Prokletý De Chirico

Vladimír Vávra

Kdysi honosná lavička v parku nad městem, kterou si vybrali z dávných vzpomínek. Nyní zašlé torzo s mechem ve vyrytých srdcích, kostrbatých iniciálech a milostných vyznáních. Podpírajíc jeden druhého se opatrně posadili a s nezměrnou úlevou nabírali ztracený dech. Byl horký letní podvečer a rozpálený vzduch byl k zalknutí.

“Jak je to vůbec dávno, co jsme zde byli poprvé?” zeptal se a z čela si stíral krůpěje potu.

“Hodně dávno,” povzdechla.

“Jako by to bylo včera…”

“Jako by to bylo včera…” téměř neslyšně opakovala každé jeho slovo.

“Kolik to může být roků?”

“Nechtěj to slyšet!” zaprosila.

“Kolik…?”

“Toho léta jsme se seznámili…” napověděla mu.

“Ach ano, odpusť!” omlouval se. “Ta moje paměť…”

Nakrátko se odmlčeli.

“Co myslíš, budeme čekat dlouho?” zeptala se po chvíli.

“Nevím, ale zdá se, že jsme poslední…”

I toho rána se probudili krátce po rozednění. Vstali a zatímco ona přešla do kuchyně postavit na čaj, on se posadil v obýváku před televizí.

“Voda neteče,” volala na něho otáčejíc kohoutkem sem a tam.

“Televize nejde,” volal na ni zase on, snažíc se televizi zapnout i bez dálkové ovládání.

“Co se to dneska děje?” povzdechla cestou v předsíni. “Zapni alespoň rádio!”

K údivu obou však nehrálo ani to.

“Jde vůbec elektřina?” napadlo ji a sáhla po vypínači od stojací lampy. “Tak proto, ani proud nejde…”

“Zkusím náš starý tranzistorák,” navrhl a sehnul se pod stůl. “Třeba se z něho něco dozvíme…”

“Nedělej si iluze,” namítla a posadila se naproti. “Přece namísto zpráv ze světa nebudou hlásit, že v našem domě neteče voda a nesvítí světlo.”

“To jistě ne,” přitakal a tranzistorák položil na stůl.

Přestože tranzistorák fungoval, počáteční radost jim nevydržela dlouho. Neboť ať ladili na všech dostupných vlnových délkách a současně vysouvali a znovu zasouvali anténu, nic jiného než šumení z reproduktoru nevycházelo.

“To je mi záhada…” kroutila hlavou. “Neměl bys raději někam zavolat?”

“Asi ano,” řekl a zvedl se. A aniž by měl představu kam či komu zavolat, sáhl po telefonu.

Nemusel říkat nic. Výraz jeho obličeje byl natolik výmluvný, že ihned pochopila, že telefon je hluchý.

“Tomu nerozumím,” podivila se. “Není přece možné, aby nefungovalo vůbec nic.”

“Zaklepu na sousedy,” nabídl se a přehodil přes sebe župan.

Nebýt na patře okna do ulice otevřeného dokořán, zaklepal by hned. Dovnitř však profukovalo a proto se rozhodl nejprve okno zavřít.

Udělal několik kroků, když tu ho cosi znepokojilo. Zastavil se a rozhlédl kolem - nic neobvyklého neviděl. Naklonil se přes zábradlí, ale ani v patrech pod sebou, ani v patrech nad sebou nespatřil nic, co by k jeho znepokojení zadávalo příčinu. Přesto měl zvláštní pocit, že v domě něco nesouhlasí.

Popošel blíž k oknu a zbystřil sluch. Ať se však snažil sebevíc, ani nic neobvyklého neslyšel.

Už chtěl vzít za kliku a okno zavřít, když vtom se zarazil. A uvědomil si, že právě to, že nic neslyší, je příčinou jeho znepokojení. Protože do toho domu, stojícího na rohu rušné křižovatky dnem i nocí pohlcené v hluku aut, tramvají a chodců, ticho nikdy nepatřilo.

Stál a nevěděl, co si má myslet. Záhy si však dodal odvahy, přidržel se okraje parapetu a vyklonil se ven - křižovatka pod ním zela opuštěností a prázdnotou.

