den ráno, ale havárie vody nám poněkud narušila denní harmonogram, takže letos to padlo na odpoledne. Dětem už se nikam nechce a nejradši by vyčkávaly na Ježíška před televizí. Lukáš se tváří, jako kdybych po něm chtěla dobrovolné dárcovství ledviny. Nenechám se tím vykolejit. Jsou Vánoce, takže budeme podnikat samé krásné akce. Ať chcete, nebo ne!

S pytlíkem kaštanů, o které zakopáváme v chodbě už od podzimu, se brodíme blátem k daňkům. Chvíli s Eliškou prozpěvujeme koledy, což mě naplňuje nadšením a vánoční atmosférou, ale pak jí Kuba hodí šišku za krk. Rozpoutá se honička, Eliška sebou samozřejmě praští do bláta a je po atmosféře. Holčička v rámci spravedlnosti požaduje, abych Kubu osobně také vyválela v blátě, což z pochopitelných důvodů odmítám. Okamžitě jsem proto nařčena, že mám Kubu raději než Elu, která má v naší rodině ten nejhorší osud na světě. Kdyby hádku zcela nevánočním tónem neutnul Lukáš, pravděpodobně by se hádali další dvě hodiny.

V ohradě se povalují hromádky jablek, kaštanů, žaludů a mrkve. Očividně nejsme jediní, kdo si z krmení udělal vánoční tradici. Daňci i srnky jsou totálně přežraní. Buď jenom tupě leží, nebo se zpitoměle motají mezi vším tím jídlem. Můj proslov o tom, jak zvířátka mají v zimě hlad a my dobráci jim neseme vánoční nadílku, kterým jsem rodinu obšťastňovala po cestě sem, vyznívá v tomto kontextu poněkud trapně. Vysypeme kaštany na další hromadu (i přes to, že je naprosto evidentní, že jestli ten daněk sežere byť jediný kaštan, zákonitě musí puknout) a zablácení jdeme zase domů.

Vynikající zprávou je, že mezitím začala konečně téct voda a štědrovečerní večeře se tedy nebude odehrávat na pozadí velehor neumytého nádobí. Jenže než zlikviduju tu pohromu a osmažím kapra, je už večer. Děti jsou celkem logicky netrpělivé a neustálým pobíháním sem a tam připomínají naspeedované veverky. Konečně se mi podařilo uvést domácnost do trochu přijatelného stavu, povečeřeli jsme (samozřejmě že rybí polévky si ani nelízli) a můžeme jít vyhlížet Ježíška.

To znamená, že se kolektivně přesuneme do dětského pokojíku, naskládáme se k oknu a vyhlížíme, jestli ve tmě neuvidíme padající hvězdu, na které přiletí Ježíšek. To je bez diskuze naprosto nejkrásnější chvíle celého Štědrého dne. I nám, co si už roky hýčkáme image okoralých cyniků, vlhnou oči při pohledu na děti napjatě sledující vánoční nebe. Mezitím se musí Lukáš nenápadně vytratit a přenést dárky uschované v ložnici do obýváku pod stromeček.

To bude letos obzvlášť složité, protože Kuba se rozhodl, že odhalí, jak to teda s tím Ježíškem doopravdy je, a už předem upozorňoval na to, že nehodlá tolerovat žádné rodičovské odbíhání na záchod a podobné trapné výmluvy. Lukáš tedy předstírá, že má pracovní hovor, který musí jít vyřídit vedle do místnosti, a mezitím přenese dárky pod stromeček. Výmluva je to dokonalá, protože děti moc dobře vědí, že pracovní hovory jsou veledůležitá věc, která nesnese ani vteřinu odkladu, a rodiče jsou velmi nerudní, pokud jsou při ní rušeni. Na druhou stranu je lehce mrazivé, že jsou na naše pracovní telefonáty očividně tak zvyklé, že jim to nepřijde divné ani na Štědrý večer. Tuhle myšlenku ale okamžitě vytěsním, protože si jí nehodlám kazit možná poslední Vánoce, kdy ještě obě děti poctivě, důvěřivě a skutečně čekají na Ježíška.

Lukáš je zpátky v pokojíčku, všichni koukáme na hvězdné nebe a po pár minutách zacinká zvonek (z mobilu schovaného na chodbě). Děti tají dech a já se přistihnu při tom, že ho mimoděk zadržuju také. Letí do obýváku. Stromeček barevně svítí, pod ním hora dárků. Z cédéčka hrají koledy a ve skleničkách dospělých jiskří šampaňské. Havárie vody, bláto i přežraní daňci jsou pryč a mám dojem, že aktuálně by naše vánočně rodinná idyla mohla sloužit jako námět pro Ladovu pohlednici, nebo alespoň reklamu na životní pojištění. Andělská křídla i fotbalový dres došly zaslouženého uznání. Edukativní hračky sklidily, stejně jako každý rok, ostentativní nezájem. Všichni jsme spokojení, dětské nadšení prostupuje každý milimetr prostoru a vlastně i ten stromeček vypadá nakonec přijatelně. Je to nádhera nádherná.

Problém je v tom, že se mi chce strašlivě spát. Sice jsem fakt spokojená, dojatá, nadšená a vůbec optimisticky naložená, ale moje tělo moc dobře ví, v kolik ráno vstávalo a co všechno jsem na něj v předchozích dnech naložila. Připadám si nepatřičně a vlastně i nevděčně, že si nedokážu vychutnat vánoční atmosféru až do poslední kapky, ale skutečnost je taková, že zkrátka nemůžu. Jsem děsně unavená a nejradši bych zahnala děti do postele a deset vteřin poté padla do té své. Ale to přirozeně nepřipadá v úvahu. Lukáš vypadá, že je na tom úplně stejně.

Snažíme se alespoň zívat nenápadně a asi tak osmnáctkrát si všichni zahrajeme novou společenskou hru, co přinesl Ježíšek, postavíme z Lega Star Wars pevnost a uvaříme panenkám hostinu v novém nádobíčku. Do toho všeho pouští Eliška pořád dokola štěkajícího plyšového psa a Kuba prohání auto na dálkové ovládání. Zcela objektivně je to prima večer, ale já bych si potřebovala podepřít oční víčka sirkami, abych udržela alespoň zdání, že jsem naživu. Dětem jsme slíbili, že můžou zůstat výjimečně vzhůru tak dlouho, jak budou chtít, takže do postele zaplují až po jedenácté, kdy se už nacházím ve stavu podobném kómatu. Ale zvládli jsme to všechno překrásně a alespoň budou zítra o to déle spát.

25. prosince

Aby byl svět v rovnováze, musí být každá naivita po zásluze potrestána, takže děti, které jdou spát mnohem později než obvykle, také mnohem dřív než obvykle vstávají. A probudí se o to dřív, pokud se jedná o první svátek vánoční, protože je z postele žene vidina nových hraček, s nimiž si chtějí pohrát.

Když slyším ráno ťapání bosých dětských chodidel na dlaždicích v chodbě, jsem tak unavená, že moje probuzení připomíná pocit, kdy se vyplouvá z velké hloubky na hladinu. Lukáš se vedle mě vrtí a zastřeným hlasem navrhuje, že budeme děti ignorovat a budeme spát dál. Že se samy nějak zabaví. To by sice nejspíš zvládly, ale pro mé mateřské svědomí by to byla rána do týla a cítila bych se jako nejhorší matka na světě. Představa dětí, které si osiřele hrají ráno pod vánočním stromečkem, zatímco jejich rodiče vyspávají, je pro mě naprosto nepřijatelná.

Takže se vypotácím z postele a nabízím dětem, že jim připravím snídani. Nechtějí, vystačí si s lineckým a vanilkovými rohlíčky. Vtírám se tedy, že si alespoň něco zahrajeme, když už jsem vstala, že ano? Ale ani tady neuspěju. Chtějí si nové hračky osahat samy a dávají mi celkem nevybíravě najevo, že jsem obtěžujícím faktorem. Klidně bych se mohla urazit, ale obávám se, že by si toho nikdo nevšiml. Do postele už se také vracet nebudu, když už jsem úplně procitla, takže alespoň uklízím zmatek z předchozího večera, aby ze mě byl nějaký užitek. Samozřejmě bych si klidně mohla číst jednu z těch knížek, co jsem včera našla pod stromečkem, ale připadá mi, že ten čas, kdy po mě nikdo nic nechce, bych měla využít nějak smysluplněji. Takže ráno na první svátek vánoční smysluplně utírám prach a drhnu kuchyňskou linku. Možná bych měla začít uvažovat o nějaké smysluplné psychoterapii.

Když se konečně z postele vykulí Lukáš, domácnost je o dost nablýskanější, ale aby si toho někdo všiml, musela bych to napsat na transparent a ten pověsit přes televizi. Navíc už jsem zase unavená a mám iracionální vztek na Lukáše, který je očividně vyspinkaný dorůžova. Nejhorší na tom je, že se na něj nemůžu rozčílit ani veřejně, protože si za to můžu sama. Klidně jsem se mohla ještě dospat a houby by se stalo. No nic.

Dopoledne je potřeba sbalit všechny věci a vyrazit na tour po příbuzných. První na řadě jsou moji rodiče, u nichž se sejdeme i s mým bráchou a jeho rodinou. Druhý svátek vánoční potom tradičně mají rezervovaný rodiče Lukáše a jeho drahá sestra Aneta. Nicméně protože Aneta má jiný program a bez ní by to opravdu, ale doopravdy nešlo, čeká nás místo toho novoroční oběd. Pak bude nejspíš následovat jednosměrná jízdenka do Bohnic vystavená na moje jméno.

Vánoční oběd u našich je záležitost, která mě vždycky spolehlivě katapultuje zpátky do dětství. Od té doby, co si pamatuju, mají vždycky borovičku ozdobenou koulemi a zvonečky z foukaného skla. Takovými, co se prodávaly v osmdesátých letech a vypadají, jako kdyby byly obalené krupičkou. Na lustru vždycky visí větvička jmelí a na stolku u stromečku musí být betlém s papírovými postavičkami od Lady. Když jsme byli s bráchou malí, každý rok jsme se dohadovali o tom, které z vymalovaných dárků, jež nesou betlémští poutníci Ježíškovi, bychom chtěli dostat. A pak samozřejmě mámin štrúdl z domácích jablek.

Když dorazíme, v kuchyni už voní řízky a v obýváku sedí táta s Michalem, Radkou a malým Míšou. Radka je moje švagrová, z čehož nemá radost ani jedna z nás, ale bohužel je to skutečnost, se kterou se nedá celkem nic dělat. Radka je totiž prototypem bioženy, která má patent na rozum, naprosto přesně ví, co je správně, a okamžitě to komukoli vysvětlí. Šestiletého Míšu vychovává zásadně liberálně a podle pravidel nevýchovy, nebo jak se to jmenuje. Pohrdá klasickou medicínou, tudíž všechny zdravotní problémy řeší s homeopaty, léčiteli a astroložkami. Očkování považuje za zlo srovnatelné snad už jen s Hitlerem. Celé své rodině vaří podivuhodně vyhlížející pokrmy z nejrůznějšího zrní, výhonků a lístků a čas od času vyjede na nějaký víkend, kde doluje svou ženskou sílu, objevuje minulé životy nebo proniká do jiných galaxií. Za svou životní prohru považuje fakt, že se jí nepodařilo porodit dítě doma v obýváku v nafukovacím bazénku a v těsném souznění s vesmírem. Vzhledem k tomu, že rodila císařským řezem, šlo by to dost těžko, ale stejně to prohnilému zdravotnickému systému nikdy neodpustila. Lukáš o ní v soukromí mluví jako o biokrávě.

Než ji Michal potkal a bůhvíproč se do ní zamiloval, byl to úplně normální chlap, co chodil na hokej, do hospody, lezl po horách a byla s ním sranda. Navíc se na něj fakt hezky koukalo a holky na něj skoro stály frontu. Ostatně jich jeho postelí neprošlo úplně málo. Všichni jsme předpokládali, že pokud se vůbec někdy ožení, skončí vedle akční krásky s dobrodružnou náturou. Když přivedl poprvé ukázat Radku, neusměvavou brunetu s poněkud myším vzhledem, považovali jsme to za neškodný výstřelek, něco jako vybočení z řady. Ohlášená svatba proto pro nás všechny byla značným šokem. A to jsme ještě nevěděli, že za necelý rok si Radka předělá Michala k obrazu svému.

Skončil s hokejem, který hrál skoro dvacet let, protože Radka se domnívala, že by se měl věnovat výhradně rodině. Dal výpověď v korporátu, protože práce v nadnárodní vykořisťovatelské firmě (jakkoli dobře placená a zajímavá) se neslučovala s Radčiným morálním cítěním. Přestal chodit do hospody a vlastně se postupem času přestal stýkat prakticky se všemi svými kamarády, protože Radka je nemá ráda. Což má zcela očividně souvislost s tím, že prakticky všichni Michalovi kamarádi Radku nesnáší. Z přitažlivého chlapa s jiskrou se stalo bezpohlavní bačkorovité cosi.

Jejich Míša je rozmazlený spratek bez jakýchkoli hranic, který manipuluje každým, kdo se nechá. Navštěvuje jakousi naprosto průlomovou alternativní školku, která maximálně rozvíjí citlivou dětskou dušičku a vychovává budoucí elitu národa. Jak jsem pochopila, berou do ní pouze vyloženě geniální děti, což znamená, že moje vlastní děti by zřejmě nepustili ani k plotu. Míša má spoustu blíže nespecifikovaných zdravotních problémů, které pramení ze zaseklé aury. Podle mého laického názoru by se spousta z jeho problémů vyřešila, kdyby někdo odblokoval Míšovu auru tím, že mu jednou pořádně naseká na zadek. Místo toho ale Michal s Radkou oprašují jeho genialitu a rozhodli se, že další děti už mít nebudou, protože vůči Míšovi by nebylo fér, kdyby se pozornost rodičů tříštila.

Jediné, co se momentálně tříští, jsou naše nervy. Protože Míšovi samozřejmě není možné dát jen tak ledajaký dárek, obdrželi jsme před Vánoci seznam, z něhož jsme si mohli vybrat položky, které lze malému géniovi zakoupit. Logicky se nic z toho nedalo koupit v běžném kamenném obchodě, ale muselo se to objednat z e-shopu pro mrňavé Einsteiny. Pokud jsem si mohla všimnout, veškeré zboží, které se tam prodávalo, bylo buď dřevěné, nebo papírové, vrcholně ekologické a tak moc edukativní, že u některých věcí jsem ani nepochopila, k čemu přesně slouží. Něco z toho tedy dostane od nás, něco od babičky a dědy, Radce a Michalovi jsme koupili poukaz na partnerskou thajskou masáž a všichni budeme spokojení…

… anebo možná také ne, protože když mámě asistuju při smažení řízků, spiklenecky mi pošeptá, že Míšovi zabalila pod stromeček ještě pohádkovou knížku.

„Proboha, mami, proč? Víš, že z toho bude zase scéna!“ Už jenom z představy, jak se bude Radka tvářit, až si Míša dárek rozbalí, se mi houpe žaludek. Máma obaluje řízek ve strouhance a vzdorně vrtí hlavou.

„Prosím tě, nedělej z toho drama. Pohádková knížka snad nikomu na světě nemůže vadit. Ani jí…“

Nechá poslední větu viset ve vzduchu a střelí pohledem k Radce, která se zrovna vměšuje mezi hrající si děti a pravděpodobně se jim snaží vysvětlit, jak najít v Člověče, nezlob se vhled do vlastního nitra.

„No, jak myslíš.“ Ráda bych ještě něco dodala, ale právě se k nám blíží naše biobohyně, tak zase rychle zmlknu.

„Víš, že se Kuba s Eliškou ládujou cukrovím?“ bonzuje iniciativně.

Nejradši bych zařvala: „No a co?“, ale jsou Vánoce a já jsem se rozhodla, že budu za hodnou. Takže místo toho slabomyslně zablekotám:

„To víš, děti!“ Hned jak to vyslovím, dala bych si pár facek, jak strašně to zní. Místo toho jdu radši zdupat děti, aby se před obědem necpaly. Což je mnohem lepší varianta.

„Letos jsem pekla výhradně bezlepkové cukroví. Z kaštanové a rýžové mouky, pohanky a samozřejmě úplně bez cukru,“ kváká Radka. Máma se okamžitě chytí na nahozenou udičku, tudíž se vyděsí:

„Ježíš, Míšovi našli alergii na lepek nebo co?“ Míša má totiž co měsíc nový zdravotní problém a už se v tom všichni trochu ztrácíme.

„Ne, ale to samozřejmě není určující! Lepek je jeden z nejhorších jedů, který ti zalepí střeva a zodpovídá za většinu civilizačních chorob, včetně rakoviny. Jídla s lepkem jsou už dávno přežitkem a já nebudu dobrovolně ničit zdraví vlastní rodiny,“ uzavře nejzodpovědnější žena na světě. Významně pohlédne na řízky obalené ve strouhance a opečené na domácím sádle a já mám zase neodolatelnou chuť na panáka. Její poznámka je jasnou výzvou k boji, jenže já už jsem v posledních dnech bojovala tak intenzivně, že se spokojím jen se šklebem, který udělám za Radčinými zády. Je to řešení skutečně hodné dospělého člověka. Předpokládám, že nějak podobně by konfliktní situaci pojala Eliška.

Do kuchyně za námi přichází Míša a mračí se tak, že má koutky skoro spojené pod bradou. Radka okamžitě starostlivě vraští čelo:

„Copak se stalo?“

„Áááále, je to s nima strašná nůůůda!“ protáčí oči a Radka chápavě pokyvuje hlavou, jakože intelektuální potřeby šestiletého dítěte přirozeně nemůže uspokojit něco tak primitivního jako Člověče, nezlob se. A taky že jo!

„No, my s Míšou obvykle hrajeme hry, které poněkud více… ehm… rozvíjí kreativitu,“ sděluje publiku. Opar geniality, který se vznáší ve vzduchu, bohužel narušuje Kuba:

„Neumí prohrávat! Když jsem ho vyhodil, urazil se a odešel!“

No vida, jak se nám to hezky vyvíjí. Jsem zvědavá, jak se s náhlou změnou situace vyrovná Radka. Nakonec bych možná i nějakou malou bitku zvládla a mohla bych ulevit svému emočnímu přepětí. Ale není mi přáno.

„To je v pohodě, broučku. Jestli se ti nechce hrát, samozřejmě nemusíš,“ zahraje to Radka do outu.

Jo jo, taky by se mi moc líbilo žít ve světě, kde se jen vyhrává.

V roztomilém rozpoložení se přesunujeme k vánočně prostřenému stolu. Děti se rvou o to, kde budou sedět a kdo dostane větší řízek. Radka, Michal a Míša logicky řízky nemají, máma pro ně udělala kuřecí prsa na páře a bylinkách. Míša pošilhává po svůdně opečených řízcích a je zcela evidentní, čemu by dal přednost.

„Já tohle maso nechci!“ píchá s odporem do bledého masa, které má na talíři. „Proč nemůžu mít normální řízky?“

„Míšánku, víš přece, co jsme si říkali o tom zlém a ošklivém lepku, co tě pomalu otráví zevnitř. A v tom, v čem jsou ty řízky obalené, je ho spoustu,“ vysvětluje laskavým tónem Radka a zvyšuje tím všeobecnou pohodu a chuť k jídlu svých spolustolovníků.

Toto vysvětlení zaujalo i moje děti tak, že přestaly na chvíli žvýkat. A následuje dotaz, který prostě musí přijít:

„My se těma řízkama otrávíme?“

Odkládám vidličku mnohem víc zprudka, než je slušné, a už se chystám na proslov, jehož součástí bude několik hospodářských zvířat ženského pohlaví, ale než se stihnu zhluboka nadechnout, zasahuje Lukáš:

„Nesmysl! Lepek může ublížit jen opravdu nemocným lidem, nebo těm, co na něj věří. Ale protože my nejsme ani nemocní, ani na něj nevěříme, neudělá nám vůbec nic. A to máme velké štěstí, protože si klidně, ale úplně klidně, můžeme dát tyhle skvělý řízky!“ Na konci sekne po Radce takovým pohledem, že se na své židli viditelně ošije. Já jsem věděla, proč jsem si ho vzala! Děti s radostí pokračují v jídle, Radka nasadila velmi odměřený výraz, já s mámou koulíme očima, Lukáš s tátou se potutelně usmívají do talířů a jen Michal se tváří, jako kdybychom v předchozích minutách debatovali o počasí a úplně nevzrušeně žvýká kuřecí prsa. Chce se mi ho kopnout do kotníku, aby se konečně vzpamatoval, ale jsou přece ty Vánoce.

Po obědě následuje přípitek vínem, kterého mají Radka s Michalem ve skleničkách „ale skutečně jen maličko a zcela výjimečně“. Já to klidně vezmu za ně, protože bez alkoholu se to prostě přežít nedá. Děti už nám skoro lezou po hlavách a dožadují se okamžitého rozbalení nadílky, kterou jim tady zanechal Ježíšek. Takže se přesuneme ke stromečku. Kuba s Míšou se dohadují o to, kdo bude číst jmenovky na dárcích, aby je Eliška mohla doručit správné osobě.

„Víš, Kubíčku, on už umí Míša krásně číst. Přestože ještě nechodí do školy! Tak by nám to chtěl ukázat, víš?“ cvrliká Radka a culí se jako slabomyslná. Ale tentokrát už jsem pohotovější:

„Víš, Radko, on Kuba už taky umí krásně číst a určitě by nám to taky rád ukázal, takže se chlapci můžou střídat, aby to bylo spravedlivý,“ culím se zase já a jedním mocným lokem vyprázdním skleničku.

Ovšemže vidím, jak máma poposedá a jak je z celého vývoje vánočního oběda, a posledních let vůbec, nešťastná. O to větší vztek dostanu zase na Michala, který sedí a vypadá jako člověk, jehož právě praštili kladivem do hlavy. Ne že by někdy v minulosti oplýval nějakou zvláštní empatií, ale bylo o dost příjemnější, když se valil životem hlučně a neohrabaně jako buldozer, než když se tváří, že dosáhl osvícení a žije v harmonii s celým vesmírem. Alespoň pohladím mámu po hřbetu ruky, aby věděla, že vím a že jí rozumím. I když je to ve finále k ničemu, protože na tom stejně nic změnit nemůžeme.

Kuba s Míšou se poměrně ukázněně střídají ve čtení jmenovek a distribuce dárků probíhá v relativním poklidu. Kuba s Eliškou dostali od našich světelný meč, „fakt boží, úplně vopravdickej ze Star Wars“, a panenku miminko plus nějaké drobnosti. Spokojenost veliká. Radka Kubovi nadělila PAPÍROVÉ auto, které si tvořivá dítka mohou sama sestavit a pak si s ním užít velikou taškařici. Eliščina tvořivost se bude rozvíjet prostřednictvím dřevěných špalíků – podobné se povalovaly kolem cirkulárky, když táta řezal dříví, a s bráchou jsme je museli v koši odnášet ke kamnům, aby bylo na podpal. Teď se prodávají za několik stovek a říká se jim edukativní hračky. Náhodou o tom něco vím, protože jsem před časem něco podobného zakoupila vlastním dětem. Proto také naprosto přesně vím, jak budou mí drazí potomci reagovat.

„Co to je? K čemu to je? To je jako z papíru? Vždyť to vůbec není barevný! Hmm, tak jo…“

Papírové auto a dřevěné špalíčky nemají absolutně žádnou šanci obstát v konkurenci světelného meče a panenky, které máma ještě ušila celou výbavičku a oblečky na převlékání. Asi jsme udělali ve výchově nějakou zásadní chybu a moje děti prožijí svůj život zoufale nekreativně.

A je mi to dost jedno. Zejména když vidím, jak Míša nepokrytě závidí a škemrá na Kubovi, aby si mohl meč alespoň podržet. O hračky rozvíjející křehkou dětskou dušičku, které jsme objednali podle seznamu jeho dokonalé matky, nejeví nejmenší zájem. Když si rozbalil dárek s pohádkovou knížkou, kterou máma rozmařile koupila mimo plán, Radka pevně semkla rty do uzoučké čárky. Všem je jasné, že za takovou troufalost bude následovat spravedlivý trest. Ne hned, protože dárky přece přinesl Ježíšek, ale jen co Ježíšek zajde za roh z doslechu dětí, dostane pořádně za uši. Aby si to příště rozmyslel.

Já jsem zcela nečekaně obdržela tři podivně vyhlížející krystaly, které mi prý pomohou obnovit mou ženskou energii a harmonizovat ji. Lukášovi bioježíšek nadělil bylinnou směs proti stresu. Přemýšlím, jestli si v našem případě víc zamakají krystaly, nebo ty usušené kytky.

Děti se honí kolem stolu a pořádají nefalšovanou vesmírnou bitvu. Své uplatnění nakonec nalezly i dřevěné špalíčky, byť zřejmě jiné, než doufali jejich výrobci i kupující – bojovníci je používají místo granátů. Normální dospělí popíjejí víno a poněkud znuděně naslouchají, jak nenormální dospělá líčí svou návštěvu semináře o reinkarnaci:

„Vedoucí lektor byl tááák strašně inspirativní. Člověk s tááák čistou aurou, pozitivní energií a moudrým postojem k životu je skutečně vzácný.“

Aha, jasně, to byl ten rachitický človíček, se kterým se vyfotila na Facebook.

„Řekl mi, že jsem v minulém životě byla jeptiškou a ošetřovala jsem tuberkulózní pacienty. A tohle prosociální cítění se prý promítlo i do mého současného života,“ sděluje nám skromně.

„A prosím tě, jak se to tak pozná? To se ti ten člověk podívá do očí a od boku vypálí, že jsi byla v minulém životě třeba kurtizána?“ ptá se Lukáš poťouchle.

Radka se rozhodne k jeho nechápavosti přistupovat shovívavě, i když jí to očividně dává hodně práce. „Přirozeně že ne! Je k tomu zapotřebí důkladná numerologická analýza v kombinaci s regresní terapií.“ Podívá se přímo na mě a dodá: „Potom jsou výsledky skutečně fascinující.“

Už mám v sobě čtvrtou skleničku vína, což u mě znamená nástup upřímnosti a to je vždycky nebezpečné.

„Hmm, nemyslím, že když se dozvím, že jsem minulý život prožila jako hovnivál, pomůže mi to líp se teď srovnat s tím, že je moje šéfová slepice.“

Do hovoru se vkládá Michal, o němž jsem se doposud domnívala, že ho postihla němota:

„Třeba by ti to pomohlo líp se srovnat sama se sebou a zbavit se zbytečného cynismu.“

„Mně by nejvíc pomohlo, kdyby můj brácha nebyl takovej vůl,“ odseknu. Ostatně podobnými přízvisky jsme se častovali celou pubertu, tak nejde o nic moc zásadního. I když je pravda, že jsme si tak už víc než patnáct let neřekli, proto to zní trochu divně. A možná i dost nevhodně. Je mi to fuk.

Atmosféra svou hustotou připomíná krupicovou kaši, takže máma logicky řekne:

„Nedáte si ještě někdo štrúdl?“

Tak se totiž u nás řeší všechny konflikty. Jídlem. Mám nachystanou odpověď, která by k rozředění atmosféry rozhodně nepřispěla, ale naštěstí právě v tom okamžiku mrští probíhající vesmírní bojovníci granátem, respektive dřevěným špalíčkem, a trefí Michala do kolene. Výchovná lekce, která musí být udělena dětem, má přednost před veřejným konstatováním, že můj bratr je beznadějný podpantoflák. Všem včetně mě se evidentně ulevilo, že se objevila záminka, proč v rozjetém konfliktu nepokračovat. Jsou přece ty Vánoce.

Konečně se setmělo. Zaháníme děti do postelí a zbytek večera strávíme společenskou konverzací o ničem. Dokonce dojde i na počasí. V rámci toho zlikviduju asi tak půl kila pařížských rohlíčků a dorazím se třemi kousky štrúdlu. V kombinaci s těmi řízky přímo čítanková dieta. Úplně cítím, jak se ten cukr a tuk mění na další pneumatiku, která se mi usadí kolem pasu. Po svátcích nejspíš budu chodit do práce v pytli. Nebo si ve slevách nakoupím takové ty beztvaré široké halenky barvy hnoje, které nosila na základce naše chemikářka. Jsou ale přece ty Vánoce, tak si dám ještě jednu kokosovou kuličku a jdu spát.

Po mém lehce vrávoravém odchodu si vezme Radka mámu stranou. Poděkuje jí za její iniciativu, samozřejmě ví, že to myslí dobře, ale propříště by skutečně ocenila, kdyby se máma držela předepsaného seznamu a nekupovala žádné dárky dle vlastního uvážení, protože to pak narušuje výchovu, a to Radka s Michalem rozhodně nemohou potřebovat. Na závěr jí smířlivě položí ruku na rameno a zdůrazní, že jim přece oběma jde o Míšu, a tak je to v pořádku, že?!

O tom všem mi máma prozíravě řekne až ráno. Poté co Radka s Michalem odjedou. Takže ji nestihnu ani zabít.

29. prosince

Protože jsou vánoční prázdniny, protože my máme po uzávěrce a protože u Lukáše v práci není ani noha, tudíž tam nemají co dělat ani workoholici z přesvědčení, jedeme lyžovat. Jen na jeden den. Ráno tam a večer zpátky.

Na tomto místě bych ráda učinila zásadní doznání: Nenávidím lyžování. Vím, že to není cool a v jednadvacátém století je to záležitost přímo ostudná, ale je to tak. Já ho skutečně nenávidím. Nikdy jsem ho ráda neměla a téměř jistě už se na tom nic nezmění. Mám ráda hory. Dokonce se mi líbí i hory v zimě. Ale jakmile se začnu obouvat do lyžáků, stáhne se mi žaludek do podoby scvrklého jablíčka a vím, že už to bude jen horší. Všechny lyžáky, které jsem kdy měla na noze, mě tlačily. V lyžařském oblečení si připadám neforemně a nehezky. Jen závistivě pošilhávám po štíhlých lyžařkách, které se prohánějí po svahu v pestrobarevných bundách a vypadají u toho jako modelky. Pestrobarevnou bundu jsem si v marné naději pořídila také, ale vypadám v ní jako pestrobarevná Máňa z Horní Dolní.

O mých výkonech na sjezdovce se není potřeba zmiňovat. I když už lyžuju asi třicet let, nikdy jsem se to pořádně nenaučila. Jezdím podivným stylem, který v ničem nepřipomíná lyžaře elegantně svištící kolem mě. Připadá mi, že se svým toporným a křečovitým postojem jsem na sjezdovce ještě nápadnější, než kdybych sjížděla s transparentem Blbka na lyžích. Navíc mám strach. Jakmile vystoupím nahoře z lanovky a podívám se na zledovatělou plochu pod sebou, okamžitě se mi v hlavě rozběhne film, kterak ležím v nemocnici s přeraženou páteří, nebo alespoň se zlomenou nohou. Ochromená strachem pak místo plavných obloučků vysekávám na sjezdovce něco na způsob klikatého blesku. A to ani nemluvím o tom, že mi začne být téměř okamžitě zima.

Na lyžích mám prostě nejradši bombardino v apres ski baru a slunění na sonnenterrasse, k čemuž ale lyže nejsou ani potřeba. Jenže bych se o tom nikdy neodvážila mluvit nahlas, protože k image úspěšného hipstera zkrátka patří lyžařská vášeň a Aperol Spritz (ten mimochodem také nemám ráda). Takže si ve společnosti nadšeně vyměňuju postřehy ohledně toho, která destinace je na lyžování nejlepší, kde jsou prázdné a dobře upravené sjezdovky, a dokonce jsem schopná přidat i (odposlouchané, protože já bych se k nim ani nepřiblížila) hodnocení snowparků. Ve skutečnosti se ale děsím toho, že mě někdo z mých známých na lyžích doopravdy uvidí. Mám svůj velmi úzký a velmi uzavřený okruh nejbližších přátel, se kterými jsem ochotná to podstoupit. Protože už mě lyžovat viděli, a přesto se mnou dál kamarádí a laskavě předstírají, že mě mají rádi kvůli něčemu jinému.

Rodinná lyžovačka s sebou navíc nese ještě jednu bezvadnou záležitost. Vzhledem k nedostatku místa v našem bytě máme totiž lyžařské věci uložené v podhledu, který se nachází pod stropem ložnice. Je to takový dlouhý úzký prostor, na jehož konec se dá dosáhnout pouze s pomocí smetáku. Manipulace v něm je značně omezená, a když z něj něco potřebuju vyndat, musím vylézt po schůdkách až úplně nahoru a stoupnout si na špičky. Protože se ale jeho dvířka vyklápí nahoru a otevírací mechanismus už dávno nedrží, musím dvířka zapřít vlastní hlavou, abych měla obě ruce volné pro šťourání smetákem. A k tomu mít na hlavě rozsvícenou čelovku, neboť bez ní nevidím, jestli doluju z hlubin podhledu lyžáky, nebo stan.

A tak velmi časně ráno, protože na lyže se vždycky jezdí příšerně brzy, balancuju na špičkách na schůdkách a snažím se vyšťourat Eliščiny lyže. Čelovka se mi svezla přes jedno ucho, do temene hlavy mě tlačí dvířka a pod mýma nohama stojí obě děti a se zájmem pozorují, jak se s tím poperu. Vázání jedné lyže se zaseklo za spacák a to celé zůstalo viset za krabicí se starými účty. Lomcuju smetákem, snažím se to vyrvat, mám čím dál tím větší vztek a hádejte, kdo se nabízí k jeho vylití:

„Padejte odsud, než vám sletím na hlavu!“

Kuba protočí oči a vymění si s Eliškou pohled typu „bože, proč nás trestáš takovou matkou“. Nejradši bych jim řekla, ať jedou lyžovat sami, že bez problémů strávím den v pyžamu a s knížkou, ale takové myšlenky každá správná matka utne hned v zárodku.

Než to všechno nanosíme do auta, jsem zpocená, unavená a dokonale otrávená. Auto je naskládané až po střechu a působí dojmem, že vyrážíme na půl roku na severní pól. Jediný klad toho všeho je, že lyže dosahují až k předním sedadlům a tvoří jakousi přepážku mezi dětmi, což znamená, že se nemůžou prát a fackovat, jak to při jízdě obvykle dělají. Jinak ovšem jízda probíhá zcela standardním způsobem. Pět minut po startu se začne ozývat:

„Mami, já mám hlad.“

„Mami, já mám žízeň.“

„Mně se chce čůrat.“

„A to jsi s sebou vzala fakt jen ty housky, ale vůbec žádný sušenky?“

„Já chci pustit pohádky na cédéčku.“

„Nééé, pohádky ne, já chci ty písničky, co jsme si pouštěli minule.“

„Mně upadla bota na podlahu.“

Prakticky neustále dozadu podávám nějaké potraviny, předměty, utírám nosy, pusy, ruce a rozsuzuju zásadní spory o to, kdo má hezčí barvu očí, kdo je chytřejší a jestli je lepší přát si od zlaté rybky kouzelný prsten, nebo plášť, který tě učiní neviditelným.

Silnice je namrzlá a hodně to klouže, takže po cestě dostaneme několikrát smyk. Kromě toho je na silnici spousta zatáček, což v kombinaci se setrvalým otáčením dozadu nedělá úplně dobře mému žaludku. Kuba je na tom očividně podobně, soudě dle popelavé barvy jeho obličeje. Začínám urychleně hledat igelitku, než se stane neštěstí. A je to tady! Bohužel v kritickém zlomku vteřiny se zkombinuje Kubovo poblití, přistrčení igelitky k jeho obličeji a další smyk, který igelitku vychýlí ze zamýšleného směru. Vydatný proud proletí uchem igelitky a trefí můj termorukáv – kromě asi sedmadvaceti dalších věcí.

„Už je to dobrý!“ praví dítě spokojeně, stoicky se odvrátí od poblitého interiéru auta a kochá se zasněženou krajinou. Teď mám pro změnu co dělat já, abych se nepoblila.

Lukáš zastavuje dalším smykem a s pevně sevřenými rty. Já se snažím uvést interiér auta do trochu přijatelnějšího stavu za pomoci několika balíčků papírových kapesníků a asi šesti vlhčených ubrousků, které zůstaly zapomenuté v batohu. Sama o sobě to není výbava nijak závratná a moje snažení nijak nevylepšuje ani husté sněžení, které mi hází za krk a na ledviny studené náruče vloček.

Bože, jak by mi mohlo být v teplé posteli!

Před pokladnou na skipasy se táhne ukrutná fronta a Lukáš okamžitě přidává nezbytnou poznámku o tom, že kdybychom bývali byli vyjeli dřív, mohli jsme už dávno být na sjezdovce. Překládám si to tak, že kdybych tím smetákem vyšťourala lyžáky rychleji a vůbec byla schopnější manželka a matka, mohl se prohánět na sjezdovce po manšestráku, takže reaguju celkem předvídatelně:

„Jasně, příště poprosím Kubu, aby zvracel rychleji!“

Lukáš protáčí oči nad hysterickou vztahovačnou manželkou, ale když má někdo poblitý rukáv, vstřícnost a dobrá nálada se dolují dost blbě.

Konečně jsme na sjezdovce. Kluci se okamžitě spouští střemhlav dolů, Eliška se mnou kolegiálně drží moje šnečí tempo a pořád mi něco vykládá. Naše holčička totiž očividně žije v přesvědčení, že kdyby zmlkla na víc než půl minuty, nastal by konec světa. V helmě jí rozumím každé páté slovo a nejdřív se poctivě doptávám, co říkala. Ale jednak jsou to sdělení typu, kdy Dominik ze školky na koho žaloval nebo jakou čelenku by Eliška nutně potřebovala zakoupit, a jednak to dost zdržuje. Takže se na to vykašlu a jen občas při jízdě křiknu „Aha! No jo! To máš pravdu!“, aniž bych vůbec tušila, o čem zrovna vede monolog. Stejnou metodu ostatně dost často aplikuju i v práci a nikdo si nikdy nestěžoval.

Najednou Eliška prudce zabrzdí uprostřed svahu. „Mami, já chci čůrat!“

„Tak vydrž, než sjedeme dolů.“

„Ne, já už to nevydržím. Musím hned teď!“ praví rozhodným hlasem a šoupe se ke straně sjezdovky. Samozřejmě v jejím nejprudším místě.

„Krucifix, to jsi nemohla říct včas?“ dávám průchod spravedlivému hněvu.

„Dyť už ti to říkám asi pošestý a ty pořád říkáš, že jo a že mám pravdu,“ kulí dítě nevinné oči. Aha.

Odepnu si lyže a okamžitě se až po kolena propadnu do sněhové závěje. Sundat lyže Elišce, svléknout jí bundu (oteplovačky s laclem jsou, hned po daních, tím nejďábelštějším vynálezem), popadnout ji do náručí a nahým zadkem jí balancovat nad sněhem. Pokud možno tak, aby se ty dvě věci nedotkly. Záda mi tuhnou, z větví mi padají za krk spršky mokrého sněhu a Eliška si stěžuje:

„Fuj! Tady něco smrdí!“

No aby ne, holčičko, když je tvoje sexy maminka poblitá. Akce čůrání je zdárně dokončena. V pokleku se snažím zapnout Elišce lyže. Není to jednoduché. Sjezdovka je tady opravdu prudká a Eliška se bojí zvednout nohu, aby se neskácela. Její lyže zapírám o svoje kolena, oběma rukama držím její nohu a snažím se ji vmanévrovat do vázání.

„Tak teď došlápni!“ Eliška došlápne a dupne mi těžkým lyžákem na prsty. Hrany jejích lyží se mi zařezávají do kolen. Já chci panáka!

Vedle nás smykem brzdí Kuba s Lukášem.

„Kde proboha jste?“

Napadá mě jediná příhodná odpověď, ale ta naprosto není vhodná pro ženu, která aspiruje na titul dokonalé matky. Eliška má lyže na nohou, já jsem zpocená až na patách.

„Počkám na tebe s klukama dole, jó?“ projeví svůj vděk a sviští pryč.

Tak ještě se musím zapnout do lyží já a můžeme pokračovat v krasojízdě. Jenže to je podobné, jako kdybych se chtěla zapnout do lyžařského vázání na horolozecké stěně. Lyže mi pořád kloužou dolů. Zkouším si je zapnout vestoje, vkleče, a dokonce i vsedě (na to, jak bych se potom zvedala, zatím nemyslím), ale k ničemu to není. Při těch prostocvicích se mi navíc vyhrnuly spodní vrstvy termoprádla a vytvořily kolem ledvin navlhlý balík. Házím lyže přes rameno a dusám v lyžácích dolů po okraji sjezdovky. Občas se probořím do závěje, občas mě ohodí sněhem projíždějící lyžař. Konečně se dostanu na úsek, který má menší sklon, podaří se mi ty zatracené lyže nasadit a jedu. Dole už netrpělivě přešlapuje Lukáš s dětmi.

„No prosím tě, kde jsi?!“

Jezdíme všichni společně. Přestalo sněžit a větve stromů se prohýbají pod sněhovými duchnami. Nakonec to vypadá celkem hezky. Snažím se při lyžování příliš nepřibližovat ruce k obličeji, abych nemusela vdechovat hutný odér, který se line z mého rukávu. Ale jinak je to idyla. Dokonce si připadám i poměrně zdatně, když svištím za dětmi. Už se těším na bombardino. Ještě párkrát sjedeme a zasloužená odměna mě nemine. Já tomu lyžování nakonec ještě přijdu na chuť.

„Mami, přidej!“ huláká na mě Kuba přes rameno.

No vždyť jo.

Pořádně se odpíchnu, a zrovna když něžným pohledem spočinu na jednom zvlášť fotogenicky zasněženém smrku, přejedu si lyží hůlku a hodím salto dopředu. Nosem se zapíchnu do sněhu, jedna lyže se mi vypne, druhá zůstane na noze a dolů jedu po obličeji. Když se konečně zastavím, nevidím vůbec nic a propadnu panice, že jsem při tom krkolomném pádu oslepla. Před očima nemám nic jiného než bílo. Proboha, postihla mě sněžná slepota! Opatrně si ohmatávám obličej, než mi dojde, že to nebude ani tak sněžná slepota, jako sníh nahrnutý za lyžařskými brýlemi. Hlavně se rychle zvednout, aby děti neměly strach, že se mamince stalo něco vážného. Známe to, jaký sklon mají děti k panice, a když mě viděly při tak příšerném pádu, určitě jsou strachy bez sebe, že jsem si něco zlomila, nebo jsem se zabila. Štrachám se na nohy, abych svá zlatíčka zbytečně nestresovala a nedrtily je obavy o mé zdraví. Zbytečně. Zlatíčka, spolu se svým otcem, jsou v předklonu a zalykají se smíchy.

„Hůůůůůů, hahaha, hůůůůů, ty jsi TAK srandovní! Hahaha!“

„Hahaha, kdyby ses viděla! Hehehe!“

„Hihihi, hůůůů, mami, ještě!“

Jejich strach o to, jestli se mi něco nestalo, je přímo hmatatelný.

Uraženě oznamuju, že s lyžováním končím a odcházím do apreskibaru! Nevypadá to, že by se to jejich citů nějak významněji dotklo. Dokonce mám dojem, že jsem zaslechla Kubu podotknout něco o tom, že teď konečně začnou jezdit pořádně rychle. V baru je horko, což mi vyhovuje a třeba se mi podaří konečně rozmrznout. Kecnu sebou na vysokou stoličku a objednávám si toho panáka, na kterého se těším už od doby, co jsem ráno v ložnici vyšplhala po schůdcích. Teď je můj okamžik, kdy si konečně vychutnám pohodu mezi lidmi, kteří nevědí nic o křivdách a ústrcích, jež se mi dějí od dnešního rána.

Barman má trendy vlněnou čapku, dřevorubeckou košili a sexy úsměv. A dokonce jedním úsměvem hodí i po mně, ačkoli mám vlasy připláclé k hlavě, což je od něj velmi laskavé. Oplácím mu svým nejzářivějším zazubením, které mám k dispozici. Jsem odhodlaná být za svůdnou a vytěžit maximum mužské pozornosti do té doby, než mě tu vyzvedne moje rodina a stanu se zase matkou. Ale teď jsem atraktivní a sexy lyžařka, která si klidně může zaflirtovat s barmanem. Staví přede mě panáka se šlehačkovou čepicí, culíme se na sebe, vedle něj stojí další barman:

„Hele, vole, nezdá se ti, že tady něco smrdí? Jako kdyby se někdo poblil!“

No tak to bychom měli.

31. prosince

Na oslavu konce roku nás pozvali rodiče Kubova spolužáka, Vašek a Martina. Půjde o odpoledněvečerní oslavu odehrávající se v jejich řadovce na kraji města a pozváno je ještě několik rodin spřátelených spolužáků. Pikantní na tom je, že se to celé bude odehrávat ve stylu osmdesátých let, což bude nepochybně veliká legrace.

Už před Vánoci jsem proto u našich prohrabala krabice na půdě a vylovila puntíkaté minišaty, v nichž jsem chodila na základku. Tenkrát jsem si je sice stahovala páskem, ale když budu předstírat, že na nich nikdy nic podobného nebylo, a zatáhnu břicho, ještě se do nich vejdu. Doplním je elasťáky a pletenými návleky kolem kotníků a budu za hvězdu večera. Lukáše jsem vybavila riflovou košilí zastrčenou do plesnivých džín, co kdysi naši koupili bráchovi v Tuzexu. Ještě jsem mu na kšiltovku připíchla několik odznáčků, které jsem vydolovala z hlubin šuplíků svého dětského pokoje, a je z něj prvotřídní vekslák.

Pro děti jsem měla připravené šusťákové soupravy s barevnými pruhy, ale oba se shodně zatvářili, jakože jsem se už definitivně zbláznila, a rázně odmítli mít s nimi cokoli společného. Šašky ze sebe budeme dělat jen já s Lukášem.

Naložila jsem hermelín, udělala asi metrák jednohubek a namixovala červené víno s kolou, abych přinesla to správné retro občerstvení. Dokonce jsem se přistihla, že si v nestřeženém okamžiku pobrukuju Lady Carneval a docela se i těším. S písní na rtech hopkám do ložnice, abych na sebe natáhla tu puntíkatou nádheru. Jenže jsem poněkud podcenila všechny ty kalorické bomby, které jsem do sebe v průběhu adventu a přes svátky nacpala. Už když jsem je před několika týdny zkoušela, neměla jsem v minišatech příliš prostoru na rozhánění. Ale teď to získalo úplně nový rozměr. Švy sténají a praskají, když se do šatů snažím vtěsnat své překypující tělo. Barevné puntíky se mi na prsou a břichu tak roztáhly, že už nevypadají ani moc jako puntíky, spíš jakési šištičky.

Když minišaty doplním černými elasťáky, dílo zkázy je dokonáno. Pevná guma elasťáků mě přeštípla v pase, takže nahoře i dole vybublají četné a nepřitažlivé záhyby. Vypadám jako buřtíkatá housenka oháklá ve stylu osmdesátých let. Lukáš se samozřejmě bez nejmenších problémů oblékl do prehistorických plísňáků a nepřetéká mu z nich nikde nic. Protože mužský metabolismus funguje úplně jinak než ženský, protože neporodil dvě děti, protože nepije tolik alkoholu a protože je to zkrátka nespravedlnost. Tak se alespoň zmaluju modrými stíny a růžovou rtěnkou, abych odvedla pozornost od svých špeků. Učiním poslední, samozřejmě zbytečný pokus přemluvit děti, aby se oblékly do osmdesátkových souprav, a můžeme vyrazit.

Původně jsem měla strach, že budeme mít s hledáním řadovky, ve které se koná mejdan, potíže. Ale bez starosti. V záplavě stejných domů je pouze jeden jediný, ze kterého už na kilometr daleko duní Depešáci a Sandra a z jehož dveří se valí nepřetržitý proud kvílících dětí různého věku. Kuba s Eliškou se samozřejmě okamžitě rozplynou v davu kamarádů, ani se po nás neohlédnou. Klestíme si cestu mezi rozházenými botami, plastovými kelímky a povalujícími se dětmi. Podaří se mi ponožkou šlápnout do rozlitého pomerančového džusu. Obývák je sice objektivně prostorný, ale momentálně tak přeplněný rodiči, dětmi, jednohubkami, skleničkami, hračkami, chlebíčky, konfetami a hlukem, že působí stísněným dojmem.

A přehlídka rodičů v osmdesátkových modelech stojí za to. Čtyřicátnice nacpané v lacláčích, neonových overalech a sáčkách s vycpanými rameny. Otcové v teplákovkách, plísňáčích, šusťákových bundách a havajských košilích. S velkým uspokojením zjišťuju, že ani s mými puntíkatými minišaty tu nejsem za největšího exota. Myslím, že tento titul právem náleží mamince Daniela, která si při této příležitosti oblékla svítivě oranžovou minisukni do gumy. Svá prsa velikosti P nebo tak nějak vtěsnala do proklatě krátkého topu s obrovským logem Coca-Coly. Zbývající prostor vyplňuje mohutné břicho. Výhled, který nám tak poskytla, se zřejmě zapíše do historie. Vlastně vůbec nechápu, proč jsem řešila své špeky nebo celulitidu na stehnech, vzhledem k tomu, co na sobě mají ostatní účastnice.

Což znamená, že se klidně můžu ládovat chlebíčky, a taky tak činím. Nalévám si právě třetí sklenici červeného s kolou (moc dobře jsem věděla, proč jsem tenhle mix přestala pít už v pubertě) a koušu do obloženého chlebíčku s vlašákem, když se ve dveřích zjeví Klára. Vypadá tak, že mi z chlebíčku spadne vajíčko a připlácne se mi na šaty. Oblékla se ve stylu Cvičme v rytme a má na sobě přiléhavý lesklý trikot stažený v pase, samozřejmě s nezbytnými elasťáky pod ním. Dlouhé blonďaté vlasy má stažené do ohonu. Vypadá jako oživlá barbína a rozdíl mezi ní a ostatními matkami je tak očividný a propastný, až je to společensky neúnosné. Ráda bych sesbírala zbytky svého vlastního sebevědomí, ale na břiše mě škrtí guma od elasťáků, mám drobky kolem pusy a flek od majonézy na puntíkatých minišatech.

Klářin manžel Jiří, úspěšný podnikatel, předvádí své vypracované tělo v těsných džínách, bílém tričku a koženém křiváku. Vypadá jako starší verze Jamese Deana, což sice až tak úplně nezapadá do stylizace osmdesátých let, ale stejně to u všech přítomných žen probouzí intenzivní slinící reflex. A Jiří si je toho samozřejmě patřičně vědom. Spolu s Klárou proplouvají od jedné skupinky ke druhé se sebevědomou nenuceností, kterou v sobě mají jen lidé, kteří nikdy neřeší mastné fleky od vlašáku nebo nezaplacené složenky. Klára se při konverzaci nepřetržitě usmívá, chápavě pokyvuje hlavou a dává tak všem najevo, že empatie je její druhé jméno. Jiří ji přitom lehce objímá kolem pasu a občas na ní spočine něžným pohledem, aby demonstroval sílu a čistotu jejich lásky.

Kdyby nebylo vřeštících dětí, které poletují všude kolem, mohly by jejich záběry klidně použít v nějaké telenovele. Ze všech sil se snažím pobývat v jiném rohu místnosti než oni dva, protože moje masochistické sklony ještě nedosáhly takové intenzity, abych snesla přímou konfrontaci. Zrovna dvěma dalším matkám vášnivě líčím, jak příšernou mám práci, jak příšernou mám šéfovou a jak nikdo na celém širém světě nedokáže docenit mé kvality, když mi někdo poklepe na rameno.

„Prosím tě, Eliška nahoře strašně plakala, protože jí upadla panenka do záchodu. Ale neboj, panenku jsem vytáhla, vysušila a už jsou zase obě v pořádku. Eliška i panenka,“ vysílá na mě Klára tak zářivý úsměv, že mi zaskočí sýrová roláda.

Bezva! Nejenže vedle ní vypadám jako velryba, ale ještě musí veřejně demonstrovat moje mizerné mateřské kvality. Ještěže už je Eliška tak velká, protože jinak by ji samaritánka Klára v rámci dobré vůle snad i nakojila.

„To seš moc hodná. Dík,“ zahuhlám skrz sýrovou roládu. Tím by snad naše společenská konverzace mohla skončit a já bych se mohla dál bavit s matkami, které mají stejnou nebo větší celulitidu než já.

Ale ne. Paní dokonalá mě nehodlá jen tak pustit z háčku a žvatlá dál něco o pololetních písemkách, prázdninách a svých třech geniálních synech. Ráda bych také přispěla do diskuze nějakým příspěvkem o mimořádné inteligenci svých vlastních dětí, ale kolem se právě po břiše plazí Kuba, na zádech má přidělanou krabici od nějaké stavebnice a důrazně žádá, abychom mu uhnuly, protože je „bojovej šnek“. Aby toho nebylo málo, přichází Jiří a opět klade svou svalnatou ruku kolem útlého pasu své útlé ženy. Všechny zbývající matky v hloučku se bezděčně otočí po svých vlastních manželích ve snaze dosáhnout také nějakého objetí. Lukáš právě v jiném rohu zaníceně líčí dvěma chlapům nějaký problém s převodovkou nebo bůhvíčím. Že by nějak zvlášť prahnul po objetí a přítomnosti své drahé manželky, se mi nezdá.

Rozhovor v mé skupince se mezitím přesunul od pololetních písemek k tomu, co která z nás pekla o svátcích za cukroví. Připadám si se svými pěti obligátními a naprosto nezajímavými druhy trapně, takže do hovoru nijak výrazněji nezasahuju. A předpokládala bych, že ani Jiří nebude mít k danému tématu co podotknout, takže se přesune do pánské společnosti, ale evidentně mu to nevadí:

„To Klárka peče ráda a hodně, a kdybych jí to dovolil, taky by to klidně všechno snědla,“ vpadne do diskuze o správném poměru mletých oříšků ve vanilkových rohlíčcích. Lehce u toho pozvedne obočí. Nejsem si jistá, jestli to mělo být žertovné, nebo spíš káravé gesto.

„To se tě musí ptát na dovolení?“ neodolám a rýpnu si. Ostatně vždycky se můžu vymluvit na víno s kolou.

A Jiří se opravdu chytí: „Samozřejmě že na ni někdo musí dávat pozor. Víš, jak by potom vypadala?“

Jo! Stejně jako já. Žádná z nás pořádně neví, co na to říct, a tak to vyřeší Klára tím, že se rozesměje. Sice mi to zní trochu nuceně a křečovitě, ale to spíš bude moje zbožné přání než skutečnost. Všichni ostatní se k jejímu smíchu s ulehčením přidají.

Venku už se úplně setmělo a většina dětí se přesunula dovnitř. Z patra se ozývá dupání a příšerný jekot. Podle jeho intenzity usuzuju, že tam právě některému z dětí vyoperovávají slepé střevo bez umrtvení. Ale prý tam jen probíhá bitva mezi žraloky a chobotnicemi. Nijak netoužím seznámit se s detaily, úplně mi stačí, když nebudu muset s žádným ze svých dětí jet na pohotovost. V obýváku se střídá ABBA s Nirvanou. Mám takový pocit, že kdyby Kurt už nebyl mrtvý, při pohledu na partu pařících čtyřicátníků v riflově-neonových oblečcích by ho kleplo zcela jistě.

Došlo víno, ale tvrdého je pořád ještě dost. Dvě z menších dětí usnuly schoulené v rohu gauče. Puberťáci hrají na mobilech a každou větu začínají světáckým oslovením „hej, kámo“. Při pohledu na tančící rodiče významně protáčí oči v sloup. Danielova maminka vehementně prosazuje tanec na stole. Pevně doufám, že k němu nedojde. Eliška si stěžuje, že ji bolí bříško, což je celkem logické vzhledem k tomu, že snědla asi deset kilo chipsů a jednohubek. Ostatně mě moje bříško bolí taky. V koberci je zašlapaná česneková pomazánka. Ondrovi se spustila z nosu krev, tak mu Klára do každé dírky nacpala papírový kapesník a on teď straší děti v nové roli zombíka. Vašek mi něco vykládá, ale už má značně setřelou artikulaci a vznáší se kolem něj hutné rumové aroma. Někdo rozbil skleněnou misku s oříšky.

Otcové připravují rachejtle, dělbuchy a prskavky. Půlnoci se dožily zhruba tři čtvrtiny dětí. Zbytek buď spí, nebo odešel někam do temné noci. Těžko říct. Půlnoc! Bouchá šampaňské, zvoní telefony, pípají zprávy, mlaskají polibky. Všichni si přejeme jen to nej a nej a nejlepší. Vždyť to známe. Muži odpalují ohňostroj. Matky zahánějí děti do patřičné vzdálenosti a jsou připravené posloužit svým manželům dobrou radou:

„Pozor na prsty!“

„Hlavně si nevystřel oko!“

„A teď utíkej honem pryč!“

Domů jedeme taxíkem, na který čekáme hodinu a půl. Děti přenášíme do postele spící a kompletně oblečené. Zkrátka takový normální Silvestr.

1. ledna

Horší než kocovina už je jen kocovina v kombinaci s obědem u tchánovců. Užívám si obého plnými doušky. Jediné, co mě smiřuje s osudem, je pohled na Lukáše, kterému je ještě hůř než mně. Po většinu času si drží hlavu v dlaních zřejmě z obavy, aby mu neupadla na stůl a rozprsknuvší se mozek nepotřísnil pečenou kachnu, která trůní uprostřed stolu. Lepší kocovinové jídlo aby pohledal. Stačí se podívat na tuk, ve kterém se koupe, a zase se mi začne houpat žaludek. Na co jsem proboha myslela, když jsem si včera po tom červeném ještě připíjela slivovicí?

Proti mně sedí švagrová Aneta ve značkových džínách a krémovém roláku. Vypadá kultivovaně, elegantně a velmi udržovaně. Což je ostatně hlavní náplň jejího života. Děti nemá ani mít nechce a odmítá se o nich s kýmkoli bavit. Mně to naprosto vyhovuje, jejím rodičům už výrazně méně. Cestuje, sportuje a všechno, co vydělá, vrazí zase zpátky do sebe. S oblibou tvrdí, že má tolik práce sama se sebou, že už by nezvládla starat se o kohokoli jiného. Mám podezření, že tchyně se s představou, že se od své dcery žádných vnoučat nedočká, ještě zcela nesmířila. Ale v té záplavě chvalozpěvů, které na Anetu pokaždé pěje, se to těžko pozná. Nedá se říct, že bychom byly s Anetou nejlepší kamarádky, ale minimálně se vzájemně tolerujeme. O věcech, kterými si lezeme vzájemně na nervy, zásadně nemluvíme.

„A jaképak jste si dali do nového roku předsevzetí?“ snaží se tchyně o pohodovou atmosféru.

Tak především přestat úplně pít. Zhubnout pětadvacet kilo. Stát se dokonalou matkou, skvělou hospodyňkou a permanentně dobře naladěnou manželkou. Najít si lepší zaměstnání. Udělat něco se sebou a se svým životem. Zabít svou šéfovou, bráchovu manželku a Kláru – nebo alespoň podstoupit plastiku, abych vypadala podobně jako ona… Nejsem si ovšem jistá, jestli by taková upřímnost byla žádoucí, tak jen kuňknu:

„Chtěla bych se trochu víc hlídat v jídle a víc sportovat.“

Tchyně i Aneta jsou natolik laskavé, že moje rozhodnutí nijak nekomentují. Ačkoli v ideálním světě by teď měly pronést něco v tom smyslu, že to přece vůbec nepotřebuju, protože jsem pořád jako laňka.

„A já jsem si dala jasný předsevzetí, že už si do života nepustím žádnýho kreténa,“ pronese Aneta tvrdým tónem a pevně semkne rty. Z toho usuzuju, že ještě nedávno v jejím životě pravděpodobně nějaký kretén byl. Tchyně si trochu povzdychne, ale okamžitě zacinká příborem o talíř, aby to nikdo nezaslechl, Lukáš protočí oči a tím je téma novoročních předsevzetí uzavřené.

„Fuj, to maso smrdí. To já nechci,“ zvládne Eliška výlev upřímnosti za nás za všechny. A Kuba jí zdatně přizvukuje:

„Já si vezmu taky jenom knedlíky. Suchý! Bez ničeho! Hlavně bez tý šťávy!“ Dětičky sice nemají kocovinu, ale nedostatek spánku z včerejšího večera na ně má úplně stejný vliv. Jsou protivné jako pondělí. Už se nadechuju k výchovné lekci, ale naštěstí zasáhne Lukáš:

„Na to zapomeňte! Buď budete jíst všechno, nebo nic!“

Výborně! Za normálních okolností jsem já za tu špatnou, která jim všechno zakazuje a přikazuje, zatímco Lukáš je jejich chápavý a tolerantní tatínek. Pravděpodobně to do značné míry souvisí se skutečností, že ho vidí prakticky jen večer a na pár desítek minut. Celkem chápu, že si je chce především užít a nemá náladu na výchovné etudy, ale kupodivu ani mě nijak zvlášť nebaví být za matku-prudičku. Docela ráda si role jednou prohodím.

Ale ještě je tu tchyně, která sice svá vnoučata vidí párkrát do roka, do jejich výchovy však ochotně zasáhne kdykoli a bez vyzvání.

„To víš, že nemusíte jíst maso! A Kubíkovi dáme jen suché knedlíčky, ano?“ vrká snaživě a zároveň káravě pozvedne obočí směrem k Lukášovi. „A ty je nech!“

Dělá se mi poněkud rudo před očima a moje bolest hlavy se výrazně zintenzivňuje. Děti zmlkly a zvědavě čekají, jak se celá situace vyvine. Už jsem se naučila do podobných záležitostí nezasahovat, ale stálo a stojí mě to spoustu sil, energie a přemáhání. Za normálních okolností by to velmi pravděpodobně Lukáš přešel mlčením, protože by nechtěl dělat dusno, ale teď má kocovinu, je nevyspalý a nenaladěný.

„Buď tak laskavá, mami, a nech to na mně,“ odsekne a kecne každému dítěti na talíř kousek masa. Tchyně udělá ze rtů úzkou čárku a jednu požehnanou vteřinu to vypadá, že vše přejde významným mlčením, ale samozřejmě neodolá:

„Podle mě jste na ně teda nepřiměřeně přísní a tvrdí. To my jsme přistupovali k výchově úplně jinak.“

A jsme doma! S mojí tchyní se to totiž má tak, že je v rámci svého důchodu příšerně zaneprázdněná. Masáže, brouzdání po internetu a kafíčka s kamarádkami zkrátka zaberou spoustu času. Je mi samozřejmě jasné, že není její povinností věnovat se mým dětem a že její život může stát na jiných opěrných bodech, než je laškování s vnoučaty. Jenže ve světle těchto okolností se jen těžko smiřuju s kritikou naší výchovy a tunami rad, které obvykle následují. Lukášovi to nijak zvlášť nevadí. Jednak je to jeho rodná matka a jednak je od přírody flegmatik vyhýbající se všem sporům. Jednoduše to pustí jedním uchem tam a druhým ven. Zapomene na ty jedovatosti ve stejné vteřině, kdy je tchyně vypustí z pusy. A radí mi to samé.

„Nechápu, proč to tak řešíš. Vůbec o nic nejde. Máma má prostě jen čas od času pocit, že by se měla s vnoučaty víc angažovat,“ radil mi už několikrát.

„Krucinálfagot! Tak ať s nima jde do zoo a mě nechá žít,“ vytočím se vždycky během několika sekund.

V rámci objektivity musím uznat, že kromě těchto výchovných incidentů vycházím s tchyní celkem dobře. Nepochybně k tomu přispívá skutečnost, že se vidíme opravdu zřídkakdy. Děti se ostentativně rýpají v kachně, aby daly najevo, že jejich rodiče sice v prvním kole vyhráli, ale válka není ještě ani zdaleka u konce. Kuba zvyšuje krásu přítomného okamžiku tím, že v úhlu, o němž se domnívá, že ho činí neviditelným, naznačuje Ele zvracení. Tím si vyslouží od Lukáše pohlavek, ode mě káravé zavrcení hlavou a od své drahé babičky pohled přetékající soucitem nad tím, jak nemožné má rodiče. Jeden společný oběd, a dětští psychologové by z nás nutně museli dostat osypky.

Naštěstí Aneta právě dospěla k názoru, že pozornosti věnované ostatním už bylo dost a je nejvyšší čas, aby se zase stala středem zájmu. Vykládá nám o cestě na Filipíny, kterou hodlá podniknout. O svém novém pracovním projektu i lekcích krasobruslení, které už měsíc navštěvuje. Většina toho, co říká, je zcela objektivně zajímavá (ačkoli mě to konfrontuje s bolestnou skutečností, že já osobně bych mohla do diskuze přispět tak maximálně zajímavou příhodou o tom, jak jsem dětem k večeři dělala bramborovou kaši). Při poslouchání mě poněkud ruší to, že musím rozsuzovat, kdo koho pod stolem dřív kopl nebo kdo dokáže udělat blbější ksicht. Na druhou stranu se alespoň přestalo veřejně řešit, že jako matka stojím za starou bačkoru, a to taky není k zahození.

Protivnost a nervozitu dětí samozřejmě zvyšuje skutečnost, že s rozdílením dárků se čeká až po obědě. Ne že by je to donutilo sníst oběd rychleji, ale o to víc se pošťuchují. Aneta, coby šťastně bezdětná, takové nuance přirozeně vůbec nevnímá, takže rozpráví dál a prodlužuje tím oběd na samou hranici dětské snesitelnosti.

„Tak se půjdeme asi podívat pod stromeček, jestli vám tu Ježíšek něco nenechal, ne?“ ukončí konečně to trápení tchán.

Děti nadšením zapiští, mrští vidličky do talířů a uhání od stolu tak rychle, až Eliška převrátí židli. Nadílka je obrovská, hojná, a kdybych chtěla být zlomyslná, mohla bych tchyni klidně podezírat, že se snaží děti uplatit a koupit si je. Což je, jednou do roka, o dost pohodlnější, než kdyby se s nimi musela pravidelně otravovat na hřišti nebo na výletech. Nicméně děti jsou nadšené. Kuba staví s dědou a Lukášem bagr z Lega. Aneta si zdvořile, aniž přitom přeruší monolog, prohlédne Eliščinu novou barbínu s celou sadou oblečků. Tchyně se dokonce uvolila pohrát si chvilku s domečkem pro panenky, takže má zase na pár měsíců vystaráno a může se svým kamarádkám pochlubit, jaká je vzorná babička.

