Vyzařování

Vladimír Vávra

Ačkoliv se jmenoval Hans, nikdo mu neřekl jinak než Konrad. Přitom s Konradem Henleinem neměl nikdy nic společného. Jak by také mohl? V roce 1935, v době založení Henleinovy Sudetoněmecké strany, nebyl ještě ani na světě.

A po válce, při odsunu Sudetských Němců (to už na světě byl), zůstal se svými rodiči nedaleko Chrastavy samozřejmě i on, neboť ti, jako jedni z mála, se i přes výhružky z Berlína k Henleinovu hnutí nepřihlásili. Přesto mu později spolužáci ve škole tuto přezdívku - napůl ze zlomyslnosti, napůl z legrace - dali.

Vyučil se lesníkem. Nejprve sice jen s partout dělníků kácel stromy a odstraňoval polomy, avšak po letech, kdy se společenská situace v pohraničí uklidnila a s ní i nedůvěra vůči všemu německému, převzal uvolněný revír i s hájovnou. V neposlední řadě i proto, že lidem nemohla uniknout jeho neobvyklá pracovitost a poctivost. Nicméně přezdívka Konrád mu zůstala natrvalo a Hans ji bral s úsmevným nadhledem.

Někdy kolem plnoletosti se u něho začala projevovat zvláštní schopnost vycítit a rozpoznat zlo v samém jeho počátku.

Poprvé, když se jednoho dne oháněl v lese sekyrou a zčistajasna se ho zmocnila podivná předtucha, že kácený strom se vymkne zákonům fyziky a padne na zcela opačnou stranu. Právě tam, kde ve zdánlivém bezpečí postávali partáci a vesele pokuřovali.

Krátce nato podruhé, když se do vesnice přistěhoval jakýsi chlápek z Prahy, večer v hospodě objednal rundu a začal barvitě líčit, proč se rozhodl hlavní město opustit. Zatímco všichni ho poplácávali po ramenou, Hansovi cosi našeptávalo, že ten člověk nemluví pravdu. Usuzoval však nikoli podle jeho slov (ten chlap mohl i mlčet), nýbrž podle určitého vyzařování, které z něho vycházelo a jež Hans rozpoznal - vyzařování zla. A nemýlil se: z dotyčného se vyklubal hledaný vrah na úteku.

Potřetí pak, když seděl u nedělního oběda a náhle ho zachvátil podivný neklid. Odložit příbor a chvilku zíral před sebe. Pak všeho nechal a vyběhl ven k nedalekému potoku.

“Raus aus dem Wasser, raus aus dem Wasser!” křičel na caparty povykující ve vodě a mával přitom svýma mohutnýma dřevorubeckýma rukama.

Co se přesně stane, nevěděl. Věděl jen tolik, že se stane něco zlého a děti musejí okamžitě z vody.

Ty mu však nerozumněly a šplouchaly se dál.

Skočil za nimi a násilím je vytáhl na břeh. V té chvíli uhodil blesk do nedalekého stožáru vysokého napětí, který se v ohňostroji jisker zlomil v půli a jako raketa zabořil do místa, kde ještě před pár vteřinami se děti šplouchaly.

A tak dále a tak dále.

Intuice? Šestý smysl? Dost možná. Přesto zůstává záhadou, proč v podobně vypjatých situacích mu mozek “přešaltroval” do němčiny, navzdory tomu, že češtinu za ta léta už ovládal lépe. Bylo to dětskou četbou v mateřštině, plnou temných a krutých starogermánských pověstí a legend? Anebo tím, že těhotná matka na něho něchtěně přenášela veškerá zla, kterým jako nesympatizující s Říší byla ze strany henleinovců vystavena? A Hans, ještě nenarozený, je do sebe vstřebával a tím je později dokázal včas podvědomě rozpoznat? Těžko posoudit - Sigmund Freud nechá zdravit. Tak či onak, jakmile Hans spustil německy, ostatní zbystřili pozornost.

Nikdy se neoženil a po smrti rodičů zůstal sám. Avšak nestěžoval si - žil svým revírem a po večerech většinou vysedával v hospodě.

“Co nového v českém pralese, Konráde?” utahoval si hostinský, když před něj stavěl pivo.

“Nic, všude vládne starý ordnung,” žertovně opětoval zase on. “Co bys také očekával, je-li pod německým protektorátem.”

Léta plynula a plynula.

Jednoho listopadového rána loňského roku Hans opět za sebou přibouchl dveře hájovny a vykročil ven.

Bylo pošmourno, mrholilo a kolem se proháněl studený vítr.

