Smutné

Filip Vajner

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2009

Smutné

Filip Vajner

Seděl a koukal před sebe na obrazovku přenosného PC. V malém pokoji ve třetím patře obrovského domu umístěném mezi ostatními domy. Podíval se vlevo. Skrze okno viděl protější panelový dům. Nikoho tam neznal. Když jde o to, neznal nikoho ani ve svém ohromném domě. Občas v něm sice někoho potkal, ale stačilo říct jen prázdné “Dobrý den” a měl splněno. Lidé asi potřebují slyšet, že je den dobrý. Vyžadují to. A tak jim to říká.

“Dobrý den,” říká neznámé paní, co se pomalými kroky vypotácí z výtahu s rezavým jezevčíkem.

“Dobrý den,” říká neznámé paní za skleněnou přepážkou na poště.

“Dobrý den,” říká neznámé pokladní v diskontu.

Jeho “Dobrý den” chtějí slyšet lidé, které potká na schodišti v zaměstnání, i když ani neznají a nechtějí znát jeho jméno. On také nezná jména lidí v práci, ale “Dobrý den” říct musí. Jinak mu nedají pokoj. Bude divný. Bude na sebe vázat pozornost.

To nechce. Proto říká ta prázdná slova. Den za dnem, minutu za minutou. Každému koho potká.

Jsou lidé, kterým “Dobrý den” neříká. Jsou to lidé v autobusech. Lidé na ulici. Lidé v supermarketech. Ti lidé si nic nemyslí. V tu chvíli je pro něj bezpečno.

Když potkáte člověka mezi regály se zavařeninami, džemy a kompoty, nemusíte mu říkat “Dobrý den”. Když dojdete až k pokladně, položíte zavařeniny, marmelády a kandované ovoce na pojízdný pás a nákup zajede až k pokladní, musíte říct “Dobrý den” ona řekne také “Dobrý den”. A poté teprve sáhne na jídlo, s každým kusem přejede čtečku a vy můžete zaplatit.

Podívá se doprava. Je zapnutá televize.

Hoří. Velký dům, ne tak velký jako jeho, hoří. Plameny šlehají vysoko do nebe, kolem pobíhá hejno malinkatých mužíčků a snaží se požár uhasit. Ženský hlas z televize říká, že hoří. To jsou mi věci. Ženský hlas to musí říct. Pro všechny případy, a aby bylo jasno. Když zapálíte dům, tak potom hoří. To co teď všichni vidíte na obrazovkách je oheň. Když je někde oheň tak hoří.

Hlasu v televizi nemusí říkat “Dobrý den”. Hlas si nic nemyslí. Je to jen proud vzduchu z plic, který rozechvívá sevřené hlasivky, čímž vznikají zvuky. Když zvuk vydává člověk, je to hlas. Když zvíře, hlas to není.

Koukne na mobilní telefon v přihrádce psacího stolu pod obrazovkou.

Když někdy zazvoní, on hovor přijme, ozve se hlas. Jelikož jde o úplně jiný hlas než v televizi, řekne “Dobrý den”. Musí. Hlas v telefonu si může něco myslet. Je to lidský hlas.

V televizi nejsou lidé. Jen proudy vzduchu v něčích hlasivkách a obrázky.

Před hořícím domem se objevila paní. Pláče. Není mi jí líto, protože je v televizi a tam nejsou živí lidé, jsou to obrázky. Musí mi být líto jen živých lidí. Ona je mrtvá. Pláče.

“Jak se to stalo?” povídá hlas z televize.

“Nevím,” odpovídá mrtvá paní.

“O co jste přišla?”

“O všechno.”

“To je smutné.”

Pláče.

Podívá se znovu z okna. Dům naproti nehoří. V plamenech není ani jeho dům. Měl by být rád.

“Buďte rádi, že se to nestalo Vám,” říká hlas z televize.

Je rád.

Na obrazovce je znovu dům v plamenech, tentokrát už bez mrtvé paní. Hlas říká, že nikdo neví, jak se to stalo, že lidé přišli o všechno a že je to smutné.

Je mu smutno, vždyť ti lidé přišli o všechno a nikdo neví, jak se to stalo.