Mezitím jdeme s Anetou udělat do kuchyně kafe.

„Co chlapi?“ ptám se částečně, aby řeč nestála, a částečně proto, že doufám, že v soukromí se dozvím nějaké informace o posledním kreténovi.

„Ani se neptej! Buď ráda, že jsi klofla Lukáše. Mám pocit, že můj brácha byl poslední normální chlap na světě,“ odfoukne si pramínek vlasů z čela a skládá na talíř vánoční cukroví ze supermarketu, protože tchyně zásadně nepeče. Nemá na to čas. Mohla bych si samozřejmě postěžovat, že se s Lukášem vidíme jen z rychlíku a náš vztah se v posledních letech smrskl na výměnu několika frází a řešení praktických záležitostí, ale k čemu by to bylo? Tak se alespoň snažím o pozitivnější ladění:

„Ale zase máš spoustu času sama na sebe. Můžeš dělat, co tě baví, a věnovat se spoustě zajímavejch věcí. To taky není špatný, ne?“

Aneta se kriticky zadívá na moje kruhy pod očima. „To snad může každej, ne?“ No jistě. Odložím děti do babyboxu a vyrazím do Argentiny, pomyslím si trpce.

„No tak s dětma jsou ty možnosti už hodně omezený. Přece jen se k nim váže spousta povinností, času je málo, jsi unavená, ještě se nějak snažíš pofackovat domácnost,“ vysvětluju snaživě a alibisticky vytěsňuju skutečnost, že moje domácnost vypadá víc než žalostně.

„Hele, já myslím, že když něco fakt chceš, tak se to dá vždycky nějak udělat,“ podaruje mě lidovým moudrem a odchází s talířem cukroví do obýváku. Nejradši bych po ní hodila tím tácem s hrnky na kávu, co držím v rukou.

Cukroví ze supermarketu je moučnaté, dusivé a chutná, jako by bylo obalené ve vatě. Když k němu dosrkáme kafe, navrhnu, že bychom mohli jít na novoroční procházku. Prospělo by to mé kocovině i emočnímu přetlaku. Reakce jsou ale víc než vlažné. Místo toho se zapne televize a zbytek odpoledne strávíme umrtveni tučnou kachnou a televizními estrádami. Nemůžu se rozhodnout, co z toho mě víc odrovnalo. Když odjíždíme s náručemi přetékajícími dárky, už se začíná smrákat.

„A buďte na ty chudinky děti hodnější. To byste si mohli dát jako novoroční předsevzetí,“ neodolá ještě tchyně mezi dveřmi. Tak šťastný Nový rok!

5. ledna

Moje kolegyně Pavla s oblibou podotýká, že když byl člověk ještě dítě, říkal si: „Ach jo, už jen tři dny prázdniny.“ Jakmile si ale pořídí vlastní děti, změní se ten povzdych na: „Proboha, ještě tři dny prázdnin.“ Pod to bych se podepsala tučným písmem! Po vánočních prázdninách jsem úplně vyšťavená, přejedená, tlustá a hlavně zlenivělá. Nechce se mi dělat vůbec nic. V ideálním světě bych děti vyšoupla do ústavů, zalezla zpátky do peřin a prospala celý leden.

Venku je tmavo, vlhko a bezútěšno. Po sněhu není ve městě, dle očekávání, ani památky, místo něj protivně mrholí a v tramvajích visí těžký odér vlhkosti odpařující se ze zimních kabátů. Během Vánoc jsem přibrala tři kila (fakt, nekecám!) a prostor mezi knoflíkovými dírkami mého vlastního zimního kabátu se nebezpečně rozevírá. Jestli to na mě popraská, nechám si předepsat antidepresiva.

V redakci vládne nervózní nálada nezaměnitelná s ničím jiným než s obdobím před uzávěrkou. Pavla se snaží na poslední chvíli dolepit článek o křečových žilách. Ivana bojuje s autorizací rozhovoru s lyžařským instruktorem. Frajer opojen vlastní důležitostí toho při dvouhodinovém rozhovoru napovídal tolik, že by to vydalo nikoli na článek, ale na samostatnou publikaci. A teď trvá na tom, aby to vyšlo v nezkrácené podobě.

„Do prdele! Co s tím mám jako dělat?! Má to skoro trojnásobnej rozsah a ten pitomec nechce vypustit ani slovo. Dokonce mi navrhuje, abysme zrušili u toho článku fotky. Prej jsou jeho kecy mnohem zajímavější než obrázky!“ chytá se Ivana teatrálně za hlavu.

Ale do vtipnosti má tahle situace daleko, protože za dva dny musí odejít číslo do tiskárny a to je moc málo času na to, aby se dal udělat nový rozhovor s někým normálnějším a zvládly se k němu pořídit i fotky. Každý redaktor na světě tu situaci zažil a každý potvrdí, že má skutečně blahodárný vliv na psychické zdraví.

Je mi Ivany líto, nicméně mnohem podstatnější je pro mě to, že moje texty už jsou zlomené a chybí jen napsat popisky k fotkám. Postupně v počítači otevírám Sníženou funkci štítné žlázy, Zdravotní přínosy orgasmu a ten nešťastný rozhovor o Omlazování pipin. Kdybych měla chuť na bilancování, musela bych si přiznat, že moje kariéra se nevyvíjí přesně takovým směrem, jak jsem původně doufala. Zejména tahle trojkombinace článků zní jako intelektuálův sen. Vyplodím duchaplné popisky k fotkám paní, která se drží za krk a vypadá, jako kdyby právě upadla do kómatu (štítná žláza!) a přehnaně nalíčené ženské s křečovitě staženým obličejem (orgasmus!). Fotka u věčně mladých pipin se naštěstí zaplácla nicneříkajícím snímkem kalhotek, za což jsem opravdu vděčná, protože si nejsem vůbec jistá, jestli bych chtěla vidět výraz obličeje té ženy, která zákrok podstoupila.

V rámci své povánoční lenosti mám pocit, že jsem se pro tento okamžik napracovala už dost a zasloužím si odměnu. A protože jsem zralá žena, která je navíc intelektuálně na výši, otevřu si Facebook. Jen tak na chviličku. Na pár minut, abych zjistila, co je mezi mými virtuálními známými nového.

Poměrně nepřekvapivě jsou tu v tomhle období prakticky jen dva typy fotek. První jsou snímky idylických rodinek pod vánočními stromečky. Holčičky v sametových šatečkách (pokud není Eliška naprostá výjimka, tak buďto do nich matky holčičky oblékly až po večeři, nebo děvčátka večeřela v igelitových pláštěnkách), kluci v košilích a jako obligátní kulisa hromady dárků. A samozřejmě nezbytné rádoby umělecké fotky miminek a batolat, navlečených do červených santaclausovských čepic a rozvalených na chlupatých koberečcích. To celé ideálně obehnané rámečkem ze sněhových vloček a doplněné nějakou roztomilou veršovánkou.

Druhou početnou podmnožinou jsou fotky z posiloven, běžeckých pásů, sjezdovek, případně záběry talířů s dietními pokrmy. Klasická novoroční epidemie hubnoucích předsevzetí vypukla. V lednu budou posilovny praskat ve švech, v únoru se to protřídí a v březnu už všechna novoroční předsevzetí zmizí v propadlišti dějin. Náhodou o tom něco vím, protože jsem tohle kolečko absolvovala už několikrát. Pokračuju ve sjíždění fotek soukromého internetového bulváru na pozadí Ivanina zoufalého telefonátu s lyžařským instruktorem:

„Ano, je opravdu hrozně zajímavý, že jste začal lyžovat už ve třech letech, když jste jezdil k babičce. Ale bojujeme s místem, tak si myslím, že bychom to mohli vynechat, co myslíte?“

Svůj hovor doprovází množstvím zhnusených grimas a neslušných gest.

Volá mi Jolana. „Hele, potkala jsem naprosto skvělýho chlapa,“ vybalí okamžitě.

„No hurá! A co je to zač?“ Vítám jakoukoli příležitost, abych se náhodou nemusela vrátit k práci.

„Trenér v posilovně!“

„Trenér? Kde jsi k němu proboha přišla?“ divím se, protože jsem si nikdy nevšimla, že by nějak zarputile sportovala.

„Objednala jsem se k němu hned po Vánocích, abych konečně něco udělala s tou svou fyzičkou. Jsem úplně marná.“ Vzpomenu si na Jolanino ploché břicho a bezděčně zatáhnu to svoje. Jestli je Jolana marná, potom já jsem mimo všechny tabulky a žebříčky.

„Prosím tě, hlavně mi neříkej, že i ty jsi podlehla tomu novoročnímu šílenství s předsevzetími a hubnutím,“ rýpnu si trochu netaktně, abych nemusela myslet na vlastní špeky.

„Nech si to!“ usadí mě okamžitě. „Chceš to slyšet, nebo ne?“

Trenér se jmenuje Marek, je mu třicet osm a podle všeho je tak dokonalý, že se jedná téměř o poloboha. „Dokonce je i chytrej, vtipnej a sex s ním je prostě top,“ rozplývá se Jolana.

„No počkej. Poznali jste se po Vánocích, je začátek ledna, to ho ještě k vašim na nedělní oběd nepovedeš, ne?“ Nechci být úplně protivná, ale Jolana je moje kamarádka a někdo k ní musí být upřímný.

„To ani nemám v plánu. Domluvili jsme se předem, že to budeme brát jen přes postel. Chápeš, ne? Jen čistej, nekomplikovanej sex, žádný složitý city a závazky. Konečně si budu jen užívat,“ vykládá nadšeně. Mně to ale až tak úžasně nezní.

„No nevím, myslíš, že to dokážeš oddělit a uřídit, abys do toho nespadla po hlavě?“ dovolím si pochybnosti, ale Jolana si je sebou jistá.

„Samozřejmě! Není mi patnáct, abych se potřebovala vodit za ručičku. A v posteli je prostě nepřekonatelnej!“ Několik dalších minut se věnuje detailnímu líčení mírně perverzních praktik, které s trenérem v posledních několika dnech vyzkoušeli. Jestli budou podobnou intenzitou pokračovat i nadále, během několika měsíců musí mít Jolana nutně kondici, se kterou může aspirovat na olympiádu. Minimálně v tomto směru se tedy její očekávání stoprocentně vyplní.

Klidně bych poslouchala Jolaniny milostné zkazky celé dopoledne (už proto, že v mé vlastní ložnici poměrně dlouhou dobu panuje prakticky úplné bezvětří), ale do redakce právě vtrhla šéfredaktorka a podle jejího výrazu nikoli proto, aby se svých podřízených zeptala, co dostaly pod stromeček. Urychleně hovor s Jolanou ukončím a začnu se tvářit nesmírně zaměstnaně. Někdy to dokonce i zabere. Ale tentokrát to ani není potřeba, protože pozornost Marty směřuje výhradně k Ivaně a všem přítomným je jasné, že to nebude příjemné popovídání.

„Tak co je, sakra, s tím rozhovorem?“ vypálí Marta bez jakéhokoli úvodu. Je moc prima, když máte za šéfa někoho, jehož jemnocit by se mohl používat místo rozbrusky.

„Ten instruktor dělá problémy s autorizací. Chce pro sebe víc prostoru a nemůžeme se vlézt do rozsahu,“ vysvětluje Ivana. Rudne přitom a těká očima ze strany na stranu jako metronom.

I když už má dvě děti, vypadá ve svých pětatřiceti pořád spíš jako holčička. Drobná, blonďatá, se šmrncovními brýlemi i sestřihem. Absolutní opak naší urousané a pořád tak nějak lehce omšelé šéfky. Možná právě tím ji tolik dráždí a probouzí v Martě touhu pořádně jí to spočítat za všechny drobné blondýnky světa. A dělá to s gustem a zjevným potěšením.

„To mě vůbec nezajímá! Je to tvoje práce, abys ho zvládla. Ten rozhovor prostě odevzdáš nejpozději dneska odpoledne. Kdo vůbec takovýho blba sehnal?“ prská kolem sebe jedovaté sliny. Přirozeně moc dobře zná odpověď, protože se to probíralo už před třemi týdny na poradě.

„No já. Vždyť jsi mi to dala za úkol,“ zmůže se Ivana na nepříliš přesvědčivou odpověď.

„Tak si s tím nějak poraď,“ štěkne Marta a pro zvýšení všeobecné pohody práskne dveřmi.

Podobných výlevů už jsme absolvovaly celou řadu, ale pořád ještě nevíme, jak na ně reagovat. Pochopitelně po jejím odchodu zahrnou všechny redaktorky šéfku množstvím nelichotivých přívlastků, což ovšem podstatu problému nijak neřeší. Ivana jako obvykle uteče do kuchyňky, kde bude chvilku brečet. Pak se vrátí zpátky s rozmazanou řasenkou, zrudlýma očima a pár dní bude zase klid, protože Marta se zbavila svého emočního přetlaku a chvilku nás nechá dýchat. Než si vybere další oběť. Velmi pravděpodobně opět Ivanu. Dost se divím, že Ivana i přesto v redakci dál setrvává a stojí jí to za to. Tvrdí, že už si zvykla, ale podle mě se především jen velmi obtížně smiřuje s jakýmikoli změnami a představa, že by měla opustit vyjeté koleje a hledat si nové zaměstnání, je pro ni ještě mnohem děsuplnější než šikanování zakomplexované Marty.

Každopádně, když odcházím odpoledne domů, rozhovor je zautorizovaný a odevzdaný. Veřejná poprava Ivany se tudíž protentokrát odkládá. Po cestě z práce se snažím vymyslet, čím do večera zabavím děti. Dneska se mimořádně nekoná žádný trénink ani kroužek, což znamená, že moje mateřské schopnosti budou vystaveny další náročné zkoušce. Samozřejmě nemám vůbec žádný problém hrát si se svými dětmi, protože jsem si i ve svém věku dokázala zachovat nadhled a hravost. Ale nějak to vždycky dopadne tak, že se u toho Kuba s Eliškou servou, nebo trvají na nějaké k uzoufání nudné hře, která každého normálního dospělého nemůže bavit déle než sedm a půl minuty. Případně vymyslí jinou hru, jejíž hlavní náplní je mlátit všechny ostatní něčím velkým a tvrdým po hlavě. Pro mé návrhy na edukativní a zábavně poučné aktivity neprojevují žádné nadšení ani pochopení. A prakticky po každé takové hrací seanci dospěju k názoru, že dospělí by měli nechat děti, ať si hrají samy, neplést se jim do toho a místo toho například konečně vyžehlit tu hromadu prádla v ložnici.

Kuba už čeká před školou a dupe do všech okolních louží, takže má zacákané nejen džíny, ale i bundu a aktovku, která mu nadskakuje na zádech.

„Okamžitě toho nech! Můžeš mi vysvětlit, proč skáčeš do těch louží, abys byl jako čuně?!“ hulákám na něj místo pozdravu a hned mě napadne, že s tímhle by tedy propagátoři liberální výchovy rozhodně nesouhlasili. Možná to fakt přeháním a měla bych ho pochválit za to, jak bezstarostně přistupuje k životu. Jenže jestli v tomhle sedne na sedačky, budu nejen prát komplet oblečení, ale i čistit vnitřek celého auta.

„Jsem se nudil,“ zahučí Kuba a špičkou boty okopává obrubník. „Kdybych měl mobil, úplně v pohodě bych se zabavil,“ okamžitě přejde z defenzivy do frontálního útoku.

To by mě zajímalo, po kom tuhle užitečnou schopnost zdědil. Každopádně mobil je naše velké rodinné téma, v rámci kterého se nám pořád nedaří dospět ke shodě. Je sice pravda, že v Kubově třídě už ho mají téměř všichni, ale já jsem se pořád ještě nevyrovnala s představou, že moje dítě bude v každé volné minutě přikované k jeho displeji a bude se nespoutaně prohánět virtuálním prostorem. Nicméně protože se mi nechce pouštět do další, asi už milionté osmé diskuze o tom, „proč zrovna já mám tak trapný rodiče, kteří mi nikdy nic nepovolej“, už se v tomhle tématu dál nepitvám. Což je vlastně možná přesně to, čeho chtěl můj roztomilý chlapeček dosáhnout.

Společně pokračujeme do školky pro Elišku. „Dneska jsme vymyslely s holkama bezvadnou hru,“ drmolí, zatímco se jí pokouším nacpat ruku do rukávu bundy tak, aby se rukáv mikiny, co má pod ní, neposunul ani o milimetr, protože to by rozhodně nesnesla. „Když jsme šli s paní učitelkou na zahradu, zkoušely jsme s Adélkou a Lucinkou zapálit oheň, aby shořela celá školka a místo ní nám postavili novou a lepší,“ vykládá se zjevným uspokojením a o mě se pokouší mdloby.

„Zapálit oheň? Sirkama?!“

„Nee! Křesaly jsme kamenama, ale moc nám to nešlo.“ V pořádku. Pokud zůstanou u křesání, nebude jejich žhářská kariéra ještě chvíli akutní záležitostí. Opět ale musím konstatovat, že jako učitelka bych se živit nemohla. Bůh žehnej „Zdravotním přínosům orgasmu“!

„Co budeme dneska dělat? To se ZAS budeme nudit?“ táže se, až nepříjemně upřímně, Kuba.

Krucinál, kdyby nás poslouchal někdo cizí, musí nutně dojít k názoru, že naše děti strávily poslední dva roky v izolaci ve sklepní kóji s naprostým minimem podnětů. Opět mě fackují výčitky svědomí. Co jsem to proboha za matku, že nedokážu své děti zabavit, nemám na ně pořádně čas a pořád na ně jen ječím? Ze zadní sedačky se ozve Eliščin hluboký povzdech, který má demonstrovat jejich těžký životní úděl.

„Dneska budeme dělat něco strašně zábavnýho! Mám pro vás překvapení!“ plácnu nazdařbůh a ve stejném okamžiku, kdy tu lež vypustím z pusy, se zděsím. Nejenže samozřejmě žádnou zábavnou aktivitu vymyšlenou nemám, ale nemám ani nejmenší nápad, co bychom mohli dělat v lednovém odpoledni, kdy není sníh a v dosahu žádní kamarádi. Jo, taková Jolana nejspíš stráví celé odpoledne v posilovně a pak hupne s tím svým namakaným trenérem do postele, aby plynule pokračovali v tréninku. A bezdětná Aneta si může dělat úplně co chce. Jít na lekci krasobruslení, do kavárny nebo klidně na kurz paličkování, když se jí zamane. Taky by se mi líbilo věnovat se sama sobě a třeba se naložit do vany s knížkou, ale na zadních sedačkách vzdychají dva důvody, proč musím vymyslet něco, při čem je utahám a ideálně samu sebe neunudím k smrti.

„Jééé a co to je? Co budeme dělat? Řekni, řekni, řekni! Řekni, proč neřekneš!“ povykují Kuba s Eliškou a já túruju mozek do nejvyšších otáček. A jak mi tak myšlenky odbíhají k Jolaně a Anetě, napadne mě geniální věc!

„Hmmm, půjdeme běhat?“ vypálím od boku a vzadu se rozhostí šokované ticho. Když už nic jiného, tak překvapit je pořád ještě umím, protože tohle ode mě skutečně nečekali. Je totiž dost pravděpodobné, že takové sloveso jsem za celý jejich život nikdy nepoužila.

„Cože?“ ptá se Kuba, jestli se nepřeslechl.

„No normálně si půjdeme zaběhat a Eliška vedle nás pojede na kole,“ rozvíjím za pochodu svou myšlenku a snažím se nenabourat do důchodce v modrém opelu, který mi tam vjel z vedlejší.

„A próóóč?“ chce vědět Eliška, a jestli je mým nápadem nadšená, tak to dobře maskuje.

„Krásně se protáhneme, vyvětráme, uděláme něco pro svoje zdraví a bude to veliká zábava,“ líčím úlisně. Nevím, jestli přesvědčuju víc je, nebo sebe.

Doma se ovšem ukáže, že to s tím během nebude tak jednoduché, protože zatímco Kuba s Eliškou se poměrně pravidelně hýbou, a mají tudíž na sport vybavení, já jsem si doposud vystačila s pasivní rolí pozorovatele. Takže přeházím půl skříně, než najdu tepláky, které jsem si koupila už před bůhvíkolika lety a taky podle toho vypadají. Naštěstí mají gumu v pase, tak se v nich můžu i nadechnout. Běžeckými botami samozřejmě nedisponuju a musím si vystačit s obyčejnými teniskami, ale stejně se cítím zdatně a velmi sportovně, když rvu Eliščino kolo z beznadějně přecpaného sklepa.

Děti sledují moje počínání značně podezíravě. Přece jen nejsou zvyklé, že bych dobrovolně vyvíjela nějakou sportovní činnost. Vybíháme svižně. Eliška vedle nás dupe do pedálů. Lehce mrholí, ale není nijak zásadní zima a poměrně příjemně se dýchá. Děti se chichotají a předhánějí se v tom, kdo bude rychlejší. Připadám si nesmírně ušlechtile a povzneseně. Jsem to ale skvělá matka! Unavím děti a ještě překrásně zhubnu. Ona ta Aneta nakonec měla pravdu v tom, že děti nejsou žádnou překážkou. Teď se ze mě stane zarputilá a vášnivá sportovkyně! Tak!

Tohle předsevzetí mi vydrží asi pět set metrů. Možná méně. Pak se terén začne zvedat lehce do kopce a já jsem definitivně v háji. Eliška šlape lehce, a dokonce si i do rytmu pobrukuje nějakou odrhovačku. Kuba je trénovaný z fotbalu a běží ladně a bez viditelného úsilí. Zato já lapám po dechu a začínám se potit. Než vyběhnu ten pidikopeček, mám pocit, že vyplivnu plíce. To byl ale debilní nápad! Ačkoli musím uznat, že děti to evidentně baví. Přestaly závodit mezi sebou a utvořily koalici proti nejslabšímu členu výpravy.

„Mami, přidej! Hop, hop, hop!“ pokřikuje Kuba, jak je zvyklý z fotbalu. Mami by ráda přidala, ale jaksi se jí nedostává sil a její kapacita už se zcela vyčerpala. Musím se potupně zastavit a v hlubokém předklonu nabrat dech. Kuba s Eliškou trpělivě čekají a starostlivě mě pozorují.

„Budeš blinkat, mami?“ zajímá se Eliška. No nemám k tomu daleko.

Zhruba po kilometru zavelím k návratu. Je sice trochu tristní, že mě dokážou takovým způsobem vyřídit necelé tři kilometry, ale rozhodla jsem se nezabývat detaily. Všichni máme studené nosy a červené tváře. Vznáším se na endorfinovém obláčku a mám pocit, že jsem při tom běhu musela zhubnout alespoň tři kila. Už se nemůžu dočkat, až se děti pochlubí tatínkovi, jak sportovní jsme měli odpoledne, a budou mu líčit, v jaké pospolitosti jsme ho strávili. Když jim po příchodu z práce položí Lukáš obligátní otázku „Tak jak jste se měli?“, úplně nadskakuju netrpělivostí. „Dobrý!“ zahučí Kuba a Eliška unisono a tím je to odbyté. Jsem prostě matka roku.

6. ledna

Ráno mám pocit, že mě postihla obrna. Nohy mám jako z vosku a nejdřív se musím převalit na všechny čtyři, než jsem vůbec schopná vstát.

„Hahaha! Ty jseš ale vtipná!“ povzbuzují mě děti, zatímco se belhám do koupelny.

„Tak tohle je to zdravý běhání,“ mumlám si pro sebe, znechucená celým světem. Hodlám si spravit náladu alespoň pohledem na váhový úbytek, který se po včerejším heroickém výkonu rozhodně musel dostavit. Na váhu lezu tajně, nahá a vyčůraná. A co byste tak mysleli?! Ten šmejd je buď rozbitý, nebo má výjimečně zlomyslnou povahu.

Kuba s Eliškou samozřejmě vůbec nevědí o tom, že by včera sportovali, a vypadají nechutně svěže. A to má Kuba ještě dneska fotbalový trénink. „Máš sbalenou tašku na trénink?“ začínám obvyklý přípravný výslech.

„Jasně že jo!“ tváří se, jako že jen idiot se může ptát na tak samozřejmou věc.

„Máš tam opravdu všechno?“ dotírám dál. Odpovědí je mi hluboký povzdech a protočení očí.

„I flašku s pitím?“

„Éééé, tu ještě ne…“

„Ručník?“

„Jejda, ten jsem zapomněl.“

„A co takhle kraťasy?“ Přece jen ho neznám týden.

„Kraťasy! No jo! A nevidělas je někde?“

Nic člověka neuklidní tak, jako když se v jeho životě nedějí žádné výrazné změny a všechno jde podle očekávání.

Po cestě do práce ztuhlé svaly alespoň částečně rozhýbu a začnu si zase připadat jako velká sportovkyně. Takže se rozhodnu ze své včerejší sportovní aktivity vytřískat co nejvíc. Ostatně bůh ví, kdy a jestli se to bude znovu opakovat. Přijde mi trapné chlubit se rovnou, tak netrpělivě čekám, až se mě některá z kolegyň konečně zeptá, jak jsem se měla včera. Na obědě se konečně dočkám. Bohužel Kateřina tu otázku položí zrovna v okamžiku, kdy do sebe láduju třetí knedlík.

„Byla jsem běhat!“ huhlám s plnou pusou. Lepší demonstraci svého přechodu na zdravý životní styl jsem si nemohla vybrat.

„Běhat, jo?“ ptá se nevěřícně Ivana, jako kdybych jí oznámila, že jsem během včerejšího odpoledne vynalezla lék na rakovinu. A Pavla mě trochu naštve, protože prohlásí:

„To už jsi taky zmagořila z těch novoročních předsevzetí? Já myslela, že zrovna ty jsi imunní.“ Pročež začnu úplně zbytečně a nepřesvědčivě vysvětlovat, že musím něco udělat se svou mizernou kondicí a vůbec sama se sebou. Sice mě zdvořile nechají vypovídat, ale evidentně mi nevěří ani slovo. No počkejte, já vám ještě ukážu!

10. ledna

S tím ukazováním ovšem musím počkat na víkend. Jednak si dalších několik dní lížu rány a léčím si rozbolavěné svaly, ale hlavně zbytek týdne letí v takovém tempu, že na běhání nestihnu ani pomyslet. Kuba bude psát příští týden několik pololetních písemek a Eliška opět zlomyslně vyrostla a vrátila se ze školky s tím, že ji tlačí botičky. Chvíli jsem ji přemlouvala, jestli si to nechce ještě rozmyslet a jestli si je opravdu jistá, že jsou jí ty boty malé a nevydrží v nich do jara. Ostatně kdyby se jen trochu snažila, klidně by to ještě mohla zvládnout. Na všechny návrhy podobného ražení ale vrtěla odmítavě a dost razantně hlavou.

Vzala jsem ji tedy do obuvi. S pocitem, že je to úplně zbytečná cesta i investice, ale když tedy myslí… Prodavačka Elišce nasunula chodidlo do plastového měřáku a pravila, že budeme hledat boty velikosti dvacet devět.

„To není možný! Ráno měla ještě sedmadvacítku!“ vyhrkla jsem nepříliš moudře a prodavačka mě zpražila pohledem vyhrazeným pro sadistické macechy. Konečně jsem pochopila plnou šíři Eliščina sdělení, že musí mít „v botičkách úplně pokrčený prstíčky“.

V sobotu ráno jsem se ale s definitivní platností rozhodla, že nastal ten správný čas, abych ukázala světu, co ve mně dřímá. Byť je to ukryté hluboko pod povrchem. Míním vyrazit hned ráno, abych mohla na endorfinové vlně surfovat po zbytek dne.

„Půjdu si zaběhat,“ oznamuju u snídaně a Lukášovi zaskočí kus rohlíku.

„Cože půjdeš?!“ Krucifix, to si fakt všichni myslí, že nedokážu udělat rychlejší krok, nebo co?

„No prostě normálně začnu běhat,“ sděluju nonšalantně, jako kdyby pro mě bylo běhání stejně přirozené jako čištění zubů.

„Sis dala novoroční předsevzetí, nebo co?“ Co pořád všichni mají s těmi předsevzetími? To už se člověk nemůže chtít pohnout, aby se tím nemusel chlubit na Facebooku a prezentovat to jako novoroční závazek?

Jenže jsem to se snídaní trochu moc přepálila a s takhle těžkým žaludkem tedy rozhodně běhat nemůžu. Takže se místo toho pustím do úklidu koupelny. To je také záslužná činnost, přestože se rodina tváří, jakože čisté umyvadlo k životu vůbec nepotřebuje. Když už jsem v tom uklízení, pustím se rovnou i do přerovnání botníku a nádavkem přiberu vydrhnutí kuchyňské linky. Lukáš hraje s dětmi Sázky a dostihy a lákají mě, ať se k nim přidám, ale chci využít nečekaného volna, a ještě začnu vytírat.

„Nemůžeš si na chvíli sednout?“ žádá Lukáš, což beru za vyloženou provokaci. Ovšemže bych si mohla sednout, ale kdo by tady asi tak uklidil?

„Mami, pojď si s námi zahrát,“ žadoní děti. Samozřejmě, když je k tomu můj drahý manžel tak skvěle navedl. Ale kdybych jim tu neuklízela, shnili by ve špíně. Ty jejich poznámky mi úplně pokazily pocit spasitelky, vnášející civilizaci do pralesní vesnice. Oběd vařím na pozadí výkřiků:

„Ten je můj! Pěkně zaplať!“

„Chachá, a na tomhle mám dostih!“

Bezděčně mi na mysli vytane oblíbené úsloví Jolany, která tvrdí, že ženy se dělí na „chovné a dojné“.

Po obědě jsem v totálním útlumu. Moje tělo očividně spotřebovává všechnu energii na trávení jídla a už mu zbývá jen ta na dýchání. Začínám uvažovat o tom, že místo běhání se rozvalím před televizi a pustíme si s dětmi pohádku. Venku je stejně sychravo a nevlídno. Ale to bych s Lukášem nesměla být už patnáct let a nesměl by mě mít přečtenou tak dokonale, jako má.

„Koukám, že tě běhací předsevzetí opouští, co?“ rýpne si a cpe se posledními zbytky vanilkových rohlíčků. Teď už je jasný, že musím jít, i kdyby to mělo být to poslední, co ve svém životě udělám. Už jen proto, aby si nemyslel, že jsem nějaká ochočená domácí puťka. Protože mým naturelem je naturel tygřice! Tak!

Naturel tygřice mě opouští zhruba tři a půl minuty poté, co vylezu před vchod. Je skutečně hnusně a les, kam mám namířeno, tone v mlžném oparu. Kdybych to viděla na fotce, přišlo by mi to poetické, když do toho mám běžet, připadá mi to pouze nechutné. Je mi zima, je mi unaveně, je mi přecpaně, je mi nanic. Běžím pomaličku a zjišťuju, že je o dost lepší, když vedle mě nekluše kibicující Kuba a Eliška, která by po mně vyžadovala, abych ji do kopců povzbuzovala a na rovině vyprávěla pohádky. Čímž tedy samozřejmě nechci říct, že by se mi běželo lehce, nebo že bych snad v této aktivitě nacházela bůhvíjaké potěšení. Do lehkého, dlouhého kroku, o jakém se praví v krásné literatuře, mám daleko. Ale běžím a to se počítá.

Přirozeně ani tentokrát nevyběhnu kopeček na jeden zátah, uprostřed se musím zastavit a potupně se v předklonu vydýchat. Vzduch je studený a vlhký jako hadr na podlahu. Jediná výhoda toho je, že jsem se dokonale probrala. Ostatně, když bojujete o život, obvykle se vám spát nechce. Uběhnu stejnou, tříkilometrovou trasu jako před týdnem s dětmi. Ráda bych řekla, že se mi běží lépe nebo rychleji, ale nejsem naivní. Každému svéprávnému člověku musí být jasné, že když si někdo dvakrát zaběhá, těžko bude pozorovat viditelné zlepšení, zhubne nebo se může na sociálních sítích chlubit, že začal pravidelně sportovat.

Jsem červená jako přezrálé rajče, potit se přestanu asi tak pozítří, ale když vcházím do dveří, připadám si strašlivě vznešeně a mimořádně schopně.

„Tak jak?“ ptá se Lukáš, zatímco se mi obě děti věší na ruce a nohy.

„Zatím žádná sláva, ale krásně se tam dejchá a skvěle mě to osvěžilo,“ odpovídám znalecky a nenápadně kladu důraz na slovo „zatím“, aby bylo evidentní, že má oslnivá běžecká kariéra právě odstartovala. O sychravu, mrholení a mlžné depresi taktně pomlčím.

„Fůůj, ty jsi mokrá a smrdíš!“ podotkne přívětivě Eliška a zhnuseně se od své milované maminky odtáhne. Tolik k ovacím nad mým výkonem.

Vysprchuju se a v rámci postsportovního a optimistického ladění si s dětmi zahraju několik partií pexesa. Pokud má běh nějaký vliv na mozek, potenciálně paměť, jsem vůči tomu očividně zcela imunní. S vypětím všech sil urvu mizerné tři dvojice obrázků, a to mám ještě podezření, že mi je Eliška nechala ze soucitu. Kdybych nebyla tak moudrá a zkušená, nejspíš bych vlezla na váhu, abych si zlepšila náladu.

Takže na ni vlezu až o dvě hodiny později. Tajně. Poté co za sebou důkladně zavřu dveře. Abych vzápětí bojovala s nutkáním ji těmi zavřenými dveřmi prohodit. A vůbec, proč bych se nemohla na Facebooku pochlubit tím, že jsem začala pravidelně běhat?

19. ledna

V době, kdy jsem jako praktikantka začínala dělat v redakci jednoho zpravodajství, pracoval se mnou i jeden starší pán, který měl mimo jiného na starosti rubriku počasí. Její součástí byla i předpověď pro světové metropole. Internet byl v té době ještě v plenkách a mail měli založený jen ti největší nadšenci. Jednou jsme takhle seděli na pravidelné ranní poradě, když se náš meteorologický kolega zvedl a se zoufalým výrazem v tváři pravil:

„Já už vám to prostě musím říct. Já už to nevydržím.“

Zavládlo kolektivní zděšení a každý z nás přemýšlel, jestli nám oznámí, že má rakovinu nebo že někoho zabil a jeho rozřezané tělo schoval do kuchyňky do skříňky pod kávovar. Kolega se zhluboka nadechl, nervózně se poškrábal na proplešatělé hlavě a vyhrkl:

„Já už si to počasí ve světě posledních pár let vymýšlím!“ Nechápali jsme. Jak vymýšlí? Co vymýšlí?

„No prostě se každý ráno vykloním tady z toho okna a řeknu si: ‚Tak jak by asi dneska mohlo bejt v Tokiu? A v Londýně to vidím tak na patnáct stupňů a polojasno.‘ A pak to napíšu.“

Dokonce i šéfredaktor byl tenkrát z jeho přiznání a výčitek svědomí tak dojatý, že ho ani nevyrazil. A pokud vím, rubriku počasí dělal ještě mnoho let poté.

Touto nevinnou historkou jsem chtěla demonstrovat sílu pravdy a upřímnosti. Což je podstatné zejména pro lidi jako já, kteří absolutně vůbec neumí lhát. Ne že bych se o to nesnažila. Snažila jsem se a snažím pořád, ale pravděpodobně mi k dokonalému lhaní chybí nějaký klíčový gen, protože jakmile se pokusím vyslovit nějakou zásadní lež (takové ty malé, společenské se nepočítají), zrudnu, zakoktám se a začnu těkat očima. Moje mimika mě pokaždé spolehlivě zradí a odhalí mě i pětileté dítě. Poněkud naivně předpokládám, že to všichni mají podobně jako já. A zejména děti, které jsou přece nezkažené a čisté duše.

Dneska ráno jsme trochu zaspali. To znamená, že doma panuje ještě větší chaos než obvykle. Jednou rukou mažu housky ke snídani, druhou si čistím zuby, a ještě by se mi hodilo, kdybych uměla zaplétat nohama copánky. Lukáš si žehlí košili a přitom vyřizuje nějaký pracovní telefon. Eliška se dožaduje svetříčku s jednorožcem, který nikdy v životě nevlastnila, a tudíž mi není úplně jasné, kde bych ho měla v sedm ráno vzít. Skrz naskrz příjemnou atmosféru vhodně zahušťuje Kuba prohlášením: „Jé, já jsem zapomněl, že mám mít napsaných dvacet vět.“ Systémem mazaně zvolených otázek, který jsem okoukala z detektivek, kde se praktikuje křížový výslech, se dozvídám sladkou pravdu. Minulý týden zapomněl na úkol a jako trest měl napsat pět vět. Nicméně na to také zapomněl, proto se počet trestných vět zdvojnásobil. Tímto způsobem se dopracoval až k dvaceti větám, na které si vzpomněl v pondělí ráno. Ideální situace.

Já ječím, Lukáš řve, Kuba je smrtelně uražen. Za cenu totálně zdevastovaných nervů se nám společnými silami podaří dotáhnout úkol do konce. Dokonce se podaří dopravit Kubu do školy celé tři minuty před zvoněním. Když dorazím do práce, jsem tak vyčerpaná, že si musím dát čokoládu. Tím myslím celou tabulku. Ostatně byla jsem včera opět běhat. Už potřetí. Jsem tedy ostřílená sportovkyně a můžu tomu klidně přizpůsobit kalorický příjem.

Po obědě začne konečně sněžit. Tuhle zimu ve městě poprvé. Zasněně koukám z okna kanceláře na vločky, které cukrují šedivé pahýly stromů. Jsem naměkko, a kdybych zrovna nemusela plodit článek o varovných signálech, podle kterých poznáte, že máte zánět dásní, složila bych bradu do dlaní a procítěně vzdychala, abych zdůraznila svou romantickou osobnost. V tomhle rozpoložení by mě musela milovat snad i Radka. Tuším, že aktuálně by moje aura vyhověla jejím náročným požadavkům.

Naladěná na příznivou vlnu vyzvedávám odpoledne děti. Pořád sněží a na trávnících už dokonce zůstává jemný poprašek, což pozvedá fotogeničnost naší okrajové čtvrti o několik desítek procent. Jestli bude takhle sněžit ještě celou noc, půjdeme zítra sáňkovat. Dobrou vůlí a optimismem už se skoro vznáším nad chodníkem.

Před družinou je přecpáno rodiči, dusno, horko a vlhko z mokrých kabátů. „Mně je vedro,“ skučí Ela a rve ze sebe bundu, čepici, svetr, a kdybych ji nezarazila, nejspíš by byla ochotná vysvléct se do půl těla. Úplně ji chápu. Je tu jako ve skleníku. Než si Kuba dojde pro oblečení do skříňky, nahlédnu jen tak ze zvyku do jeho aktovky. Na čelném místě tam trůní neodevzdaný trest dvaceti vět, které jsme ráno s takovým vypětím rodili. Udělá se mi slaboučko a dobrá nálada mě rychle opouští.

„Odevzdal jsi ten trest?“ ptám se rovnou, jakmile se zjeví ve dveřích.

„Jasně!“ přisvědčí vesele a váže si šálu kolem krku.

„Myslím těch dvacet vět, co jsme psali ráno,“ upřesňuju.

„Vždyť říkám, že jo!“ usmívá se a dívá se mi zpříma do očí.

Úplně znejistím. Že bych se špatně podívala? No jo, nejspíš jsem si to spletla s jiným papírem. Ještě se pro jistotu zeptám:

„A co na to paní učitelka?“

„Byla ráda, že jsem to konečně přines,“ odpoví bez sebemenšího zaváhání. Kristepane, co já jsem to za matku, že pochybuju o svých dětech a nevěřím jim, když přece jasně říkají, jak to je? Každý přece ví, že základem fungujícího vztahu rodičů a dětí je oboustranná bezmezná důvěra. Vždyť na téhle poučce se točí všichni dětští psychologové i výchovné knihy. Proto cítím potřebu Kubíčkovi vysvětlit, proč jsem ho podrobila tak nedůstojnému výslechu.

„Mně se totiž zdálo, že jsem ten papír zahlédla u tebe v aktovce, víš?“ omlouvám se v rámci našeho rovného a čestného vztahu.

„Nooo, já jsem si teď vlastně vzpomněl, že jsem ti zapomněl říct, že jsem to zapomněl odevzdat,“ řekne a nevzrušeně si ukousne velký kus housky, co mu zbyl od svačiny. Asi napíšu vlastní knihu o výchově dětí!

1. února

Hurá! Dožila jsem se konce pololetí. Ačkoli bych tomu ještě před pár dny nevěřila, dokázali jsme proplout zrádnými vodami pololetních písemek. Absolvovali jsme vášnivou prvoukovou diskuzi, jestli je cihla produkt, nebo surovina, určovali jsme kořen slova „žirafa“ (u toho jsme se taky pohádali), napsali jsme referát o sýkoře koňadře a nádavkem odevzdali dvacet kilo sběru, abychom si nahrabali cenné body. Záměrně u toho všeho používám množné číslo, protože to byla skutečně týmová práce v duchu hesla „Googluje celá rodina“.

Pro rodiče byl v rámci pololetního maratonu připraven bonus v podobě monologu:

„Ano, opravdu musíš chodit do školy. Škola je důležitá. I já s tátou jsme chodili do školy. I Messi chodil do školy. Dokonce i Rolando se tam nejspíš párkrát ukázal. Ne, nechceme tě trápit. Nechceme, abys byl nejtrapnější na světě. Chtěli bychom jen, abys uměl číst, psát a počítat. Ne, není nezákonné, když rodiče nutí své děti, aby se doma chvilku učili.“

Jako všechna správná dramata to skončilo happy endem a včera přinesl Kuba domů vysvědčení.

Bohužel jsem mu poněkud neuváženě slíbila, že když se bude dostatečně snažit, vezmu si na pololetní prázdniny dovolenou a budeme dělat, co jen bude chtít. Oba s Eliškou se jednomyslně shodli na návštěvě aquaparku. Navíc mě citově vydírali tak dlouho, dokud jsem jim nedovolila, že si s sebou každý mohou vzít jednoho kamaráda. Lukáš pro jistotu odjel na služební cestu, aby bylo úplně jisté, že se do toho nebude muset jakýmkoli způsobem zapojovat. Od rána se tak v našem bytě prohání, rvou, piští, mlátí a chechtají čtyři děti. Kromě mých potomků ještě Eliščina kamarádka Sofinka a Kubův spolužák Péťa. „Tetóóó“ se ozývá se stejnou frekvencí i razancí jako „Mamííí“.

Dostrkám je do auta a vyrážíme směr aquapark. Po cestě se snažím nevnímat hádky o to, kdo kouká z jakého okénka:

„Elino, čuč si z okýnka na svý straně! Tohle je moje!“

„Aby ses nezbláznil, Kubajzi!“

Kdo má ve třídě blbějšího spolužáka:

„Se mnou chodí do třídy Jarda a ten je tak blbej, že žere gumu. Takovou tu z penálu. Normálka. Fakt!“

Případně co by si děťátka koupila, kdyby měla k dispozici neomezený rozpočet a normální, neprudící rodiče:

„Já bych si koupila růžovýho jednorožce s třpytivou hřívou a zlatým ocasem a jezdila bych na něm do školky.“

„A já bych si, kámo, koupil vlastní paintballový hřiště!“

Do aquaparku se vine fronta dlouhá až za roh, a to i přesto, že za cenu rodinného lístku byste si mohli v pohodě pronajmout garsonku v centru. Jen než se propracujeme k pokladně, mám kotníky okopané od cizích spratků, vyslechnu dvě hádky od poblíž stojících rodin, asi milionkrát napomenu vlastní i svěřené děti a mám takový pocit, že mi začíná migréna.

Konečně jsme v kabinkách. Já s holčičkami v jedné a kluci v sousední, protože to dá rozum, že by se nesnížili k tomu, aby se snad převlékali s holkami. Jsou to takové ty překližkové budky s dveřmi uříznutými dvacet centimetrů nad zemí a kluci na nás celou dobu pořvávají, komentují a snaží se vyprovokovat holky, aby vylezly ven svlečené, což v zárodku zatrhnu. Hlavně proto, že jsem svlečená i já a přece jen ještě neběhám tak dlouho, abych se mohla promenádovat nahá před přihlížejícími davy.

Najednou se rozhostí ticho a kluci si začínají něco šeptat. Neporodila jsem včera, abych moc dobře nevěděla, že ticho je v případě dětí velmi zlověstným faktorem.

„Co se stalo?“ sonduju přes stěnu budky a snažím se zavázat si podprsenku tak, aby mi držela prsa alespoň v trochu přijatelné poloze.

„Ééé, nic. Buď v klidu, mami,“ kníkne Kuba, což je přesně ta věta, která mě z klidu definitivně vyvede. Zejména když je doplněná podivnými zvuky, které očividně vydává Péťa.

Vyletím z kabinky, abych se přesvědčila na vlastní oči (matky snad mají povoleno vrazit do šatny devítiletých kluků), a skoro mě trefí.

Rozdováděný Péťa prostrčil hlavu pode dveřmi, nejspíš v domnění, že tak lépe oslní děvčata, a teď ji nemůže vytáhnout. Leží na zemi uvnitř kabinky, ale venku má hlavu, která působí dojmem, jako kdyby ji právě gilotinovali. Kolem už se začínají srocovat lidi.

„Co jste sakra dělali?!“ To je samozřejmě úplně zbytečná otázka, protože je to naprosto evidentní.

„Já ho nemůžu vytáhnout, zasekly se mu tam uši,“ povykuje z kabinky Kuba a Péťa začíná pofňukávat. A už jsou tady nezbytní radilové.

„Mladá pani, asi se mu tam zasekly uši, né?“ přispěchá se svým novátorským a bystrým postřehem šedesátník ve žlutých šortkách s palmičkami. To by mě fakt nenapadlo. Zezadu mě za plavky tahají vyděšené holčičky. Ještě by mě tu mohly svléknout a budeme mít show kompletní.

Zkouším Péťovou hlavou kroutit na všechny strany i jemně posunovat, ale jediné, čeho dosáhnu, je zoufalý křik: „Tetóóó, vopatrně! Dyť mi tu hlavu utrhneš!“ Regulérně začínám přemýšlet o tom, co bude menší průšvih, jestli když vrátím půjčené dítě bez hlavy, nebo když budu platit celou kabinku, kterou budou muset kvůli Péťově vyproštění rozřezat.

„A co mu zkusit ty uši navolejovat?“ nabízí originální řešení dáma s mastnými vlasy a rudě nalakovanými nehty. Rozhodnu se, že na pitomé návrhy a poznámky nebudu reagovat.

„Tetóóó, mně už je zima!“ piští Péťa. No bodejť ne, když se už čtvrt hodiny válí nahatý na zemi a nemůže se hnout.

„Klid, mami, já ho přikreju ručníkem,“ snaží se Kuba. Nicméně podstatu problému to jaksi neřeší.

Jsem odhodlaná přiznat porážku a dojít na recepci s prosíkem, aby dorazil někdo se sbíječkou a pneumatickým kladivem, kdo z téhle potupné pozice Péťu vyseká. Ať to stojí, co chce. Už jsem zruinovala své konto vstupem na tuhle atrakci, tak proč bych ještě nezaplatila kabinku? Naštěstí je mezi početnými čumily i jeden rozumný otec, který zkoordinuje záchrannou akci. Dva chlapi se pokusí dveře trochu nadzvednout, já budu tlačit Péťovu hlavu dovnitř, Kuba ho bude tahat za ramena a Péťův úkol bude spočívat v tom, že se pokusí moc u toho neječet.

Klečím na dlaždičkách na všech čtyřech jen v plavkách, zadek s celulitidou namířený do publika, a je mi jak už dlouho ne. Odpočítáme si to a kupodivu to klapne. S použitím trochy hrubého násilí se nám podaří prostrčit Péťovu hlavu zpátky do kabinky. Podáme si s otcem-zachráncem ruce (ačkoli já bych mu nejradši skočila kolem krku), čumilové nám zatleskají jen tak, aby se neřeklo (doma pak budou vyprávět legračně mrazivou historku o tom, co se může stát, když půjčíte své děti neschopné matce), a já se vyčerpaně sesunu na lavičku. Spolu s tím, jak mi v těle klesá hladina adrenalinu, se mi začíná houpat žaludek a mám strašnou chuť na panáka. Už nemám sílu ani na to, abych kluky seřvala. Z naší početné výpravy jsem ale očividně jediná, kdo utrpěl trauma.

„Tyjo, teto, to bylo dobrodrůžo, co? Můžu s váma jezdit častějc?“ poskakuje kolem mě Péťa se zarudlýma ušima a Eliška pohotově dodá:

„A nemohla bys mi teda koupit toho jednorožce, když to tak dobře dopadlo?“

11. února

Skutečně a doopravdicky nasněžilo. Nemyslím tím dvoucentimetrovou iluzi sněhu, ale opravdový sníh, na kterém se dá sáňkovat, bobovat, stavět sněhuláka nebo házet pištící matce koule za krk. A také to děláme. Běhat se ve sněhu nedá, respektive zcela určitě nikoli s takovým vybavením, které mám k dispozici, tak alespoň tahám do kopce sáňky, na kterých visí hrozen holčiček. Jejich chichotání se rozléhá na zasněžené louce s improvizovanou sáňkařskou dráhou. Kluci opodál staví sněžné bunkry a vedou koulovací bitvy. Zasněžené vrcholky stromů v nedalekém lese vypadají jako výloha s cukrovou vatou a vůbec je to celé moc hezké a poetické. Domů se pravidelně vracíme za tmy s vymrzlými tvářemi, vlčím hladem a já s povznášejícím pocitem, že jsem si dala takové zimní venkovní fitness. Utáhnout do kopce plně naložené sáňky je výkon, na který moje stehna nejsou zvyklá ani stavěná. Na druhou stranu má pohyb na čerstvém vzduchu očividně blahodárný vliv na moji psychickou rovnováhu a drží mě nad propastí šílenství.

Marta se totiž už zase propadla do hlubin své hormonální deprese, což znamená, že brousí po redakci a připomíná lvici před skokem (nebezpečností, nikoli elegancí). Kdo může, vypadne pryč. Kdo zaváhá, ten to odskáče. Mně se naštěstí podařilo domluvit si na dnešek rozhovor mimo redakci. Mám se sejít s psycholožkou, která je odbornicí na vztah k vlastnímu tělu, a hned potom jdu na oběd s Jolanou. Jsem šťastná, že se mi podaří uniknout z dosahu Martina premenstruačního syndromu. Udělám rychle rozhovor a ve dvanáct už budu poslouchat nové pikantní detaily z Jolanina trenérského románku.

Jenže to bohužel nemá tak hladký průběh, jak jsem doufala. Psycholožka je korpulentní dáma oděná do květované halenky v pastelových tónech. Vztah k vlastnímu tělu má evidentně dokonale vyřešený i přes to, že má tři brady a pokrčené hnědé silonky nacpané do ortopedických pantoflů. Je velmi sebevědomá a vykládá s takovou kadencí, že není možné do jejího monologu vstoupit, natož ji umlčet.

„Problém dnešních žen je v tom, že nedokážou pracovat se svým podvědomím a nedají volnost svým sexuálním pudům. Již Freud dobře věděl, že dvěma hlavními energiemi našeho života je pud sexu a pud smrti. Ale dnešní ženy si to nedokážou přiznat!“ zvedne varovně ukazováček a významně se na mě podívá, aby bylo jasné, že já nejsem výjimka.

Jo, milá zlatá, já si sice na žádných orgiích neužívám, ale alespoň nenosím hnědé silonky, pomyslím si vztekle, když vidím, kolik je hodin a odbornice na ženskou sexuální energii mele a mele. Z tohohle rozhovoru bude mít Marta radost a možná ho vystřihnu i Radce, protože ta by sexuální energii nepoznala, ani kdyby se jí omotala kolem kotníků.

Po několika pokusech, které vyzní úplně naprázdno, se mi konečně podaří sexuálně nabuzenou psycholožku umlčet a rozhovor ukončit.

„Ale to jsem vám neřekla ani zdaleka všechno, paní redaktorko,“ vyhrkne zklamaně a promne si podbradek.

„Ale vůbec ne, paní psycholožko! Bylo to zcela a naprosto vyčerpávající!“ odpovím automaticky, a teprve když vidím psycholožčin výraz, dojde mi, jak to asi vyznělo. No jo, Freud měl fakt v něčem pravdu.

Na oběd dorazím o deset minut později, zadýchaná a zpocená. Jolana už tam sedí a jako obvykle vypadá elegantně, schopně a skvěle. Na světě prostě není žádná spravedlnost. Mezi funěním a omluvami jí líčím svou vtipnou historku s psycholožkou. Sice se tomu společně zasmějeme, ale na konci mě dost naštve, protože prohlásí:

„Prosím tě, tak už se na tu práci konečně vykašli a najdi si něco pořádnýho.“

„A co asi tak? Se dvěma dětma?“ nezapomenu zopakovat svou oblíbenou mantru a zaklínadlo, kterým se dá omluvit skoro všechno. Až se sama trochu zarazím, jak často jsem ho v poslední době použila.

„Nevím. Něco, co tě bude bavit. Tohle je fakt zoufalství.“ Sice s ní musím souhlasit, ale její pozice na trhu práce je skutečně diametrálně odlišná od té mojí. Už vidím, jak všichni zaměstnavatelé skáčou nadšením, až jim při pohovoru sdělím, že mám velmi zaměstnaného muže a dvě děti, které musím nejpozději ve čtyři vyzvednout, aby stihly všechny kroužky, tréninky, udělat si úkoly a vůbec každodenní provoz. Jenže to vůbec nemá cenu vykládat někomu, kdo na svém kariérním postupu maká od dvaceti, nemá žádné závazky, neustále si doplňuje vzdělání, a ještě ke všemu to vypadá, že ho jeho práce snad doopravdy baví.

A protože, jak je obecně známo, nejlepším řešením je útěk, alibisticky odvedu pozornost od své neutěšené situace: „Mě spíš zajímá, co Marek. Povídej, jak to vypadá?“ Už jsme si objednaly u mladičkého číšníka a já jsem v očekávání líčení nových sexuálních praktik. Třeba se i něco přiučím.

„Já ti nevím,“ hraje si Jolana zamyšleně s rohem jídelního lístku.

„Jak nevíš? Co se děje? Je to s ním blbý?“

„Ale ne. V posteli je pořád vynikající. Spíš ještě lepší než na začátku, když jsme se teď sladili. Znáš to, ty první pokusy jsou vždycky spíš o vzájemným oťukávání, ale teď to konečně dostalo ty správný grády!“ No konečně! Teď přijde to líčení lehkých perverzit, což využiju večer ve své vlastní ložnici a to bude paní psycholožka koukat, jak svému sexuálnímu pudu popustím uzdu. Tornádo bude ve srovnání se mnou pouhým letním vánkem. Pohodlně se opřu, abych si to mohla pořádně vychutnat

„Jenže evidentně ty grády nemá jen se mnou,“ dodá Jolana a já se zase rychle předkloním nad stůl.

„Jako že spí ještě s dalšíma?“ ujišťuji se, a když Jolana přikývne, hned mě zajímá: „A jak to víš?“

„Protože mi to normálně říká.“ Mám pocit, že jsem se přeslechla.

„To přece není možný, aby ti nějakej chlap dobrovolně a sám od sebe vykládal o svých dalších milenkách. Tak úchylnej není nikdo! On s tebou nechce bejt?“

„Já myslím, že chce. Dokonce jsem přesvědčená i o tom, že mě má rád, ale dohodli jsme se, že to bude jen o sexu, a nejspíš tu dohodu neuzavřel jen se mnou,“ usměje se Jolana dost křečovitě. „Takže když se občas s nějakou vyspí, povykládá mi to i se všemi detaily.“ Nevěřím vlastním uším. Nejspíš už jsem vážně stará, nebo co.

„Občas vyspí! Vždyť jste spolu od Vánoc! Doufám, žes mu omlátila hlavu o radiátor!“

„No, já si to vždycky vyslechnu, někdy se i na něco zeptám a jeho vzruší, jak jsem přející a otevřená. I když já u toho samozřejmě trpím jako zvíře,“ pípne Jolana. Počkáme, až před nás číšník položí pečené kuře, já mezitím naberu dech i sílu k jediné otázce, která mě teď zajímá:

„Proboha, proč?!“

„Protože jsem se do něj zamilovala!“ odsekne Jolana a konečně vysloví to, k čemu celou dobu směřovala.

„Proboha, proč?!“ zopakuju opět úplně automaticky a nepříliš bystře. Jolana mě sjede tak vražedným pohledem, až se bezděčně přikrčím.

„Kdyby tě to zajímalo, tak jsem to neplánovala. Ale je to s ním tak super, že se to nedá ukorigovat.“

„A jak to teda plánuješ dál?“ ptám se, ale vlastně nevím, jestli chci slyšet odpověď.

„Prostě vydržím a počkám, až ho ty ostatní přestanou bavit,“ osvětlí mi to a mně se chce mlátit hlavou o stůl. Jak je možné, že se někdo jako Jolana, která může mít kohokoli, na koho se jen podívá, zamilovává neustále do takových idiotů? Dostávám strašný vztek na něj, ale i na ni.

„Prosím tě! Kdyby s tebou chtěl bejt, tak ho žádná jiná nezajímá.“ Čekám, že dostanu za uši, ale Jolana je v naprosto nečekané defenzivě.

„Kdepak! On jen dodržuje to, co jsme si navzájem slíbili – že to bude jen o sexu. Přirozeně nepředpokládal, že se to takhle zvrhne. Ani jeden jsme to nepředpokládali.“ Teď mi ještě začne líčit, jak si spolu pořídí dvě děti a domek na předměstí s předzahrádkou a tújemi, a já uteču s křikem na ulici. Moje racionální já se kroutí a svíjí, když vykládá, jak živelného trenéra spoutá svou čistou láskou a silou svých citů. Pikantní oběd jsem si představovala jinak, a jestli jsem před polévkou ještě nějaký sexuální pud měla, po dezertu už po něm není ani stopy. Možná bych měla začít pomalu uvažovat o hnědých silonkách a ortopedických pantoflích.

Večer naše setkání líčím Lukášovi a nezapomenu se zmínit o Jolanině netaktní poznámce ohledně mého nevyhovujícího zaměstnání. Pochopitelně očekávám, že mě můj manžel podpoří a odsouhlasí mé stanovisko.

„Aspoň některá z tvých kamarádek má rozum. Už jsi měla dát výpověď dávno,“ zahučí, aniž by zvedl oči od časopisu. No jo, dva chytří jako rádio v jednom dni. Přesně to jsem potřebovala! Prásknu za sebou dveřmi do ložnice a odejdu spát bez pozdravu. Nicméně si nejsem jistá, jestli si toho Lukáš vůbec všiml.

17. února

V sobotu jedeme k našim na zabijačku. Mám tím na mysli opravdovou vesnickou zabijačku, která začíná za svítání, zapojuje se do ní celá rodina (přirozeně bez biovětve od Michala, který sice do té doby, než potkal Radku, miloval slaninu i jitrnice, ale už několik let se tváří, že se narodil jako čistokrevný býložravec), k čerstvému ovaru se podává křen ze zahrádky a dobré trávení podporuje domácí slivovice. Od té doby, co jsem se stala matkou, mám ale se zabijačkou spojené jedno zásadní dilema: Mám přiznat dětem, že jitrnice, na nichž si právě pochutnávají, mají jistou souvislost s prasetem, které několik předcházejících měsíců krmily u babičky v chlívku? Sice si cílevědomě buduju image drsoňky, ale letos ještě heslo „snězme si svého kamaráda“ nezveřejním. Vymyslela jsem si milosrdnou lež a dětem řeknu, že prasátko babičce a dědečkovi uteklo. Tak a můžeme začít!

Zabijačkové otěže drží pevně v rukou řezník s velmi zvučným hlasem a intenzivní averzí k Pražákům. Ačkoli jsem na vsi vyrostla, přestěhováním do Prahy jsem se pro něj stala podřadnou formou života. Něčím mezi potkanem a pijavicí. Rozednívá se. V obrovských hrncích se vaří voda. Děti jsme nahnali do obýváku a pustili jim pohádku zesílenou na maximální hlasitost. Jejich křehké dušičky musí zůstat uchráněny před surovostí světa. Do kůlny, tedy na dějiště zabijačky, budou připuštěny teprve, až bude maso ve stádiu nepodobném praseti.

Řezník si žádá grog. Když mu ho servíruju, rovnou mi vrazí do ruky metlu na míchání krve.

„No víš, mně to nedělá úplně…,“ snažím se naznačit, že se u téhle činnosti nejspíš pozvracím.

„Nedělej Pražačku a míchej!“ smete ze stolu moje námitky a mocným lokem vypije půlku hrnku.

„A oloupej mi dvě kila česneku a pět kilo cibule!“ Připadá mi to jako trochu nadsazené množství, ale nehodlám absolvovat další přednášku na téma „přebytečnost Pražáků v potravním řetězci“. Sedím, loupu, slzím a zase loupu. Řezník si žádá silnější grog.

V hrncích se vaří ovar, prase visí na rozporce. Přítomní muži se předhánějí v líčení, jak bylo letos těžké ho skolit. S ubíhajícím časem získává prase rozměry mamuta a bojovnost rozzuřeného tygra. Na scénu přicházejí děti a s vykulenýma očima sledují cvrkot. Kuba nedůvěřivě obhlíží maso a nenápadně do něj šťouchá prstem. Řezník už se neobtěžuje grogem, ale žádá čistý rum. A podržet obří kus masa, aby ho mohl naporcovat. Sekerou! Loudám se k němu dost neochotně. Jestli mi usekne ruku v zápěstí, moje snaha uchránit děti před krutostí světa vyjde celkem naprázdno.

Ruka mi zůstala, ovar chutná báječně, křen je silný, kyselé okurky voní po kopru a na světě je krásně. Stavím na stůl obří mísy s cibulí a česnekem, které jsem za cenu hektolitrů prolitých slz oloupala.

„Jéééžíšmarjá, k čemu tolik?!“ diví se řezník. Chce se mi ho vzít topůrkem sekery přes hlavu.

„No tak si to vezmeš do Prahy! Beztak tam žádnej pořádnej česnek a cibuli nemáte!“ chechtá se spokojeně. Spolknu poznámku, že takové množství by stačilo našemu sídlišti tak na tři roky.

Na válu jsou vyrovnané řady jitrnic a jelit. Ráda bych skromně podotkla, že umím skutečně překrásně špejlovat. Jen jsem ještě nepřišla na to, kde bych tento svůj um společensky uplatnila. Všichni jsme definitivně přejedení a ve vzduchu visí těžké mastné aroma. Náš rodinný pes se tak příšerně přežral zbytků, kterými ho celý den krmily děti, že si vyhrabal na zahradě dolíček a uložil se do něj v očekávání brzkého skonu. S radostí bych se uložila vedle něj. Zabijačka se chýlí ke konci a Kuba se zasněně rozhlíží kolem:

„Už abysme začali vykrmovat další prasátko, abysme měli z čeho příště udělat jitrnice, viď, mami?“

20. února

Druhá polovina února je nejvyšší čas na to, aby konečně udeřila chřipka, lepra nebo mor. Je úplně jedno, jakými zázračnými preparáty, výtažky a bylinkami děti nacpu, stejně z ústavů přitáhnou minimálně jednou během zimy něco, co pokosí celou rodinu. Navíc jsem učinila poznání, že viry z dětského kolektivu jsou pro dospělé naprosto decimující a bezmála smrtonosné. Takže v neděli lehne s horečkou Eliška, v pondělí ji následuju já s Kubou, ale zatímco děti jsou v úterý už úplně v pohodě a jen si hýčkají svou lehce zvýšenou teplotu, já stále balancuju na hranici bezvědomí. Bohužel klíčovou charakteristikou zvýšené teploty u dětí je skutečnost, že se s ní nedají vyslat do školy, ale na druhou stranu jim není tak špatně, aby se daly udržet v posteli. Vyžadují tedy neustálý přísun zábavy a podnětů.

První den si vystačí s televizí a tabletem. Jistěže vím, že to není ani výchovné, ani správné. Taková Klára nebo Radka by se k tomu určitě nesnížily, ale já jsem ve stavu, kdy reaguju jen na světlo. Bylo by mi úplně jedno, i kdyby vytrhaly parkety a založily si uprostřed obýváku táborák. Konečně v plné šíři rozumím historce, kterou před časem dávala k dobrému moje kamarádka Jana. Vykládala nám, jak jednou usnula na koberci v obýváku tak tvrdě, že se nevzbudila ani tehdy, když její dvě dcery vysypaly hlínu ze všech květináčů a navršily ji kolem spící matky, aby své matce udělaly hrobeček. Jsem na tom podobně.

Bohužel už v úterý jsou děti připravené skály lámat a očekávají nějaké zábavné aktivity. Navrhuju nějaké kreativní tvořeníčko, ačkoli je mi jasné, že u Kuby s tímhle nápadem neuspěju. Ten projevuje setrvalý odpor k čemukoli rukodělnému včetně domácí výroby diamantů. Jako kompenzaci mu proto slibuju, že poté budeme dělat něco, co bude bavit jeho. Co chci dělat já, nikoho nezajímá.

Půl hodiny shledávám a připravuju pomůcky k vyrábění papírových kytiček, kterými si „překrásně vyzdobíte interiér bytu, až je naaranžujete do designové vázičky“, jak se praví v návodu na internetu. Jakmile se ale pustíme do vyrábění, je zřejmé, že se někde stala chyba. Místo překrásných designových květů nám z toho pořád lezou chuchvalce krepového papíru v jedovatě neonových barvách. Takže deset minut patláme kytičky a dalších čtyřicet minut drhnu lepidlo ze stolu (ze židle se mi to nepodařilo), lezu po kolenou a sbírám odstřižky a zašívám prostřižené legíny. Bilance sedmdesáti minut přípravy a odklízení následků versus deset minut kreativní činnosti s pochybným výsledkem mi připadá neuspokojivá.

A už je tu Kuba se svým požadavkem na nějakou sportovní aktivitu. Proboha, co asi tak sportovního může dělat chraptící a belhající se matka na omezeném prostoru obýváku? Ale ukáže se, že tohle už má Kuba promyšlené. Budu sedět před linkou a chytat jeho fotbalové penalty. Ještě prosazuje, že jako branka bude sloužit otevřená trouba, ale to mu nekompromisně zatrhnu. Další půlhodinu mě tedy ostřeluje míčem, což je antichřipková léčba, kterou doporučuje devět z deseti lékařů.