Vdechl chladný vzduch.

To vypadá na brzkou zimu, pomyslel si a zachumlal se do kabátu.

Přešel na opačnou stranu silnice a po několika krocích odbočil na úzkou, obřími blatouchy lemovanou cestu, která ho zavedla do lesa.

Nejprve se zastavil na mítině, aby zkontroloval, kolik dřeva ještě zbývá odvézt na pilu, poté pokračoval dál k lesní školce.

Už z dálky mu nemohlo uniknout, že po obou brigádnicích, kterým dnes chtěl ukázat, jak obvazovat vysázené stromky, aby při prvním nárazu mrazu nezašly, není vidu ani slechu.

Popošel blíž. Zastavil se a rozhlížel kolem.

Přece se holky nevypařily, řekl si v duchu a otáčel se do všech stran.

Tu cosi zahlédl před sebou v jehličí. Sehnul se a zvedl zlatý řetízek s přívěškem krucifixu. Řetízek byl v půli přetržený a na přívěšku byly stopy krve.

Vylekal se a řetízek pustil na zem.

Znovu se rozhlížel. Bezděky zvedl hlavu k obloze a - ztuhl. Vysoko nad ním, na samém konci holého a táhlého kmene bez větví, se pod zbytkem koruny pohupovaly batohy obou brigádnic.

“Propánaboha!” vykřikl nahlas.

Avšak ještě dřív, než se stačil vzpamatovat, náhle s ním začal cloumat třes.Ten však nebyl důsledkem právě prožitého leknutí. Ne, byl způsobem zvenčí. Jako by před ním kdosi roztočil obří vrtuli.

Před nečekaným náporem vzduchu se oběma nohama pevně zapřel a přivřel oči.

A jako ve snu viděl kolem sebe žhnout plamínky ohně. Takové zvláštní, namodralé plamínky, vyzařující ze sebe nezměrné zlo. A mezi nim - jaká hrůza! - mrtvá těla andělů.

Stál jako přibitý a přemohla ho panika.Trhl očima, ale víčka měl jako z olova. I sluch ho zradil a začal ho ohlušovat tupým duněním.

Ve snaze dostat se co nejrychleji pryč se rozeběhl, ale zakopl o kořen a padl na záda. Vyděsil se, že se popálí a pokoušel se znovu zvednout. Jakási neznámá síla ho však drtila zpět a nemohl se ani pohnout. A aby toho nebylo málo, zem se začala chvět a on ucítil, jak se pod ním rozevírá trhlina. Děsem, že se do ní propadne, už už chtěl vykřiknout, když tu ztěžklá víčka opět povolila a - všechno bylo jako předtím.

Vzchopil se a vstal. Zíral před sebe a nenapadala ho jediná kloudná myšlenka. Pouze tušil, že na toto zlo, na toto odjakživa nejobávanější zlo ze všech zel, jak ho rozpoznal, je krátký. Neboť přestože je pojmenovatelné, je neuchopitelné. A v jeho silách není mu zabránit. Není to v silách nikoho!

Koho taky? pomalu se vzpamatovával se. Vždyť jediného, který by to dokázal, lidé před dvěma tisíci lety sami přibili na kříž. A boží moc přenechali jeho zástupcům, kteří jsou k smíchu a kteří nedovedou zabránit ničemu. Zhola ničemu. Zbývá jen jediné - varovat!

Ale před čím má varovat nyní? zarazil se. Před nízkou oblohou? Před ledovým severákem v polích? Před umlklým lesem? Před stromy bez listí? Před čímsi, co irgendwo da draussen…

Pln úzkostné předtuchy opustil les.

Sněhový déšť nepřestal celý den. A další. A ještě další.

Hans zůstal doma. Jenom postával za oknem a vyhlížel ven.

K zemi se stále tiskly těžké mraky, jakoby vychutnávaly odklad chvíle, kdy pod sebou pohřbí celou krajinu, do střechy bubnovaly zledovatělé kapky. Za celou dobu nezahlédl jediný let ptáka nebo běh zajíce, oněmělo i bučení skotu. A tráva na louce, jindy i v listopadu poměrně svěží, zešedla.

Když ten večer se odhodlal odejít do hospody, vlastně ho ani nepřekvapilo, že hospoda, jindy zaplněná do posledního místa, zeje nyní prázdnotou.

Usadil se na židli u stolu pro štamgasty.

“Vypadáš ustaraně, Konráde,” poznamenal vážným hlasem hostinský, když před Hanse stavěl půllitr. Působil zadumaně a očividně mu nebylo do smíchu.