Obrazovka už neukazuje dům. Jsou tam dvě mrtvoly. Kozatá blondýna s úsměvem a snědý muž s ustaraným pohledem. Jsou vyvážení. Ona je blond, on černovlasí. Ona je bílá, on snědý. Ona usměvavá, on vážný. Ona mlčí, on mluví. Oba jsou mrtvoly, jsou totiž v televizi.

Zapálí si cigaretu. Teď okraj cigarety hoří. Stejně jako ten dům. Je to taky smutné? Není. Nikdo o nic nepřišel a dobře ví, jak se to stalo. Zapálil jí. Hořící dům je smutný, cigareta ne. Paní s jezevčíkem je živá, kozatá blondýna na obrazovce je mrtvá. Kdyby hořela paní s jezevčíkem, bylo by mu jí líto. Když bude hořet mrtvola v televizi, líto mu to nebude.

Ale už tam není. Na obrazovce je muž. Má bílý plášť, tmavé na krátko střižené vlasy a brýle s jemnou obroučkou. Říká, že to byla nehoda a že smrt chlapce přišla okamžitě. Mrtvý byl už ve chvíli, kdy ho plavčík vytáhl z vody a položil na kachlíčkovanou podlahu. Rozrazil si lebku o hranu bazénu, když skákal do něj skákal. Kdyby ukazovali celý ten chlapcův skok v televizi, nemuselo by ho teď mrzet, že je mrtvý. Už by mrtvý byl. Nic by se nezměnilo. Mrtvý chlapec by skočil do vody, rozrazil by si lebku a plavčík by vytáhl mrtvého chlapce z bazénu. Mrtvola předtím a mrtvola potom.

Ten skok v televizi nebyl. Chlapec tedy byl před skokem živý. Teď je mrtvý. To je smutné.

“Je to smutné,” říká mrtvý pán v brýlích.

“Je to smutné,” říká hlas.

Koukne znovu z okna.

Ten chlapec by klidně mohl bydlet v protějším domě, který nehoří. Mohl ho potkávat a neříkat mu “Dobrý den”, protože je z protějšího domu. Lidem z protějšího domu se neříká “Dobrý den.” Mohl být ovšem z jeho domu. Třeba i byl. Stejně by ho neznal, ale říkal by mu “Dobrý den”.

Típne cigaretu, která hořela, protože jí předtím zapálil. Přemýšlí o tom, že pán v brýlích a bílém plášti neřekl, jestli někdo o něco přišel. To bude asi tím, že věděl, jak se to stalo. Když se ví, jak se to stalo, nikdo nepřijde o všechno. Ale měl to říct!

Byla to špatná reportáž, protože o ní musí člověk přemýšlet. Každá reportáž by přece měla říkat všechno, co musíte vědět. Když to víte, nepřemýšlíte. Kdyby dělali ty zpropadený reportáže pořádně, nikdo by nemusel myslet. Nikdo nechce myslet.

Zazvonil telefon.

“Dobrý den,” ozvalo se.

“Dobrý den” říká.

“Tak jsem tady,” říká hlas z telefonu, který patří člověku.

“Tak já tam jdu,” říká.

Seběhne po schodišti dolů. Nikomu nemusel říct “Dobrý den”. Nikdo tam nebyl. Jenom on. Vyšel z domu, zabočil doprava a šel na kraj chodníku. V bílé dodávce seděl pan Pokorný. Obešel auto, otevřel dveře a sedl si na místo spolujezdce.

“Dobrý den,” říká.

“Dobrý den,” říká pan Pokorný.

S panem Pokorným pracuje. Tudíž se znají. Tudíž mu říká “Dobrý den”. Kdyby pana Pokorného neznal a sedl si vedle něj třeba v autobuse, neřekl by mu “Dobrý den”. Nemohl by.

Je slyšet hlas rádia. Hlas říká, že dnes shořel dům. Nikdo neví, jak se to stalo, lidé přišli o všechno a je to smutné.

“Je to smutné,” říká pan Pokorný.

“Je to smutné,” říká.

“Předtím také v rádiu říkali, že si nějaký chlapec při skoku do bazénu rozrazil lebku,” říká pan Pokorný.

“To je smutné,” říká.

“To je,” říká pan Pokorný.