Mezitím mi Ela ukradne rtěnku a nalíčí si s ní nejen obličej, ale i krk a copánek. Kuba ostřeluje pistolí na pěnové náboje lampu. Věta „Já se nudím!“ se začíná objevovat s nebezpečnou frekvencí a zařezává se mi do zmučeného mozku. Mám pocit, že už mě bolí snad i vlasy. Nabízím, že si budeme hrát na paní doktorku a já budu pacient. To mi alespoň poskytne prostor lehnout si a chvíli si odpočinout. Další hodinu mě tedy šťouchají do břicha plastovým skalpelem, rvou mi do uší různé trubičky a mydlí mě do kolen kladívky. Když se rozhodnou, že je čas, abych dostala do krku injekci (pravděpodobně smrtící), vyhlašuju konec hry a jdu vařit oběd.

Odpoledne už odpočítávám minuty, které zbývají do Lukášova příchodu z práce. Mám naprosto jasně rozmyšleno, že ve stejné vteřině, kdy se zjeví ve dveřích, mu hodím na záda obě děti, zachumlám se pod peřinu a až do rána nebudu chtít vědět o světě. Takže si ještě zahrajeme Člověče, nezlob se, při kterém se Eliška urazí, že ji Kuba dvakrát po sobě vyhodil, a mrští po něm kostku. Přečtu jim pohádku a tvářím se, že mi vůbec nevadí, že můj překrásný přednes přerušují otázkami typu: „Kde bydlí trpaslíci? Existuje na světě klokan, kterýmu by se vešla do kapsy sanitka? Mají andělé pipiny?“ Ještě jim zahraju loutkové divadlo a propůjčuju svůj sexy chraplák střídavě čarodějnici a drakovi, když konečně klapnou dveře.

Hurá! Moje spása dorazila. Přežila jsem den s nemocnými dětmi a teď si konečně půjdu lehnout já. Lukáš se tváří, jako by měl v příští minutě upadnout do kómatu.

„Je bi strašně birezně. Probiň, ale jdu do postele,“ zahuhlá mi v ústrety a šourá se do ložnice. V pořádku. Já v pohodě můžu stonat od desíti večer do šesti ráno. To mi bude stačit.

26. února

Chřipka sice odezněla, ale pořád se ještě necítím natolik ve formě, abych zase začala běhat. Tedy to je oficiální důvod, ten hlavní, o kterém se nikde nešířím, je, že se mi nechce. Jsem zoufale líná, nic mě nebaví, je mi pořád zima a už jsem mentálně naladěná na jaro. To tedy není nijak výjimečný stav a mívám ho každý rok. Jsem ochotná smířit se s tím, že zima trvá do konce února a ani o den déle. Pokud v březnu znova napadne sníh nebo se vrátí mrazy (a to stane každý rok), vnímám to jako podraz přírody a něco jako hozenou rukavici mně osobně.

Každopádně jsem se rozhodla, že letos to bude jinak, a když musím odložit svůj přerod na vynikající sportovkyni, alespoň vliju do žil nový impuls našemu manželství. Ne že bych měla pocit, že je nějak významně špatné. Zcela realisticky jsme mohli po dvaceti letech dopadnout mnohem hůř, ale snad máme na víc, než abychom spolu konverzovali jen o tom, kdy pojedeme na nákup, kdo co zaplatí a kdo nás v práci vytočil.

No, abych byla úplně upřímná, tahle převratná myšlenka ke mně nepřišla tak úplně jako blesk z čistého nebe a má poněkud přízemnější původ. Viděla jsem totiž před školou Kláru s Jiřím. Seděli v zaparkovaném autě a povídali si. A kdyby jenom to. Povídali si, když jsem šla pro Elišku do školky, povídali si, když jsme šly vyzvednout Kubu do družiny, a i když jsme se všichni společně vraceli. Snad musí existovat nějaký zákon, který zakazuje, aby do sebe byli rodiče tří dětí tak strašně zamilovaní, že spolu mohou vrkat dvacet minut odpoledne před školou. Naštěstí byli tak daleko a tak zabraní do svého romantického rozhovoru, že jsem mohla úplně v pohodě předstírat, že jsem si jich nevšimla a nemusela jsem je jít pozdravit.

V každém případě mě to přimělo k intenzivním úvahám o vlastním manželství. Nejsem samozřejmě naivní patnáctka, abych předpokládala, že budeme po dvaceti letech zamilovaní jako studentíci s rudýma ušima, že mi bude manžel každý den skládat vášnivá vyznání a obden nosit kytice. Ale na druhou stranu snad není nezbytně nutné, aby se náš vztah smrskl na placení složenek. Zejména když si vzal ženu, jako jsem já! Možná nemám postavu jako Klára, ale mám temperament a vášeň tygřice. A právě teď nastal ten správný čas na adrenalinovou injekci, kterou vdechnu našemu intimnímu vztahu nový život!

Přemýšlela jsem o tom celé odpoledne a rozhodla jsem se pro aplikaci klasické rady z ženských časopisů. Udělám Lukášovi večer striptýz! Co na tom, že jsem to v životě nedělala, dokonce ani v dobách, kdy jsme spolu začínali chodit a byli jsme na sebe nažhavení tak, že jsme propalovali prostěradla? My, tygřice, si klidně můžeme takhle odvážné gesto dovolit i na prahu čtyřicítky. Alespoň naši manželé uvidí, že mají doma nespoutanou šelmu. Vymalovala jsem si tu scénu v jasných barvách a dostala se do poměrně bojovné nálady. Co je nějaké romantické vrkání v autě před školou proti tomu, jak ze mě můj vášnivý manžel bude večer rvát oblečení a ráno půjdu do práce se ztěžklými víčky, jejichž příčinou nebude mimořádně přemíra alkoholu, ale přemíra sexu?

Zatímco si Kuba dělá úkol a doplňuje do cvičení y/i, nenápadně si připravuju patřičné propriety. Je to poněkud zvláštní situace, protože zatímco v hlubinách skříně hledám něco, co by se při troše dobré vůle dalo považovat za erotické spodní prádlo, Kuba haleká z pokojíku:

„Mami, kožený býček se píše tvrdý y, viď?“

„Cože?“ Myšlenkami jsem sice u titěrných kalhotek, které jsem tu přece před lety někde viděla, ale stejně se mi to spojení zdá divné.

„No kožený býček!“

„Co to je za blbost?“ ptám se podrážděně, protože ty tanga, která vypadají, jako kdyby byla utkaná ze zubních nití, jsem sice našla, ale je úplně jasný, že se do nich rozhodně nemůžu vejít.

„Je to tady napsaný!“ trvá na svém Kuba, takže mi nezbude nic jiného než se zvednout a jít se přesvědčit osobně.

„Přečti si to pořádně. To není kožený býček, ale kožený bičík! Musíš nad tím taky trochu přemejšlet. Copak dává smysl, aby byl býček kožený?“ školím dítě a ponechávám stranou asociace, které mi naskakují ke koženému bičíku.

„Ahááá! Já myslel, jako že je ten býček kožešinovej a huňatej, víš?“

Ehm…

Připravím si do přehrávače vhodně náladovou hudbu a najdu spodní prádlo přiměřenější mé aktuální postavě. A samozřejmě dám nachladit víno, protože já jsem sice tygřice, ale zas taková, abych zvládla striptýz za střízliva, teda nejsem. Jsem připravena na vše!

Na vše, kromě situace, se kterou očividně nepočítají ani autorky článků o svádění. Totiž že se vám domů vrátí totálně unavený manžel, který si nese ještě několik kilo pracovních restů, které míní během večera dodělat. Je dokonce tak utahaný, že k večeři odmítne i to víno, jehož svůdně orosenou lahev jsem postavila na stůl. O to víc piju já. Ještě společnými silami uložíme děti a vracíme se zpátky do obýváku. Pokusím se odlehčit atmosféru historkou o koženém býčkovi a Lukáš třemi větami shrne pracovní krizi, se kterou se právě potýká.

Musím přiznat, že večer se nevyvíjí úplně přesně tak, jak jsem si představovala. Nehodlám se ale vzdát a ze zoufalství se zeptám:

„Na co teď myslíš?“ Můj drahý manžel na mě kouká, jako kdybych spadla z Marsu. Aby ne! Za patnáct let společného života jsem snad podobně debilní větu, bez které by se neobešel ani jeden romantický film, nevypustila z pusy.

„Samozřejmě na práci! Vždyť ti říkám, že nám hoří termín a asi to bude průser!“ No ano, ale zrovna tohle já slyšet nechci. Dle mého scénáře, který jsem si v hlavě vymyslela, teď mělo zaznít něco v tom smyslu, že myslí na to, jak jsem nádherná, krásně voním a on je ten nejšťastnější chlap, že si mě vzal.

„A teď promiň, ale fakt musím pracovat,“ doplní své něžné vyznání a otevře před sebou notebook. Odmítám se ale vzdát, když už jsem našla ty krajkové kalhotky, že? Jedním mocným lokem dopiju sklenici a odskotačím do ložnice. Nasoukám se do toho nejerotičtějšího, do čeho se vejdu. Ještě jsem se rozhodla podpořit své snažení bílou oblekovou košilí, kterou vytáhnu Lukášovi ze skříně. Marilyn by mohla vyprávět o tom, jak sexy je volná košile s ohrnutými rukávy přehozená přes tělo oděné pouze do černé krajky. Víno už začíná pracovat, takže si připadám velmi přitažlivě a velmi rozverně. Vjedu do lodiček na vysokém podpatku, které za normálních okolností nosím pouze v sebeobraně, protože mi dokážou během chvilky umrtvit nohy od kotníků dolů, a tygřice ve mně je připravena na akci.

Doklapu na jehlách po dlaždicích chodby do obýváku, kde Lukáš něco zuřivě píše na notebooku. Cestou se málem přerazím o Kubovy kopačky, které nechal jako obvykle rozkopnuté na podlaze, ale úspěšně dorazím do cíle. Lukáš sedí zády a očividně mou přítomnost ještě nezaregistroval. Ještěže jsem si nechala ovladač přehrávače hned u dveří a můžu se dovlnit před svého drahého muže už s hudební kulisou. Začínám se vlnit ve stejném okamžiku, kdy zhasnu, takže jediné osvětlení místnosti poskytuje obrazovka notebooku. Celé je to velmi svůdné, romantické a brzo bude i vášnivé.

Jenže místo toho, aby se na mě můj manžel vrhl a strhal ze mě to minimum oblečení, nebo se alespoň dychtivě díval, jak ho odhazuju sama, zvedne unavené oči od obrazovky a podrážděně zahučí:

„Prosím tě, můžeš zase rozsvítit? Já se tady snažím pracovat, jestli sis nevšimla.“ Buch! Náraz hlavou do betonu by nemohl být tvrdší. Tygřice si zuje ty příšerné lodičky a bosa se potupně vrátí do ložnice, aby se převlékla do svého osvědčeně pohodlného flanelového pyžama. Pochybuju, že si Lukáš změny mého úboru vůbec všiml.

3. března

Aby toho nebylo málo, včera utrpěla moje ženská energie další čelní zásah mezi oči. Byla jsem vyslána na rozhovor s přenádherným doktorem. Sice jsem z něj měla vytáhnout detaily ohledně léčby pohlavních chorob, což je po ránu téma mimořádně chutné, ale to nic neměnilo na tom, že se jednalo o typ chlapa, v jehož přítomnosti každá žena bezděčně pociťuje touhu smyslně si olizovat rty, natáčet pramínky vlasů na prst a ve finále se na něj vrhnout a ožužlat mu oba ušní lalůčky. Ze své striptýzové příhody jsem se už mezitím oklepala a rozhodla jsem se vystupovat jako přitažlivá intelektuálka, jejíž sex-appeal v kombinaci s profesionalitou vytváří nebezpečně třaskavý náboj.

Bohužel jsem se ráno dost zdržela vyčesáváním žvýkačky z Eliščiných vlasů („No to mi tam snad musel nalepit Dominik, páč mě miluje. Jinak už fakt nevim.“) a opět jsem uvízla ve špičce, takže jsem získala časový skluz. Na schůzku jsem přifuněla pozdě a v dost žalostném stavu. Pan doktor již seděl v kavárně a vypadal jako reklama na pánský deodorant. Košile s rozhalenkou, noha ležérně přehozená přes druhou, před sebou kafe, v ruce noviny. Profesní zdatnost ze mě úplně stříkala, když jsem sebou kecla na židli proti tomu krasavci. Začala jsem lovit v kabelce diktafon, což není při tom množství věcí, které v ní přechovávám, nic jednoduchého. Lovila jsem, šátrala, přitom jsem snaživě vrkala a mrkala. Konečně jsem ho nahmátla a vyrvala z té změti věcí na světlo boží. A tak se na stole mezi mnou a tím překrásným chlapem ocitl diktafon zamotaný do světle modrých kalhotek mojí dcery, které přechovávám v kabelce, kdyby se Elišce stala nějaká čůrací nehoda. Byl na nich růžový jednorožec. Kdybych měla dostatek humoru a nadhledu (což nemám), mohla bych to považovat za vtipný úvod a předznamenání rozhovoru o pohlavních chorobách.

V důsledku toho všeho jsem se rozhodla, že si půjdu zase zaběhat. Jednak potřebuju uvolnit emoční přetlak ze včerejška a jednak dneska pojedeme k našim, abychom pěkně pospolu, i s Michalem a Radkou, oslavili moje narozeniny. To znamená, že budu potřebovat velkou spoustu sebeovládání a psychických sil, abych to všechno vydržela. Vyrážím tedy hned ráno. Jako obvykle se proti mně vesmír spikl a příroda na celé čáře zklamala, protože po jarním počasí není ani památky. Je pošmourno, vlhko a čvachtavo. Vzhledem k tomu, že jsem byla naposledy běhat před třemi týdny a absolvovala jsem chřipku, nemám žádná přehnaná očekávání. Ke štěstí mi bude úplně stačit, když to přežiju.

Ale překvapivě se mi běží poměrně lehce. Jako by si snad moje tělo vzpomnělo, že má kromě tuku i nějaké svaly, a začalo je používat. Dokonce si můžu dopřát i takový luxus, že nemusím veškerou pozornost zaměřovat na to, abych se dokázala v příštím okamžiku nadechnout a nepozvracet, a jsem schopná alespoň rámcově vnímat své okolí. To je úplně nový rozměr, který jsem při běhu (a vlastně jakémkoli sportu) ještě nezažila. Ne že bych ty svoje tři kilometry uběhla nějakým závratným tempem a samozřejmě to ani neznamená, že bych ten kopeček dokázala dát na jeden zátah. Ale alespoň se v půlce nemusím úplně zastavit tak jako obvykle. Když mi plíce začínají dávat najevo, že už toho mají dost, zvolním do rychlé chůze, než se mi zase podaří nabrat dech a znovu se rozběhnout. Považuju to za důkaz toho, že se stávám ostřílenou sportovkyní, a moje sebevědomí atakuje rekordní hodnoty. Cestičky v lese jsou úplně pusté. Vzhledem k počasí je to celkem pochopitelné. Za celou dobu potkám jediného běžce. Když se míjíme, zvedne ruku na pozdrav a na znamení, že jsme na jedné lodi. Jo! Právě se ze mě oficiálně stala běžkyně!

Domů dorážím v povznesené náladě.

„Mami, mami, mami! My pro tebe máme dárky k narozeninám. Chceš říct co?“ poskakuje kolem mě Eliška. Kuba po ní zezadu skočí rybičku a zacpe jí pusu. Na počest mých narozenin se začnou rvát. Jasně že vím, co pro mě mají. Už spoustu let si navzájem dáváme krabici belgických pralinek, knížku a já dostanu nádavkem kytici. Dohodli jsme se na tom už dávno a všichni jsme blažení z toho, že nemusíme pracně vymýšlet originální narozeninové dárky. Tak můžeme vyrazit k našim.

Máma udělala svou nepřekonatelnou narozeninovou svíčkovou pro nás a zeleninový salát pro Michalovu biorodinu. Podezírám ji, že do té své svíčkové přidává nějaký tajný elixír, protože ačkoli se doma držím jejího receptu bod po bodu, stejně se mi nikdy nepodaří dosáhnout stejného výsledku. Kuba babičce a dědečkovi hrdě předvádí pololetní vysvědčení, za čímž cítím úplně jasný kalkul, protože za vysvědčení vždycky dostane pětistovku. Docela by mě zajímalo, co bude dostávat Míša, až začne chodit do školy. Nejspíš poukaz na vyčištění aury.

A už jsou tady. Radka má na sobě fascinující model připomínající batikovaný pytel a náušnice z peříček. Pravděpodobně slepičích. Ta ženská musí být v posteli bohyně, protože jinak mě opravdu nenapadá jediný důvod, proč by si ji Michal bral. V relativní pohodě poobědváme a přichází čas na hromadnou gratulaci. Eliška pro mě vyrobila přáníčko se závějí třpytek, které z něj opadávají a snáší se na koberec. Vhání mi to slzy sentimentu do očí. Kuba mi vrazí mlaskavou pusu a do ruky květináč se žlutým petrklíčem. Následuje osvědčená kombinace pralinek a detektivky od našich. Radce s Michalem leží na srdci moje zdraví, takže mi místo čokolády nadělí bylinkový čaj. Kromě toho od nich dostanu knihu o výchově dětí, kterou, jak se dočtu na přebalu, napsala nějaká ženština, co strávila asi dva měsíce u jakéhosi indiánského kmene a teď má pocit, že spasí naši prohnilou civilizaci tím, že nás naučí vychovávat děti podle indiánských principů.

„Je to něco zcela nového a převratného,“ kdáká Radka. „Už jsem to četla a ona je zkrátka úžasná! Doporučuje například, že by matky měly nosit děti v šátku co nejdéle. Klidně i v předškolním věku. Protože naše století trpí nedostatkem blízkosti a nejvíc tím samozřejmě trpí děti. Tím, že je budeme nosit, ideálně na svém hrudníku, budou neustále cítit tlukot našeho srdce a nebudou zažívat bolestné odcizení.“ Bezděčně spočinu očima na Elišce, která do sebe při obědě nacpala tři knedlíky, a mám pocit, že kdybych si ji přivázala na hrudník, bude špičkami nohou okopávat moje kolena a ve finále mě převáží dopředu. Ale tím převratné principy indiánské výchovy zdaleka nekončí.

„Anebo ještě doporučuje odhodit falešný stud, kterým většina dnešních rodičů trpí. Sex je v tomhle kmenu zcela veřejná věc, která se praktikuje i před dětmi, a ty se tak nenásilným způsobem učí, jak na to.“ Mámě zaskočí kafe a táta těžce polkne.

„Sex před dětma? A není to náhodou trestný?“ ptá se Lukáš se špatně skrývanou zlomyslností v hlase.

„Tak samozřejmě nejde o to, že by se před nimi rodiče milovali záměrně, ale sex je zcela přirozená věc, která patří k životu, a neexistuje jediný důvod, proč bychom ho měli zamykat v ložnici,“ rozpráví Radka a delikátně usrkává bylinkového čaje, který smrdí jako vyvařené ponožky. Máma odejde do kuchyně, pravděpodobně v očekávání blízkého infarktu. Mě to ale naplní veselostí, protože i kdyby byla skutečná sexuální bohyně, jestli jejich manželským intimnostem bude přihlížet Míša, třeba se s ní brácha konečně rozvede.

Po této nedělně erotické vložce mi předává své dary Lukáš. Dostanu obligátní kytici, další belgické pralinky a balíček, který v ničem nepřipomíná očekávanou knihu. Jsem z toho tak rozhozená, že vyhrknu:

„Ježíš, co to je?“

„To se u dárku obvykle pozná, když se rozbalí,“ odvětí Lukáš poťouchle. Děti kolem mě samou netrpělivostí opisují soustředné kruhy a povykují:

„Já to vím! Já to vím!“

„Rozbal to, mami!“

„Heč, heč, já to stejně vím!“

Roztrhnu balicí papír a uvnitř je krabička se sportovními hodinkami a hrudním pásem na měření tepu.

„To je na to tvoje běhání, když jsi se do toho tak opřela, tak aby tě to ještě víc bavilo,“ vysvětlí Lukáš romanticky a já už jsem zase dojatá jako želva.

„Ty jsi začala běhat, nebo co?“ táže se Michal nevěřícně a pozoruje, jak do sebe cpu větrník se šlehačkou. No co, ráno jsem byla běhat, tak teď musím doplnit energii.

„Jasně! Čistí mi to karmu a nasávám při tom lesní energii,“ ušklíbnu se a taktně pomlčím o skutečnosti, že zatím jsem byla běhat asi tak sedmkrát. Zatímco Michal se zamračí, protože pochopí, kam tím mířím, Radka souhlasně pokyvuje hlavou, jako že jsem konečně našla cestu ke svému nitru. Kristepane, ta ženská nemá, kromě jiného, ani špetku smyslu pro humor.

„Podívej, strejdo, měl jsem v pololetí samý jedničky,“ strká Kuba Michalovi pod nos svoje vysvědčení.

„Dobrý!“ zhodnotí brácha stručně, ale Radka k tomu má pochopitelně zase co říct.

„My budeme Míšovi vybírat takovou školu, ve které žádné číselné hodnocení neexistuje. Naše školství je na úrovni Rakouska-Uherska a je to skutečně velmi nesvobodný systém, který zabíjí dětskou dušičku už v zárodku. Nenechává jí vůbec žádnou svobodu. Škola je opravdovou vraždou dětské osobnosti. Ostatně teď už bychom i školku vybírali jinak,“ dodá hořce a já zpozorním. Že by problémy v ráji? Vždyť přece Míša navštěvuje školku pro malé génie.

„Jak to? Nejste spokojení?“ sonduju a předpokládám, že se dozvím, že Míša je na tohle zařízení příliš inteligentní a učitelky před něj nestaví dostatečné intelektuální výzvy.

„Ano. Máme velké problémy s učitelským sborem. Obávám se, že vůbec nepochopili, v čem spočívá úspěšná výchova dítěte. Představ si, že po mně chtěli, abych vzala Míšu k psychologovi. To je neskutečné, co si všechno dovolí,“ vybouchne Radka spravedlivým hněvem.

„K psychologovi? Proboha proč?“ zajímá se máma, která je v roli babičky mimořádně citlivá na všechno, co se dotýká jejích vnoučat.

„Prý ubližuje ostatním dětem. Dokonce si mi dovolili tvrdit, že někoho šikanuje a že prý si stěžují už i rodiče. Ta ředitelka si snad vůbec neuvědomuje, s kým mluví a kolik za tu jejich školku měsíčně platíme!“ Všimnu si, že Radka je pravděpodobně jediný člověk na světě, který ani ve stavu největšího vzteku neopouští důsledně spisovnou mluvu. Nedá se říct, že by to moje sympatie k ní zvýšilo.

„A ubližuje jim?“ zeptá se táta, který se doposud do hovoru nezapojoval.

„Samozřejmě že ne!“ bouchne Radka pěstí do područky křesla. Přijde mi, že se jí začíná nějak zakalovat aura. „Občas se s někým popere, což je zcela normální projev dětské osobnosti. Děti se potřebují vymezovat a nemá smysl jim v tom bránit a znásilňovat jejich vlastní já. Kdyby ho nechali na pokoji, dětský kolektiv by tyto konflikty bez problémů vstřebal a rozpustily by se v jeho pozitivní energii. Jenže tohle ty učitelky nejsou schopny ve své omezenosti pochopit a na Míšu si zasedly.“ Jo, to mi zní velmi pravděpodobně. I když znám už předem odpověď, stejně se zeptám:

„Byla jsi s ním u toho psychologa?“

„Proč?! Absolutně nevidím jediný důvod! Konzultovala jsem to se svým léčitelem a potvrdil mi, že problém rozhodně není v Míšovi. Respektive neexistuje nic, co by s tím sám Míša mohl dělat. Tato situace má dvě hlavní příčiny: očkování a kuřecí maso!“

Všichni kromě mého bráchy, který civí z okna, na ni zíráme jako na mimozemšťana. Pročež se nám rozhodne strhnout klapky nevědomosti z očí:

„Očkované děti mají totiž často problémy se sociální interakcí, což je očividně i Míšův případ. Přirozeně lituju, že jsem ho vůbec nechala naočkovat, ale s tím už se teď nedá nic dělat. A přirozeně také už na žádné další přeočkování nikdy nepůjde. A druhým problémem je konzumace kuřecího masa, které je nadopované hormony, jež zpětně mění lidské chování. Takže jsem tě chtěla požádat, abys nám v budoucnu už nic z kuřecího masa nepřipravovala,“ obrátí se na závěr svého proslovu na mámu. Takže očkování a kuřecí maso! No bodejť!

12. března

Včera jsem se smrtelně urazila. Kuba přinesl domácí úkol z prvouky, jehož zadání znělo: „Napiš, v jakém století a v jakém tisíciletí se narodili tvoji rodiče.“ Vzhledem k mým nedávným narozeninám jsem si to vzala velmi osobně a rozhodla jsem se to považovat téměř za útok. A protože katastrofy zásadně nechodí po jedné, už v průběhu psaní úkolu jsem si všimla, že se Kuba podezřele často drbe na hlavě.

Vši se naší rodině doposud vyhýbaly a nemám s nimi vůbec žádnou zkušenost. Kromě toho, že se jich maximálně štítím a vnímám je jako analogii ke svrabu, moru a choleře. Když jsem tedy Kubovi prohlížela hlavu, zbaběle jsem se utěšovala tím, že se určitě jen zpotil na tréninku a svědění pochází od toho. Ale byly tam!

Propadla jsem panice. Ačkoli jsem si ještě před minutou na vlastní vlasy ani nevzpomněla, okamžitě mě začala svědit hlava a měla jsem dojem, že po mně něco leze. Hnala jsem před sebou Kubu do koupelny a úplně nejradši bych na něj sahala už jen v gumových rukavicích.

„Vezmu tě strojkem!“ oznámila jsem mu nekompromisně.

„Budu vypadat jako idiot!“ hučel nespokojeně, v čemž měl sice pravdu, ale nebyl čas na diskuze. Dramatická situace vyžadovala dramatická řešení. Mezitím dostala Eliška hysterický záchvat, protože měla strach, že její blonďaté kudrny potká stejný osud.

Bylo jasné, že v osm hodin večer už budeme jakýkoli odvšivovací přípravek shánět jen těžko, ale nebyla jsem schopná srovnat se mentálně s myšlenkou, že bychom měli strávit jedinou další noc ve společné domácnosti s vešmi. Lukáš mě poměrně vhodně upozorňoval na skutečnost, že vši už na Kubově hlavě pravděpodobně několik dní bydlí, takže je úplně jedno, jestli bude zavšivený stav naší domácnosti trvat o pár hodin déle. Nicméně otravovala jsem ho tak dlouho, dokud neochotně nenasedl do auta a nedojel do nejbližší lékárny s noční pohotovostí, aby zakoupil pro mě a Elišku odvšivovací přípravek.

Mezitím jsem oholila Kubovi hlavu na několikamilimetrový porost. Vypadal sice jako dítě Černobylu, ale byla jsem si jistá, že teď by se vši na jeho hlavě udržely pouze za použití sekundového lepidla. Zároveň jsem mu vtloukala do hlavy oficiální verzi, kterou bude na veřejnosti zdůvodňovat svůj neortodoxní sestřih:

„Žádný vši! Opravdoví frajeři se stříhají strojkem, aby se jim při tréninku nepotila hlava!“ Kuba nevypadal, že by byl ze svojí nové image bůhvíjak nadšený, a sebekriticky musím uznat, že kdybych ho potkala někde na ulici, dám mu pětikačku, ale účel světí prostředky.

Lukáš se vrátil z lékárny s nějakým přípravkem, který je, soudě dle etiket, jen mírně odlehčenou verzí biologických zbraní. Má olejovitou konzistenci, v důsledku čehož přilne k vlasům a nedá se ničím vymýt. Což jsem zjistila až v okamžiku, kdy jsem ho nám oběma do těch vlasů napatlala. Šamponovala jsem to, mydlila a drhla vším, co mi přišlo pod ruku, snad jen kromě ředidla a záchodové dezinfekce. Nehnulo se to ani o milimetr a vypadaly jsme jako umaštěné bezdomovkyně. Lukáš se odmítl do čehokoli podobného pouštět, dokud se vši prokazatelně neobjeví na jeho vlastní hlavě. Zato mi ale solidárně nabídl, že prohlédne moje vlasy, abych věděla, na čem jsem. To jsem razantně odmítla. Naše manželství sice není žádnou esencí romantiky, ale snad ho není nezbytně nutné pohřbívat tak hluboko, aby mi manžel po večerech vybíral vši.

Ráno zapletu Elišce umaštěné vlasy do copu, aby ji vůbec pustili do školky, a marně přemýšlím, co udělám se svými vlastními. Večer jsem ještě projela internetové diskuze na téma odvšivování a dozvěděla jsem se, že vynikající zbraní proti nim je i žehlička na vlasy nebo šampon pro psy. Rozhodnu se tedy podpořit své snažení tím, že umaštěné pramínky svých zubožených vlasů ještě protáhnu horkou žehličkou. V zrcadle na mě teď civí bezdomovkyně, která se vyšvihla před návštěvou sociálky. Možná by nakonec byl lepším řešením ten strojek. Kuba si mě prohlíží s poměrně zlomyslným výrazem.

O polední přestávce dokončím své odvšivovací tažení ve zverimexu a místo oběda si půjdu koupit šampon pro psy. „Máte prosím šampon pro psy?“ ptám se polohlasně mladičké prodavačky, jako kdybych po ní chtěla deset deka kokainu. Úplně se rozzáří.

„Máte doma zvířátka?“ ptá se protivně znělým hlasem.

„Už to tak vypadá,“ hučím temně a rozhlížím se kolem, kdo všechno nás slyší.

„A nechcete pro ně i nějaké pamlsky? Masíčko nebo paštičky?“ lísá se, ale já jsem dokonale zmatená. Masíčko nebo paštičky pro vši? Co to proboha je? A jak to sakra funguje? Je to něco jako otrávená návnada na vši, kterou si napatlám do vlasů, nebo co?

„Já nevím. Stačí mi, když je to zabije na první pokus,“ kuňknu. Prodavačka třeští své bezelstně modré oči a vypadá, že by nejraději skolila ranou do týla mě.

Takže teď se aktuálně v naší domácnosti nachází jeden holohlavý, dvě naolejované a jeden s normálními vlasy, ale všichni kolektivně páchneme psím šamponem. Taková kapavka by byla mnohem delikátnější.

19. března

Nové hodinky jsou ďábelský vynález. Ukazují mi, kolik jsem udělala kroků, jakou vzdálenost jsem urazila, jak rychle mi u toho tepalo srdce, kolik mi toho zbývá do naplnění denního cíle, a tak trochu čekám, že mi začnou dávat elektrošoky, kdykoli se posadím na déle než deset minut. Na druhou stranu ale musím přiznat, že mě motivují k běhání mnohem víc, než bych čekala. Už jsem s nimi byla běhat pětkrát, což je frekvence naprosto závratná.

Pokaždé mi sice signalizují, že můj tep je už za hranicí infarktu, ale baví mě závodit sama se sebou a snažit se při každém běhu vylepšit čas alespoň o vteřinu. Díky tomu také ve čtvrtek vpodvečer poprvé vyběhnu ten kopeček na své oblíbené trase, respektive na své jediné trase. Rozhodnu se ze sebe vyždímat maximum. Před očima mi víří kaleidoskop hvězdiček a nemůžu se rozhodnout, jestli mám větší problém s nohama, nebo dechem. Navíc mě taky trochu zdržuje to, jak se každé tři vteřiny dívám na hodinky, za kolik to mám. Ale stejně se ve finále zlepším o neskutečných sedm vteřin, což mě naplní nadšením. A to jsem si vždycky myslela, že absolutně vůbec nejsem soutěživá.

Můj povznášející pocit nadšení umocňuje i počasí, které se rozhodlo, že s konečnou platností vypoklonkuje zimu. Teplota sice stoupla jen o pár stupňů, ale je tak nějak světleji a ve vzduchu je úplně cítit očekávání jara. Je to paráda, když se z někoho stane zdatný běžec, a ještě k tomu začíná jaro. Jsem prostě frajerka a jsem se sebou velmi spokojená. A když už jsem v tom, rozhodnu se pro mimořádně odvážný kousek.

Prodloužím si trasu až k rybníku. Tak! Je to sice asi kilometr, ale pouštím se do toho, jako kdybych se vydávala na území označené „tady jsou lvi“. Cítím se nesmírně schopně a dobrodružně. Dokonce si připadám přitažlivě i ve svých černých teplácích a šedivé větrovce. Do té doby, než si všimnu běžkyně, která se právě zjevila na druhé straně rybníka. Sice na dálku blbě vidím, ale i přesto je zcela evidentní, že je to nějaká slípka s postavou modelky. Oblečená do pestrobarevných běžeckých legín, světle modré bundičky do pasu, blonďatý ohon za ní vlaje. Prima. To jsem přesně potřebovala! Během zlomku sekundy už nejsem zdatnou, přitažlivou běžkyní, ale opět unavenou matkou, která se sotva vleče a v černo-šedivém ohozu vypadá jako vrána. Je zajímavé sledovat, jak proměnlivou veličinou může být taková sebeúcta a do jakých hlubin může během mrknutí oka klesnout.

Ráda bych se té pestrobarevné nádheře vyhnula, ale vzhledem k tomu, že běžíme proti sobě, nebude to dost dobře možné. Samozřejmě bych se mohla obrátit a běžet zpátky, ale nedělám si iluze, vzhledem k mému tempu by mě záhy dohnala a to by bylo ještě větší ponížení, než když se potkáme tváří v tvář. Když se k ní přiblížím na dohled svých krátkozrakých očí a pracně zaostřím přes clonu potu, který mi stéká po rudém obličeji, je jasné, že si svoje ponížení tentokrát vypiju skutečně až do dna. Proti mně totiž běží Klára. No samozřejmě. Jak taky jinak? Jistěže běhá, mimo to, že určitě skvěle hraje tenis, je nedostižná plavkyně, která zásadně skáče do bazénu elegantní šipkou a neleze potupně po schůdkách jako my ostatní. Nepochybně je báječnou hráčkou plážového volejbalu a nominaci do olympijského lyžařského týmu nejspíš odmítla jen kvůli nedostatku volného času.

Už jsme tak blízko, že bych na ni mohla plivnout, kdybych neměla takový nadhled. No nic, pozdravím ji zvednutou levačkou, jak se to tak mezi námi běžci dělá, a pokusím se alespoň na tu dobu, než ji minu, nefunět a netvářit se, jako že nastává moje poslední minuta. Ale bohužel ani toho mi není dopřáno. Klára už mě zaregistrovala, nasadila svůj široký úsměv a vesele mává. Mávám taky, a dokonce se pokouším i usmívat, ale dost se bojím, že můj úsměv svou křečovitostí připomíná spíš jizvu.

K mé hrůze se Klára zastavuje. Samozřejmě stále poklusává na místě, aby náhodou nevystydla poté, co nejspíš uběhla pětatřicet kilometrů. Jen tak, aby si provětrala hlavu před večeří.

„Jé, ahoj! Nevěděla jsem, že taky běháš!“ hlaholí a vypadá nechutně svěže. Zato já mám problém popadnout dech, za krk mi tečou potůčky potu.

„Eeee, ufff, ahoj, hmm, jo, trochu…,“ vyrážím ze sebe mezi přerývavými nádechy. Hotová mladá intelektuálka.

„To je super náhoda, že jsme se potkaly. Nepoběžíme chvilku spolu?“

„Eh, huh, aaa… opačným směrem,“ doplňuju svůj kultivovaný projev a máchám rukou na druhou stranu, aby bylo jasné, že spolu nemáme společného vůbec nic, ani směr běhu.

„To neva. Já se klidně otočím, klidně se ještě trochu proběhnu,“ vtírá se a mě zachvacuje nefalšovaná hrůza. Jakože teď poběžíme spolu, aby bylo úplně jasné, že vůbec neumím běhat, nic nevydržím, neumím správně dýchat, nemám žádnou techniku a všechno se na mně při běhu třese?

„Huh, fmm, bych tě zdržovala,“ udělám poslední zoufalý pokus, ale Klára je očividně rozhodnutá zničit mě dokonale.

„Nesmysl! Já nejsem žádná závodnice,“ uzavře to. Evidentně bych ji musela vzít po hlavě klackem a nacpat do nejbližšího odpadkového koše, abych se jí zbavila.

Tak tedy běžíme spolu. Respektive spíš klusáme, protože se pořád ještě kojím nadějí, že Kláru mé šnečí tempo otráví a odpálí pryč, ale je vytrvalá. Musí na nás být vynikající pohled. Barevný, načepýřený papoušek vedle upocené, šedivé vrány. Tím, že běžíme velmi pomalu, může Klára bez problémů povídat, zatímco já veškerou svou energii soustřeďuju na to, abych nehekala nahlas. Vypadá to ale, že Kláru mé jednoslovné odpovědi nijak nevyvádí z rovnováhy, a vykládá o všem možném. O škole, o dětech, o ostatních matkách. Velmi taktně se přitom ani slovem nezmíní o mé výkonnosti, technice běhu nebo zcela nedostatečných zoufalých teniskách, ve kterých běhám a které už vydržely mnohonásobně víc, než jejich výrobce zamýšlel. Já se tvrdohlavě dívám jen na cestu před sebou a dávám si velký pozor, abych ani koutkem oka nezahlédla Klářina štíhlá stehna, která se míhají vedle mě, a ruce, které drží předpisově s lokty u těla, aby dosáhla co nejefektivnějšího pohybu.

Ovšem zcela objektivně musím uznat, že je velice milá a některé její postřehy (zejména o matkách, které mi nejsou sympatické) mi připadají trefné a poměrně vtipné. Dokonce mi ta společná část trasy uteče mnohem rychleji, než bych čekala.

„Já normálně chodím běhat ráno, ještě než se děti vzbudí. Nepůjdeme někdy spolu?“ loučí se, když se naše cesty rozdělují a já znovu propadnu panice. Bylo to sice celkem fajn, ale vyklusat se spolu je něco úplně jiného než si jít spolu plnohodnotně zaběhat. A protože jsem dospělá žena, která bez problémů dokáže projevit svůj názor a nemá problémy s odmítáním, vyrazím ze sebe:

„Jasně! Tak se domluvíme!“

U některých lidí je skutečně div, že se dožili tak vysokého věku.

Teprve když Klára zmizí za zatáčkou, podívám se na hodinky. Před ní by mi to bylo trapné, protože je přece jasné, že neběhám kvůli nějakému výkonu nebo hubnutí, ale kvůli sobě. Protože to je ta jediná správná motivace, jak se dočtete v každém časopisu. Ale je to neuvěřitelné! Uběhla jsem čtyři a půl kilometru, což je můj životní rekord a jsem přesvědčená, že ještě na začátku roku bych to neuběhla ani v sebeobraně.

Domů dorážím ve velmi povznesené náladě. Při přípravě večeře („Kdes byla, mami, tak dlouho? Já už mám takovej hlad, že jsem chvíli uvažoval i o tom, že si snad dám nějakou zeleninu.“) líčím Lukášovi svůj historický úspěch a také to, jak jsem potkala Kláru.

„Nakonec byla celkem v pohodě,“ dodám na závěr.

„Mně přijde v pohodě celou dobu. Nechápu, proč ji nemáš ráda, je příjemná a hezká,“ přihodí svůj postřeh Lukáš, čímž moje rodící se sympatie ke Kláře zase dokonale zmrazí. To by mě zajímalo, jestli někdy v posledních deseti letech mluvil takhle o mně.

21. března

Protože jsem se drze a troufale radovala z blížícího se příslibu jara, logicky jsem musela být potrestána. U příležitosti prvního jarního dne se tak z nebe sypou tuny sněhu, abychom si náhodou nemysleli, že to budeme mít zadarmo. A jelikož katastrofy zásadně chodí ve dvojici, koná se dneska i dětské maškarní. Karnevalové martyrium začalo, stejně jako každý rok, už několik týdnů předem při výběru masky. Zatímco vloni ještě Kuba velmi ochotně pózoval v masce vesmírného bojovníka, letos dává nad podobnou možností najevo nefalšované zhnusení.

„Ty prostě odmítáš respektovat, že už jsem velkej!“ vpálí mi, když se ho snažím přesvědčit, že v masce si karnevalový rej mnohem víc užije. Nevím, jestli mě víc šokuje skutečnost, jak rychle moje miminko vyrostlo, nebo to, že použil ve větě slovo „respektovat“.

S Eliškou to ale není o moc lepší. V rámci mé příkladné pracovní produktivity strávím jedno odpoledne tajným prohledáváním e-shopů s dětskými kostýmy. Domů se vracím obtěžkaná tipy na to, za co by se mohla Eliška na maškarní přestrojit. Všechno jsou to roztomilá zvířátka a mým jednoznačným favoritem je žluté plyšové kuřátko. Úplně ji v tom vidím, jak bude sladká a kouzelná. Až musím v oku zamáčknout slzu dojetí. Bohužel to celé proběhne poněkud jinak, než jsem si ve své sentimentální naivitě vysnila.

„Podívej, Elinko, nechtěla bys jít za takové roztomilé kuřátko?“ lísám se a ukazuju Elišce fotku na stránkách e-shopu.

„Ne! Chci jít za Elsu!“ Takovéhle řešení mi ovšem silně nevyhovuje vzhledem k tomu, že za Disneyho princeznu šla vloni i předloni.

„No ale podívej, jak je to kuřátko heboučké,“ odmítám to vzdát.

„Elsu!“ trvá na svém Eliška a neobtěžuje se na fotku ani podívat. Dobrá vůle a trpělivost mě rychle opouští.

„Tak si tu fotku aspoň prohlídni,“ žádám razantně a značně podrážděně. Eliška neochotně zvedne oči, pohlédne na fotku a naznačuje zvracení. Kam se sakra poděla moje roztomilá holčička? Hážu ručník do ringu a jdu objednat kostým Elsy. Třetí v pořadí.

A je tu den D. Sokolovna se otřásá v rytmu „… jede, jede do dáli, veze samý vožralý,“ a mně začíná cukat oko, ještě než vůbec vstoupím dovnitř. Ze dveří s jekotem vybíhá muchomůrka pronásledovaná kovbojem, jen tak tak stihneme uhnout. V sále se nám podaří urvat poslední volný stůl, přirozeně přímo pod reproduktory. Kromě cukajícího oka mi tedy bude následující hodiny pulsovat hlava v rytmu Michala Davida a Heidi Janků. To mám za všechny svoje hříchy!

Děti se vrhají do tančícího chumlu. Kolem našeho stolu se honí šašek s hasičem a v pravidelných intervalech mi kopou do židličky. Lukáš se tváří tak nešťastně, že ho musím pohladit. U pódia se perou tři éterické víly, mydlí se po hlavě kouzelnými hůlkami a snaží se navzájem si servat průhledná křídla. Děti se vrací a chtějí zakoupit tombolu. Taky mají hlad. Pro tuhle situaci jsem vybavená domácími muffiny, protože na dětských akcích se zásadně podává občerstvení ve stylu „smažené peklo“ a já jsem prostě zodpovědná matka. Eliška s Kubou proto zcela logicky trvají na chipsech.

Indián se svlékl téměř donaha a pobíhá po sálu jen ve spodním prádle, čelence s péry a s plastovým tomahawkem v ruce. Za ním pádí superman a snaží se mu nacpat hrst zmačkaných konfet za trenky. Chobotnici se utrhlo jedno z chapadel a vláčí ho za sebou jako bezvládnou zelenou mrtvolku. Eliška se chce zúčastnit soutěže o nejhezčí masku. Vzhledem k tomu, že je tu hrubým odhadem asi tak padesát osm jiných Els, mám o jejím úspěchu dost velké pochybnosti. Z reproduktorů duní: „Chytila jsem na pasece žížalu.“ Snažím se rozpomenout na příznaky akutní psychotické poruchy.

Děti touží po párku v rohlíku. Růžová baletka si strká chlebíček s vlašským salátem do kabelky. Berušce z toho všeho velmi pravděpodobně hráblo, protože ječí a snaží se odoperovat si z krovek všechny tečky. Kuba je maximálně znechucený, že v tombole vyhrál omalovánky a pravítko místo závodního auta na ovládání, s kterým už napevno počítal. Eliška bulí, protože nevyhrála soutěž o nejkrásnější masku. Oba shodně odmítají jít domů, tak jim alespoň Lukáš vystojí frontu na žloutkové věnečky. S oranžovou limonádou. Vychutnávají si je v rytmu: „Když se podaří, co se dařit má…“

Batman šlápl Elišce na vlečku a definitivně ji utrhl. Kuba brání čest své sestry a praštil ho světelným mečem přes hlavu. Hrozící bitvu tlumím v zárodku jahodovými pendreky. Maškarní pomalu končí. Podlaha sokolovny je pokrytá zmačkanými konfetami, částmi kostýmů, rozšlapanými brambůrky a loužičkami oranžové limonády. Po cestě domů děti dojídají želatinové medvídky. Může mi teda někdo rozumně vysvětlit, jak to, že špatně od žaludku je jen mně?!

2. dubna

Na dnešek máme domluvenou hospodu s holkama, co jsme spolu chodily na vysokou. Kromě Jolany dorazí ještě Katka a Dita. V téhle sestavě se pravidelně vídáme už od promoce. Vždycky je to vynikající a vždycky to končí strašnou kocovinou. Jen mě stojí čím dál tím větší úsilí vypravit se z domu. Kuba má trénink až do večera a přiveze ho matka jeho kamaráda, což znamená, že to jednak budu muset příště oplatit a jednak si nestihne udělat úkoly před mým odchodem, takže se bude muset pochlapit Lukáš.

Eliška si na odpolední návštěvu pozvala Adélku. Holčičky přemístily snad všechny volně dostupné předměty do obýváku a zbudovaly si z nich novou a kompletní domácnost. Nezávislému pozorovateli by se ten shluk přikrývek, dětského nádobíčka, panenek a polštářů mohl jevit jako doupě bezdomovců, ale holčičky v tom evidentně mají systém. Teď si hrají na maminky, což je zajímavé zrcadlení chování jejich vlastních matek, které mají okoukané. Není to veselá záležitost. Maminky se totiž právě ukládají ke spánku.

„Sakra, tady je bordel! Nikdo nepude spát, dokud se to tady sakra neuklidí! Já nejsem vaše služka!“ nadává Adélka dikcí nervózní matky a snaží se vnést do polštářové domácnosti nějaký řád.

„Vykašli se na to a pojď spát. Vono se to nezblázní!“ kontruje Eliška a ostentativně zívá, aby bylo zřejmé, že ona se do úklidu rozhodně zapojovat nehodlá. Nejsem si úplně jistá, co z toho je lepší verze.

Moc dobře si pamatuju a nostalgicky vzpomínám na dobu, kdy jsem chodila pařit jako bezdětná. Hodiny před začátkem mejdanu jsem se naložila do bublinkové koupele. Ideálně s dvojkou bílého, které mě naladilo na tu správnou vlnu. Pak jsem další hodiny prostála před skříní, abych její obsah kompletně vyházela na koberec a vyzkoušela si asi tak tři miliony kombinací. Než jsem konečně našla tu, která mi šla k vlasům a očím, prsa jsem v ní měla o dvě čísla větší a břicho o dvě čísla menší. Když jsem potom nalíčená a načesaná opouštěla byt na dvaceticentimetrových jehlách (na kterých se nedalo ani chodit, natož tančit, ale vypadaly úchvatně), bylo prostě naprosto zřejmé, že nadcházející večer bude úžasný a jedinečný.

V současné době probíhá moje příprava na propařený večer tak, že si na barový pult v obýváku položím notebook, abych v průběhu přípravy večeře mohla vyřizovat pracovní maily. V mezidobí dělám nadšeného diváka holčičkám, které mi předvádí divadlo („Tleskej pořádně, mami. Nezapomeň, že jsi nadšená!“), zaplétám princeznovské účesy a oblékám panenky do šatiček. Adélčina maminka má zpoždění, takže když Adélku vyexpeduju, do mého odchodu zbývá celých dvanáct minut. Obývák vypadá, jako kdyby se jím přehnalo tornádo. Na sporáku osychá večeře a doma ještě není ani Kuba, ani Lukáš. Rozmazlím se bleskovou sprchou, abych ze sebe spláchla celodenní nánosy prachu.

Do koupelny za mnou proklouzne Ela. „Já tě učešu, jo?“

Nejsem netvor, abych odmítla takové skromné přání. Takže se usazuju na dlaždičky (v kalhotkách a podprsence) a nechávám si rvát vlasy.

„Elinko, mě to ale tahá,“ zkouším uhýbat hřebenu, který se v dětských ručičkách mění v mučicí nástroj.

„To se nedá nic dělat!“ nedá se malá mučitelka (od kohopak to asi slyšela?) a vyrve mi další chomáč vlasů. Jestli mě skalpuje, moje mejdanové ladění dozná značných trhlin.

Z tréninku přijíždí Kuba. Následuje obvyklý dialog:

„Co bylo ve škole?“

„Dobrý!“

„Dostal jsi nějakou známku?“

„Nevím, nepamatuju se.“

„Tak si vzpomeň!“

„Jo, vlastně asi dvojku.“

„Z čeho?“

„To už jsem zapomněl.“

„A co jsi měl k obědu?“

„To už si nevzpomínám.“

Alespoň nějaké jistoty člověk má.

Eliška mi mezitím aplikuje do vlasů několik řvavě růžových látkových květin (ze svých vlastních zásob), vzadu mi vytváří tři culíčky sepnuté neonovými gumičkami a celé to korunuje čelenkou s obrovskou mašlí.

„Konečně jsi krásná!“ obhlíží spokojeně své dílo. Ze zrcadla na mě zírá kolotočářka v podprsence.

„Ještě třpytky do vlasů,“ vzpomene si malá kadeřnice a přibíhá s růžovou mističkou. Smůla, že si nevšimla, že je v ní zbytek rozlámaných cornflaků. Vypadám jako kolotočářka postižená nějakou nepěknou vlasovou chorobou.

Když konečně dorazí z práce Lukáš, zbývá mi do odchodu pět minut. Vytrhnu ze skříně to, co mi přijde pod ruku a jeví se alespoň trochu čisté.

„Prosím tě, udělej s ním úkol z češtiny a vyplňte týdenní hodnocení. Večeři máte na plotně,“ hodím po Lukášovi pár mlhavých směrnic a zabouchnu za sebou dveře. V chodbě se na tajňačku (v příšeří a v podřepu) zbavuju všech neonových vlasových ozdob a upravuju vlasy. Jsem fakt dobrá!

Kouzlo tohohle setkání tkví v tom, že se nejenže známe dlouho, ale všechny, kromě Jolany, jsme zasloužilé matky a jsme na tom plus minus stejně. Všechny bojujeme, jak nejlépe umíme, ale naše realita se hodně liší od image dokonalých matek a úspěšných žen, kterými jsme se plánovaly stát. Vlastně jen doufáme, že traumata, která svým dětem způsobujeme, nejsou úplně zásadního charakteru. Navíc se navzájem známe tak dobře, že k sobě můžeme být upřímné (skoro úplně) a nepřetahujeme se o to, které z nás se podaří vylhat si úspěšnější život.

Katka nám právě líčí, jak se rozhodla najmout si paní na úklid:

„Filip mě přemlouval strašně dlouho, ale já jsem pořád nechtěla. Připadalo mi, že když si najmu uklízečku, přiznám tím, že jsem úplně neschopná a nezvládnu ani udržet vlastní domácnost. Jenže teď už to bylo fakt neúnosný. Minimálně dvakrát do měsíce musím jet na služebku na pár dní do Bratislavy, protože firma tam dostala novej projekt, a i když se Filip celkem snaží, domácnost vypadá jako po výbuchu,“ vypráví zaníceně a já si bezděčně vzpomenu na to, v jakém stavu jsem opustila vlastní byt. „Tak jsem konečně povolila a nechala si od kolegyně doporučit uklízečku. Že přijde jednou za čtrnáct dní a udělá takový ty velký věci, jako vyluxování, vytření podlahy, umytí koupelny a tak.“ Všechny přikyvujeme, jakože je to bezvadný nápad.

„Takže minulej tejden u nás byla poprvé. Pak mi volala na tu služebku a říká: ‚Tak jsem to, pani Bezděkovská, všecko nestihla. Bylo tam toho hrozně moc. U vás se asi dlouho neuklízelo, co?‘ Připadala jsem si, jako kdyby se u nás musela brodit hnojem,“ odfrkne si znechuceně. Napadne mě, že od nás by v tom případě uklízečka nejspíš s jekotem utekla.

„No to snad ne! Doufám, žes ji okamžitě vyrazila,“ rozhodí rukama Jolana, která je ze své manažerské pozice zvyklá na jasná pravidla a razantní rozhodnutí. Katka se zhluboka napije svého piva.

„Ne. Vygruntovala jsem celej byt a doufám, že příště projdu.“ Jolana nevěřícně vrtí hlavou, ale já Katce rozumím. Představa, že mi někdo bude prolézat domácnost, sčítat moje resty a ve finále mi oznámí, že jsem nevyhověla, je moje noční můra. Už tak nemám o svých kvalitách valné mínění a nepotřebuju si ho snižovat ještě veřejným odhalením, že nevysávám pod gaučem.

Spláchneme to přiznání pivem a přesuneme se na chlapy. Dám k lepšímu svou historku se striptýzem, které čas trochu obrousil tragické hrany a zbylo z ní poměrně vtipné jádro. Zejména po třech pivech. Moje vyprávění má úspěch a Katka si hned přisadí:

„My už spolu skoro nespíme. Jsme po celým dni oba tak urvaní, že padneme do postele a jen se modlíme, aby toho druhýho nenapadly nějaký nesmysly. Někdy mám pocit, že mi snad znovu naroste panenská blána. Četla jsem, že prej se to může stát.“

„Nebylo to náhodou v tom našem plátku? To zní, jako kdybych to psala já,“ podotknu realisticky, což vyvolá u holek výbuch smíchu a u mě záchvěv deprese.

„To my máme úplně opačnej problém. Ondřej by chtěl pořád, až je to někdy otravný,“ podotkne Dita, čímž mě s Katkou dokonale naštve.

„Asi před měsícem se vrátil ze služebky a byl tak při chuti, že mě přemluvil, abych s ním šla nahoru normálně během dne, zatímco se kluci dole dívali na televizi.“

„No to je fakt skandál. Tvoje starosti bych chtěla mít,“ odseknu ironicky, ale Dita mě přeruší:

„Jo, jenže když jsme byli v nejlepším, ozvalo se na schodech ťapání a ve dveřích se najednou objevil malej Ondrášek a celej udivenej se ptal: ‚Co to tady děláte?‘“ No vida, nakonec ta Ditina historka nebude tak marná.

„A já vůbec nevím, jak mě to napadlo, ale říkám mu: ‚Ale nic, Ondrášku, jdi pryč. Táta mi jen vyndává klíště.‘ Takže jsme zase slyšeli ťapání ze schodů dolů a pak jak Ondrášek volá na Honzíka: ‚Tak je to v pohodě! Táta jen mámě vyndává klíště!‘“ Jsme úplně mrtvé smíchy a já se málem utopím v půllitru. Samozřejmě historka o klíštěti vyprovokuje spoustu dalších dotazů ohledně polohy a situace, ve které je dítě přistihlo. Nezapomenu se zmínit o výchovné knížce, kterou jsem dostala od své drahé švagrové, a o radě, že je zdravé provozovat sex před dětmi.

Piva v nás mizí mnohem rychleji, než by se na zodpovědné matky slušelo, a přirozeně zazní i otázka, jak je na tom aktuálně se svými chlapy Jolana. V kostce Katce a Ditě vylíčí svůj románek se svalnatým trenérem a přitom po mně neustále pokukuje, jestli nebudu házet obličeje. Nebudu. To za mě obstarají holky.

„Jak můžeš tolerovat, že si to rozdává ještě s někým jiným?“ diví se Katka a mě napadne, jak musí asi Jolaně být, když jí to samé opakují všichni, komu se svěří.

„Myslí si, že mě to vzrušuje,“ odpoví Jolana a zní trochu unaveně.

„Ježíšikriste, tak proč mu jednoduše neřekneš, že tě nebaví stát ve frontě a ať si kouká vybrat?“ ryjí do ní dál. Momentálně je mi jí nejvíc ze všeho líto, protože její touha po normálním chlapovi a normálním vztahu je přímo hmatatelná.

„Nevím… nechci mu brát tu iluzi, že potkal absolutně free a otevřenou ženskou, který nic nevadí a je se vším úplně v pohodě.“

„Jenže to ty nejsi,“ neodpustím si poznámku, i když si připadám jako někdo, kdo střílí do zajatců.

„Ne, nejsem, ale na tuhle image jsem ho ulovila a nemám na to, abych zkoušela, co se stane, když ji komplet celou zbourám.“

Rozebíráme to dál a kolem dokola, ale nic optimistického nám z toho nevychází. Tak alespoň o to víc pijeme. Klasicky a nepřekvapivě.

3. dubna

Klasicky a nepřekvapivě mám tudíž ráno opět takovou kocovinu, že bych se o ni mohla opřít. Bohužel si musím přiznat, že čím jsem starší, tím ten alkohol hůř snáším a následky jsou bolestnější. A bohužel také platí, že jak jsem stará, tak jsem blbá, protože se mi pořád nedaří poučit se a začít své alkoholické sklony nějak korigovat. Přitom bylo omezení alkoholu jedno z mých novoročních předsevzetí. Hned vedle toho, že se stanu výbornou matkou.

Tohle předsevzetí ovšem dostává dneska ráno také pořádně na frak. Otevřela jsem totiž Kubovu aktovku, abych zkontrolovala, jak se za asistence svého zploditele popral se školními povinnostmi. Ne že bych svým chapcům nedůvěřovala, ale přece jen už mám jisté zkušenosti. Bilance domácího úkolu činí šest chyb ve čtyřech větách.

„Cos to tady napsal?“ ptám se výhružně Kuby a za čelní kostí mi buší kovadlina.

„Může hmyz polykat vzduch? Normálka, ne?“ odvětí Kuba vesele.

„Ne! Ty jsi napsal: Může hmiz plykat vzduh! Okamžitě to oprav!“ Už nabírám do ječáku a jedním vrzem vezmu i Lukáše, který si před zrcadlem váže kravatu.

„Kontroloval jsi to po něm?“

„Ne! Říkala jsi, že to má napsat, ne že to po něm mám kontrolovat,“ odpoví nevzrušeně a dotahuje si uzel. Co se na tohle dá říct?

Ale ještě je tu to zatracené týdenní hodnocení. Kubova paní učitelka je totiž silně analytický typ a vyžaduje, aby děti každý týden zhodnotily, jak v předcházejících sedmi dnech pracovaly, co se jim povedlo, v čem by se měly zlepšit, jak jsou na tom se vztahy se spolužáky a podobně. Jediným prokazatelným výsledkem týdenního hodnocení, pokud mohu soudit, je nervózní tik v oku rodičů, kteří se snaží své potomky donutit k jeho vyplnění. Hodnocení pro tento týden obsahuje čtyři otázky: Dozvěděl jsi se tento týden něco nového? Je něco, co se ti opravdu dařilo? Měl jsi s něčím problémy? Chtěl bys někoho ze svých spolužáků za něco pochválit, nebo mu naopak něco vytknout?

Náš malý Einstein v krvi a potu vyplodil následující čtyři odpovědi: „Asi ne! Ne! Ne! Asi ne!“ Pokoušejí se o mě mdloby. To si teda paní učitelka počte. Už ani nemám sílu zeptat se Lukáše, jestli to po něm kontroloval. Obávám se totiž, že odpověď znám předem.

Hodiny v práci se táhnou k nesnesení. Nevylepšuje to ani Pavla, která od začátku roku zhubla sedm kilo, protože si zaplatila jakousi kúru složenou z odtučňovacích koktejlů dost pochybného původu a složení. Podle toho, jak vypadají a smrdí, soukromě odhaduju, že klíčovou přísadou jsou zřejmě vyvařené netopýří sleziny a potkaní žaludky, nebo něco podobného. Ani se nedivím, že po jejich konzumaci zhubla, spíš mě udivuje, že se jí chce ještě dál žít. Každopádně si teď připadá neskutečně mladá, čiperná a snaží se celému světu dokázat, že v ní celou dobu dřímal diblík. Sama za sebe můžu říct, že je velká škoda, že ho nenechala spát dál. Přestala totiž normálně chodit a místo toho se pohybuje jakýmisi přískoky, které mají zřejmě napodobovat taneční krok. Ve skutečnosti vypadá spíš jako někdo, kdo potřebuje děsně rychle na záchod, aby se nestalo neštěstí.

Mnohem horší je ale její úporná a neustálá snaha vymámit z nás uznání, že vypadá skvěle. Jistě, sedm kilo dolů je znát, ostatně je to osmadvacet kostek másla, které z ní odkapaly, ale i přesto se nejedná o konverzační téma, které by vydrželo den po dni několik týdnů. Aktuálně mám co dělat, abych přemluvila vlastní žaludek alespoň k rámcové spolupráci, a nemám nejmenší chuť hodnotit cizí špeky a vyjadřovat hlasitý obdiv. Navíc jsem to za poslední měsíc udělala už několikrát, téma je pro mě vyčerpané a nemám, co bych k němu víc řekla.

„Já si snad pořídím milence, aby to někdo pořádně ocenil,“ vrká Pavla laškovně a pomrkává na Radka z inzertního tak významně, že její kmitající řasy zvedají ze stolů papíry. Zlomyslně zaregistruju, že Radek je z tohohle frontálního útoku spíš vyděšený než potěšený. Když se k němu Pavla nakloní poněkud povadlým výstřihem, vycouvá z redakce tak spěšně, že zakopne o práh. Musím se hodně přemáhat, abych se nerozesmála nahlas. Alespoň k něčemu je ta kocovina dobrá.

Kolem druhé vykoukne za mraky sluníčko, a já tudíž dospěju k odvážnému rozhodnutí. Vymluvím se na rozhovor venku a uliju se z práce dřív. Ostatně právě tvořím výživný článek o bradavicích a spřátelený dermatolog se uvolil, že na mé pronikavě inteligentní otázky odpoví po mailu. To ovšem Marta netuší, takže klidně můžu předstírat, že jdu dělat investigativní žurnalistiku do terénu. Naše šéfka si pro tento den navlékla tlusté vínové punčocháče s žebrováním, které si pamatuju ještě ze svého dětství. Takový ten příšerně béžový žebrovaný model s rozkrokem až někde na úrovni kolen, co se mu vytahovaly šlapky tak, že jejich špička plandala dvacet centimetrů před prsty u nohou. Kde mají rozkrok Martiny punčocháče, není dost dobře patrné, protože přes ně má navlečené bavlněné šaty s drobnými kytičkami a přes ně skutečnou a nefalšovanou háčkovanou vestičku. To je zřejmě nějaká verze bohémsky-básnířské uniformy. Naštěstí mi Marta blahosklonně pokyne, když jí předkládám svou verzi odpolední pracovní náplně. Cesta je volná!

Venku se nadechnu svěžího vzduchu, který je cítit jarem (pokolikáté už!), a napadne mě, že v tomhle počasí by se dobře běhalo. Což je definitivní důkaz, že jsem zešílela. Jenže po cestě domů ve mně ta myšlenka zapouští kořeny a hlodá čím dál víc. Proč bych nemohla nenadálého volna využít tak, že si půjdu v odpoledním lese zaběhat a nasaju do sebe první jarní paprsky? Než se dopracuju domů, už jsem pevně rozhodnutá. Svá předsevzetí ohledně konzumace alkoholu a mateřských kvalit se mi sice zatím naplnit nepodařilo, ale o to úspěšněji se rozvíjí moje běžecká kariéra. Půjdu si zaběhat ještě předtím, než vyzvednu děti ze školy a školky.

Doma se bleskově převléknu do svých osvědčených tepláků a sešlapaných tenisek a vyběhnu, aby mě náhodou nenapadlo jít místo toho umývat okna, nebo dokonce vyspat se z kocoviny. První metry to vypadá poměrně nadějně. Slunce svítí, cesty jsou rozčvachtané přiměřeně ročnímu období, a dokonce si i ve svém doběla rozpáleném nadšení všimnu, že od té doby, co jsem byla naposledy běhat, získal les světloulince zelený nádech, který se objevuje těsně předtím, než jaro pískne na prsty a vytasí se s komplet novými zelenými listy.

Pak mě ale dožene včerejší večer. Nohy mi těžknou a s každým dalším krokem mám pocit, že mi někdo do bot nasypal kamení. Ačkoli jsem se domnívala, že už to není fyzicky možné, potím se ještě víc než normálně, a navíc se mi houpe žaludek. Málem se zabiju, když několikrát po sobě zakopnu o kámen, protože už prostě nemám sílu víc zvedat nohy. Navíc poprvé v životě běžím s ledvinkou kolem pasu a to také není žádná hitparáda. Napadlo mě totiž, že by bylo dobré mít s sebou telefon pro případ, že by Marta zatoužila se mnou mluvit a musela bych nějak dál rozvíjet svou lež o tom, jak tvrdě pracuju. Proto mě teď ledvinka bouchá do podbřišku a její popruh mi odírá boky.

Do kopce už se skoro plazím a zrovna ve chvíli, kdy začnu uvažovat o tom, že to obrátím k domovu a přestanu se týrat, si všimnu dvou běžců, kteří se ke mně blíží. Je jim tak kolem sedmdesáti, ale tempo mají pekelné. Nejdřív se v panice pokusím zrychlit, abych předešla totálnímu ponížení z toho, že mě předběhnou i důchodci, ale záhy je jasné, že těm rozhodně neuteču. I kdybych ze sebe vyždímala maximum, moje potupa by se dala pouze oddálit, nikoli odvrátit. Ale naštěstí co nemám v nohou, mám v hlavě a v tom je moje skutečná síla.