“Už třetí den tu nebyla noha,” pokračoval a vrátil se za výčep. “A nezdá se, že by se to v dohledné době mělo změnit. Všichni sedí doma a hlídají. Mají strach. Není přece normální, aby Válkovi pošly kozy, Pazderkovi pochcípali slepice, Šindelárova kráva vyvrhla mrtvé tele a Sklenář přišel o celou úrodu brambor. A to všechno během posledních dnů najednou. Chlapi se na tebe zlobí, žes je nevaroval…”

Hans upíjel pivo a mlčel. V hlavě se mu divoce sbíhaly myšlenky a nevěděl, co má odpovědět.

“A představ si,” navázal hostinský na přerušený monolog a začal leštit pult, ” že ty dvě holky, co u tebe brigádničily a sem ke mně chodily na guláš, se dodnes nevrátily domů. Ptali se tu na ně strážníci z Chrastavy. Poslal jsem je za tebou, jenže v noci mne probudil jejich náčelník, kde prý jsou? Ani oni se nevrátili na okrsek,” zavrtěl hlavou. “Konráde, řekni, je to normální? To abych si ještě dělal starosti o ženu. Od včerejška leží v nemocnici, chytla nějaký virus. Volal jsem tam snad stokrát, ale telefon nikdo nebere.”

Hans vstal a popošel ke dveřím. Irgendwo da draussen…, irgendwo da draussen…, opakoval a zvednutým ukazováčkem varovně mířil k oknu. Pak vzal za kliku a vyšel ven.

Někde tady venku…, někde tady venku…, přeložil si hostinský Hansova slova. Co jimi měl na mysli, nemohl ale stále pochopit. Pověsil utěrku a sáhl po klíči od sklepa. Vzpomněl si, že odtamtud dopoledne zaslechl podivné zvuky.

Jako by cosi cizího uvnitř jeho mysli a bez souhlasu s ním se smířilo s nadcházející neodvratnou skutečností, Hans tu noc spal kupodivu dlouho a klidně. Přesto s probuzením se dostavil starý neklid. Ba co víc, strach.

Závěsy na oknech byly překvapivě roztažené, květináče na parapetu převrácené a hodiny na zdi tikaly tak unaveně, že by se nedivil, kdyby se zastavily. I stará litinová kamna přestala v noci hřát a v ložnici s vysokým klenutým stropem byla zima.

Vstal a přešel do kuchyně. Ze sporáku vzal konvici na čaj a otočil kohoutkem vody. Žádná netekla. Zkusil to ještě jednou, ale marně.

Vyšel na chodbu a zmáčkl vypínač. Ani elektřina však nefungovala. Poslepu prošel celou chodbou a šmátral za dveřmi ostatních místností. I v nich bez výsledku. Vrátil se tedy do ložnice a sedl si na pelest postele.

Přemítal.

Pak zase vstal, odemkl skříň s loveckými střelnými zbraněmi a vyjmul tu největší - kulovnici na divočáky. Ze šuplíku vyndal plechovou krabičku s náboji a kulovnici nabil. Zbylé náboje vysypal na noční stolek a s pažbou v podpaží se znovu usadil na pelest. Cítil se bezpečněji, přestože mu bylo nadevše jasné, že proti tomuto zlu žádná zbraň nepomůže.

Mezitím se o něco rozednilo a do ložnice začalo proudit světlo. Lépe řečeno, jakési torzo světla, neboť břichaté mraky, z nichž se bez přestání linuly husté, mrznoucí provazce vody, visely tak nízko, že by si člověk myslel, že se již dotýkají horního patra.

Náhle zahřmělo a hromosvodem projel blesk. I vítr zesílil, prudce oblétl hájovnu a tvrdě udeřil do oken. Ale nejen to, uvolnil i saze v komíně, které hnány poryvy větru pronikly do všech koutů a zpode dveří pak do celého domu. Divoce vířily sem a tam, nahoru a dolů, a jejich lepkavý prach pokryl podlahu i celý strop.

Hans se rozkašlal, dusil se, oči ho pálily. A začal si neblaze uvědomovat, že mu patrně zbývá už jen několik málo minut.

Hrom opět udeřil. A znovu. A ještě jednou.

Vtom postřehl mihotavou zář. Vyzařovala odněkud zezdola, vytrvale sílila, prolétla pokojem ode zdi ke zdi a okolní vzduch zbarvila do ledové modři.

Hans položil kulovnici na zem a zvrátil se do peřin. A v očekávání nadcházejícího zavřel oči.

–