Jeli v dodávce. Z rádia byly slyšet písničky a občas se hlas zmínil o smutných věcech. O hořícím domě a chlapci s rozraženou lebkou. Za půl hodiny jsme zaparkovali na velkokapacitním parkovišti u prodejny Dřevěného dřeva. Uvnitř prodávají výrobky výhradně ze dřeva. Musel jsem to říct. Pro všechny případy, a aby bylo jasno. Ve Dřevěném dřevu prodávají dřevo.

S vozíkem až po okraj zaplněným dřevěnými deskami vyjeli z auta, projeli celý odchod a zastavili se u přepážky. Stál za ní muž asi jeho věku. Měl špinavě blonďaté vlasy, akné a žluté tričko.

“Dobrý den,” říká muž za přepážkou.

“Dobrý den,” říká pan Pokorný.

“Dobrý den,” říká.

“Jak mohu sloužit,” ptá se muž.

Měli přesné instrukce. Ty jim sdělil vedoucí. Vedoucímu to řekl ředitel. Ředitelovi majitel. A majitel to má bůhví odkud.

“Máme tu nepoužité dřevěné desky a chceme je vrátit,” říká pan Pokorný.

“Zajisté,” říká muž ve žlutém tričku. Čtečkou přejel přes čárové kódy na kartonových obalech dřevěných desek a zmáčkl tři tlačítka na klávesnici.

“Prosil bych platební kartu, aby Vám tam mohla být převedena vrácená částka,” říká muž.

Chvíli zaraženě koukali na muže ve žlutém tričku a akné. To v instrukcích nebylo. Pan Pokorný zavolal vedoucímu, ten řediteli a ten zase majiteli. Majitel bůhví komu. Poté Pan Pokorný zavěsil.

“Poprosil bych hotovost,” říká pan Pokorný.

“Bohužel, koupě byla provedena platební kartou. V tom případě můžeme vracet částku jen na platební kartu. Je mi líto,” říká muž v tričku.

Zase ticho. Nikdo nic neříkal. Pan Pokorný znovu musel zavolat vedoucímu. Ten řediteli a ten majiteli. Majitel se s někým poradil a pak pan Pokorný zavěsil.

“Byla by tu jiná možnost?” ptá se pan Pokorný.

“Byla,” říká muž za přepážkou.

“Mohl bych Vám dát poukaz v hodnotě vrácené částky. Vy si nakoupíte zboží za poukaz a přesáhnete částku na poukazu o pár korun. Zboží bez udání důvodu vrátíte a já Vám pak mohu dát hotovost, jelikož těch pár doplacených korun znamená, že jste platili i v hotovosti,” vysvětlil muž s akné.

Byl zaskočený. Muž ve žlutém tričku jim chtěl evidentně pomoci. Ale proč by to dělal? Ráno nic o muži ve žlutém tričku, který pomáhá lidem, v televizi nic neříkali. Kdyby ano, věděl by proč. Třeba je to smutné. Třeba ne.

Pan Pokorný mezitím vytočil číslo na mobilním telefonu, řekl to vedoucímu, ten to řekl řediteli, ten majiteli a majitel bůhví komu. Poté Pan Pokorný zavěsil.

“Souhlasím,” říká pan Pokorný.

Projeli celý odchod. Nakoupili jiné dřevo, než předtím přivezli do obchodu, ovšem za to nové, jim mohl muž ve žlutém tričku vrátit hotovost.

“Výborně,” říká muž, když mu přivezli vrátit nové dřevěné desky. “Teď jenom musíme počkat na schválení účtárny, to je jenom formalita nebojte se,” uklidňuje muž s akné.

Chvíli bylo ticho.

“Mimochodem. Teď jsem četl na internetu o tom domě, co shořel. Nikdo neví, jak se to stalo, a lidé přišli o všechno,” říká muž.

“Je to smutné,” říká pan Pokorný.

“Je to Smutné,” říká.

“To je,” říká muž.

“Také píší o tom chlapci co si rozrazil lebku. Ale moc to nechápu. Nepíší, jestli při tom někdo o něco přišel a jak se to stalo,” říká muž. “Musel jsem o tom přemýšlet,” dodává muž.

“To je smutné,” říká.