Proto naopak zpomalím, vylovím z ledvinky telefon a začnu předstírat děsivě důležitý pracovní hovor. Je to smutné, že některé mladé ženy jsou ve svém profesním životě tak nepostradatelné, že nemají klid ani tehdy, když si jdou zaběhat. Přičemž je samozřejmé, že kdyby nemusely uprostřed lesa řešit milionové zakázky, klidně by předběhly kohokoli. „Aha, jasně, rozumím! Ty podklady neposlali. Já teda zrovna běhám, ale jakmile se dostanu domů, zavolám Martinovi a hned to vyřeším,“ řvu do telefonu a mírně u toho poklusávám jen tak, aby se neřeklo a abych to udýchala. V duchu se přitom plácám po rameni za svůj důvtip a lstivost.

Právě v okamžiku, kdy mě ti staří pánové míjí, a uprostřed mé další megadůležité věty, kterou hulákám do hluchého telefonu, mi ten telefon zazvoní do ucha. A že je to zvonění sakra hlasité. Až leknutím nadskočím. Důchodci se po sobě významně dívají a je jasné, že všichni víme, jak to je. Jo, síla nás lstivých lišek je totiž v hlavě!

15. dubna

Už je to skoro měsíc, co jsem potkala Kláru, a od té doby se neozvala. Mám radost, že jsem z toho vyvázla tak lacino. Přece jen důchodcovské ponížení stále doznívá. Na druhou stranu jsem si dala závazek, že pokud dokážu své tři kilometry uběhnout za méně než dvacet minut, koupím si konečně pořádné běžecké boty. Zatím to mám za třiadvacet a nějaké drobné. Vidina jasného cíle mi vlévá do žil novou motivaci. Venku už naplno zuří jaro, třídní schůzky budou až na konci května, svět je natřený narůžovo a rezonuje optimismem.

V tomto požehnaném rozpoložení dorážím do práce, abych zjistila, že jsem úplně zapomněla na tiskovou konferenci o problémech menopauzy. Marta vypadá, že mi za tohle provinění nejspíš odebere nějaký orgán. Skáču proto bleskově do auta a řítím se na tiskovku. Za normálních okolností bych jela tramvají, ale protože mě tlačí čas, rozhodnu se dojet až přímo před restauraci, kde se ta báječná událost koná. Kde přesně v tom nejcentrovatějším centru zaparkuju, zrovna teď neřeším. Ono to nějak dopadne.

Jenže podcením jednosměrkový labyrint, kterým je centrum protkané. Když už mě poněkolikáté vede úplně jinam, než potřebuju, rozhodnu se to vzít v opačném směru. Ostatně nic tam nejede, tak se nemůže nic stát. Bohužel si nevšimnu policajta, který se fikaně maskuje za stojící dodávkou a mává na mě, že mám okamžitě zastavit, jinak mě zastřelí. No co se dá dělat. Přijmu svůj trest hrdě a důstojně jako dospělá žena. Z duše se mi totiž protiví takové ty tanečky, které některé ženské zkouší, když se dostanou do průšvihu a snaží se vybruslit pomocí svých vnad, koketování a podobně. Tohle já prostě nedělám! Nemůžu za to, že si aktuálně potřebuju nenápadným chvatem narovnat prsa v podprsence a uhladit sukni. Zcela bez postranních úmyslů se soukám ven z auta.

Policistovi je tak kolem pětadvaceti a moc hezky se na něj dívá, i přes ten strohý, úřední výraz.

„Dobrý den, paní řidičko, víte, čeho jste se dopustila?“ začne obvyklou frází. Teď nastal čas podívat se svému hříchu zpříma do očí a přijmout ho se vztyčenou hlavou.

„Ne, vůbec! Udělala jsem nějaký přestupek?!“ nasadím tón udiveného dítěte. To jsem odposlouchala od svých vlastních potomků, kteří tak řeší skoro všechny průšvihy. Policista znaveně vzdychne, jakože přesně takovou odpověď čekal, a stroze konstatuje:

„Samozřejmě! Vjela jste do jednosměrky. Co mi k tomu řeknete?“

„Jednosměrka? A TADY?! To snad není možný! To ji sem museli dát tak před měsícem, ne? Vždyť TADY nikdy jednosměrka nebyla!“ Snažím se působit nevinně a překvapeně, ale obávám se, že působím pouze slabomyslně.

„Ta jednosměrka je tady minimálně deset let,“ nadzvedne obočí policista a já si pomyslím: To mi, chlapče, neříkáš žádnou novinku. Nahlas ale vzdychnu:

„Tomu vůbec nemůžu uvěřit. Já jsem si jí nikdy nevšimla. Já totiž normálně do centra autem nejezdím, ale dneska spěchám na důležitou tiskovou konferenci, která se koná tamhle v té restauraci. A jak jsem spěchala, zřejmě jsem ji přehlédla. To jsem ale blbá, viďte?“ zamrkám a mám pocit, že spolu s tímhle gestem mě opustila i půlka mozku.

„Ale ne, nejste blbá, to se holt někdy stane. Vy jste novinářka?“ chytí se policajtský potěr. Skromně přikývnu, zapýřím se a stydlivě sklopím oči.

„No jo, ale co teď s váma?“ drbe se na bradě. Zastřel mě pro výstrahu, pomyslím si, ale nahlas neřeknu nic, jen dál po vzoru plaché laně klopím oči a v jednom okamžiku si srovnám imaginární ramínko podprsenky.

„Tak novinářka, jo? A spěcháte, jo? To vy asi budete chtít někde tady blízko zaparkovat, co?“ vede oduševnělý monolog a bezostyšně mi zírá na nohy.

„No, kdyby to šlo, bylo by to super. Ona je ta tiskovka opravdu důležitá.“ V duchu se utěšuju tím, že menopauza je nepochybně téma světového významu.

„Tak počkejte, já se spojím s kolegou, co stojí kousek dál nahoře na náměstí, jestli tam není nějaký volný místo.“ Chce se mi štípnout, jestli jsem se nepřeslechla. Jakože mi pomůže zaparkovat místo toho, aby mi napařil pokutu? Za minutu je zpátky.

„Nahoře je jedno místo, kolega vám ho drží. Vycouvejte a jeďte si tam zaparkovat.“ Aha, vycouvat. No jo, jenže za zadkem auta mi sviští tramvaje, a když jsem do té jednosměrky vjížděla, s couváním jsem jaksi nepočítala.

„Jé, to já nevím, jestli zvládnu, když tam jezdí ty tramvaje,“ kuňknu a jsem si jistá, že teď už mě fakt vezme obuškem před záda. Skutečně nevěřícně polkne, ale rozhodne se to dotáhnout až do konce.

„Heleďte, já si tam stoupnu a ty tramvaje na chvilku zastavím. Hlavně už jeďte!“ skoro zaprosí.

Za chviličku stojí uprostřed ulice a zastavuje komplet celou dopravu. Připadám si, jako kdybych měla diplomatickou imunitu, a couvám za přihlížení a povzbuzování půlky náměstí. Na tiskovku o menopauze přijdu jen o deset minut pozdě, takže stihnu v pohodě i obligátní chlebíčky. Jsem ze své herecké etudy na náměstí tak rozjařená, že když o necelou hodinu později zavolá Klára, že bychom si mohly jít pozítří společně zaběhat, ani neprostestuju.

17. dubna

Domluvily jsme se, že půjdeme běhat ráno v půl sedmé, abychom se stihly vrátit, než bude potřeba vypravit děti do ústavů. To reálně znamená, že jsem vzhůru už od čtvrt na šest, nervózní a napjatá. Adrenalin mi vystoupal někam půl metru nad uši a cítím se podobně, jako když jsem na škole měla před nějakou důležitou zkouškou. Tak dneska jdu běhat „dovopravdy a vopravdicky“, jak říká Eliška. Ačkoli jsem si původně umiňovala, že z toho nebudu dělat bůhvíco a zůstanu pěkně sama sebou, teď mě štve, že jsem si ještě včera neskočila koupit nějaké lepší oblečení než ty úděsné tepláky a šedivou větrovku. Ostatně možná bych se mohla trochu zamyslet i nad složením svého šatníku jako celku a koupit si občas i něco v jiných barvách, než je černá, šedá a jejich přidružené odstíny.

Už přehodili na letní čas, takže venku má ráno neurčitý odstín bílého kafe. Před vchodem podupává Klára v dalším designovém oblečku, což mě zase přesune do podmnožiny domácích putěk, které si hrají na něco, co nejsou. Ale Klára je opět strašlivě milá.

„Promiň, že jsem se ozvala tak pozdě, ale měli jsme nějakou krizi a neměla jsem na běhání náladu,“ vysvětluje. Samozřejmě by mě zajímalo, jaké problémy se mohou vyskytovat v ráji obývaném superženami, ale netroufám si vyzvídat, tak jen poměrně trapně podotknu:

„To máš jedno. Já stejně běhám úplně rekreačně. A s tou krizí… to víš, všude je něco.“ To jsou teda lidová moudra, jen je tesat do kamene! Ale co máte říct člověku, kterého znáte jen společensky, ještě jste se nerozhodli, jestli zapomenete na to, že před pár týdny jste ho fakt rádi neměli, a který má teď náběh na to, že se vám začne svěřovat?

„Zrovna vy dva s Lukášem znáte krizi leda tak z Večerníčku, řekla bych,“ zasměje se Klára thymolinově při protahování nohou (to totiž patří do běžné předtréninkové rutiny opravdových běžců – proto jsem to ještě nikdy nedělala) a dokonale mě tím vyvede z míry.

Je sice pravda, že po sobě s Lukášem neházíme nádobí. Ale někdy si nejsem jistá, nakolik je to způsobeno tím, že se vzájemně respektujeme, a nakolik tím, že se vídáme zásadně po večerech, kdy jsme oba tak strašně unavení, že už bychom tu energii na vržení talíře ani nesebrali. Uznávám, že jsem mohla dopadnout hůř, ale nikdy mě nenapadlo, že bychom se komukoli zvenčí mohli jevit jako pár cukrkandlových hrdliček. Přijde mi, že máme úplně standardní manželství bez větších emočních výkyvů a v mnoha ohledech fungujeme už spíš jako týmoví parťáci. Místo analyzování vzájemných citů analyzujeme, kdo dneska koupí housky, a romantiku si můžeme leda tak nakreslit. Troufám si domnívat se, že mě Lukáš i po těch letech má pořád rád, ale rádi můžete mít i švestkové knedlíky. Což ještě neznamená, že při pohledu na ně budete nadšením padat do mdlob.

Jsem z Klářina výroku tak konsternovaná, že jen něco nesrozumitelně zahuhlám a snažím se protahovat si stehna podle jejího příkladu. Dohodneme se, že poběžíme moji tříkilometrovou trasu.

„A pak se můžeme ještě vyklusat jen tak ve volným tempu,“ dodá Klára. Její důvěra mě sice těší, ale jsem si poměrně jistá, že pokud uběhnu v jejím tempu tři kilometry, vyčerpám tím svoje síly na zbytek týdne, možná i života.

„Hele, já běhám fakt jenom chviličku a nemám žádnou fyzičku. Kdyby tě štvalo, že tě zdržuju, klidně běž napřed,“ nadhodím ještě záchrannou variantu a vyrazíme.

Je očividné, že Klára je jeden z těch šťastných lidí, kteří se narodili s přirozeným citem a talentem pro pohyb. Běží lehce, elegantně a přitom jakoby úsporně, takže působí dojmem, že ji běh nestojí vůbec žádné úsilí. Vedle ní vynikne to, jak neuspořádaně mi vlají lokty kolem těla, dupu a dýchám s otevřenou pusou. Když už jsem s tím podnikem souhlasila, alespoň se snažím napodobovat Klářin styl běhu. Znamená to významně prodloužit krok a snažit se našlapovat přes špičku. Rozhodně nemohu říct, že bych se tím dostala do stavu, kdy by mě běh nestál žádné úsilí, ale hlídám si najednou tolik věcí, že už se nestihnu soustředit na to, jestli nemám náhodou náběh na infarkt. Vyběhneme na kopec. Opravdu a vážně se snažím. Jsem si jistá, že kdybych nefungovala jako její koule na noze, běžela by Klára mnohem rychleji, ale ostatně vybrala si mou šnečí společnost sama. Mám tak dokonale vypláchnutou hlavu, že zapomenu i kontrolovat své sportovní hodinky. Podívám se na ně až po těch třech kilometrech. A musím se na ně podívat ještě jednou, abych tomu uvěřila. Devatenáct, padesát tři! Dostala jsem se pod dvacet minut. Haleluja! Koupím si nové boty!

Endorfiny na mě udeří silou vlny tsunami. Já se snad do té Kláry zamiluju. Jednou si s ní jdu zaběhat a rovnou tohle! Ještě máme chvilku na to, abychom se vyklusaly. Přesně, jak to Klára plánovala. A já jsem tak nadšená, že mi to ani nepřijde jako oběť.

„Nechtěla bys se mnou běhat pravidelně?“ ptá se Klára, když se loučíme. No jasně! Momentálně jsem v takovém stavu, že bych jí odkývala cokoli.

Doma se teprve začíná vstávat.

„Jéé, mami, ty jsi studená!“ piští děti rozehřáté z postelí. Líčím všem, kdo jsou ochotní poslouchat (respektive všem, kdo neutečou do jiné místnosti), jaký historický okamžik se právě v lese za naším domem odehrál.

„Ty ses teda do toho běhání opřela,“ řekne mezi dvěma loky čaje a článkem z včerejších novin Lukáš.

„Hmmm, to by mě zajímalo, jestli bys mě už konečně předběhla,“ přemýšlí Kuba.

„Mami, víš, že v naší školce je kluk, co umí krkat abecedu?“ uzavře to tematicky Eliška. Mých patnáct sekund slávy je u konce.

25. dubna

Od toho památného běhu chodíme s Klárou pravidelně běhat dvakrát týdně, což znamená, že už jsme byly přesně dvakrát. Pro nové boty jsem se sice ještě nedostala, ale moje běžecké sebevědomí šplhá do závratných výšin. Klára se pokaždé dostaví v jiném sportovním outfitu a zatím se mnou solidárně běhá ty mé tři kilometry. Ačkoli jsem si jistá, že by v pohodě zvládla mnohem delší trasu, je ke mně natolik shovívavá, že si to nechává pro sebe. O osobních tématech už se nezmiňuje, a pokud se mi podaří popadnout dech, probíráme neutrální věci, jako je škola, děti a podobně. Jako velmi příjemný vedlejší bonus ranního běhání vnímám příval energie, která mi vydrží i několik hodin a začne se rozpouštět až někdy kolem oběda. Nicméně nahlas bych to nikdy neřekla a strašně nerada to přiznávám i sama sobě, protože mi to zní jako osvětový leták zdravotní pojišťovny.

Každopádně v rámci svého sportovního ladění souhlasím i s tím, že dneska podnikneme rodinnou výpravu na Kubův fotbalový zápas. Obvykle s ním tuhle kratochvíli absolvuje pouze Lukáš, protože mně úplně stačí, že musím přes týden zvládnout tréninkovou logistiku. A nijak netoužím trávit i víkendy mezi ambiciózními otci, kteří jsou skálopevně přesvědčeni o tom, že jejich synáčci jsou budoucí fotbalové superstar, které jim kopáním do míče zajistí pohodlný důchod. Vzhledem k příznivé předpovědi počasí a své přetrvávající dobré náladě jsem se ale tenhle víkend rozhodla překonat.

A začínám toho litovat hned po probuzení. Před zápasy Kubova týmu (lhostejno, jestli jsou důležité, nebo zcela bezvýznamné) vládne totiž v naší rodině ochromující napětí, které mění oba mé muže v dost nesnesitelné bytosti.

„V kolik potřebujeme odjet?“ ptám se, jakmile rozlepím oči, protože je absolutně jasné, že i pouhá minuta zpoždění by byla mezinárodní tragédií.

„V devět nula nula,“ praví Lukáš zlověstným tónem a pro umocnění závažnosti svého sdělení si poklepe na hodinky. V pořádku. V devět nula nula budeme připraveni.

Je tři čtvrtě na osm, tudíž spousta času. Snažím se donutit Kubu, aby si ještě před odjezdem dodělal nějaké školní resty. Až se odpoledne vrátíme, bude na to už moc unavený. Do toho vyndávám nádobí z myčky a mažu rohlíky na svačinu domácí pomazánkou. Ještě naházet prádlo do pračky. Sbalit do tašky náhradní oblečení pro obě děti, kdyby náhodou něco. Udělat Elišce proklatě složitý účes, který si vyhlédla na fotce na internetu a který byl určitě vynalezený za účelem zvýšení spotřeb antidepresiv frustrovanými matkami. Je za pět minut půl deváté, já jsem stále ještě v pyžamu, ale jsem na sebe velmi hrdá, jak krásně jsem si to rozplánovala a v pohodě to všechno stíhám.

Jenže bohužel do svých dokonalých plánů nezapracuju nervózního manžela. Za tři minuty půl deváté, právě když jsem ponořená do hlubin botníku a hledám Eliščiny „jarní střevíčky, ty s těma třpytkama, mami, protože já jsem poslední ze školky, kdo chodí v trapnejch botech“, se za mnou ozve Lukášův hlas:

„Tak můžeme jet?“ Já samozřejmě chápu, že mužům chybí patřičná genetická výbava, aby rozlišovali mezi sukní, kterou si jejich manželka koupila předevčírem, a tou, kterou nosí posledních deset let, ale pyžamo by snad poznat mohl. Pod vlivem vzdouvajících se emocí se narovnám poněkud prudčeji, než je potřeba, a strašlivě se praštím do hlavy o roh botníku, což mi na vstřícnosti nepřidá.

„Jestli sis nevšiml, tak jsem pořád ještě v pyžamu, od rána jsem se nezastavila, a navíc je teprve půl devátý a tys říkal, že pojedeme v devět,“ štěkám a třu si spánek, protože mám pocit, že jsem si do hlavy prorazila díru.

„Ježíš, co ti ZASE je? Jsem si jen myslel, že bysme mohli mít větší časovou rezervu,“ odsekne a poklepává u toho nervózně špičkou boty. To je jedno z jeho typických gest. Bohužel zrovna to, které srdečně nesnáším. On zas nemůže vystát, když si ve stresu tahám za poslední článek prsteníčku na levé ruce.

„Já počítám s odjezdem v devět a dřív to rozhodně nestihnu,“ oznámím mu odměřeně, čímž docílím toho, že uraženě oddusá pryč. Teď bych mohla najít ještě nějaké boty pro sebe, abych nemusela kolem fotbalového hřiště pobíhat v huňatých ponožkách. A alespoň letmo se nalíčit. Přece jen tam budou i další rodiče a mohlo by se stát, že někdo z nich zabloudí zrakem i jinam než jen na vlastní geniální dítě. Kuba nemůže najít štulpny a požaduje po mně, abych okamžitě odhodila řasenku a pádila přerovnat jejich pokojík, jestli bych je náhodou neobjevila někde pod těmi hromadami nejrůznějších věcí, které se jim tam povalují.

„Kam sis je dal, tam je máš,“ vrčím vztekle a uvádím tak do praxe další větu, o které jsem byla přesvědčená, že ji nikdy v životě nepoužiju. Navíc jsem se dloubla řasenkou do oka a vyrobila si nad řasami černou šmouhu. Krucinálfagot, já už nemám ani dvě minuty klidu, aby se mohla nalíčit!

Do koupelny nakukuje Lukáš.

„Tak už?“

Já vlastně vůbec ječet nechci, ale existují věci, které se pouhou vůlí ovlivnit nedají.

„Je osm čtyřicet, do prdele!“ zařvu, což přiláká Elišku a už jsme v koupelně pěkně pospolu všichni čtyři. Stísněný, přeplněný prostor je přesně to, co potřebuju k uklidnění.

„Jé, máma mluví sprostě,“ zaraduje se Kuba, protože jsme před časem udělali dohodu, že kdo řekne před ostatními sprosté slovo, zaplatí každému přítomnému členu rodiny deset korun. Myslela jsem si, že mě to bude motivovat k tomu, abych se víc hlídala a trochu korigovala svůj slovník, ale zatím jsou jediným reálným efektem plnící se pokladničky dětí a moje prázdnící se peněženka.

„Prosím vás, můžete všichni vypadnout a nechat mě, abych si alespoň mohla vyčistit zuby a namalovat se?“ přecházím do hysterického tónu. Odcházejí jen velmi neochotně a Eliška ještě mezi dveřmi diskutuje, jestli by holčičky školkou povinné skutečně nemohly přes den používat kouřové oční stíny svých matek. Je to neuvěřitelné, ale v padesát jsme všichni sbalení, nachystaní a nastoupení v chodbě. Teď se zase dívám významně na hodinky já.

„Tak vidíš, stihli jsme to ještě před devátou!“

„Hmmm, doufám, že nebude zácpa,“ zahučí můj milovaný muž jako uznání mých kvalit. Přemýšlím, kolik by tak mohla být horní sazba, kdybych ovdověla vlastní rukou.

Přirozeně dorazíme s víc než dvouhodinovým předstihem, což by u všech normálních událostí znamenalo, že tam nebude ani noha. Nikoli však u fotbalového zápasu žáků. Hřiště je obležené rodinkami a především otci stepujícími kolem mladých fotbalových nadějí.

„Rozcvič se!“

„Běž si oběhnout kolečko!“

„Protáhl sis ty nohy?“

Všímám si, že nejhlasitější a nejdůraznější povely udílejí tatíci, kteří před sebou valí vypouklé bříško a vypadají, že by raději obětovali ruku v lokti, než aby sami udělali rychlejší krok.

Kuba je už patřičně nervózní. To se pozná podle toho, že neustále odbíhá čůrat a nesmí se na něj mluvit. Je mi ho líto a připadá mi, že určitě musí mít hlad.

„Nedáš si rohlík s pomazánkou?“ nabízím podlézavě, ale odpovědí je mi jen mrazivé ticho a pohled vyhrazený pro extra trapné matky. No nic, dá si později, ale Eliška určitě moji domácí pomazánku ocení. Ostatně vyráběla jsem ji včera večer místo toho, abych se složila před televizí nebo si v klidu četla. Ale alespoň budou mít děti zdravou stravu a já budu za pečující matku.

„Já jsem ještě přejedená ze snídaně, ale dala bych si cukrovou vatu,“ odmítne Eliška mou nabídku a pošilhává po nedalekém stánku.

„Když jsi přejedená, nemůže se ti do bříška vejít ani cukrová vata,“ zapojuju do akce logiku. Pokud se totiž dětem všechno pěkně vysvětlí, vztahy se tím pročistí a ony jsou pak schopné přijmout i odmítnutí.

„Jenže cukrová vata se v bříšku může v pohodě zmáčknout a nezabere moc místa. Ale ten tvůj rohlík je velkej a tvrdej. Ten se mi tam určitě nevejde, víš, mami?“ odvětí a udělá těma svýma velkýma modrýma očima pohled smutného štěňátka. A už lovím dvacetikorunu. To se nám to teda pěkně pročistilo a krásně to moje odmítnutí přijala. Ať žijí zásadové matky!

Začíná zápas. Našemu týmu se nedaří tak úplně podle očekávání a mému laickému oku se zdá, že chlapečci pobíhají po hřišti dost zmateně. Nicméně přihlížející otcové na to mají úplně jiný názor:

„Přihraj!“

„Sejmi ho!“

„Krásně, Pavlíčku! Nenech si to líbit!“

„Maxíku, jsi frajer!“

„Vraž do něj!“

Se svým otřepaným „Do toho“ jsem tu za úplnou chudobku. To už bych klidně mohla pokřikovat: „Jejda!“ a „Jujky!“ Logicky bych Kubovi vítězství přála, ale odmítám ho veřejně nabádat k tomu, aby někomu vrazil loket do žeber a pak mu šlápl na hlavu.

Zvolím proto důstojné řešení a jdu si do stánku pro pivo do kelímku. Ve frontě přede mnou stojí dva pantátové a rozebírají potenciál svých synů:

„Hele, von to i v tý hlavě má. Je nastavenej na vítězství. Jediný, co mu chybí, jsou ty nohy a rychlost. Proto si taky na něj trenér zased a skoro vůbec ho nestaví. Ale vyhrávat, to von by uměl a hlavně chtěl!“ mudruje pupkatější z chlapíků a na zavalitém těle mu sedí nakrátko vystříhaná hlavička jako makovička. Druhý otec, který je oblečený ve flanelové košili v naději, že tak bude lépe připomínat kanadského dřevorubce, a úplně stejně tak i smrdí, horlivě přitakává.

„Jo, to je vidět, že von to v tý hlavě má. Náš Sebík má zase teď strašnou rýmu, taky proto dneska běhá jak ponocnej. Ale znáš ho, ten kluk je drak, a když je ve formě, je z toho týmu skoro nejlepší. Hele znáš mě, že já nemluvím jen tak do větru, natož abych se vytahoval, ale geny prostě nevyčůráš. Já bejval zamlada taky výbornej fotbalista!“

Potřebuju akutně pivo, jinak se stane neštěstí!

Dění na hřišti zatím získalo spád. Po dobu mé nepřítomnosti vstřelil Kubův tým dva góly, čímž zaostává za soupeřem už o pouhý jeden. Vykládám si to jako jasné znamení osudu, že si mám dát ještě jedno pivo, protože jim to očividně jde mnohem lépe, když u toho nejsem. Sedíme s Eliškou v trávě za lavičkami, ona trhá pampelišky, já z nich dělám věneček, u toho upíjím pivo a je nám krásně. Současně zůstávám v pohotovosti, kdyby chtěli na hřišti náhodou vyrovnat, abych se mohla vymrštit a zařvat nadšením jako správná matka-fanynka. Sluníčko se mi opírá do zad a po dlouhé zimě si připadám jako kus zmrzlého hovězího, které vytáhli z mrazáku.

„Mamí, já bych chtěla párek v rohlíku. Prosím, prosím,“ škemrá Eliška. Věnuju jednu prchavou vzpomínku domácí pomazánce, která smutně trůní na dně tašky. Ale je tak hezký den, že vůbec nemám náladu se s ní dohadovat. Já jsem jako malá taky nikdy neměla ráda domácí pomazánky. A vlastně je nijak zvlášť nemám ráda ani teď. Kašlu na to. Jdu pro druhé pivo a pro párek v rohlíku. Eliška poskakuje vedle mě, takže je samozřejmé, že právě v tom okamžiku, sedm minut před koncem, Kubův tým střelí rozhodující gól. Poznám to podle toho, jaký povyk dělají tátové stojící u hřiště. Osobně jsem totiž neviděla vůbec nic, protože jsem zrovna jednou rukou lovila v kabelce a druhou rovnala věneček na Eliščině hlavě. Vstřelený gól zaregistrujeme obě tak pozdě, že už vůbec nemá smysl řvát, abychom nevypadaly jako cvoci.

S pivem, Eliškou a lehkým pocitem viny se vracím zpátky k hřišti. Ano, není to úplně ideální důkaz mých mateřských kvalit, ale takových gólů ještě bude. Zápas právě skončil a Kuba ke mně letí s rukama nad hlavou:

„Mami, mami! Viděla jsi, jak jsem ho tam vpálil? To byl gól století, co?!“ Ježíšikriste, on ten gól střelil Kuba! Rozhodující gól! A já ho neviděla, protože jsem tvrdla ve frontě na pivo! Lehký pocit viny se okamžitě mění ve stotunové závaží. Je bez diskuze, že jsem ta nejpříšernější matka na severní polokouli, ale co mu mám teď říct? Přece nemůžu přiznat, že jsem to úplně zazdila.

„Ééééé… hmmm… jsi děsně šikovnej!“ mlžím neurčitě, abych zakryla vlastní neschopnost. Kuba se tváří dost nedůvěřivě. Vtom se vedle mě ozve Eliška, která bezpečně z Kubova gólu neviděla ani zbla:

„Jasně, Kubo! Bylo to super! Takovej gól se hned tak nevidí!“ To by mě teda fakt zajímalo, po kom to má.

27. dubna

Miluju návštěvy a jsem strašně ráda v roli hostitelky. Fakt. Udržují mě ve vlahé iluzi, že zvládám i jiné role než jen utahanou matku. Vždycky když se ohlásí dospělácká návštěva, vymaluju si průběh večera v jásavých barvách. Úplně samu sebe vidím, jak oblečená v elegantním outfitu, který podtrhne moje přednosti a ubere mi asi tak sedm kilo, servíruju večeři. Menu je přirozeně sestavené ze sofistikovaných a překrásně naservírovaných chodů. Děti jsou v postelích. Tudíž můžu vést intelektuální a třeskutě vtipnou konverzaci, která všem přítomným dokáže, že se můj svět nesmrskl na upatlané prstíky a domácí úkoly z prvouky.

Když se mě tedy před pár dny Lukáš zeptal, jestli k nám na večeři může pozvat svého nového kolegu Radima s přítelkyní Marikou, zavětřila jsem příležitost ukázat své dobře skryté rezervy. Velkorysé plány mi trošku narušila Eliška, která těsně před jejich příchodem rozpatlala foukací fixy po podlaze obýváku (doufám, že jejich vynálezce se aktuálně smaží v pekle). Zatímco jsem se pokoušela zlikvidovat katastrofu, poněkud jsem zapomněla na maso v troubě. No nic, budeme večeřet v romantickém přítmí, kde nebude ten spálený odstín tak patrný a nikdo si ničeho nevšimne.

Kuba zmastil diktát a nad jeho opravou strávíme takového času („Kdybys mě měla ráda, napsala bys mi omluvenku na češtinu až do konce roku!“), že už jaksi nestihnu vyladit svůj outfit. Elegantní model matky nad věcí tak sestává z džínů (Kruci! Už zase se mi srazily, jinak už to fakt není možný!) a trička. Místo make-upu si přejedu po čele mastnou rukou. Večírek může začít.

Marika je tak krásná, že mě rozbolí žaludek. Blondýna s mimořádně vyvinutými vnadami a řasami zvíci smetáků. Postava, která ještě nezakusila slasti těhotenství, kojení a dojíždění jídla po dětech. Vypadám vedle ní jako něco mezi kombajnem a učitelkou církevní školy. Kuba na ni nepokrytě civí a Eliška je rovněž zcela okouzlená:

„Teto, ty jsi jako princezna!“

Tak tohle mám za to, že jsem vás v bolestech povila?!

Marika nahodí úsměv někoho, kdo poslouchá podobné komplimenty šestadvacetkrát denně a už ho to krapet nudí. V těsném závěsu za ní pokorně cupitá Radim, uťáplý mužíček, který vypadá, že každou chvilku začne panáčkovat. Chachá, ale na mě si, děvenko, nepřijdeš! Moje síla totiž spočívá v konverzaci a tady tě s přehledem převálcuju! Pokud tedy na nějakou konverzaci vůbec dojde.

Naše blonďatá bohyně se naaranžuje k jídelnímu stolu takovým způsobem, který ve mně vzbouzí podezření, že má za sebou kariéru v pornoprůmyslu.

„Co to tady smrdí, mami? To je to spálený maso?“ zajímá se Kuba. Dost mě mrzí, že má tak pronikavý hlásek. Marika se směje perlivým smíchem a div přitom prsama nepokácí skleničky na stole. Přijde mi, že je nejvyšší čas zahnat děti do postele.

„Já tady chci ještě bejt s tou krásnou tetou,“ protestuje Eliška. Jestlipak by se ještě vešla do babyboxu, holčička moje upřímná?!

Děti jsou odklizeny do postelí a já se vracím do obýváku právě v okamžiku, kdy se Marika účastně naklání k mému manželovi. Ramena má sklaplá jako dalekohled, což ještě zdůrazňuje nekonečnou hloubku jejího dekoltu, a zuřivě mrká, až se ze stolu zvedají ubrousky.

„A jaký ty jsi měl vlastně dětství?“ Chce se mi zapíchnout jí dezertní vidličku do ucha.

Večer se táhne jako růžová žvejkačka. Marika nám vykládá o nedávno podstoupeném zákroku:

„… a tak sem řekla Radimkovi a von mi ten botox zaplatil. To víš, investuje do svýho, viď že jo, brouku?!“ Brouk sedí a culí se, jako kdyby ho někdo praštil trubkou po hlavě.

„Tys vo tom neuvažovala?“ ptá se mě Marika taktně. Koktám něco o přirozeném vzhledu. Prohlíží si mě jako neznámý živočišný druh a pak mě soucitně pohladí po hřbetu ruky:

„No jo, von stejně na ty hluboký vrásky nezabírá!“ Musím se zeptat Lukáše, jestli by mi nezaplatil lobotomii mozku. Ostatně zainvestoval by tím taky do svýho!

1. května

Včera volala tchyně a půl hodiny mi lkala do telefonu, že vůbec nevidí svá milovaná vnoučata a je z toho v hluboké depresi. Spolkla jsem příhodnou poznámku o tom, že v tom případě by se hodilo, aby se o setkání s nimi začala zajímat dřív než za čtyři měsíce, a nahlas jsem pěkně ukázněně pravila:

„Tak něco naplánujeme. Co třeba zoo?“ Na druhé straně se ozval hluboký, procítěný povzdech:

„Zoo?“ Jako kdybych jí nabízela, že si může s dětmi v domácích podmínkách vyzkoušet transplantaci jater. „To asi ne. To je strašně moc chození a mě poslední dobou bolí nohy.“

„Aha, tak co kdybysme šli společně třeba do kina, nebo bych mohla zkusit najít nějaký dětský představení v divadle,“ zkoušela jsem to v naději, že její bolest nohou není tak ochromující, aby nemohla vystoupit z auta a udělat těch padesát kroků do kinosálu.

„No to úplně nevím. Kino je na mě strašně hlasitý, vždycky mě z něj bolí hlava a v divadle usínám.“ Krucifix, tak co po mně vlastně chce? Proč nemůže říct rovnou, že si chce zahrát na milující babičku, ale nehodlá pro to nic udělat?

„Tak k vám máme o víkendu přijet?“ přihrála jsem jí na smeč.

„To by bylo fajn! To by možná přijela i Anetka!“ Fajn? To je slabé slovo!

Dneska je ale přepychové počasí, a ještě k tomu volno. To je kombinace, které se prostě nedá odolat a která odmávne za obzor všechny tchyně světa. Měli jsme v plánu sladké nicnedělání, možná tak maximálně proložené návštěvou nově otevřené zahrádky u nedaleké hospody. Kuba si ale ráno pustil televizi, ve které právě sprintoval Usain Bolt.

„Jé, já bych si šel zaběhat!“ plácne dítě. Lukáš se toho samozřejmě okamžitě chytí, protože na rozdíl ode mě sportuje dobře a sportuje rád. Tudíž si půjdeme, v rámci rodinného souznění, zaběhat všichni a Eliška vedle nás pojede na kole.

Jenže v této fázi si ještě můj drahý muž nedokáže představit, co všechno taková akce – a zejména příprava na ni – obnáší. Kuba si totiž moc dobře všiml, že Bolt závodí v oblečku od Pumy, a logicky se dožaduje téhož. Požadavek devítiletého dítěte na profi atletický a značkový outfit, který vznese ve sváteční den v půl deváté ráno, se dá řešit různě. Já se rozhodnu obětovat staré tričko a nakreslit na něj fixem pumu ve skoku. Snažím se opravdu hodně, a dokonce si pomáhám i vystrčenou špičkou jazyka, jako by mi bylo pět. Děti pozorují mé snažení kritickým okem, a když skončím, Kuba ucedí mezi zuby:

„Teda mami, to vypadá spíš jako přejetá kočka než jako puma.“ Mám na jazyku spoustu řízných odpovědí, ale místo toho vyjádřím naději, že už bychom snad mohli vyrazit. Ne že bych se tak strašně těšila na rodinný běh, ale dělám si naděje, že při fyzické námaze na chvíli zmlknou.

Ale ne. Bolt totiž ještě běhá s řetízkem na krku, což je určitě ono přísně střežené tajemství jeho úspěchu. Pročež je pochopitelné, že Kuba potřebuje řetízek také, aby mu vůbec stálo za to vytáhnout paty z domu. Chvíli se přehrabuje na dně šuplíků a ve finále se z jejich hlubin vynoří s mohutným neuměle postříbřeným řetězem v hodnotě asi tak devíti padesáti. Vzhledem k tomu, že se na jeho konci houpe obrovský kříž, předpokládám, že nám ho kdysi někde podstrčili Svědkové Jehovovi, nebo stoupenci sekty Totálního zániku vkusu. Vůbec jsem netušila, že se něco takového v naší domácnosti vyskytuje. Když si ho Kuba pověsí kolem krku, kříž má na úrovni pupíku, což se mi nezdá jako úplně praktické, ale na jakékoli návrhy na zkrácení reaguje odmítavě a velmi podrážděně. Takže ho raději nechávám na pokoji a jen doufám, že po mně teď nebude chtít, abych mu ještě začernila obličej krémem na boty, aby byla jeho podobnost s Boltem dokonalá.

„Tak už konečně můžeme?“ stepuje mi za zády Lukáš, jehož dosavadní přínos k hladkému průběhu dopoledne spočívá v tom, že se oblékl do sportovního. Jo, můžeme. A rovnou vám říkám, že to stojí za to. Vepředu uhání Kuba s Lukášem. Mám sice pocit, že moje výkonnost se v posledních týdnech trochu zlepšila, ale na to, že bych stačila Lukášovi dělajícímu lehké a dlouhé kroky, můžu přirozeně zapomenout. Kuba nabuzený přítomností svého mužského vzoru také metelí jako o život i přesto, že ho dost často praští do zubů nebo do oka rozhoupaný kříž. Úroveň mé vlastní kondičky se poměrně špatně odhaduje, protože Eliška po mně vyžaduje, abych jí při běhu zpívala („Nějakou rychlejší, jo mami? A víc nahlas! Vůbec ti není rozumět!“), recitovala básničky a vyprávěla něco „fakt zajímavýho, legračního a zároveň napínavýho, aby mě to bavilo“. Když se moje role „baviče“ zkombinuje s rolí „tlačiče“ do kopců, vychází z toho role „zoufalce“, který se pohybuje dopředu už jen setrvačností.

Běžíme jinou trasu, než jsem zvyklá, takže rychle ztratím pojem o vzdálenosti. Hodinky, které mi permanentně signalizují blížící se kóma, schovám pod rukáv a rozhodnu se je ignorovat. Mezi běžci, které míjíme, rozpoznávám dokonce i pár povědomých tváří ze svých předchozích výběhů. To je sice povzbudivé, ale podle toho, jak na naši skupinku všichni civí, bych asi byla radši, kdyby oni nepoznali mě. Neexistuje ani ta nejmenší naděje, že bychom snad mohli vypadat jako normální rodina.

Zastavujeme. Eliška potřebuje čůrat.

„Tak si sedni tady u toho stromu. Jsme v lese, to nevadí.“ Chlapci zatím netrpělivě poklusávají na místě, aby nevypadli z rytmu. Tak ne. Čůrat se nebude. Místo toho potřebuje kakat. Ale to u cestičky půjde dost těžko. Musíme dál do lesa. Kuba otráveně vzdychá a protáčí oči v sloup. Klopýtáme s Eliškou přes kořeny.

„Mami, já už to nevydržím!“ No jistě, tak hledání ideální kakacího místa odložíme na příště a spokojíme se s pláckem mezi ostružiním. Problém je v tom, že Eliška ještě nedokáže sama na bobku na tak dlouhou dobu udržet rovnováhu, takže potřebuje, aby ji někdo držel ve vzduchu. A to je můj úkol. Moje životní role. Stojím v předklonu, v náručí dítě s nahým zadkem a balancuju tak, aby žádná z nás nespadla tam, kde rozhodně nechceme být. Eliška se zdá být v dobrém rozmaru, vesele si prozpěvuje a rozhlíží se kolem. Zato mně už začínají umdlévat ruce, záda mě bolí a nohy se mi klepou.

„Elo, prosím tě, přidej!“

„Dyť já tlačím. Rychlejc to nejde. Jé, podívej, tamhle je modrá kytička!“

Modrá kytička je přesně to, co mě právě teď nejvíc zajímá.

Konečně je hotovo. Teď si můžu hodit korunou, jestli jí utřu zadek loňským listím, nebo borovou větví. Mezitím mi v předklonu zatuhla zpocená záda, takže se zpátky belhám trochu nakřivo.

„Prosím tě, co jste tam dělaly tak dlouho?“ ptá se Lukáš, jako kdybych se vrátila z manikúry. Jedinou příhodnou a doslovně přesnou odpověď si nechávám pro sebe.

Už zase běžíme. Děti jsou neúnavné a Kuba ještě při běhu stíhá rozvíjet teorii o tom, že opustí svou vizi nejslavnějšího fotbalisty na světě ve prospěch kariéry nejrychlejšího běžce. Přehnanou skromností naše děti netrpěly nikdy. Zahneme doprava, abychom dokončili okruh, a konečně se před námi objeví náš vchod. Lukáš s Usainem Boltem si ještě dají závěrečný sprint a závod o to, kdo se první dotkne kliky. Eliška v poklidu šlape a já vedle ní doklusávám volným tempem. Nakonec to nebyla zas tak špatná akce. Dospělým se alespoň na chvíli vytratila z obličejů kancelářská pobledlost, děti vypadají také relativně spokojeně, ačkoli Bolt si neustále olizuje rty omlácené od kýčovitého kříže. Místo prvomájového polibku pod rozkvetlou třešní se mi od Lukáše dostane chlapácké herdy mezi lopatky a romantického vyznání:

„Dobrý!“

Když se ale v chodbě podívám na hodinky, chce se mi skákat metr dvacet. Uběhli jsme skoro šest kilometrů. Nejdelší vzdálenost, jakou jsem kdy dala. Co na tom, že všichni účastníci výpravy vypadají mnohem svěžeji než já? Na takové detaily se historie neptá. Hned zítra navrhnu Kláře, abychom si prodloužily naší obvyklou běhací trasu.

9. května

Hurá! Svět je růžový, duhový, nádherný, úžasný a přenádherný! Přitom jsem očekávala, že zrovna dneska to bude krize s velkým K. Dneska jsme se totiž vypravili na plánovanou návštěvu k tchánovcům, aby si babička mohla užít vnoučata s veškerým pohodlím a nemusela se nikam vzdalovat.

Kuba už od rána dělal otrávené obličeje, protože hodlal jít s nějakými spolužáky nacvičovat jakési parkourové triky, které potom mínili dát na YouTube.

„Zřídili jsme si totiž vlastní kanál, jestli teda víte, co to je,“ oznámil nám s přezíravostí puberťáka a přehodil si imaginární žvýkačku v puse z jedné strany na druhou.

„A věděli jste vůbec, že se na YouTube dají vydělat fakt velký prachy?“

„Opravdu? A jak?“ zeptal se Lukáš, což byla otázka, která naši youtuberskou celebritu trochu vykolejila.

„No normálně videama, ne?“

„No jo, ale kdo ti ty peníze dá?“ nechtěl to vzdát Lukáš.

„Na tom jsem se s váma právě chtěl domluvit. Že kdybysme dokázali získat třeba padesát lajků, tak byste mi nějaký peníze dali,“ nastínil Kuba svůj geniální plán, čímž zase dokonale vykolejil nás.

„My?! Proč bysme ti my měli dávat nějaký peníze za lajky na internetu? Co to je za nesmysl?“ vyhrkl Lukáš a já jsem přestala uklízet nádobí, aby mi neuniklo z nadcházející diskuze ani slovo.

„Protože je to strááášná práce video natočit a pak získat nějaký lajky,“ povzdychl si Kuba nad naší nechápavostí. Když se mu Lukáš pokusil objasnit, jak je to ve skutečnosti s těmi lehkými výdělky na internetu, obrátil oči v sloup a nasadil výraz typu „zničili jste mi život“.

Eliška si tuhle příležitost logicky nemohla nechat ujít a využila Kubovy výborné nálady k tomu, aby mu sdělila, že jsou stejně všechna videa, která kdy natočil, „trapný jako ta nejtrapnější věc na světě“. Kuba po ní skočil a pokusil se ji jedním rázným trhnutím za cop skalpovat. Eliška se mu zakousla do ramene, a než se nám je podařilo zpacifikovat, měli oba několik čerstvých škrábanců a šrámů a oba fňukali, že máme radši toho druhého a „já odnesu úplně všechno a za všechno můžu“. Vydáváme se na cestu. Nečekám od následujících hodin vůbec nic a mám jeden jediný cíl: přežít.

Když přijedeme k tchánovcům, Aneta tu ještě není.

„Ona Anetka přijede později. Musí se vyspat. Má tak neuvěřitelné životní tempo, že si to ani neumíte představit. Je tak hrozně vyčerpaná, že o ni mám až strach, aby to vůbec zvládla a nezaplatila za to zdravím,“ objasňuje nám tchyně a mezi očima se jí přitom dělá ustaraná vráska. Kdybych byla co k čemu a začala se konečně chovat upřímně, odsekla bych, že jsem ze své dementní práce tak vyčerpaná, že se každé ráno musím fackovat, abych do ní vůbec odjela. Že mě převážení a vyzvedávání dětí na kroužky stojí tolik energie a času, že pracovní resty dodělávám po večerech a moje domácnost vypadá jako po kobercovém náletu. A že až mě jednou porazí autobus, první, o co se moje rodina bude zajímat, bude to, co uvařím k večeři.

V duchu se patlám ve všech svých životních křivdičkách, lituju se a baví mě to. Navenek ovšem chápavě přikyvuju nad těžkým osudem Anety, která nemá na starosti nic jiného než sama sebe a očividně ani to nezvládá. Jestlipak by se mi podařilo vyvléct se z příští návštěvy? Kdybych zahrála nějakou chorobu nebo si přivodila zranění, možná bych mohla mít i půlden volna a Lukáš by si mohl užít našich zlatíček plnými doušky. Tchyně se právě ve svém monologu dostala k líčení toho, jak to má Aneta těžké, protože si nedávno kupovala dovolenou a musela si připlatit za jednolůžkový pokoj.

„To je tak příšerná diskriminace, že to snad ani není možný! Copak ona může za to, že jí žádnej chlap nesahá ani po kotníky? To je totiž její problém už odmalička. Jen dává a dává a dává a sama si neumí o nic říct a nic nedostává,“ rozohnila se tchyně a otáčí smažící se řízky s takovou razancí, že se kapičky oleje rozstřikují všude kolem. Míchám bramborový salát, tvářím se zúčastněně. Ve skutečnosti myslím na to, co bych si tak mohla zítra vzít do práce na sebe, abych to nemusela žehlit a vypadala v tom alespoň trochu přijatelně.

V tom okamžiku se pod oknem ozve motor Anetina auta. Tchyně vyskočí jako na pérku a letí ji uvítat ven. Je pozoruhodné, jak se dokáže navzdory svým bolavým nohám, které jí brání podnikat cokoli s vnoučaty, přemoct. Vztekle vykouknu z okna právě včas, abych zahlédla Anetu vystupující z auta v přiléhavých šedých minišatech a černých lodičkách. Typický úbor pro nedělní oběd u rodičů. Vezmu si to jako útok proti mně osobně. Protože jsem tu jediná ženská v jejím věku, a tudíž také jediná, která ve srovnání s ní bude vypadat jako nevýrazná obtloustlá myš. Bezděčně se podívám na své ošoupané džíny a beztvaré tričko. Kruci, proč jsem si nevzala alespoň sukni nebo něco, cokoli, v čem bych nevypadala tak bezpohlavně?

A už naše hvězda s celým vítacím výborem dupe na schodech. Tak snad abych jí vyšla v ústrety s chlebem a solí, abych zapadla. Zhluboka se nadechnu a posbírám veškeré své sebeovládání, protože je zřejmé, že ho v následujících hodinách budu potřebovat.

„Ahoj, Aneto,“ pozdravím tónem, který pokládám za neutrální.

„Nazdar,“ zahlaholí vesele a zkoumavě si mě prohlíží. No jo, jen se podívej, jak vypadá udřená matka dvou dětí s blbou prací, žádným volným časem a očividně také s žádným vkusem při výběru oblečení. A nezapomeň mi zase zopakovat nějaké lidové moudro ve stylu „Když se chce, všechno jde“, nebo nějakou jinou hlubokomyslnou poučku.

„Ty jo, ty jsi nějak zhubla, ne?“ pronese Aneta, jako kdyby mluvila o tom, jaké bylo včera počasí. Jsem z toho úplně vedle sebe.

„Eeeeee… nooo… já vlastně ani nevím,“ koktám a úplně cítím, jak rudnu. Dokonce ani nekecám, protože už několik týdnů jsem na váze nestála. Ne že bych měla tak dokonalou sebedisciplínu a nezajímalo mě, jak na tom jsem, ale jednoduše proto, že v ní došly baterky a já jsem ve své nemožnosti nebyla ještě schopná koupit nové.

„No fakt, vypadáš mnohem líp, než když jsme se viděly na začátku roku. To bude tím běháním. Brácha říkal, že jsi začala chodit pravidelně,“ změří si mě Aneta posledním pohledem a tím je pro ni záležitost uzavřená. Ostatně role hvězdy je tu už tradičně vyhrazená pro ni a nehodlá na tom nic měnit.

Tak se všichni přesuneme ke stolu, nalévá se polévka a vedou se řeči o ničem. Je mi to úplně jedno. Vznáším se totiž na načechraném obláčku a nemůžu se rozhodnout, co z toho, co Aneta řekla, mě víc nadchlo. Zhubla jsem! Lukáš si všiml, že makám, a sám od sebe to ocenil! O tom, že Aneta nekecala, jsem skálopevně přesvědčená, protože její život i chování jsou prostou a rovnou spojnicí bodu A s bodem B. S nějakými společenskými komplimenty se tudíž nikdy nezatěžuje.

Rozhodně je zajímavé, jaký vliv na sebevědomí a rozpoložení člověka může mít jediná věta. Najednou mi vůbec nevadí, že tchyně jako obvykle zavrhne variantu, že bychom šli na odpolední procházku, protože má přece ty nohy. Místo toho sedíme v dusném obýváku, ve kterém se nesmí okna otevřít na víc než úzkou štěrbinku, protože z průvanu dostává tchyně migrénu. Stejně jako z nadměrného hluku, spojeného s přítomností dětí, jak se záhy ukáže. Bez mrknutí oka naslouchám nekonečným litaniím o tom, že zase zdražilo máslo (tchyně), o projektu, který je skrz naskrz k ničemu, a o neschopných lidech, s nimiž na něm musí pracovat (Aneta). Je mi to jedno.

Zhubla jsem tak, že je to vidět na první pohled. Ne jen tak dvacet deka, ale určitě mnoho a mnoho kil. Hned zítra musím dojít koupit baterky do váhy, abych viděla, na čem jsem. Možná to bude sedm kilo. Převaluju tu informaci v puse jako sladký bonbon. Nechápu, jak to, že jsem to nepoznala na oblečení. Ale na druhou stranu jsem si v posledních letech všechno kupovala volné nebo do gumy, abych se nemusela příliš stresovat. Možná to bude deset kilo. A přitom jsem jídelníček nijak nezměnila a čokoládou se láduju klidně dál. To běhání je prostě zázrak. Možná to bude i víc než deset kilo. Možná dvanáct, nebo tak nějak.

Láskyplně hledím na Lukáše, mého pozorného muže, který úplně normálně při telefonování se sestrou pochválí svou drahou ženu, že chodí pravidelně běhat. Co na tom, že si nevšimne, že před ním dělám striptýz? Fungující vztah dvou dospělých lidí přece stojí na úplně jiných hodnotách. Třeba na vzájemném souznění a absolutním porozumění, které partneři zvládnou i beze slov. Zvedne ke mně oči.

„Co na mě pořád tak koukáš? ZAS mě chceš za něco sprdnout?“

Haleluja!

11. května

Nakonec jsou to čtyři kila a nějaké drobné. Včera jsem letěla koupit baterky do váhy a okamžitě jsem na ni doma vyšplhala. Nejdřív mě to trochu zklamalo. Tak dlouho jsem si opakovala, že to určitě bude přes deset kilo, až jsem tomu začala sama věřit. Musela jsem se vrátit zase zpátky na zem a vzpomenout si, že ještě v lednu bych vraždila za půl kila dole. Každopádně je jasné, že teď už si ty nové běžecké boty fakt zasloužím!

Pod vlivem vzdutých emocí a své nové image jsem včera byla běhat sama, a abych svou proměnu dotáhla k dokonalosti, ještě jsem vyhrabala zaprášené činky a půl hodiny posilovala. Děti kolem mě chodily v soustředných kruzích, našlapovaly a tvářily se, jako kdyby mě postihl nějaký záchvat šílenství. A taky že jo! Je to klasický syndrom „Jak všechno, co nešlo předcházejících deset let, strhnu v jednom dni“.

Na ráno jsem domluvená s Klárou a zcela nepřekvapivě se nemůžu zvednout z postele. Bolí mě všechno, na co si vzpomenu a co dokážu pojmenovat. Jestli se to při běhu nerozhýbe, nejspíš odpadnu na prvních sto metrech. Navíc jsme se dohodly, že budeme běhat pět kilometrů, když už jsem teda ta zdatná běžkyně. Dneska to ale bolí moc. Při posilování jsem si namohla mezižeberní svaly, o jejichž existenci jsem do té doby neměla ani tušení, a ty o sobě teď při běhu dávají zatraceně vědět. Proč jsem proboha blbla s těmi činkami? Už jsem je neměla v ruce několik let a žilo se mi bez nich docela dobře. Co mi bude platné, že budu hubená, když budu mrtvá? Navzdory všem předpokladům ale opravdu těch pět kilometrů uběhnu. Není to tedy žádná ohromující rychlost, ale to je fuk. Podstatné je, že se stihneme vrátit k našemu vchodu ještě před sedmou hodinou, abych mohla vypravit děti.

„Nepůjdeme někdy třeba na pivo?“ zeptá se Klára těsně před rozloučením. Aktuálně mezi sebou máme takový zvláštní vztah. Na to, kolikrát jsme spolu byly běhat, toho o sobě vlastně moc nevíme. Kromě prvního společného organizovaného výběhu už Klára nikdy žádné osobní téma neotevřela. Pokud se spolu vůbec bavíme (respektive ona se baví a já mezi funěním maximálně jednoslovně odpovídám), tak o škole, počasí, víkendových plánech a podobných tématech. Nejsem si ani jistá, jestli si budeme mít co říct. Ale co, když tak si dáme jedno pivo, prohodíme pár frází a půjdu domů.

„Tak jo.“

Odpoledne vyzvednu děti a jedeme kolektivně mamince koupit běžecké boty. Já vím, že moje dosavadní tenisky nejsou nic moc, ale teprve když stanu tváří v tvář zářivým, vymakaným modelům vyrovnaným na designových policích v obchodě, uvědomím si, jak strašně strašné ve skutečnosti jsou. Ujme se mě mladíček v růžovém tričku, se sexy úsměvem a velice působivými bicepsy. Kromě toho, že je, navzdory tomu růžovému tričku, mimořádně koukatelný, mě oslovuje „slečno“. A to i přesto, že mi na každé noze visí jedno dítě. V důsledku toho si nekoupím jen běžecké boty vyvedené v růžovošedé kombinaci, ale i běžecké legíny v podobných odstínech, funkční tričko a oranžovou bundičku, kterou vůbec nepotřebuju, nehodí se mi ke zbytku věcí, ale překrásně mi ladí k vlasům. Celková částka mě zbaví dechu na několik dlouhých minut. Kristepane, co je na tom tak drahé? To jsou v těch teniskách zabudované platinové šupiny, nebo co? Ještěže mám nějaké úspory, jinak bychom kvůli mému běžeckému vybavení jedli až do konce měsíce čočku.

„V těch se vám bude běhat jako v bačkůrkách, slečno,“ zacvrliká mladíček s rozkošným pousmáním a já bych mu klidně dala svou kreditku i s pinem.

Když už jsme tady, využiju toho a dotáhnu Kubu do obchodu s dětským oblečením. Protože i přes můj přísný zákaz dál neukázněně roste a všechny nohavice a rukávy mu končí nad kotníky a zápěstím. Jenže ve svém nadšení pozapomenu, že dnešní děti dospívají trapně brzy a že je potřeba do všech plánů zakomponovat nastupující pubertu.

„Potřebuješ nový džíny,“ mířím ke stojanu, kde podle mě visí úplně normální džíny.

„Ježíš, mami! To jsem přesně věděl, že mě budeš cpát do něčeho trapnýho.“

„A kdy konečně taky koupíte něco mně?“ táže se Eliška.

„Co je na těhle kalhotách trapnýho? Mně připadají úplně normální.“

„Protože seš sta…“ Naštěstí se včas zarazí, přešlápne a poměrně pohotově doplní:

„… ženská.“

No proto! Slečna by rozhodně nemohla tolerovat žádné hanlivé přívlastky týkající se jejího věku.

Rozhodnu se tentokrát držet role trpělivé a chápající matky zuby nehty.

„Dobře. Tyhle jsou trapný. A jaký ti přijdou v pohodě?“

„Tyhle!“ ukáže Kuba na příšerný model se sníženým sedem a obrovskými dírami na přední straně nohavic. Považuju samu sebe za velmi pokrokovou matku a čerpám z této představy útěchu. Možná neumím zahustit svíčkovou a zapomínám vyprat dětem oblečení na tělocvik, ale jsem moderní, velkorysá a rozumím mladé generaci. Takže v rámci své pokrokovosti vyhrknu:

„To nemyslíš vážně!“ Kuba si vymění pohled s Eliškou. A je to pohled vědoucí, vypovídající o jejich těžkém údělu.

„Tak si je vyzkoušej,“ zařadím zpátečku. Přirozeně doufám, že až se v nich uvidí, sám uzná, že v nich nemůže mezi lidi. Stepujeme s Eliškou před kabinkou, přičemž musím asi osmnáctkrát odpovědět na otázku:

„A kdy teda koupíte taky něco mně?“ Opakovaně jí vypočítávám hromady věcí, které jsme jí koupili za poslední měsíce. Už jen z těch tylových sukýnek by si mohla zařídit vlastní obchod. Za chvíli vyleze náš malý metrosexuál. Džíny mu visí na kyčlích a leze mu z nich lem trenek s Batmanem. Jejich rozkrok má tak nízko, že by se mu tam v případě potřeby vešel nákupní košík. Zároveň mu ale z rozedraných částí nohavic vykukuje valná část nohou. Vypadá v nich jako protagonista básně Osiřelo dítě o půl druhém létě.

„Paráda, co?“ Nevím, jaký protiargument si mám vybrat dřív. Jestli to, že mu v nich bude zima. Že mu spadnou pod kolena při každém třetím kroku. Že se nutně musí rozpadnout hned při prvním praní. Nebo že v nich vypadá jako pitomec.

„Mně teda nepřijdou úplně praktický,“ podotknu něžně a velmi šetrně, za což si vysloužím hluboký povzdech.

„Proč si nechceš vyzkoušet třeba tyhle?“

„Prosím tě, mami, vždyť jsou černý!“

„No a co?“ Asi jsem opravdu nechápavá, ale není mi úplně jasné, co je na černých džínách špatného. Je černá barva pro generaci dnešních dětí symbolem nějaké skupiny, ke které nechtějí patřit? Jako třeba když za mého raného mládí chodili depešáci celí v černém?

„V černých džínách chodí jen kluci, co chtěj vypadat jako velký, ale ve skutečnosti vůbec velký nejsou.“ Aha! Vůbec nechápu, jak mi mohl tak zásadní fakt uniknout.

„Kdy půjdeme něco koupit mně?“ škube mi Eliška za popruh kabelky, která se mi tím nepříjemně zařezává do ramene.

„Dobře, tak černý ne. A tyhle?“

„Ty jsou moc široký. To nosí jen trapáci a bezdomovci.“ Spolknu poznámku o tom, že k bezdomovcům mi spíš sedí ty rozedrané kalhoty, co zkoušel před chvílí.

„A co tamhlety?“

„Ty jsou zas úzký kolem kotníků. Nesmíš, mami, zapomínat, že teď už se nosí něco úplně jinýho, než když ty jsi byla mladá,“ zapomene se Kuba. A takhle pár facek bys nechtěl, chlapečku?

O deset minut a několik emočně vypjatých diskuzí později platím u pokladny další příšernou částku za odrbané džíny s rozkrokem u kolen. Do žádného obchodu s oblečením nehodlám vstoupit minimálně dalšího půl roku.

„No jo, to mi bylo jasný, že mě máte radši mnohem míň než Kubajze a že mi nic nekoupíte!“ podotkne Eliška.

20. května

Tak a už je to tu zas. S blížícím se koncem školního roku nejdřív nastoupí besídky, divadélka, akademie, tanečky a vystoupeníčka a poté následují třídní schůzky. Všem rodičům v tomto období začíná cukat oko a na Facebooku začne houstnout frekvence dotazů, jestli by se v přátelích nebo v přátelích přátel nebo kdekoli na světě nenašel kdokoli ochotný zapůjčit miniaturní rýč pro miniaturního trpaslíka, sukovici pro loupežníka, kovbojský klobouk (ideálně i s lasem a živou krávou ochotnou nechat se chytit do toho lasa) nebo kostým velryby.

Letos Kubova třída sehraje pro dojaté rodiče divadelní kus O dvanácti měsíčcích, přičemž mému synovi v něm připadla role měsíce května. Pro tuto mimořádně důležitou divadelní úlohu sestávající z celé jedné věty samozřejmě potřebuje výpravný kostým. Asi před dvěma týdny jsem před školou potkala matku jeho spolužáka a stěžovala jsem si na nevděčný úděl matky, ale nesetkala jsem se úplně s pochopením:

„Měsíc květen? Víš, co já bych za to dala? Náš Šimon hraje druhýho srnce!“

Tak jo. Uznávám, že kostým měsíce května je proti druhému srnci úplná brnkačka.

Jenže stejně jsem jeho výrobu nechala na poslední chvíli a dost ji podcenila. Vymyslela jsem si totiž, že vezmu staré tričko, pošiju ho umělými kytkami, ulomím k tomu v lese nějakou sukovici a bude hotovo. Problém byl v tom, že jediné umělé kytky, které jsem v časové tísni sehnala, byly takové ty povoskované, co se dávají do váziček na stoly v osmé cenové nebo do pohřebních věnců. Vietnamec z večerky na rohu vypadal, že nemůže uvěřit svému štěstí, že se těch neprodejných ležáků po letech opravdu zbavil. Lukáše s Kubou jsem vyslala pro sukovici a sama jsem zasedla k výrobě kostýmu. Okamžitě jsem zjistila dvě zásadní skutečnosti: Jednak že z okvětních lístků při jakémkoli pohybu opadávají drobné šupinky vosku a jednak že stonky těch zatracených kytek jsou vyrobeny z bytelných drátů, které nůžkami ani náhodou nepřestřihnu.

Vyzbrojila jsem se tedy kleštěmi a lámala jsem si prsty při štípání drátů. Zároveň jsem učinila poznání, že voskové šupinky v kombinaci s plovoucí podlahou vytváří silně klouzavou plochu. Ještě citelněji to poznala Eliška, která sebou švihla a narazila si kostrč. Z lesa se vrátili Lukáš s Kubou. Místo hole, pro kterou jsem je vyslala, dorazili s něčím, co vypadalo jako menší strom. Kdyby jím vzal měsíc květen někoho po hlavě, tak ho zatluče do podlahy. Oblékla jsem naši hereckou hvězdu cvičně do kostýmu. Účinkující v travesti show z devadesátých let by zezelenali závistí.

Ve tři hodiny ráno, když jsem se šla napít, jsem sebou na navoskované podlaze švihla já a narazila si zápěstí. Ze sukovice vylezly čtyři miliony osm set tisíc mravenců.

Divadélko je nádherné a překrásné. Ačkoli některé kostýmy jsou těžko k poznání. V kulisách lesa skotačí srnečci, medvěd i lištičky. Je tam také holčička navlečená do zrzavého kožichu, ze kterého vyrůstá cosi, co připomíná mrtvolku nějakého dalšího chlupatého zvířete. Marně přemýšlím, co má představovat, až zaslechnu jednu z matek, jak procítěně líčí další matce:

„Víš, jak strašně těžký je vyrobit kostým veverky v životní velikosti?“ Aha, veverka! Náš květen je úchvatný. Nejlepší květen, jaký jsem kdy viděla. To je taková škoda, že tu nebyl žádný producent z Hollywoodu. Úplně v pohodě by ho mohl angažovat. A mě jako kostymérku.

22. května

Abychom se nenudili, den poté následuje besídka Eliščiny školky. Přibližně týden předem jsme s Eliškou trávily každou volnou chvíli diskuzemi o tom, co si proboha na tu slávu vezme na sebe. A s jakými plastovými šperky svůj outfit sladí, aby byl efekt dokonalý. Nakonec dospěla k názoru, že nemá jediné slušné šaty (zřejmě je to nějak nakažlivé, protože touto chorobou trpím také). Takže jsme před besídkou ještě musely vyrazit na nákup, aby se vůbec mohla ukázat na veřejnosti.

Všechny besídky na světě začínají kolem čtvrté hodiny odpolední. Tedy tak, aby rodiče museli, za hlasitého souhlasu a mohutného povzbuzování svých zaměstnavatelů, vypadnout dřív z práce a pokud možno bylo ještě pořádné horko. Rozhodnu se tomu postavit čelem:

„Prosím tě, potřebovala bych dneska odejít asi tak o tři čtvrtě hodiny dřív,“ oznámím Martě, které okamžitě ztvrdne pohled.

„Proč? Doufám, že to zase není něco s dětma,“ zasyčí výhružně, jako kdybych si obden z práce odskakovala zaskotačit na hřiště. Proboha, snad se nemusím ve svém věku omlouvat, že mám občas povinnosti kolem dětí a potřebuju skončit o pár minut dřív.

„Ne! Musím k zubaři.“

Lukáš doráží také rovnou z práce a na poslední chvíli. V obličeji je rudý, jak je mu v obleku horko, a to ještě neví, že bude mnohem hůř. Na miniaturních židličkách ve třídě se tísní otcové v propocených košilích, rudnoucí babičky a znudění sourozenci. Efektní nástup malých účinkujících je poněkud zkalen tím, že Dominik, který měl vést živého hada, sebou ve dveřích švihne přes práh a na něj popadají děti, které jsou v těsném závěsu. Zbytek účinkujících se ale tímto karambolem nenechá vyvést z rovnováhy a propracuje se do místnosti po zádech svých kamarádů. Než se paním učitelkám podaří nastalý chaos zpacifikovat, už nám všem tečou potůčky potu po obličejích a vedro zahuštěné vydatným dětským jekotem se stává téměř hmatatelným.