Leknutím ztratil rovnováhu a jen tak tak se mu podařilo zvrátit se zpátky. S ulehčením vydechl.

Opět pevně stojíc na vlastních nohách očistil se od prachu a zahleděl do postranních ulic. Přesto ani v nich nespatřil jediného člověka, jediné auto. I dopravní semafory, jindy neustále přeskakující z jedné barvy do druhé, byly vypnuty. Všude vládlo ticho a zvláštní napětí.

Přepaden panikou okno prudce přibouchl a přitlačil se na něj. Vzápětí si ale uvědomil pošetilost tohoto počínání a okno znovu otevřel. Zíral před sebe a v hlavě měl zmatek. Kam se všichni poděli? Kde jsou? Co se stalo, že nikde nikdo není?

Opřel se o zeď a snažil se utřídit si myšlenky. Nemohlo se stát, že v noci neslyšeli hlášení z veřejných pouličních tlampačů o nějakém blížícím se nebezpečí? Varování či dokonce výzvu k okamžité evakuaci? Nebylo by přece poprvé, co by narychlo museli opustit byt. Už za války nechávali všeho a před nálety utíkali ukrýt se do sklepa. A není tomu tak dávno, kdy kvůli povodním museli opustit nejen byt, nýbrž i celý dům. Jenže pokaždé houkaly sirény tak zběsile, že by probudily i nejhlubšího spáče, uvědomil si.

Už nepochyboval - nyní je tomu jinak, zcela jinak. To ticho mu něco připomínalo. I ty opuštěné, prázdné ulice a domy bez lidí. Ale proboha co? nemohl se rozpomenout. Měl jen tušení čehosi nedobrého. Čehosi nezvratitelného přicházejícího odtamtud zvenčí.

“Co říkali sousedé?” chtěla vědět, když se vrátil do bytu.

“Prý to není nic vážného,” zalhal, neboť neměl odvahu se jí svěřit.

“Jak dlouho to může trvat?” byla zvědavá.

“Snad hodinu, dvě, možná celé dopoledne…”

“Tys mi nerozumněl,” namítla. “Jak dlouho to může trvat…?”

Zůstal jako přibitý a nebyl schopen slova.

“Nejen náš dům, i náš byt má okna do ulice,” řekla hlasem plným smíření. “Jen by mne zajímalo, má-li význam ještě něco udělat.”

Nastalo nekonečně dlouhé mlčení. Mlčení, při kterém se rozpomenul a zatrnulo mu.

“Neřekl bych,” odvětil. “Jen čekat.”

“Udělali jsme dobře, když jsme se rozhodli nečekat doma,” pravila.

“Proč jsi ale tolik trvala na této lavičce?”

“Kruh se vždy uzavírá ve stejném bodě, ze kterého vychází,” prohlásila vžilou intonací učitelky geometrie, kterou dříve vyučovala. “Sem jsme přišli na naší první schůzce, odtud také…” nedořekla.

Obejmul ji kolem ramen: “A vzpomínáš si, odkud jsme sem tenkrát přišli?”

“Z galerie přece, z výstavy obrazů…”

“Obrazů koho?” naléhal.

“Ta moje paměť…” pokrčila rameny. “Je to nyní tolik důležité?”

“Je to symbolické jako tato lavička,” odvětil. “Neuzavírá se snad kruh vždy ve stejném bodě…?” napověděl ji.

Trvalo slabou vteřinu, než si vzpomněla. Než se v myšlenkách vrátila šedesát let nazpět a uviděla samu sebe stát před obrazy Giorgio De Chirica. Před plátny s motivy ulic a prostranství bez lidí, lemovaných jen torzami soch a podivných stínů.

Jde z nich úzkost a strach z odcházení, řekla tenkrát.

Visionář De Chirico, řekl tenkrát on, mladičký student umění. A poprvé ji vzal za ruku.

“Prokletý De Chirico,” řekla nyní.

“Prokletý De Chirico,” opakoval po ní a za ruku ji vzal naposledy.

Pak se k sobě přitiskli co nejtěsněji a zadívali do posledních paprsků pohasínajícího slunce.

–