Začíná se sborovou recitací. Rodiče se kolektivně vymrští ze židliček a šermují nad hlavami mobily a kamerami ve snaze ulovit záběr svého potomka v nejlepším úhlu. Hyperaktivní Filípek na konci řady poskakuje po jedné noze – a po noze Adélky, která stojí vedle něj. Eliška si nervózně roluje sukýnku až do pasu a žmoulá ji v rukou. Pavlík se vrtá v zubech, Karolínka začala brečet a některé babičky vypadají, že to bude poslední akce, kterou ve svém životě absolvují.

Následuje pásmo lidových písní, při kterém se Maruška posadí na podlahu a odmítá v jakémkoli účinkování pokračovat. Karolínka si jí vlasy. Adélku přestalo bavit poskakování Filípka a dala mu loktem do žeber. Vašík zpívá velmi nahlas úplně jiné písničky a Eliška po celou dobu besídky nespustí sukni od pasu, takže celou besídku absolvovuje prakticky jen v kalhotkách. Čímž vychází investice do nových šatů naprázdno.

Konečně je po besídce. Rozjařené děti a horkem zpitomělí rodiče se hrnou ven ze třídy. Jsem si jistá, že jakmile za posledním z nás zapadnou dveře, paní učitelky se úlevou rozbrečí a ve stejném okamžiku si otevřou flašku něčeho s mnoha, mnoha procenty. Hned bych se k nim připojila.

29. května

Na dnešek jsme se domluvily s Klárou, že své běžecké úsilí konečně podpoříme večerním pivem. Jsem z toho trochu nesvá, protože moje ostražitost k téhle superženě pořád ještě úplně neopadla. Ráno se například dostavila na naše, teď už pravidelné, běžecké setkání v tyrkysových běžeckých šortkách. Střihem mi trochu připomínají „adidasky“, takové ty vykrojené kraťasy, které se nosily v devadesátých letech. Vzít si něco podobného na sebe já, budu vypadat jako blázen, ona je v nich samozřejmě půvabná a sexy. Nicméně zakázala jsem si podobných věcí všímat. Jsem jako pivovarský kůň s klapkami na očích. Dívám se jen před sebe a tupě běžím.

Odpoledne volá Jolana. Její telefon mě zastihne zrovna na cestě na oční kliniku, kam mě Marta vyslala udělat reportáž z operace očí. Ideální téma pro někoho, komu se houpe žaludek i při krájení masa na řízky.

„Rozešla jsem se s ním,“ vypálí na mě bez přípravy, což je ovšem zpráva, která mě rozradostní.

„No konečně! Stejně to bylo k ničemu.“ Pro sebe si nechám poznámku, že ještě před několika týdny tvrdila, že spolu nechodí a jejich vztah je výhradně jen o sexu. Není potřeba konstatovat zjevné.

„No jo, ale já s tím vůbec nejsem v pohodě. Přemýšlím, že mu zavolám a vezmu ho zpátky,“ štká do telefonu.

Ukáže se, že přátelský trenér flirtoval po chatu s ní a zároveň ještě s jednou klientkou. A frajer zaměnil zprávy.

„Když jsem si přečetla jeho líčení, co by s ní všechno dělal a jak ji přemlouval, že nemá cenu bránit se tomu, co chtějí oba, pochopila jsem, že to nebyla zpráva určená pro mě. Protože mě už dávno k ničemu přemlouvat nemusel. Mě už měl jistou.“ Ale ani tohle Jolanu neodradilo. Problém nastal v okamžiku, kdy ji začal přemlouvat k sexu ve třech. Teprve tehdy se konečně v Jolaně probudil pud sebezáchovy, který byl dočasně mimo provoz.

„Když jsem mu řekla, že se na to necítím, normálně se přestal ozývat. A když jsem ho konečně dohnala, oznámil mi, že se ve mně asi spletl, že prej mě měl za mnohem otevřenější, a ne tak úzkoprsou,“ stěžuje si Jolana. „Úzkoprsou! Tolerovala jsem ty jeho kočičky celou dobu a neřekla jsem mu ani slovo. I když mě to ničilo a stálo mě to veškerý sebeovládání.“

„Vykašli se na to. Přece se nebudeš upínat na takovýho debila,“ podotknu úplně zbytečně.

Pořád to nechápu. Rozumím tomu, že najít normálního chlapa (ostatně stejně jako normální ženskou) není jednoduché. Rozumím tomu, že nechce být sama. A asi nejvíc rozumím síle kvalitního sexu. Ale co mi naprosto uniká, je to, jak je možné, že tak schopné a inteligentní ženě poklesne pod vlivem hormonální tenze IQ o několik desítek bodů. Nasadím těžký kalibr:

„Snad máš taky nějakou sebeúctu, ne?“

„Na sebeúctu kašlu! Ta se mnou na dovolenou nepojede ani si se mnou večer neotevře víno.“

Na to se dá těžko něco říct.

Operace oka je opravdu zážitek pro otrlé. Nejdřív mě oblečou do zeleného pláště, jaký nosí chirurgové, dostanu návleky na boty, roušku přes ústa a na hlavu čepičku, která mi připlácne mé pracně nakadeřené vlasy k lebce. Lékařovo úsilí přenáší velká obrazovka, takže mám detailní pohled na oko i skalpel. To všechno doprovázené erudovaným komentářem:

„A tadyhle seřízneme kousek rohovky. Vidíte to? Tady tu lamelku opatrně odklopíme…“

Chce se mi zvracet a nenápadně se opírám o stěnu. Panebože, proč zrovna já? Už to vidím, že se mi bude následující týden zdát o vydloubnutých očích.

Ještěže jdu večer na pivo a budu to moct spláchnout. Samozřejmě za předpokladu, že Klára nebude jedna z těch žen, které sice řeknou, že jdou na pivo, ale pak celý večer cucají mátový čaj, protože „doby, kdy jsem k tomu, abych se bavila, potřebovala alkohol, jsou už zaplaťpánbu pryč“. Vy si pak vedle nich připadáte jako beznadějně zpustlí alkoholici, i když tam sedíte s jedním malým pivem.

Do hospody dorazím s několikaminutovým zpožděním a Klára už tam sedí. Vidím ji už od dveří. Není možné ji přehlédnout, protože k sobě jaksi mimoděk přitahuje kradmé i neomaleně přímé pohledy od všech stolů. Každý její pohyb, pohození hlavou nebo prohrábnutí vlasů registrují muži i ženy. Docela by mě zajímalo, jestli si je toho vědoma, nebo je na tuhle roli zvyklá už odmalička a přijde jí to jako norma. Pochopitelně mě také cestou k jejímu stolu napadne, jestli si náhodou podvědomě nevybírá společnost šeredek, aby vedle nich víc vynikla její krása. Automaticky zatáhnu břicho a vystrčím prsa, aby ten rozdíl nebyl tak propastný.

Dobrou zprávou je, že má před sebou velké pivo. Dokážu si představit, že se číšníci mezi sebou porvali, kdo jí ho přinese, a postavili ho před ni, ještě než stihla dosednout. No nic, když budu pít dostatečně rychle, třeba to bude nakonec docela přijatelný večer. Ale už po půl hodině musím zcela objektivně uznat, že Klára je nadprůměrně zábavná společnice. Nejenže se mnou drží krok v počtu piv, což je samo o sobě mimořádný výkon, ale má i spoustu vtipných historek a je výborná vypravěčka. Chechtáme se v podstatě celou dobu a několikrát mě svými poznámkami zbourá tak, že ležím na stole a brečím smíchy.

Už si ani nedokážu vzpomenout, kde a kdy se ve mně usídlila představa, že svou mateřskou roli bere smrtelně vážně a že je v ní dokonalá. Možná mi to tak nějak automaticky korespondovalo s jejím vzhledem a tím, jak přitahuje pozornost. Každopádně se ukazuje, že i bohyně řeší úplně normální problémy a selhávají v nich podobně stejně jako my:

„Kryštof se právě učí o pravěku a učitelka jim dala za úkol, aby doma vyrobili pravěkou sekerku. Dokážeš si představit, co to bylo? Vzpomněl si na to až večer, takže jsem při baterce prolejzala okolní pole a hledala nějakej šutr, kterej by byl trochu podobnej pazourku. Pak jsme to další hodinu upevňovali provázkem ke klacku. Pořád se nám to smekalo a viklalo. Ke konci už jsem byla tak vyřízená, že jsem přemejšlela, že s tím druhej den ráno naklušu do školy a tu učitelku tou pravěkou sekerkou utluču. Já jsem teda sama učila jenom chvilku, ale takhle hovězí nápady jsem nikdy neměla,“ odfrkne si znechuceně.

To mě překvapí. „Ty jsi učitelka?“

„Jo, měla jsem první stupeň, ale dělala jsem to jen dva roky. Pak jsem otěhotněla a už jsem se do práce nikdy nevrátila.“ Vzpomenu si na Klářinu nekonečnou trpělivost při vyrábění na vánočních dílničkách a rázem mi to všechno dává větší smysl.

„Proč jsi se k tomu po mateřské už nevrátila? Nebavilo tě to?“ Klářin nejmladší syn chodí do první třídy, takže má po mateřské už dlouho, a pokud vím, aktuálně nic nedělá.

„Jirka chtěl, abych se věnovala naplno rodině. Že vydělá dost, aby nás všechny uživil, a je prej zbytečný, abych se stresovala s cizíma dětma.“ Okamžitě se mi vybaví dnešní operace rohovky a vyklouzne ze mě:

„Ježíš, kdyby tak mně chtěl někdo nabídnout, že nemusím chodit do práce, skákala bych metr dvacet.“

„To si jen myslíš. Ze začátku je to samozřejmě super. Máš spoustu času, můžeš se věnovat dětem a dělat prakticky jen to, co tě baví. Jirka pochopitelně zaplatil i paní na úklid a člověka, co se nám stará o zahradu. Jenže ježdění s autíčkama a tour po hřištích tě poměrně brzo přestane bavit, když nemáš nic svýho. A za chvíli zjistíš, že se s ostatníma můžeš bavit tak maximálně o tom, jestli je lepší mixovat do příkrmů mrkev, nebo jablko,“ ušklíbne se Klára. Ale já se odmítám své vidiny růžového života vzdát.

„No nevím. Já bych si četla, konečně bych se naučila pořádně anglicky, možná bych přibrala ještě jeden jazyk, naučila bych se hrát na klavír, cestovala bych…,“ vypočítávám všechny svoje více či méně neuskutečněné plány.

„Knížky jsou fajn, ale nemůžeš jimi vyplnit všechen volnej čas. Chodím na francouzštinu, ale už mě to moc nebaví, protože proč taky? Jirka je tak zaměstnanej, že nás jednou za rok vyveze na tejden na dovolenou do nějakýho luxusního resortu, kde si úplně vystačím s pár anglickejma frázema. A kde bych asi tak využila francouzštinu? Cestovat sama se třema dětma je nesmysl. Navíc by se Jirka zbláznil a nikdy by to neschválil,“ smázne to Klára.

„Tak se vrať zpátky k učení, ne? Slyšela jsem, že ředitelka naší základky pořád někoho hledá,“ nabízím logické řešení, ale Klára zase zavrtí hlavou.

„Jirka si nepřeje, abych pracovala. Tvrdí, že potřebuje mít doma odpočatou manželku a kompletní servis, aby mohl potom v práci podávat stoprocentní výkony.“

„No to mi teda promiň, ale snad nejsme v devatenáctým století, aby ti zakazoval chodit do práce, ne? To by ti taky za chvíli mohl sebrat volební právo,“ přijde mi to celé totálně uhozené.

„Hmmm, jenže reálně je to on, kdo živí. A kdo živí, taky určuje pravidla,“ napije se Klára zhluboka piva. Po oslnivé a extrémně zábavné společnici najednou není ani stopy. Připadá mi, jako kdyby najednou celá zvadla a stáhla se sama do sebe. Podobně, jako když se vypustí vzduch z nafukovací hračky.

Pořád se nemůžu rozhodnout, jestli tomu mám a chci věřit. Bavíme se o Jiřím, nad kterým obdivně vzdychaly všechny účastnice silvestrovského večírku. O Jiřím v bílém tričku a koženém křiváku, který ochranitelsky kladl svou ruku kolem Klářina útlého pasu, aby bylo vidět, že král s královnou k sobě patří, kdežto ostatní plebs k nim jen vzhlíží. O Jiřím, kterého by tři čtvrtiny mých kamarádek bez váhání vyměnily za své vlastní manžely, a ještě by ochotně něco připlatily.

„Ale působíte tak idylicky a spokojeně,“ namítnu nejistě.

„Jo, před lidma se Jirka snaží. V image spokojený rodinky se vyžívá. Spíš si ale vedle něj připadám jako jeho módní doplněk než jako jeho partnerka. Mnohem víc ho zajímá, jestli jsem náhodou nepřibrala a nerýsuje se mi na břichu špek než to, na co myslím, nebo nedejbůh, jak se cítím. Protože ten můj špek by mu kazil výslednej dojem na večírku s jeho obchodníma partnerama.“

„A máš ho ještě ráda?“ Na to, že jsme se ještě ráno bavily pouze o dětech a počasí, je to poměrně dost odvážná otázka, ale nedokážu se ovládnout.

„Hele, na to neumím odpovědět. První roky jsem do něj byla strašně zamilovaná. Ale fakt strašně. Nic podobnýho jsem nikdy předtím nezažila. Pak to samozřejmě začalo trochu opadat, ale to jsem se zase utěšovala tím, že to tak má každej. Teď už mě spíš štve, ale zakázala jsem si na to myslet. Moje babička vždycky říkala, že to, co člověk nedokáže změnit, nemá řešit, tak se tím řídím.“

Už mám dost v hlavě, takže jsem oraženější než normálně a plácnu:

„Jak to, že to nemůžeš změnit? Jestli ti to tolik nevyhovuje, tak se přece můžeš ještě rozvést, ne?“

„Tss, se třema dětma a učitelským platem? No to určitě! Navíc bych sebrala klukům tátu, a to bych si nikdy neodpustila. Úplně se v něm vidí. Když ho teda náhodou vidí,“ zasměje se křečovitě vlastní slovní hříčce. „Kdybych byla sama a bez dětí, tak už spolu dávno nejsme. Ale teď už nejsem sama za sebe a musím brát v úvahu především potřeby dětí, když už jsem si je pořídila.“

Ráda bych k tomu podotkla něco povzbudivě moudrého, jakože to nikde není ideální. Mohla bych přihodit několik historek o tom, jaká kráva je moje šéfka nebo že trávím pracovní dobu na tiskovkách o menopauze a reportážemi o řezání rohovek. Ale v kontextu toho, co právě zaznělo, mi to připadá bezkrevné a nepodstatné. Tak alespoň začnu Kláře vykládat o Jolaně a jejím trenérském románku, čímž hodlám demonstrovat, že každý chlap je nějakým způsobem ujetý a liší se jen druhem postižení. To Kláru zase rozveselí a mně to umožní elegantně vybruslit z vod, v nichž si nejsem úplně jistá, jak mám reagovat. Přece jen už jsem trochu vyčerpaná z krizové intervence, kterou jsem Jolaně poskytovala odpoledne, a radši bych zabrnkala na veselejší strunu.

Když se konečně dopotácím domů, je už půl druhé. Ještěže nejdeme ráno běhat, protože to bych nemohla přežít. Než usnu, pár minut pozoruju profil spícího Lukáše. Zkouším si představit, jaké by to bylo, kdyby tu místo něj ležel Jiří. To, že se mi to nepodaří ani na chvilku, považuju za dobré znamení.

3. června

Rozhodla jsem se být za zodpovědnou ženu, která se stará o své zdraví, a objednat se na preventivní gynekologickou prohlídku. Zejména poté, co mi zavolala sestřička z ordinace a oznámila mi, že už jsem u nich nebyla věčnost a jestli se tam okamžitě neobjevím, vyřadí mě z evidence.

Je proto logické a zcela nepřekvapivé, že Eliška se, navzdory blížícímu se létu, probudí s rýmou jako trám a z nosu jí tečou zelené nudle. Představa, že bych ji měla vzít s sebou, posadit ji vedle gynekologické kozy a odpovídat na její zvídavé otázky, mě okamžitě uvrhne do deprese.

„Podívej, Eli, já s tebou dneska nemůžu zůstat doma. Vysmrkáš se pořádně v šatně, a kdyby se náhodou paní učitelka ptala, tak řekneš, že jsi ráno ještě žádnou rýmu neměla a spustila se ti až ve školce,“ nabádám svou holčičku podle a nevýchovně.

„No jo, ale já mám tu rýmičku už teď,“ namítá Eliška.

„Správně, Eliško. Máš jen takovou malou rýmičku, to se ani za rýmu nedá považovat. Je to takový mrňavý rýmový miminko, to jsi řekla úplně přesně. Takže je zbytečný o tom paní učitelce říkat.“

Lukáš na mě přes celou místnost dělá obličeje a protáčí oči, ale to ignoruju. On ostatně na gyndu nejde a nehrozí mu při tom asistence dítěte.

Předání ve školce se podaří a vyjde i moje kamufláž zelených nudlí. Tak moc se bojím, že by mě mohli zavolat zpátky a hodit mi ji na hrb, že od školky odjíždím s kvílejícími pneumatikami. Návštěvu gyndy se mi podařilo naplánovat na polední přestávku, takže dokonce ani nemusím žebrat u Marty, jestli bych s dovolením mohla absolvovat preventivní prohlídku, na kterou mám ze zákona nárok.

„Já jsem byla na gyndě minulej měsíc a představte si, že mi moje gynekoložka řekla, že mám porodní cesty jako dvacetiletá,“ povykuje Pavla. Přestala držet tu svou hladovkovou kúru a od dubna už zase přibrala, ale odmítá si to přiznat a stále setrvává ve své diblíkovské kůži. Navíc se nehodlá vzdát svého šatníku, který si jako zhubnuvší pořídila, takže teď se jí švy kalhot napínají a praskají. Vypadá jako tlačenka. Tlačenka s porodními cestami dvacetileté mladice. Já se snad na tu gyndu začnu i těšit.

Moje gynekoložka je šmrncovní žena zhruba v mém věku. Takže velmi mladá. Navíc je značně řečná a nepříjemné okamžiky prohlídky mi krátí historkami ze svého soukromého života. Velkou nevýhodou její ordinace je ovšem skutečnost, že má skříňku s léky a lékařskými nástroji umístěnou přímo proti gynekologickému křeslu, na kterém vyšetřuje své pacientky. Ta skříňka je prosklená, tudíž funguje jako poměrně kvalitní zrcadlo. A ubezpečuju vás, že to není příjemný pohled.

„… no a pak jsme zjistili, že ten hotelovej pokoj je bez výhledu na moře. I když jsme si za ten výhled připlatili,“ vypráví gynekoložka nevzrušeně, zatímco se mi noří mezi nohy.

„A Mareček tam chytil takovouhle rybu,“ ukazuje nadšeně a já se úpěnlivě snažím nepodívat se nežádoucím směrem. Místo toho se s ní rozhodnu zkonzultovat možnosti antikoncepce. Prášky už víc než rok neberu a nechci se k nim vracet (výmluva, že nechci své tělo zatěžovat hormony, zní mnohem lépe než to, že jsem opakovaně nebyla schopná vyzvednout si recept). Uvažuju o nitroděložním tělísku a také o něj gynekoložku požádám. Položí mi několik jednoduchých otázek a pak s odzbrojující upřímností praví:

„To nemá cenu. Při vaší frekvenci a vašem věku se mi nežádoucí otěhotnění jeví jako silně nepravděpodobné.“

Jestlipak se ji už někdy nějaká pacientka pokusila zabít?

Odpoledne spěchám do školky drcená tíhou výčitek svědomí a obavami, že mi učitelka sdělí, že děti se zelenými nudlemi jsou ze vzdělávacího systému navždy vyloučeny a jejich nezodpovědné matky se budou smažit v pekle. Paní učitelka vypadá uštvaně a ve tváři má ztrhaný výraz, ale neřekne mi ani slovo.

„Tak co? Nenadávala paní učitelka, že máš rýmu?“ ptám se Elišky, jakmile se za mnou zavřou dveře školky.

„Ne, vůbec. On se hned ráno poblinkal Dominik a to blinkání trefilo Adélce tričko a Karolínce bačkůrky. Tak vona měla spoustu práce a mejch nudlí si ani nevšimla.“ No těbůch, jestli tam Dominik přitáhl blicí virózu a chytí ji Eliška, tak jeho matku osobně zastřelím. Některé matky v sobě zkrátka nemají ani kousek zodpovědnosti. Posílat nemocné dítě do školky!

„Je to veliká škoda, protože to tričko bylo s princeznou se zlatejma vláskama,“ podotkne Eliška upřímně zdrceným tónem.

11. června

Klářin nejmladší syn dostal zánět středního ucha, a protože je Jiří zrovna na služební cestě, nemůže chodit běhat. Nejdřív mám nutkání vykašlat se na to a zůstat ráno o hodinu déle v posteli. Ale ke svému nezměrnému úžasu se probudím sama od sebe, a co je ještě podezřelejší, chce se mi jít běhat. Neumím si to vysvětlit jinak, než že si moje tělo na pravidelný pohyb zvyklo a z nějakého důvodu ho považuje za drogu. Ten důvod mi tedy zatím pořád uniká, protože ke stádiu, kdy bych měla pocit, jako kdyby mi při běhu narostla křídla, jsem se nedopracovala ani vzdáleně. Pořád ještě mě běh stojí značné úsilí, ale nějak se mi zalíbilo, jak si při něm dokonale vypláchnu hlavu a nevejde se mi tam jiná myšlenka, než že mám natáhnout krok a pravidelně dýchat, protože tamhle od toho stromu už to bude mírně z kopce.

Tak na sebe natáhnu legíny, tričko a vyběhnu do svěžího letního rána. A běží se mi parádně. S Klárou je běhání fajn, ale i když jsme se skamarádily, stejně pořád trpím výčitkami, že kvůli mně musí běhat pomaleji, než by zvládla. Tak se snažím zapřít se a vyždímat ze sebe co nejvíc. Teď běžím po dlouhé době vlastním tempem a jsem překvapená, jak to jde lehce. Je to, jako bych sama na sebe pohlédla s odstupem několika měsíců a teprve teď zjistila, jak velký pokrok jsem za tu dobu udělala. Napadne mě, že bych k těm dvěma výběhům, které týdně absolvuju s Klárou, mohla přidat ještě jeden sólo.

Mávneme na sebe s běžcem v bílé šusťákové bundě. Vídáme ho s Klárou pravidelně už několik týdnů. Je mu kolem padesáti, má poměrně výrazný pupek a šusťákovou soupravu, která se nosila tak před pětadvaceti lety. Navíc je sněhobílá s fialovými pruhy po stranách, takže je vidět už zdaleka, jak se míhá mezi stromy. Soukromě mu s Klárou přezdíváme lední medvěd. Při běhu dupe, funí a heká, ale je skoro až dojemné, s jakou zatvrzelostí kluše. Zajímalo by mě, jestli chodí běhat dvakrát týdně, stejně jako my, nebo jestli se do svého běžeckého tréninku opřel s větší razancí. A zase mě napadne, že kdybych začala běhat třikrát týdně, mohla bych to zjistit.

Doma děti zrovna snídají. Od té doby, co jsem začala ráno běhat, došlo totiž k pozoruhodnému jevu. Ukázalo se, že naši potomci jsou mnohem životaschopnější, než se původně zdálo. Ačkoli jsem byla ještě před několika týdny přesvědčená o tom, že až jim bude čtyřicet, budu se ještě každé ráno belhat o francouzských holích do jejich bytů, abych jim namazala chleba k snídani, teď to v pohodě zvládají sami. A stačilo k tomu jediné; aby se jejich matka vzdálila z dosahu. Sice to znamená výrazně víc prostírání zapatlaného od másla a nutely a závěje drobků pod stolem, ale to je naprosto nicotná cena za ten luxus, že mám ráno dvakrát týdně skoro tři čtvrtě hodiny pro sebe, než vpadnu zpátky do rodinného chaosu:

„Mamí, kde mám tu čelenku s motýlkama?“

„Jo, mamí, já jsem vlastně zapomněl, že máme dneska přinést do školy na prvouku tři živý žížaly!“

Dětičky v sobě sice nově objevily náznak samostatnosti, ale jakmile se vrátím domů, zase se rychle rozplyne.

„Netuším, kde máš čelenku. A jestli máš mít žížaly, tak to aby sis je uháněl nachytat. A moc se při tom nezamaž,“ vyřídím akutní žádosti a posadím se k misce s jogurtem.

„Já myslel, že dneska běhat nejdeš, když Klára nemůže,“ vzhlédne od své snídaně Lukáš.

„Jo, ale pak jsem si to rozmyslela a běželo se mi tak dobře, že přemejšlím, že bych začala běhat třikrát týdně.“

Trochu udiveně nadzvedne obočí a usměje se. „Super! To bych nikdy nevěřil, že ti to běhání vydrží tak dlouho.“

Tak to jsme dva.

Dobrá nálada a pozitivní ladění mi vydrží přesně půl hodiny po příjezdu do práce. Pak do redakce vpadne Marta a je po pohodě.

„Vymyslela jsem famózní projekt,“ pochválí se hned ve dveřích a mně začne být slabo, protože je úplně jasné, že to bude katastrofa. A taky že jo! „Potřebuju, abyste našly tři obézní ženský, který se nechají nafotit jen v bikinách. Každá bude tlustá jinak. Jedna bude mít velkej zadek, druhá obří břicho a třetí bude tlustá celá. Prostě různý typy obezity. Nafotíme je a ukážeme na nich, jaký zdravotní problémy jsou spojený s typem jablko, hruška a tak dále. Kdo se toho ujme?“

Ticho, které zavládne, je hutné a váží nejméně tunu. Každá zíráme do monitoru a děláme, že tu vůbec nejsme. Veškerou svou energii upírám na to, abych se okamžitě stala neviditelnou.

„Tak kdo?“ střílí Marta pohledem kolem sebe a dospělé ženy se pod ním krčí jako parta nezvedených školáků.

„Takže Ivana!“ rozhodne se šéfka pro svou klasickou oběť.

„Prosím tě, Marto, neblázni!“ zaprosí Ivana a klopí u toho oči. „To se nedá sehnat. Žádná obézní ženská se nenechá dobrovolně vyfotit do časáku v bikinách. Natož aby u sebe měla popisky, co všechno jí v těle nefunguje.“

„Musíš jim vysvětlit, že tím prokazujou službu jiným ženám, kterým pomůžou najít cestu ven z obezity,“ káže Marta a čechrá si při tom pramínky zplihlých, mastných vlasů. Má pytlovité šaty s krátkými rukávy, a když zvedne ruce, ochablé svaly jí plandají jako malé záclonky. Je to nesmírně přitažlivé a okamžitě si umíním, že musím neprodleně začít posilovat své vlastní bicepsy, protože tohohle bych se nerada dožila.

Je mi Ivany líto, mám vztek na Martu, a tak vypluju ze své bubliny neviditelnosti:

„A nemohly by se ty fotky stáhnout normálně z fotobanky?“

„Vyloučeno! Nestojím o žádný modelky, chci vopravdový ženský z ulice. To je to, co naše čtenářky zajímá a co jim dáme!“

Není mi úplně jasné, podle jakého klíče by přesně čtenářky rozlišily fotku „no name“ modelky od profesionálně nalíčené ženy, kterou by potenciálně ukecala nebohá Ivana. Ale je naprosto zřejmé, že jakékoli námitky jsou zbytečné, protože Marta už se dávno rozhodla. Tak snad abych popřála Ivaně upřímnou soustrast.

Zvoní mi telefon. Neznámé číslo. Jestli mi volá nějaký otravný prodejce vysavačů, antibakteriálních přikrývek nebo výhodných nemovitostí na Bahamách, slízne to za všechny Marty světa.

„No, ahóóój! Tady Kája!“

Kája? Jaká Kája? Kdo je Kája?

„Eee… já teda úplně nevím…“

„No, Kája! Byla jsem na vejšce ročník pod tebou.“ Matně si začínám vzpomínat, že někdo tohoto jména tam asi opravdu chodil, ale vůbec nejsem schopna vybavit si tvář nebo cokoli dalšího. Buď jsem už úplně sklerotická, nebo jsme se téměř vůbec nebavily. Co proboha může chtít?

„Aha, jasně, Kája,“ vymáčknu ze sebe a doufám, že to znělo alespoň trochu potěšeně.

„Bylo strašně těžký na tebe sehnat číslo, ale spojila jsem se s pár spolužáky, a nakonec jsem tě vypátrala. Hahaha,“ hlaholí, zjevně potěšena vlastním důvtipem. „Jsem si říkala, co asi děláš, jak se máš, a tak vůbec.“

Jsem trochu překvapená, že mi někdo po tolika letech volá proto, aby se zeptal, jak se mám. Ale na druhou stranu je potřeba respektovat skutečnost, že můj vyhlášený šarm zasáhl do života mnoha lidí. Úplně to vidím, jak se nějaká taková Kája probírá zašlými fotkami a spočine zrakem na své mimořádně inteligentní, vtipné a příjemné spolužačce, jejíž osobnost byla tak pronikavá, že i po letech pocítí prudkou touhu slyšet její hlas a dozvědět se, jaký žije život.

„No mám dvě děti. Kluka a holku. Kluk se jmenuje Kuba a chodí do…“

„Aha, aha, to je zajímavý. A kde pracuješ?“ skočí mi poněkud nezdvořile do řeči. Rozhodnu se to ignorovat, abych si náhodou nepokazila šanci mluvit o sobě.

„V redakci lifestylového časáku. Píšu články se zdravotní tematikou, ale řeknu ti…“

„To je ale náhoda!“ zařve mi do ucha. „Prosím tě, tak to já bych pro tebe měla skvělou nabídku. Já totiž dělám v PR agentuře a zrovna zdravotní tématika je můj obor a mám spoustu mega super článků, který by se k vám hodily.“

To je mi tedy opravdu náhodička. Neslyšíme se sto let a pak se najednou PR agentka zabývající se zdravotní sférou ozve redaktorce píšící zdravotní články. Kdybych byla podezíravější, klidně bych si mohla myslet, že s mou inteligencí nebo oslnivým šarmem to nemá nic společného. Zvolím proto o poznání chladnější tón:

„Hmmm. Tak já ti dám kontakt na naše inzertní a domluv se s nima.“

„Nóóó, to jsem úplně přesně nemyslela. To bysme za ten článek museli platit, ne?“

Strašně moc se mi chce zařvat: „A co sis, ty slípko, myslela?! Že reklamní článek dostaneš za svůj krásnej úsměv?!“ Ale jako obvykle jen společensky přijatelně podotknu:

„No nejspíš jo, ale můžeš je zkusit přemluvit, jestli by s tebou ten článek nevyměnili za domácí vajíčka. Ačkoli nevím, jestli to klapne,“ pokusím se o slabomyslný vtip. Ale Kája se nezdá být pobavená.

„No jo, my ale máme hodně omezenej rozpočet. Myslela jsem, že když jsme ty spolužačky a kamarádky…“ U slova „kamarádky“ udělá maličkou, nicméně patrnou pomlku, jak očividně váhá, jestli mě tak může označit. Čímž mě definitivně ujistí o tom, že netrpím alzheimerem, ale fakt jsme se spolu nikdy pořádně nebavily. Dostávám čím dál tím větší vztek.

„Ani když jsme ty… kamarádky… ti nepomůžu,“ odseknu a schválně „kamarádky“ oddělím citelnou pauzou.

„Hmhm, nevadí. Já se zase ozvu a třeba něco společně vymyslíme,“ uzavře náš plodný rozhovor vesele, a než stačím cokoli namítnout, zavěsí. Ta se snad musela školit u Svědků Jehovových.

14. června

Zhubla jsem další dvě kila, což moje sebevědomí katapultovalo do takových výšin, že jsem si po mnoha letech koupila sukni s pevným pasem. Tím myslím sukni, kde nemám žádnou rezervu. Žádná zadní vrátka pro případ, že bych třeba zase přibrala. A dokonce si u ní ani nemusím rozepínat knoflík, když se posadím na dobu delší než deset minut. Je to překrásná sukně a já se v ní cítím jako bohyně. No dobře, tak jako polobohyně. Ale stejně zvedla moje mínění o sobě samé o desítky procent. Jsem prostě sebevědomá a schopná matka a tu sukni si vezmu dneska na třídní schůzky, protože tam se image schopné matky vždycky hodí.

V naší škole probíhají třídní schůzky formou individuálních pohovorů ve složení: učitel – rodič – žák. Každý se má dostavit na konkrétní čas, nicméně ti z nás, kteří nemohou odejít z práce hned po obědě a zamluví si pozdější termíny, pravidelně čekají na chodbě, protože s přibývajícím časem nabírají pohovory čím dál tím větší skluz. Takže když na vysokých podpatcích, s božskou sukní a Kubou v závěsu doklapu do školy, před třídou už se na chodbě tísní spousta rodičů s dětmi. Všichni mluví jen polohlasně, protože akustika na chodbě má tu pozoruhodnou vlastnost, že i šepot je tam zřetelně slyšet.

Problém je v tom, že Kuba polohlasně mluvit neumí. Porodila jsem zkrátka dvě zvukově velmi výrazné děti. Právě mi líčí detaily nějakého zápasu, který sehráli na tréninku. Myšlenkami jsem úplně jinde (přesněji řečeno u toho, jestlipak si někdo z přítomných rodičů všiml, jak přenádherně jsem zhubla), takže ho poslouchám jen na půl ucha a víceméně automaticky přikyvuji. Proto mě taky zastihne úplně nepřipravenou Kubova otázka:

„Hele a mami, tys už někdy sexovala?“ Bohužel mě to tak vykolejí, že špatně polknu a rozkašlu se, čímž upoutám pozornost těch dvou až tří nahluchlejších rodičů, kteří Kubovu otázku původně přeslechli.

Když konečně popadnu dech (což trvá mnohem déle, než bych si bývala přála) a samozřejmě příšerným způsobem zrudnu, zmůžu se jen na nepříliš inteligentní otázku:

„Proč se ptáš?“

Kuba si mě zkoumavě prohlíží, stejně jako většina rodičovského osazenstva, a plynule naváže:

„No protože kluci říkali, že abych tady mohl bejt já a Eliška, tak jste to museli s tátou dělat aspoň dvakrát. Ale já tomu moc nevěřím, protože mi to připadá dost nechutný.“

Přirozeně jsem se nedomnívala, že bude Kuba až do svých dvaceti žít v přesvědčení, že se zčistajasna vyskytl v oddělení domácích potřeb. Měla jsem poměrně do detailů promyšlenou scénu, kdy ho zasvětím do tajů sexuální výchovy. Jak mi doma v soukromí položí nějakou nevinnou otázku, já nasadím mírně shovívavý a vědoucí úsměv, posadím si svého chlapečka vedle sebe na pohovku a vytáhnu patřičné publikace. Společně si ty bohatě ilustrované knihy prohlédneme. Já budu vystupovat v roli pokrokové, moderní a otevřené matky, která nemá problém odpovědět na žádnou otázku a vypěstuje ve svých dětech pocit, že za ní mohou přijít kdykoli a svěřit se jí s čímkoli na světě.

V mém iniciačním scénáři nijak nefigurovala školní chodba a početné publikum naslouchajících rodičů a jejich potomků. Nepředstavovala jsem si samu sebe, jak budu nervózně přešlapovat a tlumit hlas.

Seberu zbytečky důstojnosti a pokusím se zachránit, co se dá. „No víš, Kubíku, dospělí se nemilují jen tehdy, když chtějí spolu mít dítě.“

Podívá se na mě úplně znechuceně. „Fakt jo? A kolikrát jste to teda dělali?“

Teď už máme dokonalou a úplnou pozornost všech dospělých. Přítomní otcové natahují krky tak, že připomínají husy.

„No, já vlastně přesně nevím. Když tak se doma zeptej táty.“ Opravdu řešení hodné pokrokové a otevřené matky.

„Hmmm, kluci říkali, že až si jednou budu vybírat svoji manželku, musím dávat pozor hlavně na to, aby měla velkej zadek a velký prsa. Ale na ten sex se teda vůbec netěším.“ Cítím šanci, že bych mohla před publikem napravit svou pošramocenou mateřskou pověst, tak zabrnkám na výchovnou strunu:

„A myslíš, Kubíku, že když si nějaký muž vybírá svou manželku na celý život, je nejdůležitější velký zadek a prsa?“

Ani se nepotřebuje zamyslet. „No, ještě by se mi líbilo, kdyby mi každej den neopakovala, že jsem ten nejhorší na světě, ale ty velký prsa mi přijdou lepší!“

Moje image schopné a sebevědomé matky se rozbila na prvočinitele. Vůbec nechápu, proč jsem si kupovala tu sukni. Vzhledem k okolnostem jsem klidně mohla jít v pytli. Stejně by si toho nikdo nevšiml.

24. června

Na dnešní odpoledne pozvala Klára mě a děti na návštěvu k sobě domů. Úplně přesně své pozvání formulovala tak, že děti naházíme do bazénu a my dvě si otevřeme flašku vína. To je tak lákavá představa, že se kvůli ní Kuba dobrovolně vzdá i tréninku a Eliška si sama od sebe zabalí do svého růžového batůžku růžové plavky a růžovou osušku.

Ráno si dám svůj, teď už tradiční, sólo výběh. Stanovila jsem si úplně nový cíl. Zaběhnout pět kilometrů pod třicet minut. Zdá se mi, že od doby, kdy jsem poprvé v lednu vyběhla, uplynulo snad sto let. Tenkrát jsem měla pocit, že tříkilometrový klus s několika přestávkami bude mým životním výkonem. Teď si běžím svěžím letním ránem a moje tělo už si na pohyb zvyklo do té míry, že jej přestalo považovat za mučení. Můžu si při něm myslet, na cokoli chci. Anebo vůbec na nic. Což je ještě lepší. Černé tepláky, šedou mikinu a staré tenisky jsem si odvezla k našim a degradovala jsem je na úbor pro práci na zahradě. Na jejich místo nastoupilo oranžové funkční tílko a stříbrně žíhané šortky. Když mě v nich uviděl poprvé Kuba, vyhrkl:

„Ty jo, ty jsou hustý. Vypadají úplně kosmicky.“

Na pětikilometrové trase, kterou aktuálně běhám, jsou tři kopce, které mě pokaždé donutí zpomalit tempo. Zatím to mám za čtyřiatřicet minut, ale slíbila jsem si, že pokud se mi podaří dostat pod třicítku, koupím si letní šaty, ze kterých budu mít fakt radost. Než se dostanu domů, je už horko a slunce se mi opírá do zad. Lépe jsme si tu bazénovou návštěvu naplánovat nemohli.

Ještě nikdy předtím jsem u Kláry doma nebyla, ačkoli bydlí jen dvě zastávky od nás. Vždycky jsem si představovala, že žije v moderní vilce s dokonale udržovanou zahradou, na které je vkusně rozmístěn tmavý zahradní nábytek s krémovými polštáři, podobně jako to bývá ve wellness hotelích. Abych mohla pít, jedeme s dětmi autobusem. Je příšerné vedro a propocené tričko se mi lepí na záda, ale Kuba s Eliškou jsou veselí a natěšení, takže se dokonce zapomenou i pošťuchovat a poprat se o to, kdo zmáčkne tlačítko na otevírání dveří. Považuju to za předzvěst idylického odpoledne.

Klára nebydlí ve vilce, ale bungalovu. Nicméně s tím zbytkem jsem měla pravdu. Dokonce i s těmi polštáři v odstínu bílé kávy. Všechno tu má své dokonalé a přesně určené místo a člověk má pocit, že ani jediné stéblo trávy z anglického trávníku si nedovolí sklonit se nežádoucím směrem. Je to tu velmi krásné, velmi moderní a velmi sterilní. Proto mám také tendenci děti neustále okřikovat. Děsím se toho, že dají průchod svému přirozenému temperamentu a udělají tady z toho kůlničku na dříví. Klára se zdá být v pohodě, ale já jsem poměrně dost nervózní. Rozdíl mezi její a mou vlastní domácností je propastný.

Nicméně dětem je to evidentně jedno. Řádí v bazénu a běhají tam a zpátky, takže na dlažbě po nich zůstávají mokré ťapky a cákance. Eliška se do společnosti čtyř kluků začlenila velmi dobře a se zájmem pozoruju, že si je přetvořila na skupinku svých obdivovatelů (samozřejmě kromě vlastního bratra, který je s jejími zbraněmi dokonale obeznámen), které si komanduje podle své potřeby. Zajímalo by mě, po kom tuto užitečnou schopnost zdědila.

„Nezakážeme jim lítat do domu? Podívej se, jak je to tam po nich mokrý,“ navrhuju Kláře, která leží v červených bikinách na lehátku, v ruce orosenou skleničku bílého a vypadá jako reklama na léto. Jen se po nich líně otočí.

„To je fuk! Kdyby tady byl Jirka, asi by se zbláznil. Ten takovýhle chaos nesnáší. Ale mně je to srdečně jedno.“

Už máme třetí skleničku. Sluneční paprsky se odráží od hladiny bazénu, děti nás k ničemu nepotřebují a na světě je hezky.

„Je na služební cestě?“ navážu na předchozí poznámku.

„Jo, asi jo. Pokud není někde jinde.“ Nemůžu tomu věřit. Ta krásná, přitažlivá a sexy Klára, za kterou by se všichni chlapi plazili po střepinách skla, jen kdyby hnula prstem, se bojí, že má její manžel milenku? Větší nesmysl už si nekážu představit. Jirka je sice možná pitomec, ale jestli už si nedokáže chlapa udržet ani taková femme fatale, jako je Klára, můžeme se my ostatní, normální ženy, rovnou zahrabat.

„To určitě ne! On ví, co v tobě má.“

Jakmile to vyslovím, sama cítím, jak zoufale to zní, a tak mě napadne spásná myšlenka:

„Všichni, co znám, vám závidí a dali by cokoli, aby měli tak idylickej vztah jako vy. Co já bych dala za to, aby si se mnou Lukáš povídal tak jako Jirka s tebou.“

Klára na mě vykulí své panenkovské oči. „Jak jsi proboha přišla na to, že si spolu povídáme?“

Převyprávím jí vysoce romantickou scénu, v níž jsem je viděla vrkat v autě před školou.

„Aha, tohle! To mi zrovna vysvětloval, že jsem jako manželka k ničemu a že bych se nad sebou měla zamyslet.“

„To mi nevykládej. Já jsem sice s vámi v tom autě nebyla, ale poznám, když někdo na někoho řve. A tam nic podobnýho neprobíhalo.“

Klára točí skleničkou ve štíhlých prstech a dívá se skrz víno do zahrady. Vypadá to nesmírně fotogenicky.

„Taky že ne. Jirka nikdy neřve. Ten nepotřebuje ani zvýšit hlas, aby ti vysvětlil, že jsi neschopná nula.“

„Promiň. Já vím, že už jsme se o tom bavily, ale fakt nechápu, proč s ním teda zůstáváš.“

Místo odpovědi pozoruje skákající a pištící děti. Eliška právě hupla nejstaršímu Klářinu synovi na záda, vyžaduje, aby jí dělal koníčka, a pohání ho kupředu dobře mířenými kopy patičkami do žeber. Těžko říct, jestli Klářino mlčení znamená, že s Jirkou zůstává kvůli dětem, nebo kvůli tomu luxusu tady kolem. Nebo kvůli obojímu.

Odpovědi už se ale nedočkám, protože Klára plynule převede řeč na úplně jiné téma:

„Hele, napadlo mě, jestli bysme se nepřihlásily na běžeckej závod.“

Skoro se udusím. „Cože?!“

„No, v listopadu se tady blízko běží takovej vyhlášenej závod. Jmenuje se to Skrz les. Že bysme měly nějakej běhací cíl.“

Moje běžecké sebevědomí se sice v posledních měsících zněkolikanásobilo, ale pořád nemám pocit, že by moje kondice byla na takové úrovni, abych mohla běžet závod.

„Kláro, to asi ne! Já jsem šťastná, že jsem se vůbec donutila pravidelně běhat. Ještě před půl rokem jsem neudělala rychlejší krok a rozhodně se necítím na žádnej závod.“

„To bys uběhla úplně v pohodě. Je to jen tři a půl kilometru a je to zážitek. Já už jsem ho běžela třikrát a má to super atmosféru.“

Takhle vleže u bazénu se čtvrtou skleničkou mi tři a půl kilometru připadá jako naprosto pohodová záležitost.

Ale na druhou stranu nejsem ještě tolik opilá, abych nepředpokládala nějakou zradu. Klára se svými běžeckými schopnostmi by se určitě nespokojila jen tak s nějakým závodem pro nicky.

„Tři a půl kilometru, to je nějaký krátký, ne?“ ohledávám terén.

„No, vono to není tak úplně po rovině,“ uchichtne se přiopile Klára. A je to tady!

„Co to přesně znamená?“

„Je to takovej trochu jakože terénní závod…,“ kličkuje, ale tentokrát ji od tématu utéct nenechám.

„Jakože trochu terénní? Co si pod tím mám představit?“

„Běhá se to v lese. Je to dost kopcovitý a párkrát se běží přes potok.“

„To ses úplně zbláznila, ne? Se mnou teda v žádným případě nepočítej! Nejsem žádnej gladiátor, abych se pouštěla do podobných akcí,“ ohradím se prudce a jedním okem sleduju Elišku, kterak cválá na Klářině synovi.

„Taky po tobě nikdo nechce, abys skončila na bedně. Jen bysme si to spolu zaběhly. Vždyť o nic nejde. Do listopadu je ještě spousta času. Něco bysme ještě natrénovaly. Běhají to každej rok stovky lidí, poslední bysme neskončily a měly bysme před sebou nějakej cíl,“ přesvědčuje mě vytrvale.

Je pravda, že mi to začíná znít relativně atraktivně. Už se vidím, jak jen tak mezi řečí v hospodě nebo v práci nonšalantně podotknu, že běžím ultra těžký terénní závod (to, že to s tou obtížností nebude tak horké, budu vědět samozřejmě jen já sama). A jak bych, pane, stoupla v ceně v očích Lukáše a svých vlastních dětí. A vůbec sama u sebe. Nakonec to není tak špatný nápad. Běžecký závod bude o několik stupňů lepší motivací než nějaké letní šaty. Pod paprsky červnového slunce mám dojem, že listopad nastane asi tak za sto let a do té doby se může stát úplně cokoli. Třeba se stanu olympijskou vítězkou v běhu. Nebo zhubnu dalších patnáct kilo a budeme s Klárou vyhlášené za nejkrásnější běžkyně celého závodu. No dobře, to asi ne. Ale stejně to stojí za úvahu.

V průběhu odpoledne stihneme ještě několikrát naskákat s dětmi do bazénu, honit se s nimi po dokonalém trávníku jen v plavkách a dorazit další flašku vína. Abychom nemuseli zpátky busem, zastaví se pro nás Lukáš, když se vrací z práce. To už jsem velmi rozverná a nic pro mě není problém. Proto těsně před odchodem řeknu Kláře, že s ní v listopadu poběžím.

1. července

První den prázdnin mám odjakživa spojený s prosluněnými rány a vzrušeným očekáváním letních dobrodružství. Tohohle sentimentu se nemůžu zbavit ani jako dospělá, pečlivě si pěstující vytříbený cynismus. Letos se to ale poměrně hodí, protože na první červencový den připadá svatba Lukášova kamaráda Aleše. Kluci spolu chodili kdysi na střední, hráli ve stejném fotbalovém týmu a vůbec se dost kamarádili. Postupem času kontakty a vazby poněkud vychladly. Už proto, že život každého z nich se ubíral úplně jiným směrem. Aleš zůstal bydlet na vsi a pořídil si standardní dvě děti s Marcelkou, svou spolužačkou ze základky. Pokud vím, jeho otec mu hned po škole zařídil teplé a nenáročné místečko v kanceláři jediného většího podniku široko daleko. Poslední, co mu chybělo do mozaiky dokonalé rodiny, byla svatba. A to se teď napraví.

Aleše s Marcelkou jsem viděla jen párkrát v životě a kromě dětí a počasí nemáme moc společných témat, takže mě pozvání na svatbu trochu zaskočilo. I když bylo nepochybně směřováno především na Lukáše, který Aleše na naši svatbu také pozval. Každopádně Eliška s Kubou jsou nadšení, protože za svůj život ještě žádnou svatbu neabsolvovali a vnímají to jako veliké dobrodružství. Já jsem ve svém očekávání o dost opatrnější.

Lukáš tam sice nejspíš potká nějaké lidi ze své minulosti, ale já nebudu znát ani nohu. Na druhou stranu mám alespoň záminku pro koupi nových šatů – a to se počítá. Přirozeně že nové šaty nutně potřebuje i Eliška. Zato Kuba by nejraději šel ve svých rozedraných džínách s obřím rozkrokem, které jsme přednedávnem koupili. Když ho nutím, aby si oblékl černé slušné kalhoty, poklesnou mu koutky takovým způsobem, jako by se mu chtěly spojit pod bradou.

„V tomhle nejdu!“ protestuje, přičemž TOMHLE vysloví způsobem, jako kdyby mluvil o nějakém parazitovi. Potřebuju si ještě vyfénovat vlasy a nemám čas ani náladu na diskuze.

„V pořádku! Takže nejdeš vůbec. Družina má ještě první tejden prázdnin otevřeno, tak můžeš strávit den tam.“

Vůbec netuším, jestli je to pravda, a zcela jistě to není podle výchovných příruček, ale výchovné příručky mi vlasy nevyfoukají. Kuba protočí oči na znamení toho, že by jeho matka potřebovala ústavní léčbu, ale začne se soukat do kalhot. Kdybych v nich nedržela fén, zamnula bych si radostně ruce.

Eliška je v tmavě modrých šatech se stříbrnou čelenkou v blonďatých vlasech regulérně krásná. Já mám sice klasické černé pouzdrovky, ale neskromně bych také řekla, že to nevypadá úplně špatně. Rozhodně se cítím asi tak o dvě stě procent lépe, než když jsem se na Silvestra rvala do modelu z osmdesátých let. Kluci jsou v košilích taktéž přenádherní. Až se mi samým dojetím zamlží oči. Což je ten správný okamžik, aby se Eliška zeptala:

„Víš, mami, podle čeho se poznaj starý lidi? Že mají štíhlý, až skoro propadlý tváře. Ale neboj, ty je zatím propadlý nemáš. Jen tak trochu.“ Je nejvyšší čas vyrazit, než se mi ty oči zamlží ještě víc.

Svatební obřad se odehraje na nádvoří blízkého zámku, ale samozřejmě není možné přijet až na obřad. Nejprve se všichni musíme shromáždit v domě nevěsty a absolvovat povinné tanečky s vyměněnou nevěstou, domácí slivovicí a tak dále. Vzhledem k tomu, že spolu Marcelka s Alešem žijí už mnoho let a vychovávají dvě děti, připadá mi to trochu zbytečné, ale pokud chtějí lpět na tradicích do posledního dechu, je to jejich věc.

Tak se všichni tísníme před vchodovými dveřmi a čekáme, až se na scéně objeví vousatý chlápek přestrojený za nevěstu, aby se pokusil vnutit do přízně Aleše. Děti mají vykulené oči. Mě tlačí boty a je mi horko. Všichni se povinně zasmějeme rozuzlení předsvatební scénky a mezi hosty obíhá další tác s panáky slivovice. Dobrovolně jsem se nabídla, že budu řídit, takže alkoholová povinnost padne na Lukáše. Konečně se nahoře na schodech objeví nevěsta Marcelka. Od té doby, co jsem ji viděla minule, znatelně přibrala a nabírané krajkové šaty to taky nevylepšují. Živůtek se jí zařezává do podpaží a hrne přebytečný tuk nahoru. Celé to pak působí dojmem, jako kdyby z ní něco vybublávalo. Monumentální závoj nesou dvě družičky, v nichž rozpoznávám Marcelčiny dcery. Eliška je zcela okouzlena a očividně by dala cokoli za to, aby mohla být na jejich místě.

Trochu povinného vzdychání a obdivných výkřiků, jak to nevěstě sluší, a už jsme nahnaní zase zpátky do aut, abychom přejeli na obřad.

„Nastupovat! Nastupovat! Není čas! Je potřeba, aby to odsejpalo!“

Marcelka drží běh událostí pevně ve svých rukou a v dirigování jí nijak nebrání ani šlehačkové šaty s ultra dlouhým závojem. Aleš vypadá, že už se dávno vzdal jakýchkoli pokusů o cokoli. Cestou na zámek jedeme v dlouhém průvodu naleštěných aut a všichni troubíme, aby náhodou některému ze sousedů neuniklo, co se tady děje.

Zámek, obehnaný vodním příkopem, je krásný. A byl by ještě krásnější, kdyby tu neprobíhaly zároveň další tři svatby. Jedna se fotí na mostě, další na nádvoří a ještě další je právě v obřadní síni. Do toho se pletou řadoví turisté a všechno dohromady to připomíná pásovou výrobu v továrně. Jsem tu jedna z mála střízlivých, moje podpatky si úplně nerozumí s kočičími hlavami na nádvoří a celkově mě to už moc nebaví. Což vypovídá mnohé o mé povrchnosti a nepřizpůsobivosti.

Naštěstí je obřad poměrně krátký. Jen odhaduju, že v jeho průběhu přeříkal úředník všechny standardní fráze, protože po celou dobu obřadu vedle nás ječelo nějaké cizí batole. Eliška se chtěla neustále točit dokolečka, abychom mohli ocenit, jak jí vlaje sukýnka, a Kuba se nás snažil přemluvit, jestli by si nemohl hrát na telefonu, „když si ztlumím zvuk, tak to přece nikdo nepozná“. Po obřadu kolují další dvě flašky slivovice a Lukáš začíná dostávat nebezpečně skelný pohled.

A už je tu focení.

„Tak, prosím vás, všichni za mnou a uděláme si skupinovou fotku na nádvoří,“ povykuje Marcelka. Teď už mladá paní. Lukáš s dalšími slivovicovými fanoušky ji naprosto ignorují. Než se mi je podaří jemně nasměrovat na nádvoří, skupinka kolem nevěsty už je utvořená, fotograf stojí v pozoru a čeká se jen na nás. Přičleníme se na jednu stranu skupiny, nasadíme spontánní úsměvy a fotíme se až do bezvědomí. Hlavně aby měli novomanželé dostatek památek na dnešní sváteční den.

Teprve když je po všem, nevěsta ke mně otočí trochu víc hlavu a já s hrůzou zjišťuju, že to vůbec není Marcelka. Ve svatebním zmatku jsme se vyfotili s nějakou úplně cizí svatbou. Nevěsta má taktéž dlouhý závoj, takže zezadu je identifikace nemožná. Ze svatebních hostů neznám jediného a Lukáš už je v takovém stavu, že můžu být ráda, že vůbec poznává mě. Představuju si, jak cizí novomanželé budou za pár dní probírat svatební fotky a pohádají se o to, čí hosté jsou ti zoufalci na straně. Možná se kvůli tomu i rozvedou.

Svatební hostina se odehrává v místní sokolovně vkusně vyzdobené girlandami z krepového papíru. Trojkombinace knedlíčkové polévky, svíčkové a dortu s těžkým máslovým krémem. Slivovice teče proudem. Děti se honí po sále. Sedím vedle holky přibližně mého věku, matky tří dětí. Na sobě má beztvaré zelenkavé šaty ušité z nepoddajného a neprodyšného materiálu, který škrábe už na první pohled. Evidentně výhodná koupě z asijské tržnice. Lenka, jak se mi představila, je doplnila obřími nažloutlými korály a… teniskami!

„Leuško, neber Alexandrovi ten řízeček! Buď hodná holčička, nebo tě kousne!“ pořvává pokyny na své ratolesti, ze kterých nespustí oči. Současně s tím se cpe kremrolí a dává mi najevo, co si myslí o mých mateřských kvalitách:

„Ty jsi teda odvážná, že je tu necháš takhle pobíhat navolno,“ máchne rukou k probíhajícímu Kubovi a od pusy jí odletují kremrolové drobky. Dost mě štve.

„Jakože bych je měla dát na vodítko?“ odseknu nezdvořile, ale Lence je to jedno.

„No přece jenom je to pro ně neznámý prostředí, že jo. A nikdy nevíš, co se může stát,“ rozhlédne se po sokolovně, jako kdyby to byla neprostupná džungle plná dravých šelem. „Ale vy to v tý Praze máte asi jinak, co? Izabelko, pozor na tu židličku, ať nezakopneš!“

Právě se nadechuju k odpovědi, když k nám přiskotačí novomanželka Marcelka.

„Koukám, že už jste se skamarádily!“

Ano, přesně tak bych náš vztah nazvala.

„Už se ti, Leni, pochlubila, že dělá v časopise?“

„Jejda! A ve kterým?“ vyhrkne Lenka a očividně jsem u ní během sekundy stoupla v ceně. Jen nevím, jestli z toho mám mít radost.

„Ale to snad…,“ huhlá novinářská celebrita a nejraději by vysublimovala.

„Jen se za to nestyď! Vona je děsně skromná, vona by ti to sama neřekla, ale dělá v časáku Vaše zdraví,“ haleká Marcelka a uštědří „voně“ přátelskou herdu mezi lopatky, až se prohnu.

„Jejda! Vaše zdraví! To úplně miluju. To si kupuju pravidelně. No fakt! Jejda! To je teda bomba, že jsme se takhle sešly, co? A ty tam jako normálně píšeš, nebo co?“

„Spíš nenormálně,“ podotknu třeskutě vtipně. Obě na mě zírají, jako kdybych jim řekla, že ve volném čase pro své vlastní potěšení kopu do důchodců.

„No-vi-nář-ka!“ slabikuje Lenka nábožně. „Já jsem vždycky chtěla bejt novinářkou. Ale nejsem schopná napsat větu bez chyby. Hahaha! Tak to by asi nešlo, co myslíš?“

Možná bych jí mohla dohodit své vlastní místo. Nejspíš by si toho rozdílu stejně nikdo nevšiml. Panebože, já chci normální práci!

„Vážení, hop hop na parket. Jde se tancovat! První novomanželský tanec! Rychle, rychle a všichni!“ huláká Marcelka. Ztělesněná něžnost. Lukáš se pravděpodobně rozhodl, že se zakonzervuje zevnitř, protože do sebe klopí jednoho panáka za druhým. Chápu, že bez toho se to dá těžko přežít, ale stejně na něj mám vztek. Hlavně proto, že jsem sama střízlivá s oteniskovanou Lenkou a její Leuškou, Alexandrem a Izabelkou za zadkem. Všichni povinně uděláme kruh, uprostřed kterého tančí Aleš s Marcelkou. Pak jde nevěsta z ruky do ruky a každý přítomný muž si chvíli užívá její jiskřivé společnosti.

Když si svou povinnost odbyde Lukáš, přijde tančit pro mě. To je jasný důkaz toho, že je nalitý, protože zastřízliva by nikdy dobrovolně tancovat nešel. Ploužíme se po parketu v rytmu Matuškovy Sbohem, lásko a kolem ucha mi vane slivovicový dech:

„Víš, že ti to sluší? Mám hezkou ženu.“

Možná by našemu manželství prospělo, kdyby Lukáš pil častěji.

Všeobecnou pohodu prořízne ostrý hlas Marcelky:

„No to snad ne!“

V té jediné větě je obsažena snad všechna tragika světa. Všichni přestanou tancovat a nahrnou se kolem nevěsty v očekávání katastrofy. A opravdu se jedná o životní problém. Na vlečce Marcelčiných šatů se vyjímá kompletní otisk čísi boty. Nevěsta se vrhla na kolena a za pomoci svých kamarádek zuřivě drhne krajkovou látku mezi prsty. Vypadá to, že snad budou snímat i otisky prstů, aby odhalily viníka. Naštěstí se evidentně jedná o pánskou botu, takže jsem z obliga. Jen doufám, že to nebyl Lukáš, kdo se tak necitlivě zachoval k nevěstiným šatům. Byla bych nerada, kdyby ho zastřelili pro výstrahu zrovna v době, kdy přišel na to, že má hezkou ženu.

Svatební odpoledne se táhne k nesnesení, ale konečně se pomalu překlopí do večera. Kapela složená z kláves, kytary, bubnu a muzikantů navlečených do vínových vestiček se zlatými knoflíky se tuží. Děti snědly takové množství koláčků, sýrových tyčinek a bůhvíčeho ještě, že budu muset v autě vytasit preventivní blinkací pytlíky. Lukáš si už tyká úplně se všemi a chvílemi mluví jen anglicky, což u dětí probouzí podezíravý údiv a u mě rezignovanou odevzdanost. Pro něj tedy pytlík připravím určitě. Už asi tři hodiny škemrám, ať jedeme domů, ale nesetkává se to s úspěchem. Lenka drží jako kvočna pod zpocenými křídly všechny své vzpouzející se potomky, protože venku už je tma a ta je pro děti mimořádně nebezpečná. Do toho si střídavě stěžuje na svého nezodpovědného manžela, který někde popíjí s Lukášem, a na to, jak podražila mouka, tvaroh, a dokonce i vajíčka. Když se mi konečně podaří sehnat mou rozjuchanou rodinu dohromady a k odjezdu, je už hluboká noc. Jdeme se rozloučit s Marcelkou a Alešem.

„Tak moc děkujeme, že jste ten náš svatební den strávili s námi. A z těch zničených šatů si nic nedělejte,“ uzavře to Marcelka.

Slibuju, že nebudeme!

12. července

Kuba odjel na fotbalový tábor. Eliška je ještě moc malá na to, aby vydržela někde týden sama, tak alespoň chodí na příměstský tábor. Prázdniny jsou sice nepochybně fajn, ale čas v těch dvou měsících plyne tak nějak zrychleně. Člověk potřebuje stihnout standardní pracovní úkony v mnohem kratším časovém období, aby mohl jít s dětmi na koupaliště a na třešně. Navíc jsou na tom všichni podobně, takže sehnat někoho na rozhovor nebo konzultaci k článku je skoro nemožné. V devět hodin ráno je brzo a ve tři odpoledne už zase pozdě.

Ve středu přišel od Kuby z tábora pohled. Táborové pohlednice a vzkazy jsou vůbec kapitola sama pro sebe. Kuba totiž strašlivě nerad píše a činí tak pouze pod nátlakem trenéra, který po svých svěřencích vyžaduje, aby v průběhu těch deseti dnů napsali alespoň jednou domů. První rok tak dorazila pohlednice s Rumcajsem a poměrně strohou zprávou:

Ahoj, nemám moc času, hrajeme totiš na skovku. Váš Kuba.

Zamáčkla jsem dojatou slzu v oku, ale vlastně mi to přišlo pozitivnější než pohled, který poslal z tábora Kubův kamarád. Kostrbatě roztřeseným písmem tam stálo:

Přijeďte si pro mě hned! V našem stanu je všechno křivý a nejvýc stůl!

Přičemž všechny řádky zprávy ubíhaly z kopce, coby hmatatelný důkaz k nesnesení křivého stolu. Letos ale Kubova nechuť k psaní a strohost dosáhly svého vrcholu. Z tábora dorazil pohled se zprávou:

Ahoj! Kuba!

Přeložila jsem si to tak, že je naživu.

Dneska odpoledne se ale náš chlapeček vrací. Už se mi po něm tak stýská, že na místě, kam má dorazit autobus, přešlapuju o půl hodiny dřív. Je úplně jedno, kolik vás vaši potomci stáli nervů a o kolik vás přiblížili pobytu v Bohnicích, protože to všechno je zapomenuto v okamžiku, kdy se za sklem autobusového okénka zjeví rozesmátý obličej vašeho děťátka, které se tváří, že vás fakt rádo vidí. S rozběhem vám ze schůdků skočí na hlavu, dupne na nohu a zařve tak, aby to slyšeli všichni okolostojící rodiče:

„Ahoooj mamííí, já jsem blil po cestě tam i zpátky. Mám strašnou rýmu a kašel a včera mi začal průjem, ale paní zdravotnici jsem to neříkal, aby mě neposlala domů!“

Vedoucí táborů a trenéři moc dobře vědí, co dělají, když zakazují dětem, aby si na tábory a soustředění braly mobily, a rodičům oznámí, že budou kontaktováni pouze v případě nezvladatelné krize. Informace se tak dostanou k rodičům značně selektivním způsobem a s takovým zpožděním, že už nestojí za to, aby se nervovali. O tom, co se dělo, se většinou dozvídají prostřednictvím deníčku, který si děti na táboře píšou. Mezi naše oblíbené zápisy z minulých ročníků patří například:

Dneska se mi nejvíc lýbilo, jak sme hráli na tanky. Hlavně proto že jsem vůbec nepochopil, jak se to hraje.

Letošní zápisy ve mně však vzbuzují zvědavost smíšenou se zmateností. Ostatně, jak byste se postavili k poznámce:

Je to tu jako ve vězení. Dveře se nedají vilomit, vokna vipáčit, zdi rozbořit. Myslim, že se mi tu bude moc líbyt!?

Záhadou je i zápis:

Dneska jsme pohřbili ježka a přijel Vašíkův tatínek.

Na moje dotazy, jestli spolu ty dvě události nějak souvisí, se Kuba zatváří tajemně a bez odpovědi odchází z místnosti. Tak nevím. Ptát se na to Vašíkova tatínka mi připadá trochu žinantní. Přece jen tolik se zase ještě neznáme.

Učinila jsem také poznání, že je úplně jedno, kolik je dítěti let a kolik mu toho s sebou na tábor zabalíte. Stejně se vrátí s kufrem plným nedotčeného čistého oblečení. Na sobě bude mít stejné věci, ve kterých před deseti dny odjelo. Což se ale špatně identifikuje, protože teď jsou na několika místech roztržené a jejich původní barva zmizela pod nánosy fleků od borůvek, bláta, čokoládové zmrzliny a dalších věcí, o kterých snad ani nechci vědět, co to je. Tím vším jsou tak vyztužené, že drží tvar i po svlečení, a jediná bezpečná manipulace s nimi může probíhat v protichemickém obleku. Ostatně stejně jako s dítětem, které teprve po vykoupání, vyčištění, vydrbání a odvšivení začne připomínat bytost, již jste na tábor vyslali.

Lukáš je ještě v práci, Eliška na příměstském táboře, a tak máme s Kubou pro sebe celé odpoledne. Dokonce jsem ani nemusela fixlovat, abych se mohla ulít dřív z práce, protože Marta je momentálně na dovolené. Na nějakém úplně speciálním a tajemném místě, kde není vůbec žádný signál, civilizace, a dost možná ani elektřina, protože jedině tam může svobodně prýštit její básnická míza. Kdyby tam tak chtěla zůstat.

Každopádně v důsledku toho teď máme několik hodin volna.

„Co bys chtěl dělat?“ vyzvídám a očekávám požadavek na bezuzdné hraní her na telefonu nebo konzumaci několika litrů zmrzliny.

„Pojď si zaběhat,“ odpoví Kuba bezelstně a dokonale mě tím vyvede z rovnováhy.

„No, proč ne, ale nepočkáme na tátu a Elu? Že bysme šli celá rodina?“

„Ne! Já chci jen sám s tebou.“ Jsem absolutně dojatá. To je přece jasné, že dítě čas od času potřebuje matku samo pro sebe a nechce se o její pozornost dělit s nikým dalším. To je tak nevinný a skromný požadavek, že může vyjít jen z dětských úst.

„Já totiž chci taky konečně nad někým vyhrát pořádně! Ne jako když mě táta nechá!“ objasní Kuba a moje iluze se rozprsknou jako mýdlové bubliny. Tak s tím tedy, panáčku, nepočítej!

Panáček běží jako zajíc. Přece jen je po desetidenním sportovním táboře a svaly na něm jen hrají.

„Jsem dost nabušenej. Jen abys věděla,“ podotkl skromně těsně před vyběhnutím a musím uznat, že měl pravdu. Zpočátku mám co dělat, abych s ním vůbec udržela tempo. Výbušnost (pokud nepočítám tu emotivní) zřejmě nebude nikdy patřit mezi moje silné stránky. Nicméně pořád mi zbývá převaha vytrvalostní a na tu ho utáhnu. I já jsem se za ty předchozí měsíce posunula. Samozřejmě ho ve finále nechám vyhrát… a samozřejmě nikdy nikomu nepřiznám, že se mi na posledních metrech tragicky nedostává dechu a pálí mě stehna.

15. července

Od té doby, co jsme se s Klárou domluvily, že poběžíme závod Skrz les, jsem zdivočela a snažím se běhat co nejčastěji. Představa, že bych mohla doběhnout poslední, nebo ještě hůř nedoběhnout vůbec, mě děsí i ve spaní. Dneska je vedro už od rána, takže vybíhám jen v šortkách a tílku. Udělám sotva pár kroků, když si všimnu, že na chodníku přede mnou něco sedí. Vidím poměrně mizerně (a v brýlích vypadám děsně, takže je ignoruju), a tak musím přiběhnout blíž, abych zjistila, že na chodníku sedí sova. Myslím tím opravdovou, živou a nefalšovanou sovu. Je velká asi jako slepice, mhouří oči proti slunci a trochu se kýve. Připomíná mi mě po flámu. Úplně nevím, jak mám s tou skutečností naložit. Sovy uprostřed sídliště obvykle nepotkávám. Běžím dál a jsem přesvědčená, že až se ještě víc přiblížím, sova uletí. Ale nechá mě doběhnout tak blízko, že bych ji mohla klidně poplácat po zádech, a ani se nehne. Nevadí, než oběhnu svoje kolečko, určitě si to rozmyslí a uletí pryč.

Ale když se za nějakých čtyřicet minut vracím (pořád ještě se mi nedaří stáhnout pět kilometrů pod tu magickou třicítku), sova tam stále sedí. Rozhodnu se tedy jednat.

„Na chodníku před domem sedí sova, zavolám na záchrannou stanici, nebo jak se to jmenuje,“ oznamuju šokované, rozespalé rodině.

„Cože? To ses zbláznila, nebo nalila?“ projevuje mi svou důvěru manžel. Ale to už vytáčím číslo na záchrannou stanici a popisuju situaci.

„Jo, to bude puštík. Voni vobčas do něčeho narazej a pak jsou zpitomělý a nedokážou sami vodletět. Tak ho odlovte a my si pro něj přijedem,“ konstatuje pán nevzrušeně. Zato já mám pocit, že jsem se přeslechla.

„Cože to mám udělat?“

„Normálně ho odlovit. Už jste to někdy dělala?“

No jasně! Amatérský odchyt puštíků je moje dlouholeté hobby.

„Normálně přes něj hodíte nějakej hadr a pak ho přendáte do pevný krabice. Ale bacha, paninko, dost škrábou, tak snad abyste si vzala nějaký rukavice. Jo a bacha na voči, abyste vo ně nepřišla,“ zasměje se pán té veselé představě.

Za intenzivního povzbuzování a spousty zbytečných poznámek a rad od své rodiny shledávám propriety k akci „Puštík“. Černý plastový box z IKEA, co v něm normálně přechováváme sezonní oblečení, froté osušku, kožené rukavice a sluneční brýle. Naše výprava stojí za to: první jdu já, v šortkách, tílku, kožených rukavicích, slunečních brýlích, s osuškou přes rameno a plastovou krabicí v podpaží. Za mnou capou vykulené děti v pyžamkách a Lukáš to jistí zezadu – ačkoli se snaží tvářit, jakože s námi nemá nic společného. Budíme zaslouženou pozornost. Jeden starší pán s pejskem to nevydrží a přímo mě osloví:

„Nezlobte se, ale můžu se zeptat, co jdete dělat?“

„Lovit sovu,“ odvětím bojovně. Celkem živě si dokážu představit, kam bude asi po příchodu domů volat on a jak bude několik následujících let všem svým známým vykládat, jak jednoho letního rána potkal bandu uprchlých psychopatů.

Puštík je úspěšně odloven. Spolupracovali jsme u toho všichni tak hezky, že přemýšlím, jestli by se naše nově nabyté schopnosti nedaly někde zúročit. Třeba bychom si mohli zřídit nějakou specializovanou firmu. Adrenalin z nás jen stříká (tedy alespoň ze mě a dětí, Lukáš se tváří, jako kdyby sovy na sídlišti chytal obden), děti okamžitě volají babičkám, aby nikdo o náš výjimečný zážitek nepřišel. Když za hodinu přijíždí pán ze záchranné stanice, historka četným opakováním dostala takové grády, až to vypadá, jako kdybychom neodchytli sovu, ale T-Rexe. Vzrušeně mu líčím, jak probíhal odchyt, jaké vášně se v nás praly a vůbec hloubku toho dramatu. Nechá mě vykecat a pak zavrtí nevěřícně hlavou:

„To jste na to šla zbytečně složitě, paninko! To jste nikdy neslyšela vo tom, že sovy uklidňuje, když je drbete za ouškama?“

Pokusím se doplnit si vzdělání!

22. července

Jedeme na vodu! Jen na prodloužený víkend, ale stejně! Miluju sjíždění řeky a považuju se za kovanou vodačku. Ne že bych měla tak vytříbenou techniku nebo znalosti, ale umím se parádně opalovat a flirtovat s osazenstvem jiných lodí, o mých alkoholických schopnostech ani nemluvě. Je pravda, že od té doby, co jsem jezdila na vodu jako svobodná a místo čištění zubů jsem si ráno dala panáka zelené, uplynulo už pár let. Ale stejně se ve mně začnou probouzet vodácké geny, jakmile teplota překročí dvacet stupňů.

Každý rok se zapřísahám, že už je to naposledy, co celou akci organizuju, protože se každý rok pravidelně ukáže, že nic není pro dospělé lidi větší problém než rozhodnout se, jestli se zúčastní, a pak se podle toho zařídit. Takže pokud je odjezd naplánován dejme tomu na pátek, můžu vsadit své boty, že ve středu odpoledne začnou chodit následující zprávy:

Pavlíkovi se udělal na levé ruce pupínek a mohly by to být neštovice, nebo vzácná vyrážka objevující se v tropickém pásmu.

Kačenka si vlastně vzpomněla, že se bojí vody.

Sorry, nemůžeme jet, páč nemůžeme najít jeden spacák.

K Tomáškovi se objednala na návštěvu teta z Karviné, kterou sice všichni nesnáší, ale znáš to…

Každoročně se tak nemůžu rozhodnout, jestli si radši při organizování proženu hlavu kulí, nebo dostanu mrtvici. Nicméně i přes to všechno se každý rok stane zázrak a všichni se přemístíme do vodáckého kempu, abychom druhý den ráno vyrazili na vodu. Letošní sestava čítá Katku s Filipem, Ditu s Ondřejem a Martinu s Vaškem, u kterých jsme absolvovali silvestrovský mejdan. A pak sedm dětí ve věku od čtyř do dvanácti let.

Nejprve je ale potřeba postavit stany a to je pravidelně výzva. Každé léto totiž zjistíme, že jsme přes zimu zapomněli, jak se to dělá. Takže jsou všechny přítomné páry vystaveny těžké zkoušce sebeovládání se stylu:

„Kam patří tahle tyčka?“

„Ježíšmarjá, nestrkej mi to sem, když vidíš, že to tady zatloukám!“

„Jsi si jistá, že jsou to součástky jen jednoho stanu? Že nám do toho pytle někdo něco nepřibalil?“

„Krucinálfagot, Elino, neskákej do tý plachty!“

„Jejda miláčku, my jsme asi doma nechali kolíky!“

Konečně stany stojí a děti jsou vyslány do lesa pro dřevo na táborák. Pro městské děti je to užitečná životní lekce a jejich udření rodiče alespoň mají čas dát si pivo. Smráká se a západ slunce nad řekou patří mezi moje oblíbené kýče. Děti přitáhly z lesa menší strom a dožadují se špekáčků. Muži rozdělali oheň, ženy sytí skupinu a všichni se cítíme nesmírně atavisticky.

Už je úplná tma. Děti s čelovkami hrají na babu. Všeobecné pištění a povyk ruší jen občasný řev, když se některé z nich přerazí o šňůru od stanu. Dospělí sedí kolem táboráku, hledí nostalgicky do žhavých uhlíků a diskutují o celosvětových problémech:

„Hele, holky, nevíte náhodou, co je s Jolanou? Už dlouho se mi neozvala a já jsem se samozřejmě taky nedostala k tomu, abych jí zavolala.“

„Nedávno jsem s ní byla na obědě a nic moc,“ odpoví Katka a hodí do ohně tenkou větvičku, která okamžitě vzplane. „Pořád se tak nějak plácá v tom trenérovi a nedaří se jí to ukončit.“

„Já myslela, že už se rozešli.“

„Ale to jo. Jenže ona se s ním od té doby ještě dvakrát vyspala, což teda nebylo úplně rozumný.“

„Hmmm, to mi řekněte, jak je to možný, že taková krásná a fajn baba, jako je Jolana, nemůže sehnat normálního chlapa,“ vstoupí do diskuze Dita.

„Protože je na ní strašně vidět, jak strašně moc ho chce. Úplně to z ní stříká,“ podotkne Filip, o kterém jsem se domnívala, že nás vůbec neposlouchá a probírá s ostatními manžely pracovní záležitosti.

„To se mi nezdá. Ona je hrozně upnutá na práci a to, co dělá, ji fakt baví. Přijde mi, že není úplně mateřskej typ a není přece povinnost plodit děti za každou cenu a až do roztrhání těla. A vždycky jsi tvrdil, že cílevědomý ženský, který mají nějakej cíl, ti připadají sexy,“ oponuje Katka poněkud útočným tónem.

„Jo. Jenže Jolana je cílevědomá ze zoufalství, protože jí nic jinýho nezbejvá. Je na ní vidět, že by chtěla trvalej vztah a klidně i děti, ale že se jí nedaří nikoho uhnat. Působí to hrozně křečovitě a to prostě sexy není,“ uzavře Filip. Docela mě překvapí, jak trefně tu situaci vystihl, a umíním si, že hned po návratu musím Jolaně zavolat, abych ji podpořila a umlčela svoje špatné svědomí.

Naše idylická chvilka je přerušena mohutným šplouchnutím.

„Jéé, mááámííí, Honzík spadl do řeky,“ piští dětské hlásky ze tmy. Ještě než tam stihneme doběhnout, Honzík se drápe na břeh. Řeka je tady mělká a voda sahá jen po kolena, takže utonutí nehrozí, ale Dita je samozřejmě nadšením bez sebe, že si její potomek dokonale promáčel boty a zmazal se od bláta.

Ondra vytáhl kytaru a spustil ty největší táborákové odrhovačky. Všichni sborově hulákáme, dokud nezačneme chraptět, nedojde pivo a děti nezačnou zívat. Pak jdeme spát. Přes stanové plátno je vidět mihotavý odlesk dohořívajícího táboráku.

23. července

Přes noc se ufoukla nafukovačka, na které jsem spala já s dětmi (Lukáš má separátní matraci v předsíni, protože čtyři se zkrátka v hlavním stanovém prostoru nevyspíme). Jelikož jsem stále ještě těžší než obě dvě děti dohromady, vytlačila jsem svým objemným tělem zbývající vzduch na jejich stranu a sama jsem spala prakticky na holé zemi. Ráno se nemůžu narovnat a páteř mám od kamenů klikatou jako zmije. Romantika je sice hezká věc, ale moje kancelářská záda tomu nechtějí rozumět. Ze stanu lezu po čtyřech a uvažuju, že bych v téhle poloze zůstala i po zbytek dne.

Mažeme chleby máslem, z umělohmotných krabiček vybalujeme domácí bábovky a vaříme čaj v kotlíku nad ohněm. Vašek vytáhl rum a vylepšil jím čaj všech dospělých. Nad řekou se povaluje mlha a děti si okamžitě promáčí boty v mokré trávě. Alkohol mi rozproudí krev a trochu uvolní ztuhlé svaly, takže můžu už zase chodit jako člověk. Bude to krásnej den!

Kupodivu se nám podaří všechno zabalit, a dokonce se nám ty krámy vejdou i do barelů a lodních pytlů. Posádky jsou spravedlivě rozděleny podle schopností, takže na mě připadne Kuba. Lukáš tuhle volbu doprovází významným pomrkáváním, jakože tohle je jen mezi nimi chlapy.

„Musíš na maminku dávat pozor. Víš, že neumí moc kormidlovat.“

„To víš, že jo, tati! Já ji radši posadím dopředu, abych ji měl pod kontrolou!“

Docela by mě zajímalo, kdy přesně přišel v mém životě ten okamžik, kdy o mně moje devítileté dítě začalo mluvit jako o nesvéprávné osobě. Stejně si ale poslušně sednu dopředu.

A už jsme zase v tom:

„Mamííí, von na mě cáká.“

„Ondro, přestaň ji mlátit tím pádlem po hlavě!“

„A kdy už tam budeme?“

„Hele, kámen.“

„Šmarjá, musíte mi ty kameny hlásit s předstihem.“

„Hele, tati, už jsi na něm!“

„Uááá!“

„Proč bulíš? Samozřejmě že se nevyklopíme!“

ŘACH. KŘACH. ŽBLUŇK.

„No jo, tak jsme se trochu namočili. To zas uschne.“

„Kde je sakra ten rum?“

„Já tu vestu nechci. Mně se nelíbí, jak je oranžová!“

„Ještě slovo, a buď dostaneš pádlem na zadek, nebo poběžíš za lodí!“

„Ty jsi nevzala opalovací krém?“

„Jak jako, že jsi nechal pádlo na břehu?“

„Ne, na čůrání rozhodně nezastavujeme. Vyčůrej se z lodi. To víš, že tam nespadneš.“

ŽBLUŇK! CÁK!

„Prosím tě, nebul! Trocha vody tě nezabije!“

„Otevři ještě tu druhou flašku!“

Slunce praží. Zastavujeme na klobásu a na koupačku. Svlékám si své tematické námořnické tričko a poprvé jdu do plavek.

„Ty jo, ty jsi zhubla!“ konstatuje Martina, čímž si ode mě vyslouží vděčný pohled a pozvání na panáka. Takovou empatii je třeba ocenit. Koupačka se zvrhne v blátivou bitvu. Matky a děti piští, muži bojují s razancí tygrů. Kombinace léta, prázdnin a alkoholu nás zbavuje všech civilizačních nánosů a jako nejdůležitější se nám v daném okamžiku jeví nabrat co největší hrst bláta a trefit s ní protivníka. Bojujeme, koupeme se, pijeme a zase bojujeme. Ze smíchu už mě bolí břicho. A taky trochu z té koly s rumem.

Martina má z celé výpravy nakoupeno nejvíc.

„Víte, proč jsem si ho vzala?“ kyne hlavou k Vaškovi, který kormidluje jejich kánoi. Neodvažuju se ani hádat.

„Pro ten jeho pevnej zadek a chlupatej hrudník. To je kombinace, který se nedalo odolat.“

Po očku se podívám na Vaška. Chlupatý hrudník mu zůstal, ovšem po pevném zadku už není ani památky.

„Ale já jsem tenkrát taky byla kus, viď brouku?“ Vašek protáčí oči a něco nesrozumitelně mumlá. Všichni jsme dost zvědaví na rozuzlení téhle sentimentální situace.

„Já jsem teda už před porodem měla jedno prso větší než druhý, ale to Vencovi vůbec nevadilo,“ zahledí se kriticky do svého dekoltu a dodá: „Teď, po dvou dětech, mám zas jedno kratší a druhý delší, ale furt mě miluje, viď?!“

Řveme smíchy, kánoe se nebezpečně naklánějí a děti se tváří znechuceně nad neukázněnými rodiči.

Pozdě odpoledne už jsou všichni dospělí unavení. Mám spálená ramena a pusu ulepenou od rumové koly. O stavu žaludku, který celý den dostává jen grilované klobásy, rum a pivo, nemá cenu hovořit. Chce se mi spát a bolí mě záda. Děti jsou ale nezmaři a vypadají stejně čerstvě jako hodinu po probuzení. Přelézají z lodě na loď, kradou si navzájem pádla, chvílemi za loděmi i běží korytem řeky. Kuba se ukazuje jako nečekaně zdatný kormidelník. Rozhodně lepší, než jsem kdy byla já.

Konečně se za zákrutem řeky vyloupne kemp. Tak rychle postavit stany, abychom měli zázemí, kdyby se někomu náhodou chtělo brzo spát. Martina se ale tváří, jako kdyby se mejdan teprve rozjížděl. Roztáčí panákovou ruletu a sype z rukávu jednu historku za druhou. Nakonec jdeme všichni spát až po půlnoci. Ze stanu Martiny a Vaška se ozývá nejdřív tlumené chichotání a pak Vaškovo táhlé zaúpění:

„Ježíšmarjá! No to snad ne!“

To samozřejmě vzbudí zvědavost všech ostatních stanů, takže se strhne smršť dotazů:

„Kdo? Co? Kde? Jak?“

To už je slyšet zvuk rozepínaného stanového zipu, jak se Martina souká ven. A hned za ní Vašek.

„Věřili byste tomu? Vona si namazala nohy zubní pastou!“ Všichni dospělí vylézají ze spacáků, aby se na vlastní oči podívali, co se vlastně stalo. Chvíli mi trvá, než se v nastalé situaci zorientuju, protože Vašek i Martina jsou úplně mrtví smíchy a v předklonu. Po chvíli vyjde najevo, že Martina trpí na suchou pokožku, které říční voda neprospívá, takže se každý večer před spaním maže Indulonou. Jenže v alkoholovém opojení se jí popletly tuby a namazala si nohy zubní pastou.

„Mně ten fluorovej odér přišel podezřelej, tak jsem rozsvítil baterku a bylo to jasný!“ vyráží ze sebe mezi záchvaty smíchu Vašek. Vchod jejich stanu je pokrytý něžně bělavými otisky prstů, jak se Martina snažila rozepnout zip a vylézt ven. Mám takové tušení, že tahle voda vstoupí do dějin.

3. srpna

Konečně jsem se sešla s Jolanou. Byla jsem připravená na to, že to bude hluboká deprese a vyslechnu si nekonečné litanie o tom, jak se svým trenérem narazila a že je láska výmysl pro čtenářky červené knihovny. Ale kupodivu vypadá poměrně vyrovnaně a smířeně se životem. Dokonce nemá ani ty kruhy pod očima jako minule a předminule. A umlčí mě hned na začátku:

„Vím, že se na něj chceš zeptat, ale nebudeme se o něm bavit, jo? Konečně jsem ho dostala z hlavy a jsem celkem v pohodě. Nechci to znovu jitřit.“

Tomu rozumím, ale nikdo po mně nemůže chtít, abych to přešla úplným mlčením.

„A jak to šlo? Myslím ta trenérská detoxikace?“

„No někdo tomu trochu pomohl…“ Jestli mě nešálí zrak, tak dokonce lehce zčervenala. To už je snad v našem věku zakázané, nebo co.

„Tak to vybal! Kdo to je?“ bezděčně se předkloním, aby mi neuniklo ani jediné slovo.

„Ehm, jeden kolega z práce.“ To je ovšem zcela nedostatečné vysvětlení.

„Nečekáš, že mi to bude stačit, že ne?“

„Nooo… ehm… prostě se to nějak seběhlo.“ Už začínám být netrpělivá. Proč s tím dělá takové cavyky? Má snad jen jednu nohu, nebo je mu osmdesát, nebo co?

„Kristepane, tak co je to zač? Ty s tím naděláš, jako kdyby byl ženatej!“ Teď už o odstínu Jolanina obličeje není nejmenších pochyb. Je úplně rudá a nervózně si hraje s náramkem.

„Ježíši! On je ženatej!“ dojde mi o zlomek sekundy později, než by se hodilo. Jolana jen přikývne.

„Děláme spolu už strašně dlouho. Kamarádíme se a Tomáš toho ví spoustu o mých peripetiích s chlapama. Probírali jsme spolu i trenéra a moc mi pomohl. Svěřovala jsem se mu, šli jsme párkrát večer na pivo a tam se to nějak zvrhlo,“ vysvětluje snaživě, ovšem mě zajímá jen jedno jediné:

„Ale je ženatej!“

„To jo. Má jedenáctiletou dceru, ale s manželkou jim to neklape. Vůbec si nerozumí a dlouhodobě je to mezi nima špatný.“

Nemůžu uvěřit vlastním uším. To přece není možné.

„Jolano! Větší klišé už jsi snad ani najít nemohla!“

„Ale tak to fakt je! Mají už roky oddělený ložnice…“

Proč?! Proč?! Proč?!

„Prosím tě, hlavně mi ještě nezačni tvrdit, že se kvůli tobě rozvede. To už bych se dojetím rozbrečela,“ dostávám se do ráže. Vím, že bych měla mlčet, ale prostě se nedokážu ovládnout.

„O tom jsme samozřejmě nemluvili, a ani bych to po něm nechtěla,“ odsekne poměrně mrazivým tónem, ale už jsem moc rozjetá, abych mohla zabrzdit.

„Jasně, protože to máš zase pod kontrolou, co? Zase to bude jenom o sexu, dokonale bez citů, a pak se budeš další měsíce hroutit a lízat si rány. Prosím tě, vzpamatuj se! Akorát se řítíš do dalšího průseru. Pomyslela jsi vůbec na to, jak tím svým románkem můžete zničit život jeho manželce, a především dítěti?“ Už začínám trochu zvyšovat hlas a procházející číšník se po mně překvapeně ohlédne. Jenže v tom okamžiku se ve mně nějak zkombinuje to, co mi řekla Klára, a všechny noční můry a pochyby, které mě kdy napadly o mém vlastním manželství. A nejspíš také skutečnost, že pozítří odjíždíme na dovolenou a nemám zabaleno vůbec nic.

„Představ si, že už mě to napadlo. A představ si, že mě to i hodně trápí, paní moralistko,“ zpraží mě.

Nemíním se ale vzdát tak lehce. Někdo jí konečně musí strhnout šupiny z očí a říct jí, jak to ve skutečnosti je, a tak jí zatepla přetlumočím Filipův postřeh:

„Prosím tě, už se na to jednou konečně vykašli. Tak budeš chvíli sama. No a co? Rozhodně to bude lepší než tyhle zoufalý pokusy!“

To jsem se teda rozjela trochu přes čáru. Jolana na mě zírá s nefalšovaným odporem.

„Hlavně žes mi to vysvětlila. To na tobě fakt obdivuju, ten tvůj černobílej pohled na svět a jak jsi se vším okamžitě hotová. Ty víš naprosto přesně, co je dobrý a co špatný, a nic mezi tím, co? Protože ty máš prostě patent na jedinej správnej způsob, kterým se dá žít!“

Teď na ni zase zírám já. Vypadá to, že strháváním šupin z očí bychom se mohly živit.

„No tak promiň, já to s tebou myslím dobře,“ pípnu. Dala bych si pár facek. To snad nikdy nevyslovila ani moje máma.

„To seš teda strašně h-o-d-n-á!“ zdůrazňuje Jolana přehnaně každé písmeno z toho děsného slova. Neznám nic horšího, než když vám někdo řekne, že jste „hodní“. I „úplně pitomí“ zní mnohem lépe.

„Tak já už asi půjdu. Musím se vrátit ke svýmu zoufalýmu životu,“ rýpne si nakonec a mávne rukou na číšníka, aby jí přinesl účet.

„Počkej! Já to fakt tak nemyslela. Jen jsem chtěla…,“ a tady se zarazím, protože vlastně ani já pořádně nevím, co jsem si od toho výlevu slibovala. Přece jsem nečekala, že poté co jí to všechno naházím na hlavu, přestane toužit po normálním vztahu, vlastní rodině a začne jí vyhovovat život nedobrovolné single.

„Já vím, chtěla jsi mi poradit. Jenže já jsem se nikoho, ani tebe, o žádnou radu neprosila. Asi vás to všechny překvapí, ale už jsem nějakou dobu dospělá a celkem bez problémů dokážu rozhodovat sama za sebe.“ To už má v ruce kabelku a odchází pryč. Z tohohle večera si asi selfie na facebookový profil nedáme.

5. srpna

Hádka s Jolanou mě trápí a nedokážu ji dostat z hlavy. Lukáš mě sice přesvědčuje, že se nám oběma vrátí emoce do normálu a v klidu si o tom popovídáme, všechno bude v pohodě, ale já si tím nejsem ani zdaleka tak jistá. Sice si pro sebe tvrdohlavě trvám na tom, že jsem se zachovala jako upřímná kamarádka a nemazala jsem jí med kolem pusy jako většina ostatních, ale rozhodně si nejsem jistá, že kdybych měla druhou šanci, zachovala bych se stejně. Trvám na tom, že vztah se ženatým chlapem je to největší klišé na světě, je to citová sebevražda a nemá to vůbec žádnou budoucnost. Ale zároveň mě pronásleduje představa, že měla Jolana pravdu a skutečně se na svět dívám skrz černobílé brýle. Krucinálfagot, kdybych byla zticha, nemusela jsem se teď, při balení na dovolenou, stresovat.

No dobře, tak jsem se mohla stresovat mnohem méně. Jedním z mých životních cílů je docílit fotogenicky zabalených zavazadel, jaká bývají nafocená v lifestylových časopisech v rubrice „Ze života celebrit“. To znamená věci úhledně srovnané do barevně sladěných komínků a mezi tím dvě tři designové taštičky na kosmetiku a šperky k doladění dovolenkového outfitu.

Jenže k tomu, abych toho dosáhla, bych musela svou rodinu vystřelit na Měsíc, aby mi do toho nekecali, a vzít si tři dny předem dovolenou. Protože když někdo balí na dovolenou ráno v den odjezdu a za zády má dvě zpruzené děti a jednoho nervózního manžela, nelze čekat žádné zázraky. Snažím se na to jít systematicky, ale moje úsilí je neustále narušováno nepřetržitým proudem dotazů a poznámek:

„Mami a můžu si s sebou vzít toho modrýho plyšovýho slona? Vono by mu tady bylo samotnýmu smutno.“

„A mami, nevidělas tady někde náhodou moje fotbalový kartičky? Chtěl jsem si je vzít s sebou!“

„Hele, kde mám tenisky? Kams mi je ZASE dala?“

Doklady a kreditní karty jsem prozíravě dala do jednoho pouzdra a to potom umístila na botník, protože to je ta nejdůležitější věc, tak abychom je měli pěkně na očích. Právě se pouštím do kompletování cestovní lékárničky, protože je naprosto jisté, že jakmile se vzdálíme víc než padesát kilometrů od osvědčené pohotovosti, děti onemocní zánětem středního ucha, malárií, zánětem spojivek nebo cholerou. Mezitím spravedlivě rozsuzuju spory o to, čí jsou tyhle ponožky a jestli je blbější ten, kdo neumí počítat, nebo ten, kdo neumí číst.

Zapomněla jsem Kubovi zašít roztržené kraťasy. Ty jediné, které jsou dostatečně cool, aby se jim dostalo takové cti, že si je oblékne. Nejspíš bude chodit nahý, nebo nevím. Někam se mi ztratila moje cyklistická helma, o rukavicích ani nemluvě. No samozřejmě, je to moje, tak co by se na to dávalo pozor! Eliška ze samé nervozity cválá po bytě a rozkopne mi jediné dva komínky oblečení, které se mi zatím podařilo připravit. A budu jí muset zredukovat počet panenek, které si s sebou hodlá vzít, jinak se nemáme šanci do auta všichni vejít. Sakra, kde je ta helma?! Navíc se někam ztratily pláštěnky, tak jestli tam bude pršet, budeme nejspíš nad hlavou nosit lopuchové listy. Začíná mi tepat ve spáncích.

Pro mě za mě, já na kole vůbec jezdit nemusím. Když jste mi ztratili helmu, klidně budu ležet před apartmánem a opalovat se. Nemám s tím vůbec žádný problém. Aha! No jo, já jsem si ji před pár dny dala zcela mimořádně do téhle police, abych ji měla pěkně na očích a nemusela ji složitě hledat. Ježíšikriste! Do tašky s cestovní lékárničkou vytekl brusinkový sirup na urologické potíže a v kombinaci s prasklou tubou masti na štípance od komárů vytvořil pastu, která vypadá jako biologická zbraň. Který tupoun ten sirup zase nezavřel?!

„Ale mami, ten jsi přece zavírala ty. Říkala jsi, že to uděláš sama, protože to nikdo pořádně neumíme!“

Jo, už si na to vzpomínám. Ale stejně, kdyby to zavírali oni, dopadlo by to ještě mnohem hůř.

Konečně je všechno zapakované. Naše fotogenicky zabalená zavazadla vypadají jako něco, co právě explodovalo. Ještěže neletíme letadlem, protože s něčím takovým by nás nenechali k odbavovací přepážce ani přiblížit.

Lukáš upevňuje kola do nosiče za autem.

„Chceš pomoct, tati?“

„Jo, podrž mi to tady.“

„Tady?“

„Ne, tady!“

„Tak držím!“

BUCH!

„Tati, spadlo ti to!“

„Krucifix! To snad vidím, že to spadlo! Protožes to blbě držel. Musíš to držet tady a pořádně!“

„Tak držím!“

„Auuu! Sakra!“

„Tati, skřípnul sis tam prst!“

„Sakra, Kubo! Myslíš, že to nevím? Auauau!“

„Mám ti to ještě držet?“

„Ne, prosím tě, běž pomoct mamince, já už si to udělám sám! Pitomá dovolená!“

Ještě to všechno nacpat do auta a můžeme vyrazit. Pěchujeme, skládáme, posouváme, rveme a přemlouváme. Celé to připomíná puzzle o tisíci dílcích – úroveň pro pokročilé.

„Prosím tě, necpi mi to sem, když vidíš, že to tady mám složený!“

„Tati! Nedávej tu panenku dospod, vono ji to bolí.“

„Tohle nesmí přijít dolů, jinak to praskne!“

„Co myslíš?“

„No tohle! Takže už to samozřejmě prasklo.“

„Jéé, vy jste to rozbili! Kubo, pojď se rychle podívat, voni to rozbili!“

Umiňuju si, že jakmile dorazíme na místo, dám si panáka.

Konečně vyjíždíme a před námi se otevírá prosluněný obzor s nezaměnitelnou prázdninovou atmosférou.

„Vzal jsi ty doklady a kreditky z toho botníku?“

„Kdo? Já?!“

6. srpna

Apartmány u přehrady jsme vybírali pouze po internetu a ukazuje se, že to byla zásadní chyba. Fotografie na stránkách byly skutečně přenádherné a slibovaly luxusní ubytování v plně vybavených apartmánech s venkovním posezením. Ostatně i cena byla luxusní.

Jenže když dorazíme na místo, ukáže se, že apartmány jsou vlastně takové malé budky z překližky postavené někdy v sedmdesátých letech. Od té doby se nejenže nezměnilo jejich vybavení, ale očividně se v nich ani neuklízelo. Venkovní posezení představuje vybetonovaný plácek, po kterém vítr honí pár uschlých listů. A to je všechno. Žádné židličky, stůl, nebo dokonce lehátko, na které jsem se mínila vyložit v rámci opalování. Sprchový kout je zakrytý igelitovým závěsem, na který bych v rámci bezpečnosti raději sahala jen v rukavicích. Na kuchyňské lince trůní dvoumístný vařič do zásuvky. A co je ještě horší, jedná se vlastně o dvojapartmány, které mají společnou jednu stěnu. V druhém apartmánu bydlí rodinka se dvěma holčičkami, pupkatým tatíkem a uječenou matkou s odrostlým blonďatým přelivem. Slyšíme každé jejich slovo.

Frustrace a stres posledních dnů se ve mně nasčítají, takže se rozhodnu pro pohovor s provozovatelem kempu. Ideálně hned, dokud je můj adrenalin ještě na vrcholu. Dětem je to srdečně jedno a naše ubytování zhodnotil Kuba prostým konstatováním:

„Tak to je hustý!“

Mnohem podstatnější je pro ně ale skutečnost, že do vody to mají jen několik kroků a hned vedle je trampolína. Takže zatímco se děti koupou, já rázuju do kanceláře provozovatele. Respektive provozovatelky, jak se vzápětí ukáže. Brunety s ostře řezanými rysy, umělými řasami a hlubokým hlasem, vklíněné za psacím stolem.

„Ste chtěla?“ zeptá se, aniž by se obtěžovala vyprostit své rozložité tělo zpoza stolu.

„Nejsme vůbec spokojení s ubytováním!“ zahájím přímý útok a jsem odhodlaná nehnout se odtud, dokud nám nepřidělí lepší apartmán.

„Copa se vám nezdá?“

„Vůbec to neodpovídá tomu, co jste slibovali na internetu. Tak například to venkovní posezení; vždyť tam vůbec nejsou žádný židle, ani stůl.“

„Ale je to tam vybetonovaný, tak si buď vyneste nějakej nábytek zevnitř, nebo si sedněte na zem,“ odvětí nevzrušeně s takovou automatičností, až získávám podezření, že tuhle odpověď už má nacvičenou a určitě ji nevyslovuje poprvé.

„To snad nemyslíte vážně?!“

„Podívejte, pani, nikde nebylo napsáno, že je to posezení s nábytkem, takže vo co de? Navíc dyž sme ho dali, lidi nám ho kradli, nebo házeli do přehrady.“ Na to nenajdu odpověď, tak vytasím další argument:

„Na webu máte uvedené, že je v kempu wifi, ale nikde se mi nepodařilo signál chytit.“

„Ale jo! Wifi tu je! Tamhle!“ Mávne nedbale rukou někam směrem ven. „Musíte jít mezi druhou a třetí lampu tamhle na tu cestu. Tam se dá chytit,“ upřesní a já jen těžce polknu. Situace se nevyvíjí úplně tak, jak jsem očekávala.

„Ale ta úroveň ubytování je strašná!“

„To řikáte vy, pani, ale to je jen váš názor. Vostatním se tu líbí. Koukněte, kolik je tu lidu!“

Ano, lidí je tu hodně, což ovšem neřeší náš problém s plesnivým závěsem u sprchy.

„Si zkuste najít v okolí něco jinýho, jestli chcete. Ale rovnou vám řikam, že uprostřed sezony je to marný,“ podotkne přívětivě, namotá si na prst pramínek vlasů a jeho koneček si strčí do pusy. Překládám si to tak, že je náš rozhovor u konce. Nedá se říct, že bych byla s jeho průběhem a závěrem spokojená.

10. srpna

Nakonec se ukáže, že ubytování socialistického standardu neovlivňuje naši dovolenou až tak, jak jsme se obávali. Stejně jsme od rána do večera na kolech nebo ve vodě. Horší je to s našimi sousedy, kteří jsou bohužel nejen hluční, ale i velmi družní. Hned ráno vyleze Peťa, jak se nám představil, ven pouze ve velmi úsporných plavkách a síťovaném tílku, ze kterého se mu derou chlupy i objemný pupek. Zapadne do skládací židličky („Jó, to víte, my už jsme tady potřetí, tak už víme, co si máme přivézt. Hahaha!“) a začne si připalovat jednu od druhé. Vedle kempingové židličky má na dosah umístěnou přenosnou ledničku narvanou až po okraj plechovkami piva („Abych měl pohodlíčko a nemusel nikam vstávat. Hahaha!“). Což přirozeně není pouhá dekorace, takže už kolem druhé odpolední má slušnou špičku a jeho „hahaha!“ se nese přes půl kempu.

„Řikej mi klidně Hanča a tykej mi,“ prohlásí jeho manželka, která má mohutné břicho sestávající z kaskádovitých špeků, blonďatý přeliv prokazatelně pocházející z drogerie na rohu, tmavé odrosty a zlaté prsteny zařízlé do sádelnatých prstů. Peťa s Hančou mají šestiletou Danču a osmiletou, jaké překvapení, Hanču. Obě holčičky vypadají, jako by byly vyrobené z kynutého těsta. Mají rosolovitá stehýnka a prsa větší než já. Svou těstovitou konzistenci už od rána přiživují kolou, tabulkami čokolády, pizzou, koblihami, a hlavně pytlíky chipsů, které prakticky nikdy neodkládají. Již po prvním dni je zřejmé, že oblíbeným Hančiným heslem, které opakuje s frekvencí zhruba jednou za hodinu, je věta: „Ať jsme tlustý na tři prsty!“ Obvykle ho pronáší s pusou plnou hamburgeru nebo želatinových medvídků.

Když se ráno chystáme na kola, naši sympatičtí sousedé nás bedlivě pozorují ze svých židliček.

„Já se vám, lidi, divim, že se vám chce se někam trmácet. Já bejt váma, tak se na to, víte co. To my máme rádi svoje pohodlíčko a to svý jistý. Hahaha!“ zachechtá se Peťa a zálibně plácne Hanču po rozložitém zadku, který přetéká z bikinek s havajským květinovým vzorem. Mně osobně se sice nikam trmácet nechce a v cyklistických šortkách vypadám jako inkontinentní, ale stačí mi jediný pohled na Peťu a Hanču, a byla bych ochotná ujet denně klidně sto padesát kilometrů, jen abychom nedopadli jako oni.

Dnešní cyklotrasa nám vydržela na půl dne a odpoledne jsme slíbili dětem koupání a všeobecnou pohodu. Hodlám si zaplavat jen tak, aby se neřeklo, a pak se rozložit na osušku a zařídit si sexy bronzový odstín. Je to moc hezký plán. Lukáš se s Kubou předhání, kdo skočí do vody šílenějším způsobem, Eliška si hloubí v mělké vodě rybníček – „to bude taková past na kapry, víš, mami?“ – a já se v poklidu opaluju. Tohle je konečně ta správná dovolená.

Vtom se vedle mě ozve:

„Áááá, tady jsi! Já jsem si řikala, že to budeš asi ty! A jsi to ty!“

Když otevřu oči, v mém zorném úhlu se objeví Hančiny sloupovité nohy. Než stihnu zaprotestovat, už si vedle mě pokládá ručník a s funěním se na něj sune. Mele a mele a mele. Vykládá mi o svých příbuzných a bůhvíproč mi touží ukázat jejich rozmazané fotky v mobilu.

„Tady to je ta teta Ivanka, co jsem ti říkala, že k nám jezdí na Velikonoce. Vona se strašně nerada fotí. Mladší ségra mojí mámy, víš?“ Nevím a je mi to jedno. Navíc fotka zachycuje nějakou ženu neurčitého věku, která si zakrývá půlku obličeje dlaní. Pro mě za mě může být na fotce úplně kdokoli, včetně Frankensteina.

Ale Hanča je neumlčitelná:

„Tak jsem si ti říkala, že už bych taky potřebovala nějakou změnu. Jako blondýnka už jsem si užila svý,“ prohrábne si vlasy. Nejraději bych odsekla, že do blondýnky má hodně daleko. „Přemejšlim, že se vobarvim namodro, aby byla nějaká sranda. Takovou tu jasnou modrou bych chtěla, aby si mě každej zapamatoval.“

„Aha, takovou tu kobaltovou, jo?“ řeknu uondaně.

„Cože?“ nakloní se Hanča ke mně tak blízko, až mě ovane její pivní dech.

„No, kobaltovou,“ odtáhnu se o několik centimetrů dál.

„Cože?“

„Kov kobalt!“ vyhrknu už zoufale. Hanča se zatváří soucitně nad mou sníženou inteligencí a položí mi ruku na rameno:

„Teda já tě nerada opravuju, ale to se čte Kurt Kobejn. Kurt Kobejn, víš?“

Tak a dost! Pohár mojí trpělivosti právě přetekl a je načase vymezit si jasné hranice:

„Prosím tě, promiň, já si půjdu na chvíli zaplavat.“

13. srpna

Dovolená byla nakonec, i přes všechny ústrky a Peťu s Hančou, báječná. Jezdili jsme na kole, chodili na výlety, koupali se, slízali tuny zmrzliny, vypili hektolitry vína a snědli miliardy borůvek. Vracíme se opálení, odpočinutí, nadopovaní životním optimismem a po dlouhé době konečně bez spánkového deficitu. O to tvrdší je střet s životní realitou, který svou razancí připomíná náraz do zdi. Hlavou a s rozběhem.

Marta už je zpátky v práci a bohužel musím konstatovat, že její meditativní dovolená ji do zenového stavu rozhodně neposunula. Vzhledem ke stavu její pleti soudím, že má zrovna PMS a víc než citelnou hormonální tenzi, kterou si samozřejmě vybíjí na nás.

„Takže, dámy, ráda bych vám oznámila, že jsem s úrovní našeho titulu velmi nespokojená.“

Tak to jsme minimálně dvě, pomyslím si hořce a napjatě čekám, co bude po tomto brilantním úvodu následovat.

„Přemýšlela jsem o tom a došla jsem k závěru, že se soustřeďujeme příliš málo na věci ze života. Zkrátka, že do článků dáváte málo ze sebe.“ Rozhlédne se po redakci, aby zjistila, jaké její objevné zjištění vyvolalo reakce. Nikdo nic neříká a jen trnu, jestli se teď nedozvíme, že máme pro zvednutí úrovně našeho plátku darovat vaječníky nebo jednu mozkovou hemisféru. Protože tady už je možné úplně všechno.

„Tudíž se za hodinu sejdeme na mimořádné poradě a každá z vás mi navrhne minimálně dvě zdravotní nebo kosmetické procedury, které podstoupí a udělá z nich reportáž. Samozřejmě i s fotkama.“

Po jejím odchodu zavládne kolektivní pozdvižení. Je jasné, že co si Marta vezme do hlavy, přes to nejede vlak. Teď jde jen o to, jaké zákroky si vybrat, abychom z toho také něco měly a neudělaly ze sebe před našimi čtenáři ještě větší idioty, než za jaké nás aktuálně mají. První má jasno náš diblík Pavla:

„Holky, já si beru liposukci a zvětšení prsou!“

„Jsi si jistá? To jsou oboje dost náročný a invazivní zákroky,“ snaží se ji usměrnit Ivana.

„Samozřejmě! Víš, co to bude v kombinaci s mým temperamentem? To už nebudu moct vyjít na ulici bez zbrojního pasu. Přes chlapy budu normálně zakopávat.“

„No jo, ale velký prsa jsou obrovskou zátěží pro páteř,“ argumentuje Ivana sice rozumně, ale úplně zbytečně.

„Tsss, si snad myslíš, že jsem stará nebo co? Začala jsem dělat jógu a jsem ohebná jako dvacítka. Koukej!“ Naše skoro padesátiletá dvacítka se zlomí v pase, vystrčí zadek do nebe, zhluboka vydechne a vyvěsí ruce k zemi. Pravděpodobně tak demonstruje nějakou jógovou pozici, ale já mám kousek od obličeje její zadek, pročež se nemůžu pořádně soustředit. Jen mě bezděčně napadne, jestli nám teď náhodou nezačne předvádět i ty své dvacetileté porodní cesty, jak o nich nedávno mluvila. To už bych dala fakt výpověď!

Pavla se s funěním narovná a přijde mi, že stojí poněkud nakřivo. Nejspíš si, navzdory své ohebnosti, hnula se zády. Nicméně na sobě nedává nic znát a vítězoslavně se po nás dívá.

„Jóga, holky, to je učiněnej zázrak. Měly byste to taky vyzkoušet, uvidíte, jak vám to prospěje.“

„Já cvičím jógu celoživotně, ale vlastně střídám jen pozici krávy a pozici mrtvoly. Ty totiž nejlíp vystihujou moji osobnost,“ prohlásím temně, protože už to nemůžu vydržet.

„Fakt?“ rozzáří se Pavla. „A do kterýho centra chodíš?“

Ale ano, já myslím, že lepší volbu než liposukci a zvětšení prsů si vybrat nemohla.

Po hodině usilovného přemítání, čím bych tak mohla do redakčního ranečku přispět, se rozhodnu pro laserovou depilaci horního rtu a rovnátka. Stejně jsem hodlala oba zákroky někdy v budoucnu podstoupit, tak mě to alespoň pošťouchne, a navíc je budu mít zadarmo. Vypadá to, že Marta je s mým návrhem spokojená, ačkoli největší pochvalu od ní sklidila Pavla se svými řeznickými náměty.

Jenže to ještě nejsou veškerá překvapení, která pro nás má nachystaná.

„A opět se blíží tradiční firemní večírek pro naše inzerenty. Jak víte, je potřeba, aby někdo z redakce přednesl uvítací projev, aby naši hosté cítili, že si jich vážíme a že jsme s nimi spjatí.“

No jistě, večírek. Naše každoroční prokletí. Akce, kde musíme povinně korzovat a konverzovat s lidmi, s nimiž si nemáme co říct. Naštěstí uvítací projev každý rok připadne na Ivanu, což je součást Martina rafinovaného mučení, takže jsem celkem v klidu.

„Vloni a předloni měla projev Ivana, pokud si dobře pamatuju,“ praví Marta poťouchle a Ivana už se zase začíná hrbit. Jo, pamatuješ si to bezvadně, tak už jí to hoď na krk a můžeme se zase vrátit ke klávesnicím.

Už si sbírám poznámkový blok a propisku, abych tady nemusela zůstat ani o vteřinu déle, než je nezbytně nutné.

„Takže letos si to vezmeš ty, aby byla nějaká změna.“

Překvapeně zvednu hlavu, abych se podívala, kdo je ten nešťastník, a s hrůzou zjistím, že její prst míří na mě.

„Ježíš, já ne! Já mám úplnou hrůzu z mluvení na veřejnosti. Jakmile mám něco vykoktat před větším množstvím lidí, jsem úplně nemožná,“ vyhrknu v panice. Ale hned si uvědomím, jaká je to marnost. Ještě nikdy se nestalo, že by Marta pustila rybu z háčku.

„Aspoň budeš mít příležitost se zlepšit!“

Já ji asi zabiju.

Z práce jedu vyzvednout obě děti z dalšího příměstského tábora. Překotně mi sdělují své čerstvé zážitky: „… a já jsem klukům řekla: Kdo mě chce za ženu, ať zvedne ruku. A zvedl ji jenom Davídek, tak mě asi miluje.“

„Ten Adam je úplně strašnej. Furt mi bral fotbalový kartičky, tak jsem mu řekl, že je pěknej žmrd!“

Asi jsem se přeslechla. „Cože jsi mu řekl?!“

„Ale mami! To není to, co si myslíš, to je s háčkem nad Z,“ objasňuje mi Kuba. To má sice svou logiku, ale stejně…

„Prostě to nebudeš říkat ani s háčkem, ani bez háčku!“

Jsem úplně zbitá. Letos je ta podovolenková aklimatizace nějak horší než obvykle. V rychlosti uvařím večeři, a jakmile se ve dveřích objeví Lukáš, oznamuju, že si půjdu vyčistit hlavu do lesa a zaběhat si. Je to sice neuvěřitelné, ale už se mi po běhání stýskalo. Jsem zvědavá, jak mi to půjde po skoro dvoutýdenní pauze. Taky už bych měla začít nějak systematičtěji trénovat na ten listopadový závod, pokud nechci, aby mě z něj odnesli. Ale dneska to pojmu vyloženě relaxačně a pohodově. Jen jako rozběhání po dovolené.

Docela to jde. Paradoxně mi připadá, že se mi běží lehčeji než normálně. Možná je to tím, že jsem na dovolené jízdou na kole zatěžovala jiné svaly, nebo povětrnostními podmínkami a postavením hvězd nebo bůhvíčím, každopádně to není vůbec špatné. Jestli udržím tohle tempo i do kopců, rekord na pět kilometrů je můj a půjdu si koupit nové šaty. Jupí! V lese je chládek a příjemně. To je ale hezký sport, to běhání, nechápu, jak jsem ho mohla tak dlouho ignorovat.

Jenže moje pionýrské nadšení jaksi zapomene vzít v úvahu večeři, kterou jsem do sebe před chvílí ve spěchu naházela. Při běhu se mi rozpohybuje peristaltika víc, než bych si přála. Odpočítávám kroky, které mi chybí ke vchodu, a zoufale přemítám, jestli si víc posloužím, když poběžím pomalu, nebo mám naopak zrychlit. Vyběhla jsem bez klíčů, takže jsem odkázána na to, až mi někdo z rodiny bzučákem otevře vchod.

Moje střevní situace je mimořádně akutního rázu a mám to vypočtené prakticky na sekundy. Zvoním a v mluvítku se ozve hlásek Kuby:

„Kdo je?“

„No to jsem přece já!“

„To jsi ty, mami?“

„No jasně! Kdo by to byl jinej?“ Krucifix, copak před hodinou vyběhlo z našeho bytu tolik lidí?!

„Mně přijde, že máš nějakej divnej hlas.“

Ježíšmarjá, aby ne, když stepuju před vchodem tváří v tvář společenskému znemožnění. „Hele, pusť mě nahoru!“

„Řekni heslo!“

Co prosím? V životě jsme žádné heslo neměli, ale vidina zlikvidované sebeúcty je mocná motivace.

„Heslo je Kubík?“

„Není!“ zahučí výhružně mluvítko a já se potím ještě mnohem víc než normálně.

„Heslo maminka?“ vtírám se dál. A zase zbytečně. Mraky porážky se stahují nad mou hlavou a katastrofa se zdá být nevyhnutelnou.

„Krucinálfagot!“ ulevím si v naprostém zoufalství.

„Správně!“ zajásá Kuba a zmáčkne bzučák.

Když beru schody do pátého patra po třech, konečně poprvé v životě pochopím, jaký je to pocit, když při běhu letíte jako pták.

25. srpna

Ráno si jdu zaběhat s Klárou. Po strašně dlouhé době. Vlastně jsme se neviděly téměř celé prázdniny a už se na běhání ve dvou těším. Po týdnech sólo výběhů to bude příjemná změna. A těším se i na Kláru. I když se mi to původně zdálo nepředstavitelné, docela jsem si na její společnost zvykla a jsem s ní ráda. V noci pršelo a vzduch je vlhký a čirý jako sklo.

Klára má několik minut zpoždění a na sobě nový běžecký outfit. Přenádherný, od pohledu značkový a děsně drahý.

„Ahoj! Konečně jsme se sešly. Už mi to chybělo. Vypadáš pěkně,“ poměrně nečekaně mě obejme a hned přejde k věci:

„Já jsem o prázdninách skoro vůbec neběhala a měly bysme začít trénovat na ty závody, co myslíš?“

Pro mě za mě. Jen nevím, co takový trénink obnáší. Jestli se ode mě bude očekávat, že denně uběhnu dvacet kilometrů, tak to rovnou vzdávám. Naštěstí je Klára v otázce tréninku poměrně zkušená.

„Měly bysme do toho běhu zařadit nějaký intervaly, abysme trochu potrénovaly výbušnost. To nám zvedne fyzičku, zrychlí nás to a vůbec je to skvělá příprava na závod.“

Je od ní velmi laskavé, že mluví v množném čísle, protože pokud skutečně neběhala dva měsíce, vůbec to na ní není znát. Je to neuvěřitelná nespravedlnost, že někomu zůstane kondice stejná i po týdnech nicnedělání, zatímco mně stačí, abych začala menstruovat, a okamžitě běžím, jako kdybych trpěla artrózou.

Běžíme vždycky minutu úplně naplno a tři až čtyři minuty jen zvolna vyklusáváme. Byla jsem poučena, že správně by se sprint a výklus měly střídat po minutě, ale to bych nemohla přežít. I ten minutový sprint mi dává zabrat. Natahuju krok, co to dá, snažím se pomáhat si rukama, ale stejně mám pocit, že v následující vteřině zemřu. Snažím se ze všech sil dotahovat na Kláru. Ale to bych si musela pořídit nějaký přídatný motor. Ať dělám, co dělám, stejně je při sprintu pořád přede mnou. Po minutě na mě solidárně počká a vyklusáváme se spolu.

„Mně přijde, že se vůbec nezlepšuju. To je strašný, jak pomalá pořád jsem,“ ventiluju nahlas svou frustraci.

„Neboj, pár intervalovejch tréninků, a bude to lepší. Pak bysme taky měly zařadit nějaký výběhy. V tom závodě jsou tři velký kopce.“

No prima, ještěže v tom není zahrnuté lámání pařezů. „Já teda nevím, jestli je to úplně dobrej nápad, abych se na to přihlásila.“

„Nesmysl! Budeš nadšená!“ nepřipouští vůbec žádné pochybnosti, čímž ty moje výrazně násobí.

Na závěr si dáme vyklusání v tak mírném tempu, že jsem dokonce schopná zároveň i mluvit.

„Tak co prázdniny? Jak bylo?“ zahajuju nezávaznou konverzaci a obě mávneme na probíhajícího ledního medvěda. S létem odložil bílou šusťákovku a vyměnil ji za bílé tričko a fialové šortky, což je podobně smrtelná kombinace, ale už ho vnímám jako starého známého. Několik měsíců běhá podobně nevzrušeným tempem a těžko říct, jestli je to jeho horní hranice, nebo si své rezervy šetří a vytasí se s nimi, až mu to za to bude stát.

„Chvílema náročný. Byla jsem s dětma skoro pořád sama. Týden jsme byli u našich, to bylo fajn, a na týden jsme letěli k moři, ale už po třech dnech Jirkovi volali z firmy, že je tam nějakej průšvih, takže musel odletět domů a já jsem tam zůstala s dětma sama. Pak jsme tak cestovali po různých návštěvách, protože Jirka byl pořád v práci. Ale na druhou stranu vyžadoval, abysme nespali moc často mimo domov, takže jsme mohli jen na krátký vzdálenosti.“

„Von se sám doma bojí, nebo co?“ rýpnu si bezděčně, protože mě další důkaz Jirkova sobectví opět nadzvedne.

„On má prostě rád, když jsme doma,“ odvětí Klára stoicky.

„A může tě kontrolovat, co?“

„Já ti nevím, jestli je to o kontrole. Říká, že je z práce natolik vystresovanej, že když přijde domů, potřebuje tam mít zázemí rodiny. Kluci ho sice přes léto moc neviděli, ale zase jim koupil dron a takový to auto na elektrickej pohon, co se do něj vejdou a můžou ho doopravdy řídit. Asi ti nemusím říkat, jak jsou z toho nadšený.“

To skutečně nemusí a také si celkem v barvách dokážu představit, jakému nátlaku budu čelit od okamžiku, kdy u nich Kuba ty věci uvidí. Jako kdybych už slyšela oblíbenou kombinaci:

„Ale voni mají… Já bych taky chtěl… Vy mi nikdy nic…“

Klářino líčení mi nápadně zavání uplácením špatného svědomí, sobeckostí a machismem, ale už jsem se v rámci své upřímnosti rozhádala s jednou kamarádkou a nemusím přijít během měsíce o všechny přátele.

Proto když se Klára zeptá na průběh mých prázdnin, poutavě a s mnoha vtipnými detaily vylíčím naše dovolenkové ubytování i Peťu s Hančou, a teprve když doklušeme a už se jen protahujeme, zmíním se i o své hádce s Jolanou. Od té doby jsme se jedna druhé neozvaly a není dne, abych na to nemyslela.

„Nemyslela jsem to nijak špatně. Jen je mi líto, jak se trápí a opakuje pořád ty stejný chyby. A od čeho máš kamarádky, že jo? Kdo jinej už by k tobě měl bejt upřímnej?“ dožaduju se uznání a protahuju si pravé lýtko.

„Hele, já tě asi nepotěším, ale podle mě je jen málo příšernějších věcí, než jsou nevyžádaný rady. To, cos jí řekla, ona přece sama dobře ví. Ví moc dobře, že vztah s ženatým chlapem nejspíš nikam nepovede. Stejně jako věděla, že ten románek s trenérem nebude jen o sexu a pravděpodobně z toho bude průšvih. Ze svý vlastní zkušenosti můžu říct, že člověk většinou ví, že dělá blbost, ale stejně ji udělá, ať mu říká, kdo chce co chce. A kolikrát to nejlepší, co můžeš pro někoho udělat, je vyslechnout ho, nekomentovat to, a když už ten průser nastane, tak tam prostě pro něj bejt. Si teda myslím…,“ uzavře to a zkoumavě se na mě dívá. Nejsem si úplně jistá, jestli mluví ještě o Jolaně, nebo spíš o sobě. Každopádně si umíním, že Jolaně odpoledne zavolám a zkusím to nějak narovnat.

V rámci končících prázdnin jsme slíbili dětem, že je vezmeme do lunaparku. Lukáš se sice tváří, jako kdybych mu hodlala nasadit palečnice, ale dětská přání je potřeba plnit i za cenu vlastní sebedestrukce. Vyrážíme. Před pokladnou se vine fronta dlouhá zhruba půl kilometru. V blízké budoucnosti hodlám založit politickou stranu, v jejímž programu bude bod zakazující chlupatým, zpoceným, stopadesátikilovým chlapům, aby ve frontách stáli svlečení do půl těla. Pokuty za nedodržení tohoto nařízení budou přímo úměrné stoupajícím teplotám. Za kombinaci se zapařenými ponožkami bude rovnou zatykač.

„Nechcete se jít radši koupat?“ pokouší se Lukáš smlouvat. Děti jsou ale neoblomné:

„Dyť jsi to, tati, slíbil!“

„Ale jo. Jen jsem myslel, že by nám u vody bylo líp než tady v tý výhni. Ale jestli na tom trváte, tak tu frontu vystojíme,“ snaží se lehoučce dětmi manipulovat žádoucím směrem.

„Trváme!“

„A tati? Co je to výheň?“

„Jo a já jsem se chtěl zeptat, co je to spraltoďas!“

Tak na tohle si ráda počkám i já.

Samozřejmě by bylo naivní předpokládat, že ty čtyři miliony lidí, které se snaží propasírovat přes turnikety dovnitř, se za nimi samy od sebe rozplynou. Děti si zkušeně razí cestu za pomoci svých ostrých loktíčků. Předstíráme, že k nám nepatří. Vlastně se snažíme předstírat, že tady vůbec nejsme. Ačkoli je devadesát procent přítomných atrakcí zadarmo, Eliška si neomylně vybírá tu jedinou široko daleko, za kterou je potřeba zaplatit extra. Kristova noho, k čemu potřebuje malé dítě rýžovat zlato?

Celá věc má očekávatelný průběh:

„Eliško, pojď radši na koníky!“

„Nechci koníky! Chci zlato!“ Tomuhle argumentu náhodou rozumím velmi dobře.

„Za ty peníze, co zaplatíme za rýžování, bysme si mohli koupit spoustu zmrzlin.“

„Kolik? Asi tak milion?“

„No milion přímo ne, ale…“

„Chtěla bych zlato!“

„A nechceš radši támhle na tu horskou dráhu? Ta vypadá hodně dobrodružně!“

„Tak jo! Ale vezmu si tam s sebou zlato!“

Kuba touží jít na laserovou střílečku. Ne, nikdo z nich nechce jít na horskou dráhu, před kterou jedinou zatím není fronta. Střílíme po sobě jako cvoci. Eliška bulí, protože nastřílela nejméně bodů. Kuba bulí, protože se praštil do kolene. Oba chtějí jít na horskou dráhu, před kterou se mezitím zformovala solidní fronta. A ano, musí na ni jít hned teď. Ne, rozhodně to nemůžeme nahradit jinou atrakcí. Možná tak maximálně rýžováním zlata. Dvacet minut stojíme ve frontě. Zezadu mi do podkolenních jamek boxuje nějaký fakan. Jeho rodiče předstírají, že k němu nepatří. Chce se mi čůrat a je mi vedro. Bolí mě nohy tak děsným způsobem, že bych si s radostí sedla kamkoli, včetně elektrického křesla.

Konečně jsme připuštěni na horskou dráhu. V půlce jízdy začne Eliška vřískat, že je jí špatně a bude blinkat. Rázem se z té představy začne chtít blinkat i mně. Urychleně opouštíme horskou dráhu a táhneme Elišku do nejbližšího křoví. Tak nic. Na blinkání to zatím nebude. Ačkoli nevím, jak dlouho to vydržím já. Kuba touží jít na raketu, která ho vystřelí do vesmíru. Eliška nutně musí absolvovat jízdu pirátskou lodí. Kuba by rád na takový ten nesmysl, co se točí kolem své osy, a k tomu ještě rotuje všemi myslitelnými směry. Eliška se urazila, protože je jí vstup na tuto atrakci zakázán v souvislosti s její nedostatečnou výškou. Je nám vedro.

Kuba si odřel nohu na klouzačce. Oba škemrají o ledovou tříšť – modrou – a nepochybně velice zdravou. Eliška se zamilovala do ostře růžové plyšové potvory, kterou prodávají v blízkém stánku. Strašně nutně by ji potřebovala. Když už jsme jí tedy nedopřáli to rýžování zlata. Růžová potvora stojí asi tak jako tři rýžování zlata. Všichni jdeme na vodní horskou dráhu, kde jsou vozíčky vrženy prakticky volným pádem do vody pod kopcem. Mám pocit, že si moje plíce, žaludek a ledviny navzájem proházely místo. Eliška ječí, protože je mokrá, a hlavně na atrakci ztratila růžovou potvoru. Jo a taky možná bude blinkat. Já tedy zcela jistě. Lunapark opouštíme v záři zapadajícího slunce. Ulepení, zpocení, špinaví, zaprášení a zničení táhneme své unavené nohy k zaparkovanému autu. Nemám energii ani na dýchání. Telefonát Jolaně prostě musí počkat.

3. září

Už jsme zase v tom. Na začátku prázdnin jsem si slibovala, že všechny školní pomůcky nakoupím s dostatečným předstihem a všechno si to pěkně připravím. Kreslila jsem si v duchu představy, kterak do vydrhnuté aktovky rovnám obalené sešity a penál přetéká ořezanými pastelkami. Tudíž je logické, že jsem prvního září místo obědové pauzy obíhala beznadějně přeplněná a vybraná papírnictví a sháněla kružítko, oboustranné fixy, popisovací tabulku, tužky č. 2 a sešit formátu A4 s kostičkami, ale „těma středníma, mami, ty jsi koupila moc malý a to je úplně špatně“.

Večer, ve svém volnu, jsem se snažila z Kubovy aktovky vydrhnout nalepené žvýkačky, mastné fleky od svačiny nebo bůhvíčeho, o čemž nechci nic vědět. Dosáhla jsem tím pouze intenzivního pocitu, že nejlepším řešením by bylo aktovku spálit a koupit novou. Poté co jsem vydala podstatnou část své výplaty za školní pomůcky, přiskotačily děti s ručičkami plnými papírů s platebními pokyny pro: třídní fond, školkový fond, fotbal, družinu, balet, obědy, dovolenou paní učitelky a ještě asi další miliardy věcí.

Při šesté platbě jsem už byla velice sklíčená, protože je naprosto zřejmé, že příští rok, až půjde Eliška do první třídy, si na začátek školního roku budeme muset vzít půjčku. Povinné školní vzdělání totiž není levná záležitost. A protože je obecně známé, že finanční deprese se nejlépe léčí tím, že si člověk koupí něco pro radost, rozhodla jsem se koupit si konečně ty šaty. Sice ještě pořád nemám pět kilometrů pod třicet, ale už mi zbývá stáhnout jen necelá minuta, takže už se to vlastně ani nepočítá a je to skoro, jako kdybych to zaběhla. Navíc jsem si chtěla původně koupit letní šaty, což už teď nemá cenu a budu je muset nahradit podzimními – a to už se vůbec nepočítá.

Zaskočím pro ně v polední pauze. To se krásně hodí, protože v časném odpoledni jsem objednaná na laserovou depilaci horního rtu a hned potom na konzultaci na rovnátka. Z obojího má vzniknout poutavá, poučná a mimořádně zajímavá reportáž, tudíž na tu depilaci se mnou půjde náš fotograf a bude mě u toho fotit. Už se nemůžu dočkat, až se celý národ dozví, že mám knírek. Na druhou stranu předpokládám, že v kombinaci s těmi novými šaty a vylepšenou vizáží se stanu naprosto neodolatelnou. Něco jako femme fatale ve středním věku.

Za dvě hodiny už stojíme s fotografem v ordinaci soukromé estetické kliniky. V tašce mám složené překrásné nové šaty, o dvě čísla menší, než bych si koupila na začátku roku, a cítím se báječně. Teď se ještě zbavím těch pár chloupků, co mám nad horním rtem, potom si nechám narovnat zuby a bude to dokonalé. Nakonec ten Martin projekt nebude tak špatný nápad. A až se ze mě stane úplně nový a lepší člověk, konečně zavolám Jolaně. Zatím jsem se k tomu nedostala a někdo, kdo mě nezná, by se klidně mohl domnívat, že hledám výmluvy, abych ten nepříjemný telefonát oddálila. Ale tak to samozřejmě není. Ve skutečnosti se nemůžu dočkat, až si vyslechnu, jaká jsem kráva a že se mnou už moje nejlepší kamarádka nechce mít nic společného.

Paní kosmetička je žena hřmotné postavy a s dunivým hlasem. Ramena, která by klidně mohla patřit i stěhovákovi, má nacpaná do světle růžové uniformy a dává si velký pozor, aby jí náhodou neuklouzl ani náznak úsměvu. Kdyby někdy uvažovala o změně oboru, určitě by si mohla vybudovat úspěšnou kariéru bachařky.

„Tak dem na to, ne?“ zahučí dunivě a mně se udělá slabo. Představovala jsem si delikátní proceduru se švitořivou slečinkou, ale tohle svou delikátností připomíná štípání dříví. Naposledy se s obavami ohlédnu po fotografovi a už mě kosmetička vmáčkne do křesla a namíří mi lampu přímo do očí. Zhruba ze dvou centimetrů mi hledí do obličeje a zkoumá mi chloupky. Není to úplně příjemný pocit a pod jejím pohledem jsem čím dál tím menší a menší.

Krucinál, já tady mám být za tu schopnou novinářku, která dělá reportáž, a ne za malou, vystrašenou holku, tak seberu zbytky sebevědomí a vklouznu zpátky do role profesionálky:

„A ten laser zabírá i na tmavé chloupky, nebo jen na ty světlé?“ pípnu.

„Dyť vy žádný světlý nemáte!“ zpraží mě kosmetička dehonestujícím pohledem. Fotograf zařve smíchy, div mu nevypadne foťák z rukou, já se okamžitě začnu cítit jako vlčí dítě a do konce procedury už se nezeptám na jedinou otázku.

S napuchlým a začervenalým horním rtem se vydávám na konzultaci k inzertně spřátelenému ortodontistovi. Po předchozím prožitku jsem obezřetná a raději už nedoufám v nic. Naopak; jestli to bude nějaký hulvátský protiva, prásknu dveřmi a vypadnu pryč. Moje sebeúcta už žádné další ponížení nesnese. Ale ortodontista je úchvatný čtyřicátník s módními brýlemi a velmi příjemným, až přátelským chováním. To by šlo. Třeba se ještě nakonec dozvím, že mám skus jen decentně pokřivený, že je to vlastně roztomilé a žádná rovnátka nepotřebuju. To by nakonec byla reportáž jak víno. Prostřednictvím lehkého flirtu se propracujeme k tomu, proč jsem za ním vlastně přišla.

„Tak pojdte. Vyskočte si do křesla a otevřete pusinku. Podíváme se, jestli bych pro vás mohl něco udělat!“ hlaholí a na světě je zase krásně. Důvěřivě otevírám pusu.

„No jéje, že mohl!“ zahlaholí potěšeně.

Už dlouho jsem se necítila víc jako femme fatale.

7. září

Naše děti mají narozeniny jen pár dní po sobě. Výhodou téhle skutečnosti je, že se dají jejich narozeninové oslavy spojit do jedné. Peklo je, že spojené oslavy se zúčastňuje dvakrát tolik mrňavých příšerek, a tudíž nás to stojí dvakrát tolik nervů. Venku pořád ještě peče sluníčko stejně jako v létě, takže se oslava dá uspořádat na louce. Budou se opékat buřty, popíjet víno a vůbec to bude všeobecná pohoda.

Ráno letím do řeznictví vyzvednout šedesát objednaných buřtů, pak rychle do supermarketu pro dvacet litrů džusu, dvacet litrů minerálek a samozřejmě do vinotéky pro stejné množství stáčeného bílého. Nejsem blázen, abych si myslela, že dětskou oslavu může kdokoli dospělý absolvovat střízlivý. V kufru auta to vypadá, jako kdybych si chystala zásoby do protiatomového krytu. Podle předpovědi mají odpoledne přijít přívalové deště. Jestli jim náhodou ta předpověď vyjde a venkovní grilování se zruší, budeme do konce roku jíst jen buřty s jablečným džusem.

Ještě bleskově pro objednané dorty (ovšemže s princeznou Elsou a fotbalistou) a pak už do školní družiny vyzvednout si tři cizí, půjčené děti. Zbytek dorazí s rodiči. Několik hodin před vypuknutím narozeninového pekla tak mám doma nasazené čtyři kluky a jednu holčičku. Křehcí chlapečci, kteří působí dojmem, že je někdo poskládal ze sirek a špejlí, se oslovují „Hoši, vole!“ a houby si dělají z mých významných pohledů a káravě nadzvednutého obočí. Jsem přirozeně ráda, že se tak rychle adaptovali na cizí prostředí, ale příště asi budu radši hlídat někoho méně adaptabilního.

Zatímco tři „hoši, vole“ stojí na balkoně a komentují kolemjdoucí (páté patro jim dává nebezpečný pocit převahy), přiloudá se ke mně blonďáček Daneček.

„Teto, já chodím do skauta, víš? Chceš ukázat moji kápezetku?“

Ano! Bože můj, ano! Konečně projev odpovídající devítiletému klukovi. V krabičce kápezetky trůní svíčka, sirky, zavírací špendlík, knoflík, desetikoruna a kondom! Musím si protřít oči, abych se ujistila, že se mi to nezdá, ale je tam! Hezky zabalený, nepoužitý, s jahodovým aroma (těžko říct na základě jakého spotřebitelského průzkumu se ho rozhodli vyrábět).

„A co je tohle, Danečku?“ koktám a rudnou mi tváře.

„To tam mám, aby se tam nedostala vlhkost!“

Že já si nedám pár facek, než se na něco zeptám!

A pak už to jde v rychlém sledu. Naložit, vyložit, připravit, nakrájet, nalít, přinést, nandat. Je vedro k zalknutí a po zádech mi stéká pot. Marcipánové Else se povážlivě naklání hlava a figurky fotbalistů na dortu vypadají, jako kdyby přebraly. Krucinálfagot, kdo vylil ten džus do buřtů?

„Mamí, Ela spadla do potoka!“

„Protože von na mě házel bláto!“

Takže svléknout dítě donaha a pomocí vlhčených ubrousků a jemně perlivé minerálky z něj dostat alespoň tu nejsilnější vrstvu bahna. Bláto bylo asi pěkně uleželé, protože dost smrdí, a tudíž smrdí i Eliška. Tak snad půjdeme krájet ty dorty.

„Já chci tendle kousek branky.“

„A já cop Elsy.“

„Proč nemůžu dostat hlavu brankáře?“

„Nejsou v tom dortu ryby nebo česnek? Já na ně totiž mám alergii!“

„Ježíš, teto, jahody, ty já nejím.“

O hlavu Elsy se strhla mezi růžovými holčičkami bitva. Kristýnka brečí, protože ji Janička praštila kabelkou přes hlavu. Janička brečí, protože si umazala kabelku. Mně se chce taky brečet, ale bojím se, že by moje slzy rozpustily polevu.

S krájením dortu mi solidárně pomáhá Klára, která se dostavila se všemi třemi svými potomky. Jiří je velmi zaměstnán, ale dorazí hned, jakmile mu to řízení zeměkoule dovolí.

„To neva. Alespoň si můžu dát buřta a víno,“ podotkne Klára naprosto neutrálním tónem a mně se chce zase řvát. Představa, že by mě v dospělém věku kdokoli kontroloval, co a kolik toho sním a vypiju, abych vyhovovala jeho představě, je pro mě absolutně nepřijatelná. Navzdory tomu vypadá Klára opět úžasně, což potvrzují kradmé pohledy přítomných matek i několika otců, kteří na ni nepokrytě civí.

Něco se pálí. No jistě, buřty! Samozřejmě že je nikdo jíst nebude. Jednak „todle černý nechci!“ a jednak je na ně moc horko. Daneček vyndal svou kápézetku a rozbaluje kondom. Pro mě za mě, ať si ho třeba nasadí na hlavu, hlavně ať mu u toho nemusím asistovat. Kde jsou kruci ty slibované přívalové deště?!

S podvečerem už je atmosféra značně uvolněná. Naklopila jsem do sebe několik plastových kelímků vína a je mi už úplně jedno, že část dětí si hraje v potoce, část leze na stromy a další část se nejspíš ztratila v lese. Snad má Správa lesů i nějaký program pro vyhledávání zaběhnutých dětí a jejich vracení do domovů. Všichni ostatní rodiče jsou na tom podobně. Pročež se seskupujeme do rozličných skupinek, navzájem se fotíme a fotky házíme rovnou na Facebook, aby celý širý svět věděl, jak strašně hezky se máme.

Ve všeobecné pohodě a veselí doráží Jiří. Společenskou zastávku absolvuje v rámci svého běžeckého tréninku, protože je úplně jasné, že tak dokonalý chlap bude také aktivní sportovec. I přesto, že je už poměrně chladno, má tričko bez rukávů, které dává nenápadně vyniknout jeho vypracovaným bicepsům. Samozřejmě v tom není žádný kalkul nebo snad póza. Prostě je jen mladý a horkokrevný. Okamžitě vlepí své ženě vášnivý polibek na přivítanou, aby nikdo nepochyboval o síle jejich lásky. A už je tu obligátní ochranitelská ruka kolem jejího štíhlého pasu.

„Ach jo. Podívej se na ně! Tak dokonalej pár jsme nebyli, ani když jsme spolu s Martinem začínali chodit. Oni jsou jak z titulky časopisu,“ vzdychne Zuzka. To nepochybně. Zejména když se člověk rozhodne ignorovat skutečnost, že ve stejném okamžiku, kdy se Jiří objevil na dohled, Klára chvatně odložila kelímek s vínem a okamžitě si vzala žvýkačku.

12. září

Běháme s Klárou jako šílené. Zintenzivnily jsme svůj trénink na čtyřikrát týdně a zjistila jsem, že v otázce intervalového tréninku je úplně jedno, kolik jsem toho naběhala doposud, protože při něm zažívám úplně stejné pocity, jako kdybych běhat teprve začínala. To znamená nedostatek dechu, bolavé svaly a totální zmar. Klára sice tvrdí, že se při něm naše výkonnost zvyšuje, ale ráno se probouzím úplně zbitá. Bolí mě naprosto nelogické části těla. Například vůbec nechápu, jak s během souvisí mezižeberní svaly.

A dneska máme na programu výběhy do kopce. Klára vybrala kopec, který mi svou prudkostí připomíná spíš skálu.

„Dáme ho třikrát,“ navrhne. No samozřejmě a hned potom vyřeším světový hladomor. První výběh ještě celkem ujde. Respektive dokážu vyběhnout do tří čtvrtin a pak už musím přejít do chůze. Kupodivu mě nijak zvlášť nebolí nohy, ale mnohem větší problém mám s dechem. Nahoře si dáváme pár minut na vydýchání a rozhlížíme se po okolí. Z lesa stoupá pára a celé to vypadá velmi poeticky. Ale už druhý výběh je v mém podání spíš výšlap. Funím, vzdychám a hekám. Dvakrát se dokonce musím potupně zastavit, abych vůbec byla schopná se nadechnout. Kdybych tu byla sama, už se na nějaký třetí výběh vykašlu, ale vzhledem ke Kláře je mi to žinantní.

Takže poslušně seběhnu dolů a na úpatí kopce se ještě párkrát zhluboka nadechnu. No co, když už nebudu moct, prostě to vyšlápnu nahoru velmi pozvolnou chůzí, anebo se v půlce otočím a počkám na Kláru dole. Žádná křeč. Jenže jsme zhruba ve čtvrtině kopce, když najednou kousek od nás zastaví skupinka tří kluků na downhillových kolech. A že jsou to výstavní kousky. Kdybych neměla tak vytříbené sebeovládání, nejspíš bych si poslintala tričko. Klára je také zaregistrovala a obě dvě bezděčně zrychlíme. Jednak před nimi nechceme vypadat jako dvě důchodkyně a jednak samozřejmě předpokládáme, že budou pokračovat ve sjezdu a jakmile se nám ztratí z dohledu, budeme moct zpomalit a já nejspíš i úplně zastavit. Tudíž si podobnou běžeckou frajeřinku bez problémů můžeme dovolit.

Probíháme kolem nich ve svižném tempu a s pohledem upřeným přímo před sebe, aby si snad nemysleli, že se tady snažíme kvůli nim. Ostatně nejsme žádné puberťačky, které by si musely něco dokazovat. Tak a teď už by se chlapci mohli dát do pohybu, jinak vypustím duši. Ale bikeři si nás bezostyšně prohlížejí a přitom mezi sebou rozpráví o nějaké technické pasáži ve sjezdu nebo bůhvíčem. Sice nejsme puberťačky, ale to dá rozum, že teď je vyloučené přejít do chůze. Dusám do kopce metr za metrem, před očima se mi tmí a zdá se mi, že i Klára toho má už plné zuby. Přece jen si, na rozdíl ode mě, dala ty dva předchozí výběhy v tempu. V životě jsem ty borce neviděla a velmi pravděpodobně už je také nikdy neuvidím, ale teď tu kvůli nim dostanu mrtvici. Ale v tomhle stadiu už to prostě nemůžu vzdát, i kdyby to mělo být to poslední, co ve svém životě udělám. Dívám se upřeně dvacet centimetrů před špičky svých bot. Ještě by scházelo, abych zakopla o kořen a švihla tady sebou před bikerským publikem. Připadá mi, že ten zatracený kopec v posledních deseti minutách povyrostl tak o půl kilometru.

Konečně jsme nahoře. Jsem přesvědčená, že pára zrovna nestoupá jen z okolního lesa, ale především ze mě. Podívám se na Kláru, která se snaží popadnout dech, a trochu mě zklame, že se nad ní neutvořil malý bílý obláček. Nemůžu uvěřit tomu, že jsem ten kopec opravdu vyběhla. Možná by nebylo od věci najmout si podobnou skupinku bikerů i na závody, očividně to má účinek srovnatelný s injekcí adrenalinu.

Pod vlivem pozitivních emocí a přívalu endorfinů se dopoledne rozhodnu konečně absolvovat telefonát s Jolanou. Ještě nikdy, od té doby, co se známe, jsme spolu nemluvily tak dlouhou dobu. Od naší hádky uplynul už víc než měsíc. Je zjevné, že míč je na mé straně hřiště, takže první krok musím udělat já. A omlouvání se, to je obor, ve kterém fakt vynikám. Podobně jako v uznávání vlastních chyb.

Večer pustím dětem pohádku, abych měla jistotu, že mě alespoň pár minut nebudou bombardovat požadavky, dotazy a spory, a zavřu se s telefonem do ložnice. Až když se ozve vyzváněcí tón, napadne mě varianta, že by to Jolana nemusela vůbec zvednout. Možná je na mě naštvaná tak, že už se mnou nikdy nebude chtít promluvit ani slovo, rozstříhá naše společné fotky a do mých hlaviček bude zapichovat špendlíky. Není to úplně příjemné pomyšlení.

„No ahoj,“ ozve se Jolanin hlas. Zdá se mi, že zní poněkud rezervovaněji, než jsem zvyklá, ale mohlo by to být horší.

„Jsem si říkala, že už jsme se dlouho neslyšely,“ pípnu nepříliš inteligentně, ale nic jiného mě aktuálně nenapadne.

„To ne,“ odvětí Jolana a je očividně rozhodnutá mi to vůbec v ničem neulehčit. Tak do toho skočím po hlavě:

„Hele, promiň. Vím, že jsem to přehnala a měla jsem tě nechat na pokoji. Nemyslela jsem to špatně. Mám tě ráda, tak jen nechci, aby ses trápila. Ale je to samozřejmě tvůj život, už ti do toho nebudu kecat.“ Vychrlím to ze sebe prakticky na jeden nádech a stojí mě to víc sil než všechny tři výběhy do kopce dohromady.

Na druhé straně je chviličku ticho. Jestli mě teď pošle do háje, strašně moc se opiju. Ostatně mám v lednici načatou lahev vína, která by se k tomu účelu skvěle hodila.

„V pořádku. Už o tom nebudeme mluvit. Půjdeme na pivo?“

Jsem si jistá, že to žuchnutí v souvislosti s tím, jaký kámen mi spadl ze srdce, musela slyšet i Jolana ve svém telefonu. Mám takovou radost, že se asi strašně moc opiju. Ostatně mám v lednici načatou lahev vína, která by se k tomu účelu skvěle hodila.

19. září

Nastal den mého veřejného ponížení a popravy před publikem. Večer se uskuteční plánovaný firemní večírek, na kterém mám mít uvítací projev. Dvě noci už kvůli tomu nespím a do pravého oka jsem dostala lehký tik. Projevy před jakýmkoli větším uskupením lidí mě uvádí do stavu nepříčetnosti. Kromě toho, že se neumím vymáčknout a svůj projev šperkuju množstvím „hmmm… prostě… ééé“, strašlivě rudnu. Prostě ideální kombinace pro řečníka.

Zakoupila jsem si pro tu příležitost nové šaty s hlubokým výstřihem. Jednak protože mě baví nakupovat a jednak doufám, že výstřih odvede pozornost od mého rétorického výkonu. Dokonce jsme dostaly na odpoledne volno, protože Marta pro tento slavnostní večer odhodí svou bohémskou image a dojde si dokonce ke kadeřníkovi. A dost možná, že si nechá i umýt vlasy, z čehož budou naši inzerenti jistojistě na větvi.

Ke kadeřnici jsem objednaná i já, ale nejdřív jedu domů, abych se mohla v klidu před zrcadlem zmalovat. Děti mi ze školy a školky vyzvedne Klára, vezme je k sobě domů a k večeru si je tam převezme Lukáš. Mám tudíž celé odpoledne sama pro sebe a můžu se dle libosti věnovat vlastnímu zkrášlování. Především mám ale v plánu vyladit vlastní psychiku. Musím se mentálně přepnout do módu skvělého řečníka. Hledala jsem to na internetu a objevila jsem metodu, která mě skutečně zaujala. Člověk se má postavit před zrcadlo, dělat vítězná gesta a nahlas u toho opakovat: „Jsem vynikající! Dopadne to skvěle!“ Mozek si prý při tom vítězném pumpování pěstí zvnitřní pocit, že má co do činění se šampionem, a začne se také podle toho chovat, čímž definitivně zatočí s trémou. A to bude moje cesta!

Ještě předtím, než na sebe poprvé sáhnu řasenkou, se tedy postavím pěkně zpříma před zrcadlo. Narovnám se v zádech, vytrčím bradu a stáhnu ramena dozadu přesně, jak to stojí v návodu.

„Jsem nejlepší a dopadne to dobře,“ pronesu ke svému obrazu v zrcadle váhavě. Připadám si jako idiot. A můj mozek to moc dobře ví. Takhle by to nešlo. Jestli se mám cítit jako šampion, a ne jako slabomyslná, musím do toho jít s mnohem větší razancí.

„Jsem nejlepší a dopadne to dobře!“ vykřiknu a zapumpuju u toho prudce rukou do vzduchu. Čímž si zablokuju záda. Totálně a definitivně. Zůstanu v mírném předklonu a vypadám spíš jako Quasimodo než jako šampion.

Než se dopracuju ke kadeřnici, trochu mi ty záda povolí. Dost k tomu přispějí i tři panáky slivovice, které jsem si ze zoufalství dala. Moje dvorní kadeřnice má dovolenou, takže mě češe její kolegyně, ale trochu upravit vlasy na večer snad nemůže být takový problém. Mám představu rozvrkočeného drdolu, který mi dodá rošťáckého šarmu a zároveň bude působit nedbale sexy. Nicméně kadeřnice se netváří, že by nad mým nápadem padala nadšením do mdlob.

„To je nesmysl. To vám nebude držet,“ konstatuje apaticky.

„Tak co navrhujete?“ sonduju možné varianty.

„Tss, já nevím. Mně ty vaše vlasy přijdou dost problematický.“

Krucinálfagot, já vím, že nejsem topmodelka se zářivou hřívou, ale co s tím asi tak mám dělat? Mám mezi lidi chodit s parukou, nebo co?

„Byla bych ráda, kdybyste mě nějak učesala,“ pravím značně rezervovaně, protože ze mě slivovicové opojení začíná vyprchávat a ozývají se mi zase záda.

„No jo, já vám s tím něco udělám,“ vzdychne kadeřnice rezignovaně, jako kdybych místo vlasů měla koudel a musela mi účtovat příplatek už jen za to, že se na mě uvolí sáhnout.

O hodinu později opouštím kadeřnictví s vlasy rovnými jako hřebíky sčesanými na jednu stranu. Ačkoli jsem se pokoušela kadeřnici několikrát upozornit a posléze přemluvit, aby mi vlasy nenarovnávala, že potom vypadám jako učitelka přírodopisu, absolutně mě ignorovala. V kombinaci s výrazným líčením tak vypadám jako učitelka přírodopisu, která se vydala na lov koloušků. Bude to úspěšný večer.

Abych nemusela po ulicích pobíhat ve večerních šatech, chci se převléknout až na místě konání večírku. Ostatně všichni z redakce tam budou dřív než další hosté, takže na převlečení bude spousta času. Můj nový účes budí všeobecnou pozornost a v souvislosti s ním si vyslechnu mnoho zbytečných a jiskřivě vtipných poznámek. Naštěstí je bar už otevřený, takže mohu svou frustraci úspěšně utopit ve vodce. Sice si matně uvědomuju, že jedním z mých novoročních předsevzetí bylo snížit konzumaci alkoholu, ale zase jsem zhubla a začala pravidelně sportovat – a nemůžu být na sebe tak přísná. Zejména ne s takovým účesem a v tak stresové situaci.

Kdekdo si se mnou chce ťuknout, takže se nějak přihodí, že ještě před začátkem akce mám v sobě čtyři panáky. Na druhou stranu díky tomu zapomenu, že mě bolí záda a že bych samou nervozitou nejraději ohryzávala opěradla židlí. Když nastane čas na změnu úboru, odskotačím lehkým krokem na záchody, abych se převlékla z džínů do šatů. Jsem velmi dobře naladěná, a dokonce si pobrukuju, když stepuju bosýma nohama na dlaždičkách a soukám se do silonek. Šaty přestály převoz bez úhony, a ani se nezmačkaly. Hned jak si je natahuju, vidím, že v nich budu úplně úchvatná. Ještě zapnout zip a hvězda večera může nakráčet mezi hosty.

Šaty mají zip po celé délce zad. Abych ho mohla zapnout, musím vykloubit ruku, ale takový základní chvat zvládají všechny ženy už od narození. Takže trhnu zipem nahoru. Ve stejném okamžiku se mi do něj skřípne horní lem silonek a moje zablokovaná záda se rozhodnou, že už se nadále nenechají oblbovat vodkou. Takže zůstanu v předklonu se zaseklým zipem a rukou v úhlu, který připomíná zlomené křídlo. Veselý popěvek mi zamrzl na rtech, okamžitě jsem naprosto střízlivá a šaty mi zplihle visí na ramenou. Od beder nahoru jsou rozevřené a laškovně z nich vykukuje zapínání podprsenky.

„Do prdele! Do prdele!“ Škubu za zip, ale jednak nemůžu kvůli zablokovaným zádům vytočit ruku tak, jak bych potřebovala, a jednak silonky jezdce zipu dokonale znehybnily. Zkouším se ze šatů svléci, ale bez šance. Jsou moc úzké a zip je zapnutý moc vysoko na to, abych je dokázala přetáhnout. Navíc jsou napevno spojené s punčocháči. Kroutím sebou, všelijak se natáčím, škubu za zip, ale všechno marné. Bože můj, já se snad budu muset zavřít do kabinky a počkat, až večírek skončí, abych se mohla ve spodním prádle odplížit domů!

Ve stavu nejvyššího zoufalství volám Ivaně.

„Prosím tě, mohla bys za mnou přijít na záchody? Potřebovala bych s něčím pomoct.“

Sice u ní moje prosba vyvolá záchvat hurónského smíchu, ale za chvíli je tady. Teď pro změnu škube zipem ona. Taky marně.

„Počkej! Já mám v tašce Davídkovy nůžky ze školy. Zabavila jsem mu je, když s nimi chtěl stříhat potahy v autě. Zkusím ty silonky rozstřihnout.“ Chvíli se hrabe v kabelce a pak se vytasí s miniaturními nůžtičkami s kulatou špičkou. Moje potupa je kompletní. Každopádně Ivana slaví úspěch a skutečně mě z toho vystříhá. Je samozřejmé, že silonky letí do koše a hvězda večera přednese svůj projev s bosýma nohama, ale pořád lepší, než kdybych se na pódium postavila polonahá.

Čas už mezitím značně pokročil, takže když se navrátíme mezi hosty, do mého projevu zbývá necelých deset minut. Jsem tak nadopovaná adrenalinem ze zipové příhody, že už se ani nestihnu vystresovat se svým veřejným vystoupením. Nějak to odříkám. Nevím jak a je mi to úplně jedno. Přemýšlím, že bych mohla napsat vlastní příručku o tom, jak se zbavit trémy před veřejným vystoupením.

27. září

Protože je dneska sobota, jdeme s Klárou běhat později než obvykle. Jiří se totiž výjimečně uvolil, že by mohl pohlídat děti i ve svém volnu, a nikoli pouze tehdy, než se vypraví ráno do práce (kdy celé hlídání spočívá v tom, že je s nimi ve stejném domě, protože se Klára obvykle z ranního běhání vrací dřív, než rodina vstane). Tentokrát máme v plánu vytrvalost, takže běžíme volným tempem a můžeme si spolu povídat.

Klára má nové běžecké boty a pochvaluje si, jak jsou pohodlné.

„Taky byly strašně drahý, ale vyplatilo se to.“ Tím mi přihraje na otázku, o které už dlouho přemýšlím:

„Hele, Kláro, můžu se tě zeptat, jak to vlastně máte s penězi? Máte společný účet, nebo jak to děláte? Jestli to teda není blbý, že se takhle ptám…“

„Ne. Máme každý svůj účet.“

„No ale…“ Nerozumím tomu. Některé Klářiny šaty stojí určitě víc než celý můj šatník dohromady, a přece sama nemá žádný vlastní příjem.

„Když něco potřebuju, Jiří mi na to pošle peníze na účet. Když mu řeknu přesně, na co to chci. A pak mi samozřejmě dává nějaký peníze na drobný nákupy a tak. Velký nákupy děláme většinou po internetu a ty platí on.“

Aha, takže kromě toho, že je na něm Klára naprosto finančně závislá, ještě mu skládá přesné účty. To je skutečně atraktivní představa.

„Promiň, ale máš spoustu značkovejch věcí, a když mu to musíš vyúčtovávat, to mu nevadí, že si je koupíš?“

„Ale ne. Ty mi kupuje většinou on. Říká, že ho tím reprezentuju. Já vím, co si myslíš, ale on není lakomej, jen chce mít přehled.“ Už se asi nechci zeptat vůbec na nic. Jen by mě zajímalo, jestli se ho zastává, protože tomu fakt sama věří, nebo aby se z toho nezbláznila.

Mezitím se obloha potáhne těžkými černými mraky. „Vrátíme se?“ pokukuje Klára starostlivě na oblohu.

„To je zbytečný. Hned tak pršet nebude,“ odmávnu to bezstarostně. V okamžiku, kdy jsme čtyři kilometry od domova, se spustí liják. Tím myslím skutečný a nefalšovaný liják. Z nebe padají hektolitry vody a během minuty jsme promočené až na spodní prádlo. Ale je docela teplo a překvapivě je docela zábavné běžet v dešti. Už jsem úplně zapomněla, jaké to je odhodit zábrany, rezignovat na teplé pohodlí a vyrazit vstříc spontánnosti a dobrodružství. Les voní deštěm a nadcházejícím podzimem. Každým krokem se vracím hlouběji do dětství, nohy mám lehké…

… a pak rozšlápnu šneka. Jen to mlaskne. Teniska mi na tom slizkém fleku uklouzne takovým způsobem, že se skoro zabiju.

Ve finále dáme skoro osm kilometrů, dobíháme promočené a vysmáté.

„Hele, příští tejden se tady blízko běží takový menší závody. Říkala jsem si, jestli bysme si to nevyzkoušely před tím velkým listopadovým finále,“ navrhne Klára na závěr.

„Jasně!“

Zbytek dne proprší a promrholí, takže si naordinujeme povalovací odpoledne. Hrajeme s dětmi asi stoosmdesátkrát Prší, dvaačtyřicetkrát Člověče, nezlob se a šestasedmdesátkrát pexeso. Sice všechno kolem mě žadoní po generálním úklidu, ale úspěšně předstírám, že to nevidím. Jednak se mi nechce nic dělat a jednak mám pocit, že děti víc než umytou ledničku a odmaštěnou troubu ocení to, jestli mě můžou znovu rozmáznout ve večerníčkovém pexesu. Uděláme si k tomu s Lukášem svařák, všichni kolektivně se povalujeme na podlaze a je nám pohodově.

„Heleďte! Víte, že Natálka z naší školky řekla to nejsprostější a nejhorší slovo na světě? Ale úplně to nejhorší!“ vzpomene si Eliška a samým pohoršením u toho koulí očima.

„No to nevíme! A prosím tě, jaký je to úplně nejsprostější slovo na světě?“ zajímá se Lukáš. Teď jsem napnutá i já. Měla bych několik soukromých kandidátů, ale sama bych se nedokázala rozhodnout, který z nich je top. Eliška udělá dramatickou pomlku, aby to nejsprostější slovo na světě pořádně vyniklo:

„Sex!“

„No tak to je teda síla,“ pokyvuje hlavou uznale Lukáš, zatímco Kuba válí smíchy sudy.

K večeru ještě upečeme s Eliškou bábovku, aby bylo na snídani. Připadám si jako Magdalena Dobromila. Mám dobrou náladu, takže mi nevadí ani mouka rozsypaná na zemi, kakao na kuchyňské lince a těstem opatlané opěradlo židle, na které stojí malá kuchařka, aby dobře dosáhla. Bábovka příjemně provoní celý byt, a navíc se ještě bez problémů vyklopí z formy. Nejsem si jistá, jestli fakt, že mě to rozradostní, není příznakem plíživě nastupující stařecké senility.

Když uložíme děti a absolvujeme obvyklý rituál „podívej se, jestli pod mojí postýlkou nečíhá bubák. Kde mám tu plyšovou kočičku? Můžu si nechat svítit lampičku? A určitě není v té skříni s oblečením lev?“, kecneme si s Lukášem vedle sebe na sedačku a povídáme si. Je to neuvěřitelné, ale skutečně si jen tak povídáme! Tím myslím, že ani jeden z nás před sebou nemá zapnutý notebook, není puštěná televize, ani neřešíme pracovní telefonáty. Už jsme to tak dávno nedělali, že jsem skoro zapomněla, jaké to je.

Vykládám mu o Kláře a o tom, jak si ji Jiří pojistil i po finanční stránce.

„Já jsem toho chlapa nikdy neměl rád,“ shrne to stručně Lukáš a napije se svařáku. „Nechápu, proč s ním taková hezká a milá holka je.“

„Říká, že kvůli dětem. Nechce jim sebrat tátu.“

„To zní sice hezky a ušlechtile, ale myslím, že velkou roli v tom bude mít i pocit pohodlí, na kterej si zvykla. Stará se vlastně jen sama o sebe a má, co chce,“ konstatuje Lukáš nepříliš přívětivě. Mám pocit, že bych se měla své spoluběžkyně zastat:

„No jo, ale jakou cenu za to platí. Vždyť je na něm úplně závislá a on ji zjevně bere jen jako módní doplněk. Kontroluje jí, i kolik toho sní, aby náhodou nepřibrala a nedělala mu tím ostudu.“ Můj manžel to ale odmítá uznat:

„Platí za to takovou cenu, která jí za to stojí. Je jasný, že nechce sebrat dětem tátu, ale tím, co před nimi předvádí, jim taky moc dobrej příklad do života nedává. Co si myslíš, že si ti kluci přinesou do svých budoucích vztahů? Že je v pořádku někoho vlastnit a ovládat ho.“

Má samozřejmě pravdu, ale stejně mi to přijde příliš zjednodušující. „Prostě ho má ráda. Kdysi spolu měli hezkej vztah, byla do něj zamilovaná a třeba věří, že se to ještě jednou vrátí zpátky.“

„Ženský a ty vaše iluze a emoce, kterýma si všechno zbytečně komplikujete,“ odfrkne si znechuceně můj praktický muž a vyplivne pecku z pomeranče, který se mu louhuje ve svařáku.

31. září

Znáte ty dny, kdy už od prvního okamžiku po probuzení víte, že bude všechno na levačku? Tak přesně takový je dnešek. Ráno z Kuby vypadne, že zapomněl na písemku z rostlin a hub, takže se z něj mezi mazáním housek a shledáváním ponožek do páru snažím vypáčit, co je pestík a blizna. Neumí vůbec nic a očividně je mu to úplně jedno, protože veškerou jeho mozkovou kapacitu zabírá starost o to, jestli má patku načesanou do dostatečně efektní vlny. Elišce jsem neuváženě dovolila, aby si vybrala libovolný účes na internetu. Je proto logické, že trvá na tom nejsložitějším pletenci sestaveném asi z třiadvaceti copánků. Dokonce se jí to pokusím i vytvořit, ale vyjde mi z toho jen taková zašmodrchaná podivnost. Nechci si ani představovat, jak to budu večer rozmotávat a vyplétat z toho ty gumičky. Navíc ani Eliška není s mým výtvorem spokojená:

„Mami, to vypadá jako takový ty hadi, co měla na hlavě Medúza v Souboji titánů.“ Nejraději by, abych jí to celé sundala a začala znovu. To ale zásadně odmítám, protože se mi nechce jít do práce jen v kalhotkách a podprsence. Na snídani už rezignuju úplně. Dám si v autě čokoládovou tyčinku…

… anebo dvě, protože je příšerná zácpa. Přijedu pozdě, a navíc nemůžu najít místo k zaparkování. Ještě aby ne, když se polovina světové populace nenaučila pořádně parkovat a zabírá jeden a půl parkovacího místa. A ještě k tomu si pořídí auto velikosti tanku. Jediné volné místo je v podzemní garáži hned vedle sloupu. Samozřejmě že z druhé strany stojí obrovská toyota hned na čáře. Při couvání to bude vyšší dívčí. Zcela nepřekvapivě mi proto uprostřed parkovacího manévrování zvoní telefon.

„Kde jsi?! Doufám, že jsi nezapomněla, že máme ráno poradu,“ syčí Marta do telefonu a už před sebou úplně vidím tu příčnou vrásku, která se jí udělá mezi obočím pokaždé, když plive ty svoje jedy.

„Ne, samozřejmě že ne. Právě parkuju,“ vysvětluju chvatně a zrovna v tom okamžiku se ozve známý, zlověstný zvuk odíraného plechu. Pochopitelně jsem vzala bokem ten sloup. Lak je sedřený do třetiny délky auta. Vztekle kopnu do kola, ale nemám čas ani na to, abych dala svému vzteku pořádný průchod. Musím letět na poradu.

Dorazím šest minut před začátkem a ještě minutu po mně přisupí grafička, ale Marta se stejně tváří, jako kdyby mě mínila skalpovat. Jsem tak vyřízená, že už nemám energii, abych jí vysvětlovala, co všechno jsem od rána řešila.

„Milé dámy, jistě víte, jak probíhal poslední Ivanin projekt,“ zahájí naše šéfka. Samozřejmě že dotyčnou kauzu podrobně zná celá redakce, protože Ivana za ni téměř zaplatila svým duševním zdravím. Marta totiž před dvěma týdny zatoužila po článku o sexuálních polohách, které jsou vhodné pro lidi se zdravotními problémy. A jak jinak než s figuranty z ulice, aby to bylo autentické a mělo to pořádný odpich. Ivana na tom strávila strašidelné množství času, telefonovala na všechny strany, přemlouvala, žadonila a slibovala. Ale nepodařilo se jí sehnat jediného zoufalce, který by byl ochotný nechat se nafotit v choulostivé pozici, byť slibovala, že fotky budou decentní a nebude na nich skoro nic vidět. Utěšovaly jsme ji, že je to důkazem toho, že je obklopená samými normálními lidmi. Nicméně to jí přirozeně nijak nepomohlo a Marta zase jednou odsunula stranou svou poetickou duši a ječela jako pavlačová klepna.

Na druhou stranu už je po uzávěrce, číslo se podařilo úspěšně zkompletovat a tím jsem považovala záležitost za uzavřenou. Ale Marta má evidentně jiný názor.

„Jen pro úplnost připomenu, že jsme museli narychlo shánět náhradní článek, protože naše drahá Ivana nebyla schopná splnit úkol, který je součástí její práce.“ Ivana rudne, klopí hlavu a já nechci nic jiného než se okamžitě vypařit a ocitnout se úplně někde jinde. Šéfka ale ještě nekončí. Nasadí o poznání sladší tón, ze kterého kromě cukerínu odkapává především falešnost:

„Prosila bych proto Ivanu, aby povstala a přišla si ke mně pro dárek vyrobený speciálně pro ni.“ Všichni se po sobě zmateně díváme. Tohle tu ještě nebylo a nikdo neví, co čekat.

Ivana se váhavě zvedá a jde k usmívající se Martě. Ta před ní vysekne teatrální pukrle, sáhne do desek vedle sebe a vytáhne nějakou čtvrtku. Potřese vykulené Ivaně rukou a protivně nasládlým hlasem praví:

„Milá Ivano, dovol mi, abych ti předala diplom pro brzdu redakce. Umísti si ho prosím na nějaké viditelné místo, abys ho měla pořád na očích.“ Nevěřím vlastním uším. To přece není možné! Ivaně se v očích lesknou slzy ponížení, ale pokorně si potupný diplom, který Marta vytiskla, a dokonce zalaminovala, přebere a se sklopenou hlavou se vrací na své místo. Nikdo neřekne ani slovo a všichni zírají na desku stolu před sebou. Jediný, kdo je s nastalou situací viditelně v pohodě, je Marta.

A chystá se k dalšímu úderu. „A pak tu máme záležitost s pozdními příchody. Jistě také víte, koho se to týká. To nebudu tolerovat!“

Jo, vím, na koho tím míří, a taky už to nehodlám tolerovat.

„Jestli tím myslíš mě, tak já jsem na poradu dorazila včas, jestli sis nevšimla.“ Marta se trochu zarazí, protože s odporem nepočítala, ale odmítá opustit pozice:

„Ano, ale dorazila jsi na poslední chvíli, pak jsi nesoustředěná a nemůžeš podat stoprocentní výkon. Odteď budou všichni, a tím myslím všichni, nastoupení a v pozoru minimálně půl hodiny před poradou,“ dodá a vítězoslavně se rozhlédne kolem. Ivana už nepokrytě brečí, Pavla žmoulá cíp kapesníku, grafička Kateřina si čmárá do designového bloku s takovou razancí, div neprotrhne stránku. Je neuvěřitelné, jak jedna zakomplexovaná mrcha dokáže deklasovat skupinu dospělých žen na nesvéprávné spratky.

Mám pocit, že už tady nevydržím ani vteřinu, že se ze vzduchu v místnosti vytratil veškerý kyslík a já se zcela určitě udusím. Je mi fyzicky špatně. Třesou se mi ruce a nejspíš i hlas, ale potřebuju okamžitě něco udělat, abych se toho přetlaku zbavila:

„Já končím!“

Všichni na mě zírají a Marta nevěřícně přimhouří oči.

„Co jsi říkala?“

Nejsem si vlastně úplně jistá, jestli jsem se sama nepřeslechla a opravdu jsem to vyslovila nahlas, ale trvám si na tom. Je mi najednou úplně jasné, že tady už dělat nechci a ani nemůžu. Kdyby mi lidová moudra nebyla tak odporná, použila bych přirovnání o poslední kapce, kvůli které pohár přeteče.

„Slyšela jsi, ne? Od dnešního dne dávám výpověď. Za chvíli ti to donesu do kanclu písemně.“

Zřejmě poprvé od té doby, co ji znám, došla Martě slova a trvá jí dobře půl minuty, než se jí podaří znovu najít ztracenou rovnováhu.

„No, jak myslíš! Přemlouvat tě samozřejmě nebudu.“

Nemám už, co bych k tomu řekla, tak seberu do třesoucích se rukou blok a telefon a krokem, který bych ráda považovala za rozhodný, odejdu ze zasedačky. Musím to okamžitě někomu říct, jinak mi buď exploduje hlava, nebo zešílím. Volám Lukášovi a po pravdě vůbec nevím, co mám čekat. Přece jen jsem jednala impulsivně a o tak důležitém kroku jsem se s ním mohla alespoň poradit. Navíc jsem tím naši rodinu odřízla od jednoho příjmu. Ne že by můj plat dosahoval tak závratných výšin, ale něčím jsem do rozpočtu přispívala. Čekala bych, že se po mém prohlášení dostaví pocit hrdosti a zásadní úlevy, ale místo toho roztřeseně přemýšlím o tom, na co jsem proboha myslela a jak to bude dál. Krucifix, a co mi asi tak řekne Lukáš, až to na něj vybalím. Zatímco telefon vyzvání, snažím se posbírat své vířící myšlenky a svázat je do úhledného balíčku.

Ve stejném okamžiku, kdy to zvedne, vyhrknu:

„Odřela jsem auto a dala jsem výpověď!“ Vůbec nevím, proč jsem na prvním místě uvedla to odřené auto. Možná jsem podvědomě doufala, že to odvede pozornost od mnohem důležitější části mého sdělení. Na druhé straně je pár nekonečných vteřin ticho. Tak a teď se se mnou rozvede a požádá, aby soud svěřil děti do jeho péče – což se také určitě stane, protože žádný soud nepřiřkne děti tak nezodpovědné a příšerné matce.

„No konečně!“ řekne Lukáš se srdečností, která definitivně odmávne moje obavy pryč. „Teda tu výpověď myslím, ne to auto. Konečně ses tý děsný práce zbavila.“

„No jo, ale co budu dělat? Nic jinýho neumím,“ pofňukávám, protože je to strašně příjemné, nechat se někým utěšovat a slyšet, že to všechno bude v pořádku. A Lukáš mě nezklame:

„Najdeš si v pohodě jinou práci, která tě nebude tak prudit a kde bude normální šéf. Hlavně se uklidni a užij si to, že ses konečně rozhoupala. Hele, já už musím letět. Probereme to večer.“

Vzala jsem si toho nejlepšího chlapa na světě!

Když se vrátím do redakce, ostatní se na mě okamžitě sesypou a zahrnou mě záplavou otázek a komentářů.

„To jsi udělala kvůli mně? To jsi strašně hodná!“ vzlyká Ivana se zarudlýma očima.

„Ne, to jsem udělala kvůli sobě a vyprošuju si, aby o mně kdokoli říkal, že jsem hodná,“ odvětím frajersky a připadám si jako Johanka z Arku. Asi bych měla trochu přibrzdit.

„A co teď budeš dělat?“ vyzvídá Pavla, na což musím po pravdě odpovědět, že vůbec netuším. Jisté ale je, že rovnátka zadarmo už nedostanu. Během pár minut si najdu na internetu vzor výpovědi a za dalších pár minut ji nesu Martě do kanceláře. Okomentuje to jedinou větou:

„Od zítřka ti běží dvouměsíční výpovědní lhůta.“

4. října

Na pocit úlevy z toho, že jsem se konečně odhodlala zbavit se Marty a s ní i práce, kterou jsem nikdy neměla ráda, jsem si musela počkat celé dva dny. Hned ráno poté, co jsem podala výpověď, jsem se vzbudila s žaludkem na vodě a panickým pocitem, že jsem poprvé v životě bez práce. I když mě Lukáš ještě mnohokrát ujistil, že se vůbec nic neděje a klidně nás zvládne několik měsíců živit sám, stejně se mi vracely vtíravé myšlenky, že jsem udělala obrovskou a nezodpovědnou blbost.

Když jsme si šly s Klárou zaběhat, vychrlila jsem to na ni hned po prvních metrech. Nechala mě vymluvit a pak úplně jednoduše řekla:

„Obdivuju, jak jsi statečná. Taky bych v sobě někdy chtěla najít sílu rozhoupat se.“ Byla bych ji políbila, jak mě ten kompliment potěšil.

Během dvou dní se mi ale ty nejšílenější emoce konečně usadí a jsem schopná zase relativně normálně fungovat. Dneska jsou navíc závody, které jsme se s Klárou rozhodly absolvovat v rámci přípravy na závod Skrz les. Samou nervozitou jsem vzhůru už od šesti ráno, tak si alespoň udělám ke snídani svoje oblíbená míchaná vajíčka s chilli papričkami. Procházející Lukáš mě pozoruje s nedůvěrou:

„Víš určitě, co děláš? Chilli papričky před závodem?“

„Bez starosti! Je sedm ráno, běžím až v jedenáct, to už dávno nebudu vědět, že jsem nějaký feferonky měla. Navíc vajíčka jsou vynikající zdroj proteinů a ty jsou před sportovním výkonem mimořádně vhodný, jak by ti řekla každá bývalá zdravotní redaktorka,“ zatrylkuju sebevědomě.

S Klárou jsme domluvené, že se sejdeme na startu v deset, abychom se stihly zaregistrovat a protáhnout. Doprovází mě celá rodina, a když se jako Hujerovi nahrneme k registraci, Klára už tam je. Také s komplet rodinou.

„Tak co, holky, rozběhané? Natrhnete jim zadky?“ haleká Jiří už zdálky, aby demonstroval své přátelské a žoviální založení. S chutí bych mu dala pěstí. Možná by se tím trochu uvolnila moje nervozita. Dostanu číslo 115 a čtyři zavírací špendlíky, abych si ho mohla připnout na tričko. Děti o nás okamžitě ztratí zájem a honí se mezi stromy. Já nenápadně obhlížím konkurenci. Některé běžkyně vypadají šlachovitě a nebezpečně, ale je tu pár exemplářů, které bych snad mohla předběhnout. Navíc běží všechny věkové kategorie pohromadě, v nejhorším se zahojím na důchodkyních. Není to sice příliš hezké ani etické, ale není čas na hrdinství. Po celou tu dobu nám Jiří udílí tuny dobrých rad:

„Z toho kopce nebrzděte. To byste zbytečně ztrácely. Klidně to rozbalte naplno. Nezapomeňte držet ramena dole, aby se vám dobře dejchalo. A pěkně práce loktů u těla.“ Za chvilku ho mám plné zuby.

„A tys tenhle závod někdy běžel?“

„Ne, ale Klárka už několikrát,“ nenechá se vykolejit, jenže já už jsem taky v ráži:

„Tak já si nechám poradit radši od Kláry, která s tím má zkušenosti. Teoretici mě nezajímají.“

Zatváří se uraženě, ale neřekne na to nic.

To víš, nejsme všechny tak poddajný jako Klára. Alespoň si budeš vážit toho, co máš doma, pomyslím si škodolibě a dál se bavím jen s Lukášem a Klárou.

Jdeme se lehce rozklusat a rozskákat, ale nějak to není ono. Na to, že jsem ještě nepodala žádný sportovní výkon, se cítím mizerně. Jsem nervózní, unavená a mám pocit, jako kdyby mi do břicha někdo zašil kamení. Snažím se uklidnit a přesvědčuju samu sebe, že je to jen další, úplně normální výběh, kterých jsem za poslední měsíce absolvovala spoustu. Mám natrénováno, naučila jsem se pracovat se svým tělem, které se stalo mým kamarádem, takže se není čeho obávat.

Jenže to absolutně nefunguje. Když se všichni řadíme na start, je mi, jako kdybych spolkla celý kamenolom. Srdce mi tluče, a i když jsem se ještě ani nehnula, hodinky mi ukazují tep přes sto třicet.

„O nic nejde. O nic nejde,“ opakuju si v duchu jako kouzelnou mantru, která mě má spasit. Čím víc to opakuju, tím je mi hůř. Lukáš s dětmi někam odešli s tím, že mi budou fandit u trati.

„Jen klid. To bude v pohodě,“ položí mi Klára ruku na rameno. Jasně, strašně ráda bych se uklidnila, kdybych věděla, jak to mám udělat.

Tísníme se v chumlu podupávajících běžkyň. Když zazní startérova pistole, slečna přede mnou vypálí tak prudce, že mě nakopne do kolene. Zpočátku držím s hlavní skupinou krok. Neběží se mi sice vůbec dobře, ale dokonce se mi podaří i pár lidí předběhnout. Za první zatáčkou mi zmizí z dohledu Klára, ale s tím jsem počítala, takže mě to nijak nevykolejí. A už je tu první kopec. Zdá se mi, že to není takový zabiják, jaké běháme s Klárou na trénincích. Celkem si věřím, takže se ho rozhodnu vyběhnout. Trochu mě mate, že ho vybíhám prakticky jako jediná. Naprostá většina startovního pole se do kopce pouští rychlou chůzí.

No co, asi slabší obsazení, pomyslím si skromně a pokorně a dál supím nahoru.

Na vrcholu velmi rychle pochopím, proč do toho kopce neběžel nikdo kromě nezkušených, amatérských jelit, jako jsem já. Nemůžu popadnout dech a tep mám víc než dvě stě dvacet, což je hodnota, o níž jsem se doposud domnívala, že je ekvivalentem jaderného výbuchu. Každé semínko těch debilních chilli papriček se změnilo v malou nálož dynamitu, které mi teď vybuchují v žaludku. Horší ale je, že jsem se tím výběhem tak vyčerpala a zakyselila, že teď nemůžu zvednout nohy a přinutit se k dalšímu běhu. Předbíhají mě i ty důchodkyně, na kterých jsem si mínila zahojit své sebevědomí. A rovnou vám řeknu, že to skutečně není ani hezké, ani etické.

Pohybuju se vpřed už pouhou setrvačností a silou vůle kladu jednu nohu před druhou. Běh to nepřipomíná ani v nejmenším. Chce se mi zvracet a vlastně si i přeju, abych se opravdu pozvracela, protože potom by se na mě nikdo nemohl zlobit, že jsem závod nedokončila. Třeba by mě někdo i politoval. Do dalšího kopce už jen jdu a i s tím mám dost velký problém. Nahoře už úplně bezostyšně hekám a vzdychám nahlas. Bohužel pod kopcem stojí u trati Lukáš s dětmi, takže se musím zase rozběhnout a zmlknout, aby se za mě nestyděli tak moc. Tím vyčerpám poslední zbytek sil a začnu se reálně bát, že ten závod nedokončím. Panebože, tři čtvrtě roku trénuju jako magor, a pak vybouchnu v závodě na čtyři kilometry. Posledních pět set metrů mi připadá absolutně nekonečných. Už jsem si v hlavě promítla všechny běžecké poučky, na které jsem si byla schopná ve svém napůl komatózním stavu vzpomenout, a zbylo mi z nich jediné heslo – přežít!

Když probíhám cílovou rovinkou, jsem už totálně zničená a nechci nic jiného než jít domů, dát si horkou vanu a už nikdy v životě neuběhnout ani deset metrů. Klára už samozřejmě dávno doběhla a čeká na mě s ostatními v cíli. Připadám si jako dokonalý zoufalec. Ale stačí pár minut, abych se vydýchala, a už mi můj výkon nepřipadá tak tragický. Surfuju na endorfinové vlně a s gustem s Klárou probíráme záludnosti tratě. Sice jsem doběhla mnohem hůř, než jsem si plánovala, ale alespoň jsem běžela a to se taky počítá. Utěšuju se obligátními kecy o tom, že jsem překonala samu sebe, a podobnými berličkami. Eliška se úpěnlivě snaží najít na mém výkonu něco pozitivního, a tak praví:

„Ale mami, na to, že jsi holka, jsi ASI neběžela tak špatně, ne?“

Jiří přispěchal, aby mě mohl poplácat po zádech, a samozřejmě si neodpustí chytrou poznámku:

„Ten první kopec jsi moc přepálila.“

„Hele, frajere, až to příští rok zaběhneš, tak si my dva začneme tykat,“ setřu ho, ale protože se u toho usmívám, zřejmě to nevnímá jako urážku. Plácne mě totiž opět mezi lopatky, zachechtá se a praví směrem k Lukášovi:

„Teda povím ti, ty máš teda doma číslo!“ Je to poměrně neobratný pokus přetáhnout Lukáše na svou stranu a utvořit mužskou koalici proti přítomným ženským slepicím. Ale nevyšel. Lukáš mlčí a na poznámku nijak nereaguje, což je zase jeho způsob, jak dát někomu najevo, že ho považuje za debila. Totální ignorací vyvádí z konceptu i větší formáty, než je Jiří. Klára neříká také nic a jen se mírně usmívá. Už jsem si všimla, že tak reaguje v situacích, kdy se cítí nejistá nebo je jí nepříjemně. Ale vsadila bych se, že Jiřímu je ta situace mnohem nepříjemnější. Zcela výjimečně není za suverénní, oblíbenou hvězdu a utrpěla i jeho image bezchybného manžela. Cítím mírnou, ale přece jen satisfakci za Kláru. Samozřejmě že to její zoufalou situaci nijak neřeší, ale alespoň Jiří vidí, že ne všichni mu na tu jeho dokonalou pózu skočili.

Už jsem se vzpamatovala do té míry, že můžu zajít ke stolečku pořadatelů a poděkovat jim za zorganizování závodu. Když už jsem tu za blbku, která neumí běhat, tak ať si mě pamatují alespoň jako slušně vychovanou blbku. Hlavní pořadatelkou je sympatická padesátnice s vysportovanou postavou a běžeckou čelenkou v blonďatých vlasech. Plácám něco o tom, že jsem právě zaběhla svůj první závod, že jsem si to MOC užila a že tedy moc děkuju za organizaci. Paní pořadatelka se na mě dívá soucitným pohledem (ostatně má vedle sebe vytištěné výsledkové listiny, takže vidí, na kterém místě jsem doběhla), pak sáhne za sebe a podá mi jednu z mléčných čokolád, které jsou přichystané jako jedna z cen pro vítěze.

„Nate! Vemte si to. To máte, jako kdybyste vyhrála!“

Ano, tak takhle já jsem na tom.

12. října

Od té doby, co jsem podala výpověď, se ke mně Marta chová, jako kdybych byla vyrobená z čirého skla. Tedy, ne že bych byla tak křehká, ale jako kdyby se skrz mě dalo koukat na druhou stranu. Absolutně mě ignoruje. Těžko říct, čeho tím míní dosáhnout, ale pokud má pocit, že po večerech vzlykám do polštáře nad tím, že mě vynechává ze svých hormonálních výlevů, tak ji musím bohužel zklamat. Konečně se totiž u mě dostavil očekávaný pocit úlevy v plné intenzitě. V hledání nové práce jsem nepodnikla ještě vůbec nic a ani v sobě nehýčkám představu, že se před mým prahem utáboří několik headhunterů, kteří se porvou o můj výjimečný novinářský talent. Ale poprvé po mnoha letech mi nevadí otevřít ráno dveře redakce, protože s výpovědí pro mě dění v ní získalo vzhled jakéhosi bizarního filmu, který sleduju pouze jako divák.

Už je mi úplně jedno, že prosedím dvě hodiny na tiskovce o hemoroidech. Nevadí mi napsat článek o kožních parazitech. Dokonce je mi fuk, když přede mnou Pavla šermuje svými nově přifouknutými vnadami a donekonečna u toho opakuje, že teď už si teda rozhodně musí najít milence, aby to k něčemu bylo. Na všechno pohlížím optikou toho, že se jedná pouze o dočasný problém a nutné zlo, které za pár týdnů skončí. Je mi podobně, jako kdybych ze sebe setřásla železné okovy, a bůh ví, jestli jsem tímhle krokem nenastartovala kariéru investigativní reportérky, která bude nemilosrdně sekat hlavy zkorumpovaným politikům.

Taky mi připadá, že i na děti řvu mnohem méně. Což samozřejmě neplatí o včerejšku, kdy Eliška s Kubou uspořádali bitvu v obýváku a ostřelovali pistolemi na molitanové náboje naši rodinnou televizi. Běháme teď s Klárou skoro každý den, protože bych nerada opakovala fiasko ze svých prvních závodů. K mému minivýstupu s Jiřím řekla jedinou větu:

„Já vím, že je Jirka občas protivnej. Mě taky štve, jak je suverénní a pořád někomu radí, ale on už jinej nebude.“ Jasně, takhle se na to dá taky dívat.

Večer jdeme konečně s Jolanou na pivo. Sice mám obrovskou radost, že se komunikační šum mezi námi vyjasnil, ale stejně mám trochu strach, abych se jí znovu nějak nedotkla. Tudíž hned na začátku vybalím svoji novinku s výpovědí. To jsou rozhodně bezpečnější vody než Jolanin nový románek.

„To je skvělá zpráva! Už jsem ani nevěřila, že se k tomu někdy rozhoupeš!“ raduje se Jolana tak upřímně, že mě to skoro dojme. „A už máš něco jinýho?“

„Ještě ne a po pravdě jsem se ani nezačala rozhlížet. Snad něco rychle najdu, aby to nemusel Lukáš táhnout sám.“

„Vůbec o tom nepochybuju,“ praví Jolana laskavě a dál rozebíráme mé kariérní možnosti. Pak přejdeme v hovoru k její práci a vyměníme si drby o společných známých. Stejně ale obě dobře víme, že ve vzduchu visí to jedno jediné téma, o kterém by ona ráda mluvila a já se na něj bojím zeptat.

Dám si ještě jedno pivo a pak konečně získám odvahu do toho říznout.

„A co Tomáš?“

Viditelně se rozzáří. „Zatím nám to výborně klape. Je úplně zlatej a jsem s ním šťastná, jak už dlouho ne… Pokud jsem s nějakým chlapem někdy takhle byla. Přece jen už se známe roky, víme toho o sobě spoustu, máme hodně společných známých a zajímají nás podobný věci,“ rozplývá se.

„Nezlob se, že se ptám, ale kdy se vlastně vídáte kromě práce?“ Přece jen je, panáček, ženatý a nebavíme se tu o studentské lásce.

„Tak porůznu. Někdy u mě zůstane do noci, někdy přijede brzo ráno ještě před prací a třikrát už u mě zůstal celou noc.“ No, tak to je teda terno! To už jsou skoro manželé.

„A není to jeho manželce podezřelý?“ napadá mě jedna z řady logických otázek.

„Na to jsem se samozřejmě taky ptala, ale oni fakt mají dlouhodobou krizi a každej z nich si žije svým vlastním životem.“ (Říká on, pomyslím si okamžitě, ale ukázněně si to nechám pro sebe.) „Tomáš v tom manželství zůstával jen kvůli Emě… to je jeho dcera,“ upřesní, když vidí můj nechápající výraz. Ten minulý čas mě zaujme.

„Zůstával?“

„No, nabídl mi, že se rozvede, abychom spolu mohli bejt oficiálně.“

Ježíšikriste! To je jak z té nejblbější červené knihovny, a ona tomu snad dokonce i věří. Nedokážu si už představit větší klišé, než je chlap, kterému manželka vůbec, ale vůbec nerozumí a nedokáže docenit jeho kvality. Tak si nabrkne zoufalou kolegyni z práce, která konečně pronikne do jeho hluboké duše a dokáže napravit šrámy utrpěné následkem nemožného manželství. A jako bonus začne mluvit o tom, že by se potenciálně, někdy, možná, asi, snad, výhledově, až k tomu budou vhodné podmínky a děti trochu povyrostou, mohl, ehm, rozvést a mohli by spolu strávit slunný podzim života.

Už jsem ale poučená z minulého konfliktu a jakékoli hodnoticí postřehy si nechávám důsledně pro sebe. Proto se jen úplně neutrálně zeptám:

„A ty bys chtěla, aby se kvůli tobě rozvedl?“

Jolana nešťastně sklopí oči a upřeně zírá na svůj poloprázdný půllitr. „Já vlastně ani nevím. Hrozně moc bych s ním chtěla bejt. Vím, že by to fungovalo. Jsem přesvědčená o tom, že to není jen takový chvilkový pobláznění. Vždycky jsme si výborně rozuměli, jen jsem o něm nikdy neuvažovala jako o možným partnerovi. On tvrdí, že jsem se mu líbila už dlouho, ale pořád jsem někoho měla,“ udělá pomlku a ucucne si piva. Očividně jen proto, aby nabrala sílu k dalšímu pokračování. „Ale na druhou stranu nechci bejt ta, která jim rozbije rodinu a ukradne dítěti tátu. Už jsem Emu viděla. Představil nás. Chodí do pátý třídy…“

O rok výš než Kuba, napadne mě a nemůžu tu myšlenku dostat z hlavy. Vůbec nevím, co bych dělala, kdyby Lukáš jednoho dne přišel s tím, že potkal svou životní lásku, tak nazdar a děti si budu brát od středy do neděle.

Opravdu ráda bych řekla něco povzbudivého, ale absolutně nic mě nenapadá.

„Jsem z toho fakt zoufalá. A Tomáš taky. Je hrozně férovej a říká, že to potřebuje mít vyřešený a čistý. Takhle je to dlouhodobě neudržitelný.“ Tak na tom jediném bychom se shodly. „Ona, jeho žena, nejspíš taky někoho má,“ lehce ztlumí hlas, jako kdyby mi sdělovala nějaké tajemství. No jasně! To nám tady ještě chybělo a už budeme mít to klišé kompletní a se vším příslušenstvím. Samozřejmě že jeho žena, kromě toho, že mu nerozumí, musí být taky nevěrná, aby se to vyrovnalo a nemusel se tak hluboce zatěžovat výčitkami svědomí.

„Přála bych ti, aby vám to vyšlo,“ řeknu, abych vůbec něco řekla. Ale v podstatě je to velká lež. Přála bych si, aby to vyšlo Jolaně, ten člověk je mi úplně jedno a nevěřím mu ani slovo.

„Řekla jsme o něm ségrám a obě tvrdí, že jsem blbá,“ podotkne Jolana. Její sestry jsem měla vždycky ráda a teď jsou mi ještě sympatičtější. „A vím, že si to myslíš taky, ale já tomu fakt věřím, a hlavně tomu věřit chci. Vám všem se to strašně snadno říká, když máte partnery a děti. Já nemám nic kromě práce. Mně se v práci líbí, ale nejsem taková kráva, abych si nespočetla, že s tím do konce života nevydržím. Nevím, jestli ještě v mým věku stihnu děti, ale chci mít vedle sebe alespoň chlapa, kterýho si budu moct vážit a budu se o něj moct opřít. To snad není tak moc, ne?“

Ne, to opravdu není. Vlastně je to tak dojemně skromné přání, že musím Jolanu obejmout. Kdyby k tomu v pozadí hrály smyčce, mohli by tu scénu okamžitě a bez jakýchkoli úprav použít v nějaké jihoamerické telenovele.

Abychom se v tom růžovém sentimentu úplně nerozpustily, musíme si dát další pivo. Pak už nám večer odsýpá bez jakýchkoli výraznějších zádrhelů. Vykládám Jolaně o své první závodní zkušenosti (její vyjádření obdivu, jak jsem báječná, úžasná a vynikající), o Kláře (její nevěřícné vrtění hlavou a povytažené obočí) a o Ivanině diplomu, který dostala od Marty (její rozhořčení doprovázené ránou pěstí do stolu a tvrzením, že by Ivaně stálo za to, aby svou šéfovou žalovala). Nakonec si uděláme obligátní hospodské selfie. Je to už takový náš rituál a tentokrát nemám beďara na bradě, vážím o devět kilo méně, zůstala mi nejlepší kamarádka a zbavila jsem se příšerné šéfové, takže se vyfotím s gustem. Jolana to posílá okamžitě na Facebook:

„Napíšu k tomu, že slavíme tvoji výpověď, jo?“

„Klidně! Ať se celej virtuální svět dozví, že jsem bez práce,“ hihňám se přiopile.

„Buď v klidu! V pohodě si najdeš něco novýho a lepšího,“ zablekotá neméně opilá Jolana. Na stvrzení toho, že jsme obě tak neuvěřitelně dobré, si plácneme, přičemž srazíme jeden z půllitrů a vylijeme si pivo do klína.

14. října

Naše hospodská fotka má na Facebooku mimořádný úspěch. Jolanin komentář o mojí výpovědi způsobil smršť dotazů ohledně toho, co se stalo – jestli už mám novou práci – proč odcházím – jestli už mám novou práci – jestli zůstávám v oboru – a hlavně jestli už mám novou práci. Nemůžu říct, že by mě to nějak zvlášť těšilo. Sice jsou to teprve dva týdny, co jsem dala výpověď, ale stejně by se mi do budoucnosti hledělo optimističtějším zrakem, kdybych měla v záloze nějaké jiné a skvělé zaměstnání.

Navíc jsem tím postavena před dilema, jestli veřejně přiznat, že stojím tváří v tvář vidině nezaměstnanosti, nebo se mám virtuálně tvářit, že mi personalisté cpou nabídky po desítkách a já se jen nemohu rozhodnout, kterou redakci obšťastním svým pronikavým intelektem. Několikrát rozepíšu komentář o pracovních nabídkách, které se mi hrnou, nebo o tom, že teď cíleně nehodlám dělat vůbec nic, aby mi ostatní záviděli (hahaha!). Nicméně pak mi to celé přijde tak pitomě nedůstojné, že prostě napíšu jen:

Ne, ještě nic. Kdyby někdo o něčem věděl, má u mě panáka.

Můj smysl pro humor je opravdu třeskutý. Zejména ten virtuální.

Odpoledne jdeme s Kubou ke kadeřnici. S Kubovými vlasy je to totiž tak, že devět let mu byly úplně fuk a podle mě si dost možná ani nevšiml, že nějaké má. Při jejich údržbě jsme si proto bez problémů vystačili se strojkem a sestřihem ve stylu „sama doma“. Po pravdě si nejsem úplně jistá, kdy nastal v našem životě ten zlom, že si Kuba začal vystříhávat z časopisů fotky metrosexuálních hipsterů a vyžadovat účes se stejně „hladkou a hustou vlnou, mami“. Ale pokud si dobře pamatuju, bylo to zhruba ve stejném období, kdy můj sladký chlapeček začal používat výrazy typu: „… jo a v tý hře, prostě klajmbneš horu, pak zakempinguješ na nějakým vhodným plejsu a normálně kilneš ty nepřátele“. Už jsem byla duševně připravená i na variantu, že po mně začne požadovat koupi dřevorubecké košile a začne si pěstovat plnovous, aby měl tu hipsterskou image kompletní.

Jenže s výběrem vhodných kadeřnic to není vůbec jednoduché, protože Kuba má velmi náročná měřítka. První kadeřnici odvrhl s tím, že je moc stará. Druhá mu nechala patku „úplně nemožně dlouhou, s tímhle se nemůžu ve škole ukázat“. Třetí mu udělala sestřih „totálně out a pro mimina, se kterým se nedá žít“. Zrovna když jsem uvažovala o tom, že jediným uspokojivým řešením bude zřejmě najmutí privátního kadeřníka, který sice spolyká celou moji výplatu, ale mladý pán bude konečně spokojený, dostal Kuba vši. Naše všivá rodinná epizoda odložila problém s hledáním ideální kadeřnice o několik měsíců, protože při úpravě své vyholené hlavy si Kuba vystačil v pohodě s ručníkem.

Teď se ovšem problém s úpravou přerostlých vlasů opět ocitl ve středu pozornosti. Kamarádka mi doporučila kadeřnici, kam chodí se svými dvěma syny, a protože jejich sestřihy prošly Kubovým hustým sítem, zdá se to být nadějné. Jediný problém je v tom, že paní kadeřnice je Vietnamka a „nerozumí skoro ani slovo česky. Musíš ji korigovat, aby to ostříhala tak, jak si představuješ,“ pravila kamarádka. To mě ale nemohlo rozhodit. Porodila jsem dvě děti, domluvím se i s vietnamskou kadeřnicí.

„Jen mu to trochu zkraťte a patku takhle podle fotky,“ vyslovuju pečlivě a strkám kadeřnici pod nos fotku vymazleného hipstera, kterou si Kuba vystřihl z reklamy na gel na vlasy.

„Krátky! Krátky! Velká bomba, pani!“ usmívá se na mě kadeřnice zářivě a bere do ruky nůžky. Dokud mu jen tak lehce zkracuje horní část účesu, jsem v klidu. Eliška si zatím hraje také na kadeřnici, škube mi hřebenem mé vlastní vlasy a šmodrchá mi je, údajně proto, že mi vyrábí copánek. Když kadeřnice vymění nůžky za strojek a začne Kubovi podholovat vlasy, lehce zpozorním.

„Nedělejte mu to moc krátký!“

„Kratky! Kratky! Velká bomba, pani!“ zavrká kadeřnice. Nechci být za hysterku, tak se zase posadím. No dobře, když velká bomba, tak velká bomba. Eliška mi do vlasů aplikovala svoji třpytivou růžovou mašli, což moji autoritu nevylepšuje.

Kadeřnice odloží strojek a vezme do ruky břitvu. To už mi připadá podezřelé, takže se vymrštím z křesla, zašermuju jí hipsterskou fotkou před obličejem a s přehnanou artikulací slabikuju:

„Ne-moc-krátký-chce-to-podle-tý-fotky!“ Nad čelem se mi přitom houpe růžová mašle.

„Dobry! Dobry! Velká bomba!“ přitakává kadeřnice vesele a zajede mu břitvou hluboko do zbytečků vlasů. Panebože, z tohohle by mohla udělat vlnu už jen v případě, že by mu nalepila příčesek.

„Už stačí!“ snažím se zasáhnout, ale je už pozdě. Stejně mu musí vyholit hlavu až po šešulku vlasů, která mu zbyla. Trnu a nedokážu si představit, jaká scéna bude následovat, až se Kuba prohlédne ze všech stran a zjistí, že místo trendy hipsterského účesu má na hlavě něco, co připomíná vodotrysk velryby. Panebože, proč jsem ho nevzala k nějaké normální kadeřnici, se kterou se dá domluvit? Na co jsem myslela? Jsem strašná matka!

Konečně je účes hotov a kadeřnice odkládá břitvu velmi neochotně a očividně s pocitem osobního selhání. Kuba si z ramen setřese plášť a pozorně se prohlíží v zrcadle. Natáčí se ze všech stran a zkoumavě si přejíždí rukama po téměř holé hlavě. Jestli se teď rozbrečí, rozbrečím se taky a dost možná tu kadeřnici utluču jejím vlastním fénem.

„Ty jo, mami, takhle vyholenou hlavu nemá snad nikdo ze školy. To je teda velká bomba!“

Pocit úlevy, který mě zaplaví, je tak intenzivní, že si zapomenu sundat i tu růžovou mašli a chodím s ní na veřejnosti po celý zbytek odpoledne.

20. října

Včera mi zavolal Michal. Když se na displeji objevilo jeho jméno, vyděsila jsem se k smrti. Doby, kdy jsme si s bráchou volali jen proto, abychom se jeden druhého zeptali, jak se máme nebo co je nového, už jsou totiž dávno pryč. Od té doby, co spojil svůj život s bioženou Radkou, už na tak přízemní věci nemá čas. První, co mě tedy napadlo, byla panická myšlenka, že se něco stalo našim, nebo Míšovi, nebo bráchovi samotnému. Radky se kupudivu moje obavy netýkaly. Ale o nic z toho nešlo a jen mě požádal, jestli bychom se nemohli hned dneska sejít na kafi. Respektive na zeleném čaji, protože kafe samozřejmě nepije, aby si nezanášel organismus toxickými molekulami. Tenhle požadavek mě překvapil úplně stejně, protože si nepamatuju, že by za posledních devět let zatoužil po mé společnosti. Večer jsme probrali s Lukášem všechny možné varianty a dospěli jsme k názoru, že buďto se Michal rozvádí, nebo si od nás chce půjčit peníze. Lukáš si vsadil na tu první, já se v rámci svého celoživotního pesimismu kloním k té druhé. Ačkoli by mě samozřejmě bráchův rozvod potěšil neskonale víc.

Kdybych to nechala na Michalovi, nejspíš bychom se sešli v nějakém alternativním podniku, vybudovaném mimo patogenní zóny s neposkvrněnou karmou a kohoutkovou vodou za sto sedmdesát korun. Nedala jsem mu ale prostor a vybrala úplně standardní kavárnu. Ostatně on se se mnou chce sejít, takže se bude muset přizpůsobit. Vzhledem k tomu, že vůbec neprotestoval, usuzuju, že situace je vážná.

A taky že jo. Začíná totiž větou:

„Tak co? Jak se máš? Co je u tebe novýho?“

Tím mě definitivně ujistí, že mi chce říct něco, co je pro něj nepříjemné, a neví, jak do toho.

„Dala jsem výpověď. Ale to tě, předpokládám, nijak zvlášť nezajímá a nejspíš ses se mnou chtěl sejít kvůli něčemu jinýmu, ne?“ Není to úplně společensky korektní, ale můj bratr se společensky nekorektně chová tolik let, že podle mě už dávno zapomněl, jak se spolu baví normální lidi.

„Hmm… ééé… no prostě…“ Ano, genetickou výbavu k zásadním projevům máme očividně oba úplně stejnou.

„Tak už to konečně vybal.“

„No, jde o Míšu. Asi víš, že v září nastoupil do první třídy, ne?“

„Jo a co má bejt?“ Vůbec netuším, kam tím míří a jak já bych mohla přispět k otázce vzdělávání malého génia.

„Ony tam totiž tak nějak pokračují ty problémy, které měl už ve školce,“ vysouká ze sebe a evidentně ho to stojí velké sebezapření. Když se konečně odhodlá popsat problém v celé šířce, vyjde najevo, že Míša do školního kolektivu ani rámcově nezapadl. Má problém s většinou spolužáků, děti ho mezi sebe neberou, což má zřejmou souvislost s tím, že jim ubližuje a dělá jim spoustu naschválů. Michal přirozeně nepoužije slova „šikana“, ale podle mého názoru tomu popis Míšova chování přesně odpovídá. Dalším problémem je skutečnost, že Míša odmítá respektovat jakoukoli autoritu, čímž si pochopitelně získal velké sympatie pedagogického sboru.

„Vy jste ho nakonec dali do státní školy?“ ptám se, protože je mi Michalův a Radčin odpor ke státnímu školství dobře znám. Víc už snad nenávidí jen lékařsky vedené porody a očkování.

„Ty ses zbláznila! Samozřejmě že ne! Chodí do soukromé výběrové školy.“

Aha, takže Míšova nezvladatelnost dosáhla už takové intenzity, že ho nejsou schopni ukorigovat ani v soukromé škole za bůhvíkolik tisíc měsíčně. Až přijdu domů, dám Kubovi a Elišce velkou čokoládu.

„A co bys potřeboval ode mě?“ pokládám otázku, která mi posledních dvacet minut nejde z hlavy.

„Chtěl jsem vědět, co si o tom myslíš a jestli by tě něco nenapadlo?“

Jsem tak šokovaná, že se skoro udusím čokoládovým dortem.

„Mě?!“ To se ptá na radu někoho, jehož morální profil a intelekt považuje za srovnatelný s jepicí?

„No… Radka má někdy poněkud… ehm… vyhraněný názory… mi přijde… Tak jsem si myslel…“

„Hele a ona ví, že jsme se sešli?“ dojde mi najednou rozsah té frašky. Michal jen klopí očí a vrtí hlavou. Takhle přesně se choval, když ho jako malého přistihli při nějakém darebáctví a hrozil mu trest. Děsně mě štve, ale zároveň je mi ho líto a pořád ještě je to můj bratr – jakkoli se chová jako idiot.

„Asi se ti to nebude líbit, ale podle mě nemá Míša absolutně žádný hranice a nejdřív ze všeho je potřeba, abyste stanovili jasný pravidla a důsledně trvali na jejich dodržování. A rozhodně s ním dojděte k tomu psychologovi, šikanu tady u tohohle stolečku my dva určitě nevyřešíme. A určitě vám s tím nepomůže ani žádnej léčitel, věštkyně a podobně,“ neodpustím si rýpnutí.

„Hranice! Ty říkáš hranice, ale vlastně tím myslíš takovou ohrádku kolem dítěte, která ho vymezuje v daném prostoru a kterou by mělo slepě přijmout.“

„Co prosím?“ Nejspíš jsem se přeslechla, nebo se můj bratr definitivně zbláznil.

„To není o hranicích, ale o ochočení, zkrocení a slepý poslušnosti,“ rozvášní se, ale já už taky začínám vidět rudě.

„Chceš tím říct, že moje děti jsou se mnou nesvobodný, nebo co? Prosím tě, vzpamatuj se! Lidi na celým světě se řídí nějakými pravidly, a kdo ne, jde do vězení, víš?“ snažím se to trochu odlehčit, ale je to zbytečné. Michalovi se v obličeji nepohne ani sval.

„Ale já nechci svoje dítě k něčemu nutit jenom proto, že nás k tomu nutili naši. Pokud dítě utlačuješ, bude samo utlačovat. Pokud dítěti nedůvěřuješ, bude samo nedůvěřovat. Pravidla můžeš brát jen jako doporučení, a ne jako povinnost. Děti samy ví, co je dobrý a co ne,“ káže mi.

„Co to meleš? Copak naši nás někdy utlačovali? A jestli si děti dokážou samy určit hranice, tak jak to, že s Míšou žádný dítě nevydrží, ubližuje jim a proč tady teda spolu vůbec sedíme?“

„Podle mě je problém v tom, že škola děti na život spíš připravuje, než aby je učila ho žít. Navíc jsou v ní děti držené v izolaci s přibližně stejně starými dětmi a to je přece naprosto nepřirozený uspořádání, který vůbec nerespektuje různorodost každodenního života.“

„Tohle ale nemáš ze sebe, že jo? Mluvíš jako Radka.“

„Zrovna v tomhle pohledu se naprosto shodujeme,“ souhlasí Michal a já už mám zase strašnou chuť kopnout ho do kotníku.

„Hele, co teda ode mě vlastně chceš? Když ti řeknu svůj názor, tak se se mnou začneš hádat, že stejně nemám pravdu. Jestli sis chtěl jenom postěžovat, tak už sis dušičku vylil, ne?“ ztrácím rychle trpělivost.

„Záleží mi na tom, aby byl Míša šťastnej. Chtěl bych pro něj to nejlepší,“ řekne polohlasně.

„To snad všichni rodiče pro svoje děti, ne? Sorry, ale podle mě jsou děti, který nemají vůbec žádný hranice, spíš zmatený a bezprizorní než šťastný. Ale v tomhle ohledu se my dva asi nikdy neshodneme. Já na tvým místě bych hledala spíš možnosti, co byste mohli změnit vy sami, než abych obviňovala systém a všechno a všechny kolem. Nic víc ti k tomu asi neřeknu.“

Díváme se na sebe a je mi líto, že se to mezi námi tak zvrtlo. Ráda bych si s ním zašla zase na pivo, probrala známé a vrátila se ke společným zážitkům. Ale obávám se, že homeopaticko-karmicko-reinkarnační hradba, která mezi námi stojí, je příliš pevná a Radka drží svého manžela na příliš krátkém řetězu.

„Možná máš v něčem pravdu,“ konstatuje Michal, čímž mě překvapí. Nečekala bych, že ze svého území ustoupí byť o jediný milimetr. Třeba to nakonec nebude tak beznadějné setkání.

„Já se nechci tvářit, že mám patent na správnou výchovu, ale chtěl jsi znát můj názor…,“ nechám to viset ve vzduchu a doufám, že to vyznívá intelektuálně a závažně zároveň. Ale spíš asi ne.

„Proberu to doma s Radkou. Asi bysme ho měli k tomu psychologovi objednat.“

„Určitě! Vždyť to není žádná ostuda a pomůže mu to. Pro něj to taky musí bejt těžký, když nemá žádný kamarády a cítí, že do toho kolektivu nezapadá. To by nebylo příjemný nikomu. Odborník mu to pomůže zvládnout a všem se vám uleví,“ vykládám a připadám si strašlivě ušlechtile. V podstatě jako odnož Matky Terezy.

„Hmm, asi jo… Hele, ségra, ještě jsem tě chtěl poprosit, jestli bys… no víš… vona Radka… vona by asi nebyla ráda…,“ koktá jako školáček, tak to radši dopovím za něj:

„Neboj se, já jí to nepovím, že jsme o tom spolu mluvili.“

„Dík! Tak já už asi budu muset jít,“ utne to Michal, aby toho pozitivního nebylo zas moc. Před kavárnou se ještě letmo obejmeme a Michal si na poslední chvíli vzpomene:

„Tak výpověď, jo?“

„Vykašli se na to!“ mávnu rukou na rozloučenou. Cestou domů se nemůžu rozhodnout, jaký z toho setkání mám vlastně pocit.

30. října

Konečně se změnil čas na zimní, a když jdeme s Klárou ráno běhat, nezakopáváme o kořeny a nevypichujeme si oči větvičkami. V posledních týdnech střídáme různé typy tréninků. Výběhy kopců. Intervalový běh. Trénink vytrvalosti. Už jsem si zvykla na to, že moje tělo reaguje každý den trochu jinak. Jsou dny, kdy se mi běhá skvěle. Ne že bych na běh nemusela vynakládat žádnou snahu nebo že bych podávala nějaké kosti lámající výkony, ale můžu v pohodě myslet i na jiné věci, než jen abych v přijatelném rytmu kladla jednu nohu před druhou. Ale pak přijdou výběhy, které mě bolí od začátku do konce, mám problém udýchat i ty nejmenší kopce a připadá mi, že moje tělo sabotuje jakoukoli snahu o pohyb. Klára tvrdí, že mým problémem nejsou ani tak nohy jako hlava. Prý se neumím zmáčknout a málo sama sobě věřím. Je paradoxní, že mi to říká zrovna žena, která se nechá buzerovat a ovládat svým mužem, na němž je stoprocentně závislá. Každopádně běhá pořád o dost lépe než já, takže se ji snažím poslouchat.

Do našeho velkého závodu už zbývá jen necelý měsíc a nechce se mi opakovat fiasko ze své závodní premiéry.

„Nesmíš k tomu přistupovat, jakože to máš za trest. To u mě nikdy nefunguje. A přijde mi, že ty sama se sebou spíš pořád bojuješ a bereš svoje tělo jako nepřítele. Ale ty s ním potřebuješ spolupracovat, a ne se ho snažit přeprat,“ radí mi Klára a mně to připomíná titulky z lifestylových časopisů. Navíc se v posledních měsících můj vztah k vlastnímu tělu zlepšil víc než za posledních dvacet let. Snad poprvé od té doby, co jsem vstoupila do puberty, nelezu každé ráno na váhu. Do modelkovské postavy mám sice pořád hodně daleko, ale už jsem se přestala kojit nadějí, že někdy budu mít padesát v pase a devadesát přes prsa. Kdyby to neznělo tak strašlivě lacině, klidně bych mohla tvrdit, že se konečně po letech cítím ve svém těle dobře. Ovšem to by mi narušilo můj vrozený cynismus, tak raději neříkám nic.

Dneska máme v plánu vytrvalostní trénink. Ráno je jen necelých deset stupňů, mlha a celkově nepříjemně.

„To je super. Aspoň si natrénujeme v podmínkách, ve kterých pak poběžíme závod,“ raduje se Klára v pestré větrovce.

„Optimismus je opium lidstva a zdravý duch páchne blbostí,“ zahučím temně a Klára se rozesměje, čímž bezděčně rozpustí zbytky mojí mrzutosti. Běžíme mokrým šedivým lesem. Mávneme na našeho oblíbeného ledního medvěda. S poklesem teploty zase vytáhl svou bílou šusťákovku, která na něm teď plandá, protože i on viditelně zhubl.

Na cestě před námi se objeví pes. Takový ten malý, chlupatý smeták. Se psy a jejich pány už jsem za ty měsíce běhání získala bohaté zkušenosti, které by se daly shrnout do několika obecně platných bodů: Žádný majitel psa nevidí důvod, proč by měl být jeho miláček na vodítku. Bez ohledu na velikost psa. Univerzální větou všech pejskařů je zvolání: „Nebojte! Von nekouše, von si chce jen hrát!“ Bez ohledu na velikost psa. A čím menší psi, tím zakomplexovanější a vzteklejší.

Tudíž je logické, že se ta zmenšená verze psa rozběhne s ňafáním proti nám. Za zatáčkou se vyloupne jeho majitelka a povykuje:

„Nebojte! Vona nekouše, vona si chce jen hrát!“

Pes vypadá, jako že by chtěl úplně všechno kromě hraní. Kdyby mu to jeho tělesná konstituce dovolovala, bezpochyby by nám s radostí ukousl hlavu. Zpomalujeme. Pes se zastavuje uprostřed cesty přímo proti nám s evidentním úmyslem nenechat projít ani myš.

„Džesinkooo! Džesinkoo, k noze. No tak poď k nožičce paničky,“ pořvává rozložitá bruneta, jejíž nožička vypadá tak, že by klidně mohla patřit i průměrně vzrostlému slonovi.

Džesinka na ni samozřejmě a úplně kašle. Naopak se evidentně chystá k útoku a evidentně už si taky vybrala svůj cíl. Vystartuje po mém kotníku. Naštěstí to čekám a naštěstí má to zvíře tak krátké nohy, že se stihnu připravit a nakopnu ho. Bohužel se netrefím úplně přesně tak, jak by se mi líbilo, Džesinka stihne v letu zachytit lem mé nohavice a roztrhne ji. Nevím, jestli mě víc rozzuří zvuk trhané látky, nebo skutečnost, že se ten čokl viditelně chystá znovu zaútočit. Tentokrát ho nakopnu přesně podle plánu, až se s ňafnutím rozplácne na kraji cesty.

A už je tu otřesená panička.

„Co si to dovoluješ?!“ začne hned sympaticky s tykáním.

„Já?! To snad nemyslíte vážně! Váš pes mě právě napadl a roztrhl mi nohavici!“ Krucinálfagot, jak je možné, že jsem v defenzivě?

„Kdybyste Džesinku neprovokovaly, tak by vás nechala na pokoji. Todle ještě nikdy neudělala,“ prská mi panička do obličeje.

„Kdybyste měla toho psa na vodítku, tak bysme to vůbec nemusely řešit,“ vkládá se do toho Klára.

„Co bych ji měla na provaze, když nic nedělá! Vás by měly dát na provaz,“ stupňuje milovnice zvířátek své promyšlené argumenty.

„Očividně něco dělá, když se mě snažila kousnout. Ale jak myslíte, tak to půjdeme nahlásit na policajty, jsou tu tři svědci a uvidíme, komu dají za pravdu a kdo bude platit pokutu za to, že si neohlídal psa, kterej někoho napadl,“ trumfuju. Po pravdě dost pochybuju, že by se policajti podobnou záležitostí zabývali. Spíš by se nám vysmáli. Ale podstatné je, že policajtský argument na metrákovou pejskařku zabral.

„Ty si myslíš, že jsi bůhvíjak chytrá, úplná inťoška, viď? Krávo jedna, zrzavá, hubená!“ štěkne a s ňafající Džesinkou v náručí supí pryč.

Jo! Dokázala jsem to! Jsem kráva hubená!

3. listopadu

Zařekla jsem se, že po měsíci začnu hledat novou práci, a doba hájení mi právě skončila. K takovému kroku je ovšem potřeba přistoupit opatrně a uvážlivě. Takže jsem si zatím vypsala seznam redakcí, ve kterých by se mi líbilo. Dneska už ale budu muset rozeslat životopisy. Jen si nějak nejsem jistá, jestli bych se těm redakcím líbila i já. Obávám se, že v tomhle případě mi nejspíš nepomůže, když do svého životopisu uvedu, že největší kariérní úspěch, kterého jsem v posledním roce dosáhla, byla reportáž o operaci rohovky a zhubnutí o dvě konfekční velikosti.

Dopoledne mi zvoní telefon. Neznámé číslo. Jestli je to zase nějaký PR agent, spočítám mu to za všechny otrapy.

„No prosím,“ ohlásím se nenaladěně a neslušně.

„Ahoj, tady David Sklenář. Chodili jsme spolu na vejšku.“

David? No jo, David. Vybavuju si ho matně, nikdy jsme se spolu nijak zvlášť nebavili. Paradoxně ho mnohem víc znám z facebookové skupiny, ve které jsou sdružení naši spolužáci a kde se sdílí fotky potomků, záběry z dovolené, nových aut a dalších nenápadných důkazů toho, jak báječný kdo vede život. Nejsem si ani schopná vybavit, kde David aktuálně pracuje. Ale určitě to bude nějaká PR agentura, protože jinak si nedokážu vysvětlit, proč by mi volal. A kde na mě vůbec sehnal číslo? Možná mají PR pracovníci nějaký tajný spolek, kde spolu kšeftují se soukromými čísly redaktorů a Davidovi ho za těžké peníze prodala ta potrhlá Kája. Krucifix, já od těch zoufalců nebudu mít klid do posledního dne v redakci. A až půjdu kopat výkopy, protože neseženu žádnou pořádnou práci, budou mi volat nejspíš i tam, aby mě pozvali na tiskovku o nových menstruačních vložkách.

To všechno mi proběhne ve zlomku vteřiny hlavou a tomu také odpovídá moje reakce:

„Nazdar. Co potřebuješ? Doufám, že nevoláš kvůli článku zdarma.“ Uvědomuju si, že jsem neomalená, ale je potřeba vytyčit jasné hranice.

„Ty seš teda ostrá,“ zasměje se David. To nemáš ponětí, chlapče, jak ostrá já dokážu být. Žiletka je proti mně peříčko. Tak to vybal, abych tě mohla setřít, a ukončíme to.

„Úplně přesně ti volám proto, abych ti nabídl práci. Jestli teda ještě nic nemáš.“ Žiletka právě setřela svého potenciálního zaměstnavatele. S chutí bych si dala facku.

„Ježíš, promiň, myslela jsem, že mě otravuje někdo z PR,“ zašveholím a v tu chvíli bych si nejradši dala druhou z opačné strany, protože mi okamžitě dojde, že jsem se tím přiznala k tomu, že netuším, kde pracuje. Nakonec mi v těch výkopech nebude tak špatně.

„Ale ne, ještě nic nemám,“ dodám asi mnohem horlivěji, než bych měla. Kdyby mě slyšel Lukáš, vyčetl by mi, že si svou defenzivní pozicí snižuju hodnotu na pracovním trhu. Nicméně představa, že nebudu muset obesílat redakce a doprošovat se, mě přivádí do extáze.

„Dostal se ke mně tvůj příspěvek na Facebooku, že jsi dala výpověď, a já zrovna někoho šikovnýho sháním,“ konstatuje klidně, zato já mám tep asi tak dvě stě, jsem úplně rudá, nervózně podupávám nohou a mluvím nepřirozeně pištivým hlasem:

„To jsi hodnej, že si myslíš, že jsem šikovná.“ Debilnější větu jsem ze sebe už vymáčknout nemohla, ale nejsem vůbec schopná normálního uvažování. Jestli mi i po tomhle projevu nabídne práci, půjdu zapálit svíčku do kostela.

„No, něco jsem si od tebe přečetl a není to úplně marný.“ Snad ani nechci vědět, jestli tak usuzuje na základě článku o zdravotních přínosech orgasmu, inkontinenci nebo střevních parazitech.

„Předpokládám, že nevíš, kde dělám a o co teda jde,“ pojmenuje naprosto přesně to, na co úpěnlivě myslím.

„Ehmm, no, úplně přesně ne,“ kníknu.

„Už dva roky dělám šéfredaktora cestovatelského magazínu Cestuj!. Jedna kolegyně nám teď odchází na mateřskou, tak mě napadlo, jestli bys neměla zájem.“ Cestování? Jakože budu cestovat, a ještě mi za to bude někdo ochotný zaplatit? Jo, jo, jo!

„Jasně! Strašně ráda! Co pro to mám udělat?“

„Pojďme se sejít třeba koncem týdne na oběd a probereme to,“ navrhne David. Samozřejmě souhlasím. Když potom zavěsím, jsem tak nadšená, že bych byla ochotná políbit i Martu, která na mě přišla ječet kvůli článku o neštovicích.

Odpoledne stále ještě levituju, i když Kuba dělá, co může, aby mě co nejdřív vrátil na pevnou zem.

„Mami, my máme zejtra donést do školy barevný listy, potom co nejvíc barevný bobule, aby co nejvíc barvily, a kus bílýho plátna. My to potřebujeme na výtvarku.“

Jistě, broučku, a parní lokomotivu do zítřka sehnat nemáte? Vzhledem k tomu, že hned po škole pádí na trénink, je úplně jasné, na koho shánění výtvarných propriet připadne. Elišku odhodím na balet, a zatímco na ni čekám, lezu v jehlových podpatcích po mezích a trhám jeřabiny, šípky a nějaké bobule, o nichž vůbec nic nevím, ale které vypadají velice jedovatě. Nasbírám toho asi půl kila. Boty mám zablácené až po kotníky, na podpatcích napíchnutých několik listů a prsty zbarvené od těch zatracených bobulí do krvavého odstínu. Přemýšlím, jestli bych si neměla udělat selfie a poslat ho paní učitelce, aby v plné šíři ocenila mé nasazení. Bílé plátno se v naší rodině kupodivu nevyskytuje, tak Kubu vybavím látkovou plenou, kterou normálně používám na obklady. Jsem nesmírně zvědavá na to veledílo, které z toho vznikne.

6. listopadu

Včera to přinesl domů. Když přede mnou náš výtvarný génius rozvinul zmačkanou plenu, kterou vylovil ze dna aktovky, musela jsem několikrát těžce polknout. Přesně uprostřed pleny byl černou tuší obkreslený obrys javorového listu a po stranách se krčilo několik oranžových teček, nepochybně obtisknutých bobulí. To bylo všechno. A tím myslím opravdu všechno. Kvůli tomuhle jsem lezla po mezích a orvala všechny stromy v okolí kilometru?!

„Hezký, mami, viď?“ pravil Kuba plný očekávání.

„Hezký? Nádherný!“

Na dnešek mám domluvený oběd s Davidem a jsem kvůli tomu příšerně nervózní.

„Neboj, to dopadne dobře,“ uklidňuje mě nejdřív Lukáš a pak i Klára při ranním běhu. Jenže právě tím si nejsem vůbec jistá. Od toho telefonátu se zmítám mezi extatickými výšinami a hlubokou depresí, kdy mám pocit, že vůbec neumím psát, každý průměrně zdatný šéfredaktor to okamžitě odhalí a nikdy v životě mě nemůže zaměstnat. Proč jsem se proboha o svou kariéru a profesní růst nezačala zajímat o trochu dřív než tři dny před přijímacím pohovorem? Co když bude chtít vidět nějaký průřez tím, čím jsem se v posledních letech zabývala? Co bych mu asi tak mohla ukázat? Flašky od vína a kostým z Dvanácti měsíčků vyrobený na Kubovo školní divadélko?

Připadám si úplně k ničemu a jakákoli zmínka o mé potenciálně nové práci mě stresuje ještě víc, takže raději převedu řeč na bezpečnější téma:

„Jak ses popasovala s tou výtvarkou?“

Klára si jen odfrkne:

„Ani mi to nepřipomínej. Jela jsem koupit prostěradlo za dvě stě patnáct korun, abych ho mohla okamžitě rozstříhat. Rozpíchala jsem si ruce při trhání šípků a včera se Ondra vytasil s takovým navlhlým rancem. Když jsem to rozbalila, zjistila jsem, že do toho prostěradla zabalil rozstříhaný zbytky listů a ty rozmačkaný šípky. Nevím teda, jakej byl původní uměleckej záměr, ale dost to smrdělo a prosáklo mu to i na učebnice, takže má teď na angličtině a vlastivědě červený fleky. Požádala jsem ho o dovolení, jestli bych to nemohla vyhodit, a přišlo mi, že se mu i dost ulevilo, že už na to sám nemusí sahat.“

V pořádku.

Na schůzku s Davidem jdu s velmi smíšenými pocity. Samozřejmě že jsem si co možná nejdůkladněji projela archiv časopisu Cestuj!, abych věděla, o čem se vůbec budeme bavit. Lukáš mi se svou manažerskou distingovaností zdůrazňoval, že bych neměla působit příliš dychtivě a nevyvolávat dojem, že o tu práci bůhvíjak stojím. Nicméně představa, že bych jednou taky mohla psát, co mě baví a pod co bych se hrdě podepsala, do mě pumpuje litry adrenalinu. Ráno jsem absolvovala martyrium výběru vhodného oblečení, ve kterém bych vypadala seriózně a kreativně zároveň. Výsledek toho je, že si teď v úzké sukni po kolena a košili s rozhalenkou připadám jako konzervativní důchodkyně.

David už tu sedí. Až se mi jednou podaří dorazit na schůzku dřív než mému protějšku, půjdu to oslavit. Vypadá stejně, jako si ho pamatuju ze školy, jen trochu prošedivěl. Na sobě má džíny a tričko s límečkem. Což znamená, že já vedle něj vypadám jako důchodkyně, která je navíc stará panna z přesvědčení. Nicméně je velmi laskavý a společensky zdatný, protože zahájí rozhovor prohlášením, že jsem se vůbec nezměnila a vypadám skvěle. Kdybych se nestyděla, koupila bych mu panáka. Ani dál to ale moc nepřipomíná přijímací pohovor. Bavíme se o bývalých spolužácích, učitelích, dětech i běhu, protože se ukáže, že běh je Davidova velká vášeň. Dokonce se mi po několika desítkách minut podaří uvolnit natolik, že přestanu mluvit pištivou fistulí a nemám potřebu se pitomě hihňat všemu, co pronese, jen abych demonstrovala, že jsme na jedné vlně.

Je to tak úplně normální a sympatický chlap, že jsem schopná zapomenout i na to, že by to mohl být můj budoucí šéf.

„Musím říct, že se mi dost ulevilo, že jsi zůstala i po dětech relativně normální.“

„Jak to myslíš?“ Nejsem si jistá, jestli si to mám přebrat jako kompliment, nebo spíš jako urážku.

„Nedávno jsem absolvoval pohovor s ženskou, která k nám chtěla nastoupit po osmi letech na mateřské. Seděli jsme spolu v kavárně. Normálně jsme mluvili, já jsem dojídal šlehačkovej dort a ona se najednou zčistajasna ke mně naklonila přes stůl, naslinila si ubrousek a utřela mi z pusy zbytky šlehačky.“ Chechtáme se tomu oba dva, ale upřímně si nejsem jistá, jestli bych to před pár lety neudělala taky.

„To víš, to jsou ty automatický pohyby, který si během těch let zvnitřníš,“ zastávám se neznámé skorokolegyně.

„Ale jo, já to chápu, jen mě tím úplně odzbrojila. Tak kdy bys mohla nastoupit?“ zeptá se mě najednou.

„To jsem jako přijatá?“

„Samozřejmě budeš mít standardní zkušební lhůtu, ale já myslím, že to půjde.“ Pak mi nabídne plat, který je skoro stejný jako ten, který beru teď. Pomlčím o tom, že bych klidně dělala i za půlku jen pro ten pocit, že zase uvidím světlo na konci tunelu.

„Od prvního prosince bych měla bejt volná a moc ráda nastoupím,“ řeknu a tím je to hotové. Takhle úplně jednoduše a prostě.

11. listopadu

Eliščina školka dnes pořádá svatomartinský lampionový průvod. Za normálních okolností by mi podobná akce způsobovala žaludeční vředy už několik dní dopředu, ale v mém současném stavu by mi nevadil ani mejdan s Drákulou. Ráno si dáme s Klárou pár výběhů do kopců. Do závodu zbývá už jen jedenáct dní.

Ela je také v mimořádně příznivém rozpoložení a u snídaně se s Kubou porvou jen jedinkrát – o to, kdo komu hodil za tričko víc křupinek.

„My jsme se včera ve školce učili novou písničku,“ hlásí, zatímco si dává do batůžku lampion.

„Opravdu? A zazpíváš nám ji?“

„Ne, v žádným případě!“ prohlásí Eliška s takovou razancí, že mě to zarazí.

„A proč ne?“

„Mně totiž přijde strašně hnusná a bojím se jí! Je totiž o holčičce, která najde v lese mrtvou holubičku a sní ji.“

Co to?! Já už jsem tedy ze školy dlouho a možná se výchovné metody od doby mého raného mládí změnily, ale zpívat o pojídání uhynulých ptáků, které člověk najde v lese, mi připadá dost drsné a poměrně nehygienické. Možná tím učitelky připravují děti na to, že život není peříčko, nebo se jedná o nějakou výchovnou píseň, která poskytuje návod na přežití mimo civilizaci. Každopádně mě to zaujme.

Odpoledne, když ji jdu vyzvednout do školky, se záhada objasní. Na nástěnku v chodbě totiž paní učitelky vyvěšují texty právě učených písniček a básniček. Je mezi nimi i ta o mrtvé holubičce a její originální text zní: „Pod keříčkem, u lupínku, našla jsem já holubinku, hop hej tralala, ta mi ale chutnala.“ Svět je zase v pořádku.

Ještě musíme zavézt Kubu na trénink, protože ten se lampionového průvodu zásadně odmítl zúčastnit. Tudíž naši rodinu bude reprezentovat jen ženská část a Kubu na tréninku vyzvedne Lukáš. Jenže se to nějak přihodí, že si Kuba nejdřív zapomene kopačky v šatně, pak zjistí, že si ráno nepřipravil pití, a musíme se zastavit ve večerce. Kvůli tomu přijíždíme pozdě a průvod už vyrazil. Nahodím si Elišku za krk s tím, že ji chvíli ponesu, abychom je dohonily. Už jsem to dlouho nedělala a úplně mě překvapí, jak je těžká. Až se prohnu. Vydávám se na stíhací jízdu svatomartinského průvodu a dusám kupředu. Paty Eliných zablácených bot mě kopou do prsou a před očima se mi míhá lampion, který odmítá pustit z ruky, protože „ti budu svítit na cestu, mami“. S každým dalším krokem dítě na mých ramenou těžkne. Jsem zpocená a dost otrávená. Nevylepšuje to ani Eliška, která s pětivteřinovou frekvencí opakuje:

„Nemůžeš, mami, rychlejc? Já se bojim, že nám holčičky utečkou!“

Jistě, dceruško, vydej pokyn a tvoje stará, věrná mminka může třeba cválat.

Konečně se na obzoru zavlní záplava světélek. „Hele, tamdle jsou!“ zahuláká Eliška a sune se dolů z ramen, aby o nic nepřišla. Při té příležitosti mi zablátí i zadek bundy. Pádíme podél průvodu a hledáme spřízněné holčičky, po jejichž boku Eliška hodlá jít. To není vůbec jednoduché, protože se mezitím setmělo a všechny děti mají naražené čepice hluboko do čela, takže si nejsem jistá ani jejich pohlavím, natož abych rozeznala konkrétní jedince. Kupodivu se nám podaří objevit Adélku, Terezku i Aničku. Eliška okamžitě odvrhne mou společnost jako nepotřebnou a zapojí se do hloučku štěbetajících holčiček.

Trasa průvodu vede přes park. Nevidím ani na deset centimetrů před sebe, tudíž několikrát zakopnu přes cizí dítě, které se přede mnou znenadání zastaví. Zezadu mi paty soustavně okopává děťátko, k jehož chování bych měla řadu nekorektních poznámek. Mrznou mi prsty, protože jsem si zapomněla vzít rukavice, a zoufale se snažím neztratit z dohledu Elišku, neboť se obávám, že už bych ji nikdy v životě nenašla. To není vůbec jednoduché, jelikož se s holčičkami různě pošťuchují, pobíhají a předhánějí se, kdo půjde první. Snažím se fixovat očima její lampion, ale ani to není bez problémů. Terezka zakopla a rozplácla se v kaluži. Lucinka si šlápla na lampion a Eliška si stěžuje, že její světýlko svítí „úplně nejmíň ze všech a to teda vůbec nemá cenu“. Pohodovou atmosféru dotváří povykování matek:

„Sebíkůůů, kde jsi?“

„Neutíkej tak dopředu!“

„Já jsem ti jasně řekla, že půjdeš vedle mý nohy.“

„Nemačkej Jůlince ten lampionek!“

Asi jsem už opravdu alkoholička, protože jediné, na co dokážu myslet, je panák, kterého bych si teď s chutí dala, abych utišila tepající spánky. Měla bych se nad sebou zamyslet, protože tohle skutečně není dobrý příklad pro děti. Navíc lampionový průvod je přece poetická dětská akce, která by měla všechny zúčastněné těšit, a všechny přítomné matky to zvládají bez problémů.

„Na, dej si,“ ozve se vedle mě a Iveta, Adélčina maminka, mi podává elegantní placatku, ze které se line nezaměnitelné slivovicové aroma. S vděčností si přihnu. Iveta předá placatku mamince Aničky, která se taky zhluboka napije a zmučeně si povzdechne:

„Tohle se zastřízliva přežít nedá.“

Nakonec je to docela příjemný podvečer.

15. listopadu

Lukáš má narozeniny. Chvilku jsem uvažovala nad tím, že bych mu koupila klasickou detektivku a krabici belgických pralinek, ale pak jsem mu na internetu objednala věci na běhání. Třeba bychom mohli pár tréninků absolvovat spolu. Nebo začne pravidelně běhat sám a pak spolu půjdeme na nějaké závody. Anebo vůbec ne a uloží ty věci na dno skříně, odkud je po pár letech vyhodím do kontejneru místní charity. Každopádně je to pořád lepší varianta než další kilo čokolády. Vypadá to, že Lukáš má podobný názor, protože se po rozbalení dárku tváří potěšeně.

Na oběd jsme objednaní k našim, kam dorazí i Michal s Radkou a Míšou. Po strašně dlouhé době se na bráchu docela těším. Po cestě v autě Lukášovi nadšeně vykládám (jako bych to s ním už několikrát neprobrala doma), jak pozitivní pocit jsem nakonec z naší schůzky měla.

„Podle mě pod tím vším spirituálně-esoterickým bordelem zůstal normální Michal se selským rozumem,“ švitořím a maluju si naše společné odpoledne v duhových barvách. Jestli už začali chodit s Míšou k tomu psychologovi, možná je časem přiměje, aby i rodiče absolvovali nějakou terapii, která je začlení zpět do normálního života. Když už jsem v tom optimistickém rozpoložení, dovolím si letmou představu toho, že bychom třeba někdy v budoucnu mohli něco společně podniknout. Třeba jet společně na výlet, nebo (na to se bojím i pomyslet) třeba i na víkend. Radku bych nějak strávila a Michal býval příjemný a zábavný společník – ačkoli už je to hodně dávno.

„Prosím tě, brzdi. Sešli jste se jednou po x letech a už sis kolem toho vybásnila romány. Já bych ti to přál, ale pokud vím, tak se s Radkou ještě nerozvádí. Ta ho z řetězu jen tak nepustí,“ konstatuje Lukáš se svým obvyklým klidem, kterým vyvažuje moji hysterii. To se ještě uvidí, kdo z nás bude mít pravdu!

V mámině kuchyni voní jablkový koláč a kuře, které se dopéká v troubě. Nikde nevidím žádné klíčky, listy, tofu a další ultrazdravé potraviny. Že by naše schůzka vrátila Michala natolik do normálního života, aby byl ochoten poobědvat kuře s nádivkou? Potom jsou moje přesvědčovací schopnosti mnohem větší, než jsem se kdy domnívala, a rozhodně bych toho měla nějak využít při budování nové kariéry.

„Michal včera volal, že to na oběd nebudou stíhat a dorazí až odpoledne,“ vrátí mě máma zpátky na zem. Nevadí, stejně se těším.

Děti šly ven s tátou a Lukášem hrabat listí na zahradu a já s mámou doděláváme oběd.

„Nevíš náhodou, jak je na tom Míša ve škole?“ zeptá se mě na rovinu. Jsem z toho rozpačitá. Vůbec netuším, kolik toho ví a jestli by Michal chtěl, aby jí to řekla. Dokud se do jeho života nevmezeřila Radka, měli mezi sebou pohodový vztah, a pokud vím, neměl problém říct jí v podstatě cokoli. Věděla, že na vysvědčení bude mít dvojku z chování, že dostal kopačky i že mu hrozí opakování ročníku. Ale v jakém stadiu je jejich vztah teď, nemám potuchy. Respektive si to asi dokážu představit a obávám se, že svěřování nebude jeho součástí.

„Já ani pořádně nevím,“ odbudu ji neurčitě, i když z toho nemám moc dobrý pocit. Raději jí začnu líčit, jaké skvělé kariérní vyhlídky mě čekají na novém místě. Vypadá, že z toho má radost.

Brácha a spol. dorazí odpoledne, když jsme všichni rozvalení u kafe a cpeme se koláčem. Radka má na sobě batikovaný hábit v tónech tlejícího listí, pravděpodobně proto, aby ladila s podzimní přírodou, a mastný, urousaný culík. Jsem vstřícná, jsem vstřícná, jsem vstřícná, tudíž se to rozhodnu ignorovat a bavit se s ní jako s normálním člověkem. Ovšem jen do okamžiku, kdy Míša bezelstně pronese:

„Jé, babi, vy jste měli k obědu kuře? To je škoda, že jsme to nestihli. Já bych si ho dal. Ale mamka chtěla, abysme se najedli doma.“ Rázem je jasné, jak to bylo s tím nestíháním oběda u našich, a ticho, které zavládne, váží minimálně tunu.

„Dáte si čaj?“ řekne máma se svou typickou snahou utnout všechny konflikty v zárodku. Lukáš na mě vrhne významný pohled a já už zase dostávám vztek. V rámci zachování svého duševního zdraví se raději nebudu na nic ptát.

Ale bohužel nejsem ušetřená, protože se zeptá táta:

„Tak jak se ti líbí ve škole, Míšo? Nezlobí tě paní učitelka?“

Míša nasadí světácky protřelý výraz:

„Nelíbí! Paní učitelka je blbá a vůbec nechápe, co děti potřebujou.“ Řekne to s dikcí, kterou očividně odposlouchal od někoho dospělého. Od kohopak asi? Všichni se bezděčně podíváme na Radku, která si žmoulá konec svého culíku, takže působí ještě ucouranějším dojmem. Ta si samozřejmě nenechá ujít příležitost, aby nám nepovykládala o tom, jak škola ohýbá a znásilňuje citlivou dětskou duši. Se zájmem zjišťuju, že při tom používá stejné slovní obraty jako Michal při naší schůzce v kavárně. To je skutečně pozoruhodná telepatie. Míša celou dobu sedí vedle ní a s prohnaným úsměvem naslouchá tomu, jak mu všichni křivdí a nikdo nedokáže ocenit jeho individualitu. Mám ho ráda, ostatně je to můj synovec, ale nedokážu se zbavit dojmu, že si svou roli výjimečné osobnosti, která vyžaduje speciální zacházení, velmi užívá. Když vidím, jak mu cukají koutky, nezdá se mi, že by nějak zvlášť zpytoval svědomí ohledně toho, že za tři měsíce školní docházky už stihl zmlátit půlku třídy.

„To je ale strašný. Co s tím budete dělat?“ vyhrkne máma, když Radka skončí svůj monolog. Tak a teď přijde okamžik zlomu. Teď se ukáže, jak schopná a přesvědčivá jsem diplomatka. Jestli se brácha zvládl vynořit znovu nad hladinu a nadechnout se čerstvého vzduchu. Nezajímá mě, jak nám to podá Radka, chtěla bych to slyšet od něj. Obrátím se na něj přímo:

„Michale?“

„Radka bude Míšu učit sama doma. Už začala vyřizovat formality pro domácí vzdělávání,“ řekne brácha klidně a kouká přitom někam za moje rameno.

22. listopadu

Den D. Dneska se běží závod Skrz les. Takhle nervózní jsem snad nebyla ani, když jsem dělala státnice.

„Klid! O nic nejde,“ opakuje mi od rána Lukáš. „Ty se tváříš, jako kdybys myslela na bednu.“ To je samozřejmě nesmysl. Nejsem cvok, abych si myslela, že uspěju mezi dvěma tisíci přihlášených. Původně jsem prohlašovala, že mám jen dva cíle: přežít a nebýt poslední. Ale teď se ve mně probouzí netušené záblesky cílevědomosti. Za poslední měsíce jsem toho naběhala víc než za všechny své minulé životy. Ráda bych svou snahu nějak zúročila a nechce se mi opakovat fiasko z prvních závodů.

Ráno je sedm stupňů, mlha a lezavo. Představa, že v tomhle počasí skáču do potoka, mě nenaplňuje žádným zvláštním nadšením. Tentokrát ke snídani vynechám chilli papričky a ukázněně si dám banán.

„Já tě namasíruju, mami, aby se ti líp běželo,“ nabízí se Eliška a mlátí mi nohou o podlahu. Připadám si jako olympionička. Když se předvedu před rodinou oblečená do běžeckého outfitu, Kuba uznale hvízdne:

„Teda, mami, ty vypadáš hustě! Určitě to vyhraješ!“ Eliška se na něj překvapeně podívá:

„Jak to víš?“

„Protože je máma nejlepší,“ řekne Kuba laskavě a mrkne na mě. Eliška se zatváří, jako kdyby jí tvrdil, že na našem balkoně právě přistáli mimozemšťani:

„Fakt jo?!“

Nechám to raději bez komentáře.

„Jak se cítíš?“ zeptá se mě po cestě Lukáš, což znamená, že musím vypadat opravdu zoufale, protože taková otázka by ho za normálních okolností ani nenapadla. Klára měla evidentně pravdu, když říkala, že mým největším problémem je hlava. Absolutně totiž nemám šanci se uklidnit a neustále přemítám o tom, jestli jsem neměla trénovat víc, lépe, jinak, nebo jestli jsem se neměla na celou akci vykašlat. Je to absurdní, protože reálně nemám jiné ambice než doběhnout tak, abych byla sama se sebou spokojená, ale nedokážu tu myšlenkovou smršť zvládnout.

Na startu závodu panuje nefalšované peklo. Běžci se rozcvičují, protahují, rozbíhají a významná část jich stojí frontu na záchody. Klára je tu se všemi dětmi a svými rodiči.

„Jirka má nějaký pracovní záležitosti, který nemohl odložit,“ podotkne neutrálně. Nedokážu ani odhadnout, jestli ji to mrzí, nebo už je jí to jedno. Okamžitě to téma opustí a baví se s Lukášem o tom, kde na trati je nejlepší místo na fandění a kam by se měli postavit, aby toho z našeho výkonu viděli co nejvíc. Ve své nervozitě a zoufalosti se nedokážu rozhodnout, jestli bych se měla jen tak lehce rozklusat, nebo pořádně rozběhnout, nebo pro jistotu spáchat rituální sebevraždu. Všechno vnímám zostřeně a zároveň mám pocit, jako by to plavalo v mlžném oparu.

„Tak zlom vaz!“ loučí se Lukáš s dětmi a odchází na své fanouškovské stanoviště. Nejraději bych si to s nimi vyměnila.

„Nepřepal začátek. Nezapomeň dejchat a vykašli se na to, abys kopce běhala. Zbytečně tam ztratíš síly a nahoře už se nedokážeš pořádně rozběhnout,“ radí mi ještě na poslední chvíli Klára. Působí úplně klidně a naprosto koncentrovaně. Sakra, jak je to možné, že mně se žaludek scvrkl do podoby křížaly a ona vypadá, jako kdyby se chystala skočit si pro deset rohlíků do večerky za rohem? Je úplně jedno, jaké uklidňující věty si opakuju. Jak se snažím soustředit se na to, že jsem absolvovala mnohem tvrdší tréninky, než je tahle závodní trasa. Stejně se cítím jako největší loser, který se tu nějakým omylem vyskytl.

Protože počet závodníků je obrovský, vybíhá se po půl minutě a po dvojicích. Klára stojí pět startovních míst přede mnou, což je výhoda, protože se nebudu muset nervovat tím, že by mi ukázala záda během prvních metrů. Ve dvojici jsem se sympatickou třicátnicí.

„Tvůj první?“ vyzvídá, když vidí můj zmučený výraz.

„Hmm. A tvůj?“

„Já už běžím posedmý. Ale letos jsem moc neběhala, tak to bude jen tak na pohodu,“ vykládá ochotně. Panebože, to jsem tu fakt jediná, komu se chce na startu blinkat? Navíc se do mě dává zima. Jednak už jsem svlékla bundu a odložila ji na hrazení u startu a jednak je to vedlejší příznak ochromující nervozity.

Klára už vyběhla, v dálce vidím mizet její oranžové tričko. Teď je řada na mně a mé běžecké partnerce. Startér na nás povzbudivě mrkne:

„Připravit, pozor, teď!“

Vyběhnu a musím se držet, abych to hned ze začátku nepřehnala. Závod totiž začíná rovinkou, která k tomu úplně svádí. Za rovinkou je první brod přes potok. Oba břehy jsou rozbahněné od závodníků, kteří tudy proběhli před námi, a bahno je tak hluboké, že mám strach, aby mě nezulo z tenisek. První průběh potokem se mi ale podaří bez problémů. Ačkoli musím konstatovat, že na tvrzení Kláry, že vodu v botách v průběhu závodu vůbec neucítím, není ani zbla pravdy. Studí to pekelně, a navíc mám mokré i kotníky.

Na úpatí prvního kopce stojí Lukáš s dětmi. Dívám se upřeně před sebe, abych se nenatáhla o nějaký kořen nebo neuklouzla na listí, takže dřív, než je uvidím, slyším, jak Kuba s Eliškou řvou:

„Mami, přidej!“

Mami dělá, co může. Konečně jsem nahoře, a protože trasa vede kousek po vrstevnici, můžu zase popadnout dech. Není to žádné závratné tempo, ale běžím konstantně a mám pocit, že v takovémhle stavu bych to mohla vydržet. Předbíhá mě sice pár závodnic, ale dvě dokonce dokážu předběhnout naopak já.

Cesta z kopce je plná mokrého listí, klouže to a musím zpomalit mnohem víc, než bych chtěla, ale na druhou stranu se alespoň můžu trochu vydýchat. A už je tu další potok a další brod. Tenhle zvládnu v pohodě, protože už mám boty tak jako tak beznadějně promočené a horší už to určitě nebude. Protože průběhy vodou jsou samozřejmě divácky atraktivní, stojí tu spousta fanoušků, kteří ženou běžce dopředu. V dramatech se sportovní tématikou obvykle fanoušci působí na závodníky jako ta nejlepší vzpruha, která je donutí vydat ze sebe maximum. Buď je to pitomost, nebo jsem divná. Bylo by mi úplně fuk, i kdyby u trati stál archanděl Gabriel. Myslím jen na to, abych to už měla za sebou. Klára mi sice opakovala, že závod nesmím brát jako trest pro své tělo, a naopak si musím užít spolupráci mezi jím a mnou, ale žádná očekávaná slast a extatické spojení s vesmírem se nekoná.

A ve druhém kopci je to přirozeně ještě horší. Tenhle má navíc vražedný sklon. Šplhám na něj v hlubokém předklonu a musím si pomáhat tím, že se opírám o stehna. Lapám po dechu, svaly na nohou mě pálí a jediné, co mě smiřuje s osudem, je to, že většina běžců je na tom podobně. Připadá mi, že všichni kolem mě bojují o každý centimetr k vrcholu – ale možná se tím jen utěšuju, abych to nezabalila rovnou. Nicméně vypadá to dobře. Těsně za vrcholem kopce je totiž rovinka s časomírou a mezičasem. Až mě samotnou překvapí, jak optimistický mám čas.

Bohužel tímto okamžikem pro mě pozitiva také končí. Strašně mě bolí nohy a mám pocit, že už je snad ani nedokážu pořádně zvednout. Stejný pocit jsem měla už před měsícem při prvním závodě. Na druhou stranu právě díky této zkušenosti vím, že jakmile přestanu zhluboka dýchat, je se mnou konec a už se pořádně nerozběhnu. A stejně tak vím, že se nesmím příliš často dívat na hodinky, protože se budu jen nervovat tím, jak pomalu běžím a kolik mi toho ještě zbývá.

Úsek mezi druhým a třetím kopcem sice vede víceméně po vrstevnici, ale aby se běžci nenudili, je tu pro změnu spousta terénních vln. Snažím se dýchat pravidelně a pokud možno nemyslet na to, jak hrozně mě pálí stehna a píchá pod žebry. Dělám, co můžu, abych svému mozku vsugerovala, že o nic nejde a že je to jen další trénink. Ostatně když jsme se snažily s Klárou zapůsobit na přihlížející bikery, taky jsme se dokázaly kousnout a vyběhnout kopec, i když nás to skoro stálo život. Funím a soustředěně zírám před špičky bot. Kupodivu se mi někde podaří vydolovat zbytky sil a podaří se mi ještě trochu zrychlit. Aby nedošlo k omylu; to samozřejmě neznamená, že bych se přiblížila k šlachovitým závodníkům, kteří mě předbíhají lehce a s grácií. Bavíme se o levelu, který je jen kousek nad rychlou chůzí.

Závod se láme na třetím kopci. Tady už to bolí vážně moc. Jsem si jistá, že v téhle fázi nedokáže ani Klára běžet pro radost. Nicméně jsem vděčná za každý trénink, který jsme spolu odběhly, protože jinak už bych nedokázala urazit ani metr. Smetla jsem ze stolu všechna předsevzetí ohledně ignorování hodinek a dívám se na ně snad každých deset vteřin. Mám mokro v botách, žaludek na vodě a náladu pod bodem mrazu. Už mě nezajímá nic jiného, než abych to měla za sebou. Při cestě z třetího kopce se málem zabiju, když uhýbám rychlejšímu běžci. Sbíháme po takové úzké římse z kopce, a když na mě zezadu zavolá, bez přemýšlení uhnu na vnější stranu římsy. Smekne se mi noha a skoro se zřítím dolů. To by bylo to poslední, co by mi ke štěstí chybělo. Abych koulela sudy dolů z kopce.

Pod kopcem už zbývá jen poslední rovinka, která vede do cíle. Tam stačil přeběhnout Lukáš s dětmi a trpělivě čekají, až dorazím. Už je vidím za zatáčkou. Eliška samým vzrušením poskakuje na jedné noze. Lukáš tleská a Kuba se rozbíhá společně se mnou do cíle. Úplně cítím jeho snahu postrkovat mě dopředu a ukrojit z finálního času ještě pár vteřin. Běží se mnou podél závodní trati a řve:

„Mami, tak sakra sprintuj!“

Já bych ti ráda vyhověla, chlapečku můj, ale už ze sebe nedokážu vymáčknout vůbec nic. Rozhodně se nedá říct, že bych cílem proletěla, ale jsem tady.

Jsem tady! Jsem tady! Jsem tady! Nemůžu uvěřit, že jsem to fakt uběhla. Klára mi dala dvě a půl minuty. Moje běžecká partnerka z dvojice „poběžím jen tak na pohodu“ mi dala skoro minutu. Kdekdo byl rychlejší než já, ale přežila jsem, nebyla poslední a příští rok rozhodně běžím znovu!

30. listopadu

Můj poslední den v práci. Nakoupila jsem chlebíčky, zákusky a víno, aby moje rozloučení proběhlo se ctí. Poslední článek, který jsem od Marty dostala zadaný a který jsem předevčírem odevzdala, se věnoval závažnému tématu implantátů, které si zlatokopky nechávají vkládat do zadků, aby se jim lépe lovili multimilionáři. O dost mi usnadnil rozhodování, jestli by nestálo za to, abych si ještě na poslední chvíli dovolila sentiment.

Všichni už jsme mírně přiopilí. Dorazili i kluci z inzerce a jediný člověk, který moji rozlučku důsledně ignoruje, je Marta. Zavřela se do své kanceláře a podezírám ji, že se raději i počůrá, jen aby nemusela projít kolem našich otevřených dveří.

„Ty se tak máš! Já ti tak závidím, že jdeš pryč,“ řekne Ivana a oči se jí lesknou vypitým vínem.

„Tak pojď taky!“

„Mám dvě děti, ty vole!“ škytne Ivana.

Aha, zatímco já si doma opečovávám jen dvě panenky, ne? Ale nemám chuť se s ní dohadovat. Stejně by to k ničemu nebylo a zůstala by tu, i kdyby si z jejího skalpu udělala Marta rohožku.

„Anebo dejte hromadnou výpověď všichni, založíme si vlastní plátek a naši drahou šéfovou tam zaměstnáme jako uklízečku,“ pronesu opravdu vysoce intelektuální vtip a podle toho, jak se všichni chechtají, je jasné, že jsem množství vína nepodcenila. Rozvine se oduševnělá debata ohledně toho, čím by se náš soukromý časopis mohl zabývat. Předháníme se v tom, kdo bude vtipnější a kdo svou vtipnou poznámku pronese hlasitěji.

„Já pro tu Martu snad dojdu, aby o to nepřišla,“ plácnu nazdařbůh, čímž dosáhnu toho, že mě všichni začnou hecovat a vsázet se, jestli bych toho byla fakt schopná. Už jsem moc rozjetá na to, abych z toho dokázala vycouvat. Takže se za kolektivního povzbuzování a chechotu vydávám na chodbu a do Martiny kanceláře. Nakonec to není tak špatný nápad rozloučit se tím, že zakopeme válečnou sekeru. Pokud se spolu ještě někdy uvidíme, bude to spíš náhoda a čistě společenské setkání, tak není důvod rozcházet se ve zlém. Střízlivou by mě nejspíš nic podobného nenapadlo, ale víno mě nadnáší na obláčku dobré vůle. Jsem si jistá, že moje bývalá šéfová tohle gesto ocení. Ostatně musí moc dobře vědět, jak ji všichni nesnáší, a tohle by mohl být první krok k lepším vztahům.

Zaklepu na dveře kanceláře. Marta sedí za stolem a civí na mě vyloženě nepřátelsky. Mezi obočím se jí udělala hluboká vráska.

„Marto, pojďme se na to vykašlat. V redakci jsou úplně všichni a budeme rádi, když se k nám připojíš a ťukneš si s námi.“ Musím se soustředit na artikulaci, protože už mám trochu těžký jazyk, ale připadám si nesmírně ušlechtile. Jsem jediná z celé redakce, kdo v sobě našel sílu udělat první krok a narovnat pokřivené vztahy. Dost možná, že to bude průlom v redakční historii a všichni mě budou oslavovat kvůli razantnímu zlepšení pracovní atmosféry.

„Ne, děkuji!“ odvětí Marta upjatě a ostentativně začne ťukat do klávesnice. Minuta dobré vůle je za námi a můžeme se zase vrátit do střízlivé reality.

Když se vrátím do redakce doprostřed rozjuchané společnosti bez Marty, vítá mě výbuch smíchu a spousta poznámek ohledně mé naivity a toho, jak to všichni věděli. Kdyby to bylo ve filmu, hodil by se sem dramatický hudební doprovod, aby bylo každému jasné, že právě končí jedna životní kapitola, aby mohla začít nová a snad lepší. V realitě vyházím flašky od vína do košů, odnesu skleničky do kuchyňky a smetu drobky z chlebíčků z psacích stolů. A tím je to hotové. Řekla bych, že jednou provždy.

7. prosince

Už týden pracuju v nové redakci. Respektive spíš by se hodilo říkat, že tam zatím jen docházím, protože mi veškerou mozkovou kapacitu a čas zabírá pronikání do tajů redakčního systému. Zatím se mi podařilo vymazat půlku vkládaného článku, vygenerovat nefunkční link na web a přehlédnout dvě pravopisné chyby. Mám takový pocit, že pro tuhle redakci budu učiněným požehnáním. Každopádně David je nezmar a tváří se, že je to úplně v pohodě. Jsem z těch let strávených pod otrokářským bičem Marty tak zblblá, že se instinktivně přikrčím, kdykoli David vejde do redakce, v očekávání nějaké scény nebo veřejného ponížení.

Dalším bonusem, kterého si momentálně užívám a na jehož výhody jsem v uplynulých letech už úplně zapomněla, je smíšený kolektiv. Ne že bych podceňovala sílu ženské energie, ale není úplně od věci, když přítomnost mužů slouží jako pojistka proti kolektivnímu probírání detailů menstruačního cyklu. Moji noví kolegové vypadají poměrně sympaticky, a i když Lukáš mě svým celoživotním pesimismem, který je už pevnou součástí jeho image, mírní, že podle několika prvních hodin nemůžu poznat vůbec nic, stejně se své optimistické vize držím zuby nehty. Chci věřit, že se mi tady bude líbit. Samozřejmě za předpokladu, že přežiju zkušební dobu.

Večer máme naše tradiční předvánoční setkání s Jolanou. Byla jsem trochu překvapená, když mi předevčírem zavolala a chtěla se sejít co nejdřív, protože i když v obchodech už zase propuklo vánoční šílenství, obvykle se scházíme později v prosinci. V každém případě se nemůžu dočkat, až jí vylíčím svůj úchvatný kariérní posun. Konečně jsem se, po mnoha letech, dostala do stadia, že i já můžu mluvit o své práci, aniž bych u toho pantomimicky naznačovala zvracení. Alespoň v tomto ohledu se naše role oproti loňsku vyrovnaly. Jediné, z čeho mám strach, je Jolanina předvánoční deprese. Protože je víc než jasné, že Tomáše si k rodičům na svátky rozhodně nevezme a její partnerská situace se oproti loňsku v ničem neposunula.

„To jsou super zprávy!“ raduje se Jolana upřímně, když vykládám o své nové práci. „Už bylo načase, abys začala konečně dělat to, co tě bude bavit.“

„Snad mě nevylejou už během zkušebky. Zatím se projevuju spíš jako vrták,“ řeknu si dost okatě o ujištění.

„Samozřejmě že si tě tam nechají. Zapracuješ se a budeš vynikající,“ směje se Jolana. Vypadá výborně. Má nový sestřih a jako obvykle dokonalou manikúru. A jako obvykle já mám olámané nehty s lehce oprýskaným lakem. Na tom se od loňska nic nezměnilo. Možná si to zahrnu do seznamu novoročních předsevzetí.

„Na Vánoce budeš u vašich?“

„Jo, pojedu tam den před Štědrým dnem a pětadvacátýho tam za mnou přijede Tomáš,“ řekne nedbale, jako kdyby mi oznamovala, že zítra nejspíš trochu sprchne. Ale moc dobře vidím, jak se na tuhle větu těšila, připravovala si ji a nemohla se dočkat, až mi to oznámí.

„He?!“

„Chci ho představit našim a ségrám.“ Lehce se napije vína a dodá: „Tomáš totiž podává žádost o rozvod!“ Přejede po okraji skleničky prstem, aby setřela matný otisk rtěnky, který na ní zůstal, a nechala vyznít význam toho, co právě řekla. Už chápu, proč jsme se musely sejít tak hrozně narychlo.

„Vono to prasklo?“ vyhrknu, protože mě nenapadne jiná varianta, než že mu na to manželka přišla.

„Ne, ale říkala jsem ti přece, že Tomáš je hrozně fér. Pro něj to bylo takhle neúnosný a nechtěl ji dál podvádět. Na rovinu jsem mu řekla, že mu nemůžu zaručit, že nám to spolu bude klapat a že spolu zůstaneme, ale tvrdí, že by se rozvedli tak jako tak a že je to jeho vlastní rozhodnutí.“ Jolana konečně zvedne hlavu od skleničky a podívá se mi zase do očí.

„Já vím, že je to hodně rychlý. Čekala jsem, že jeho žena bude dělat scény a problémy, ale asi to mezi nima bylo fakt už blbý, protože na to přistoupila okamžitě. Nejspíš doopravdy taky někoho má. Dokonce to vypadá, že se rozejdou poměrně v klidu. Teď jde o to, aby tím co nejmíň trpěla Ema. Aktuálně se domlouvají na tom, jak to bude s péčí o ni.“

Nezmůžu se ani na slovo a Jolana pokračuje v monologu:

„Původně jsem myslela, že budeme chvíli bydlet s Tomášem každý zvlášť, abysme to neuspěchali. Ale už je mi jasný, že to nevydržím a dovolím mu, aby se ke mně nastěhoval. Ostatně, kdyby to nefungovalo, je to můj byt a tak, když to řeknu natvrdo, já tím celkem nic moc neriskuju.“

Dívá se na mě zpříma a já vím, že tohle je její okamžik. Teď mi, a vůbec všem, kdo pochybovali, může ukázat, že jsme se přepočítali a že to byla ona, kdo měl pravdu a komu sázka vyšla. Že naše předpovědi o ženatém záletníkovi, který ji bude tahat pár let za nos, ale nikdy se nerozvede, byly úplně mimo. A z ničeho nemám větší radost. Ještě nikdy jsem se necítila tak dobře, když se ukázalo, že jsem se spletla.

„Vím, že to nebude jednoduchý a nejsem na sebe pyšná, že jsem se spustila s ženatým chlapem, ale poprvý mám pocit, že tohle není jen taková berlička a záplata, abych nebyla sama. Že tohle by mohlo fakt fungovat,“ dodá Jolana. Já mám ten pocit taky.

16. prosince

Jsem si vědoma toho, že je žádoucí končit happy endem. Tentokrát jsem tedy zadělání a pečení perníčků nenechala na poslední chvíli. Tentokrát jsem zadělala poctivé a vyzkoušené těsto. Opět máme plnou krabici žulově tvrdých perníkových komet, které vypadají jako kopyta. Jako kdybych to už někdy zažila…

Mami, přidej!

ANEB JAK SE (NE)STÁT SUPERMATKOU

Barbora Vajsejtlová

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 35 393

Vydání první

Praha 2019

Grafická úprava obálky Natálie Pecková

Odpovědná redaktorka Diana Štelová

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz