Jeden večer, jeden vlak

Vladimír Vávra

Starý muž a mladá žena vystoupili z metra. Pomalým krokem došli k parku před Hlavním nádražím, posadili se na lavičku a nevelké zavazadlo položili vedle sebe. Srpnová noc byla k zalknutí a přestože dosud zářily hvězdy, kdesi za Prahou už neklidně zahřmělo.

“Nerozmyslel sis to?” zeptala se.

“Neznám jediný důvod,” zakroutil hlavou.

“Seš si naprosto jistý?” naléhala.

“Víc než kdy předtím,” řekl odhodlaně.

“Tak mne obejmi a zavři oči…” zašeptala.

Už pouhá jejich jména jako by je předurčovala ke společnému štestí - Pravdomil a Krasimíra. Ona jména zrcadlila i jejich profese: Pravdomil - milovník pravdy - byl advokátem, Krasimíra - míra krásy - byla baletkou.

O sobotách jezdívali do Grandhotelu Wagner v Jevanech. Bylo několik týdnů po válce a krátce po jejich sňatku.

Překrásný pár, šuškávali si hosté u stolů, když spolu vcházeli do tanečního sálu. Pravdomil v elegantních oblecích z anglické vlny šitých na míru u Rosenbauma, Krasimíra v hedvábných šatech lehčích než křídlo vážky od Podolské.

Mnohdy si Pravdomil ještě zastrčil do klopy bílý karafiát a Krasimíra si svázala své husté černé vlasy červenou stužkou - londýnský dandy a sevillská tanečnice flamenga.

Světe poklekni a hleď na nás v němém úžasu!

Utopeni jeden v druhém tančívali hluboko do noci. Na parketu zůstávali nezřídka jako poslední a orchestr pak hrál vybrané melodie jen pro ně samotné.

Přesto nejpozději s prvním paprskem slunce opřeným do oken i oni dva taneční sál opouštěli a odcházeli do zatemněného pokoje.

Krasimíra totiž neměla slunce ráda. Přesněji řečeno, vyhýbala se mu jak mohla, neboť od určité doby ji způsobovalo kruté bolesti hlavy. Stačil jeho nepatrný dotek a bylo zle. Přitom do nedávna tomu bylo naopak: při sebemenší příležitosti mu nastavovala tvář a slastně přivírala oči.

Oba zpočátku pomýšleli na nějakou náhlou sluneční alergii. Krasimíra navštívila řadu odborných lékařů, radila se s léčiteli, v zoufalství se podrobila dokonce i hypnóze. Spolykala nepřeberné množství prášků, mazala se mastmi, nořila se do lázní, neopovrhla ani lektvary podle receptů venkovských bab kořenářek - všechno zcela marně. Jediný hřejivý paprsek postačil k tomu, aby bolesti začaly nanovo.

Postupně si na svou nemoc zvykla. Doma nechávala i přes den spuštěné žaluzie a z bytu vycházela pouze po setmění. A když musela do divadla a venku nebylo alespoň pod mrakem, chodila i v zimě, často k potměšilému pohledu kolemjdoucích, chráněna obřím slunečníkem.

Uběhlo několik roků. Hotel Wagner byl mezitím znárodněn a elegantní vals v něm vystřídala hrubá polka. Do Jevan tedy přestali jezdit. K tomu i ubylo peněz, neboť z Pravdomila, do nedávna úspešného soukromého advokáta, se stal podnikový právník s mizerným měsíčním platem.

Krasomilu však společenská změna kupodivu nepostihla. Naopak, jednoho dne se stala - navzdory své nemoci - sólistkou baletního souboru známého divadla. A začala hostovat i v cizině.

“Být bez tebe je horší než zemřít,” šeptával jí Pravdomil do ucha, když ta se po dlouhých dnech odloučení choulila v jeho náruči.

“Tolik jsi mi chyběl,” šeptávala Krasimíra zase jemu. A vyprávěla, co všechno v cizině viděla a zažila.

Až jednou - to se právě vrátila z hostování v rumunském Brasově - byla nezvykle mlčenlivá a pohroužená sama do sebe. Nikoli chladná či odtažitá (v nádražní hale se s Pravdomilem obejmula se stejnou vášní jako vždycky a celou noc spolu nezamhouřili oka). Jen onen vodopád slov, jemuž Pravdomil přivykl, se vytratil kamsi do neznáma.

Ani v následujících dnech se příliš nezměnila. A pokud zrovna neměla večerní představení, sedávala doma u okna a zadumaně hleděla na měsíc.

Pravdomil pochopil, že se jí muselo něco neobvyklého přihodit. Něco natolik závažného, že o tom odmítala mluvit i přesto, že mezi sebou neměli nejmenšího tajemství. Nicméně rozhodl se na Krasimíru nenaléhat, nechat jí čas a počkat, až se rozpovídá sama.

A téměř se mu to povedlo - po necelém týdnu si přestala přisouvat židli k oknu a takříkajíc se vrátila zpět do své ženské mnohomluvnosti. Avšak o tom, co se jí v Brasově přihodilo, zarytě mlčela i nadále.

Přehoupla se padesátá léta. Pravdomil seděl ve své kanceláři většinou nečinně a jen tu a tam někam zavolal nebo vypracoval podklady k nové obchodní smlouvě. Přesto si nestěžoval - mnoho jeho bývalých kolegů skončilo u lopaty.

Zato baletní sláva Krasimíry se postupně vyhoupla až k pomyslným nebesům a všude tam, kde vystoupila, sklízela bouřlivé ovace.

“Jako kdyby se v tobě zastavil čas,” podivoval se Pravdomil stále častěji, když hladil její útlé, alabastrově bílé tělo a líbal její nezměněně mladou, dívčí tvář. “Za těch téměř patnáct let, co nesmíš na slunce, nezestárla jsi ani o minutu,” dodával a napůl žertem si prohraboval svoje začínající šediny.

Krasimíra jen mlčky klopila oči.

“Víš o tom, že blouzníš ze spaní?” zeptal se jí starostlivě jednoho rána.

“Co říkám?” udiveně se na něho podívala.

“Nevím,” odpověděl, “mluvíš nějakou cizí, mne neznámou řečí. A jako by tě pronásledoval jeden a tentýž sen, neustále opakuješ tatáž slova. “

A poprvé od oné dávné chvíle, kdy se Krasimíra vrátila z Brasova, měl opět zneklidňující pocit, že s ní není něco v pořádku.

O mnoho let později Krasimíra opustila prkna jeviště a odešla (jak už to u primabalerín po pětatřicátém roce jejich věku bývá zvykem) na odpočinek. Odešla se všemi poctami, malou penzí a možností vyučovat mladičké studentky baletu na konzervatoři. K údivu všech ale tuto nabídku s poděkováním odmítla a zůstala doma.

“Nechci jim ublížit,” bylo jediné, co tehdy Pravdomilovi sdělila.

“Jak tomu mám rozumět?” nrchápavě kroutil hlavou.

“Až přijde vhodná chvíle…” řekla. A aby mu zabránila v dalších otázkách, přiložila svou dlaň na jeho ústa.

A čas plynul dál. Dlouhý, předlouhý čas naplněný i nadále Pravdomilovým nudným vysedáváním v kanceláři a Krasimířiným životem povětšinou za spuštěnými žaluziemi.

Avšak i čas nevyřčených otázek a mlčenlivých odpovědí. Neboť zatímco Pravdomil přirozeně stárnul, Krasimíra zůstávala nepřirozeně mladá.

“Chtěla bych odtud natrvalo pryč,” řekla jednou u nedělního oběda.

“Do… Brasova?” vyhrkl ze sebe a rozbušilo se mu srdce.

Nastalo ticho. Nekonečné, trýznivé ticho.

“Od kdy to víš?” odložila příbor.

“Od té doby, co jsem si nemohl nevšimnout pohledů sousedů i lidí v ulicích,” odpověděl rozechvělým hlasem. “Pohledů plných úzkosti a bázně, jako by z tvého věčného mládí měli najednou všichni strach. I psi začali před tebou prchat na protější chodník…”

“Vezmi mne v podvečer do Jevan…” zaprosila.

Zaparkovali před bývalým honosným vchodem, dnes apokalyptickým otvorem ve zdi - z Granhotelu Wagner zbylo jen k demolici určené torzo s borovicemi prorůstajícími skrze propadlou střechu.

Obešli rumiště cihlové zídky, za níž kdysi bývala zahradní restaurace a hustými keři se prodrali k jezeru. Do míst, kde se pyšnívala písečná pláž a dřevěné molo s přivázanými lodičkami.

Krasimíra se zastavila. “Někde tady, zde v těchto místech, se to stalo…”

Pravdomil ji uchopil za ruku. “Stalo se přesně co?

“Byli jsme tu podruhé nebo potřetí,” ponořila se do hlubin vzpomínek. “Tu noc bylo údesné horko a na parketu se už nedalo dýchat. Zatímco ty ses vrátil ke stolu a zapálil sis doutník, vyšla jsem na čerstvý vzduch. Nevzpomínáš si?” otázala se.

“Jak bych mohl po tolika letech…” zavrtěl hlavou.

“Na terase jsem se opřela o zábradlí a zadívala se na oblohu,” pokračovala. “Měsíc zářil v úplnku a kam jsem dohlédla, třpytily se miliony hvězd. Ven doléhala jen tlumená hudba a já se cítila štastná.

Po chvíli hudba ustala a tu jsem si všimla něčeho neobvyklého: přestože za podobně žhavých nocí je možné slyšet cvrčky a kolem uší dotírá létající hmyz, tuto noc bylo jako po vymření.

Sešla jsem dolů k vodě. Někam sem, kde teď stojíme,” ukázala. “Avšak ani tady jsem nezaslechla bzukot komára, ani nespatřila labuť nebo divokou kachnu, kterých zde jindy u břehu pospávalo přehršel. Jako by se všechno živé z okolí poschovávalo někam do ústraní. To ticho bylo zlověstné…”

“Pokračuj!” pobídl ji.

“Otočila jsem se, abych se vrátila za tebou, avšak vtom jsem vzadu na krku ucítila bolest. Takovou zvláštní, nenápadnou, dalo by se říci až bezbolestnou bolest. Bolest ne nepodobnou té, jako když chirurg řízne do znecitlivěné tkáně a pacient bolest pouze tuší.

Sáhla jsem si tam, ale nic zneklidńujícího jsem nezjistila. Jen se mi zdálo, jako by mi vlasy pohnul lehký závan…”

“Co bylo dál?”

“Nic. Vrátila jsem se do sálu a šli jsme opět tančit.”

“A vyprávělas mi, co se ti přihodilo?” chtěl vědět.

“Nepovažovala jsem to za důležité,” řekla omluvně. “Vždyť ani ony dvě zaschlé, nepatrné krůpěje krve, které jsem druhý den našla na límci svých šatu, jsem s touto noční událostí nijak nespojovala.”

“A potom začala tvá nemoc…”

“A trápení nás obou, když jsme se mylně domnívali, že se jedná o onemocnění sluncem…”

“Než jsi pak po letech odjela…” nedořekl.

“…do Brasova,” dořekla za něho a sklopila oči. “Už cestou ve vlaku, sotva jsme vjeli na území Transylvánie, zmocnila se mne podivná nostalgie. Dívala jsem se z okna kupé a všechny ty hory, lesy, louky a pole ubíhající kolem, mi připadaly důvěrně známé - jakési déja vú. Dokonce - jako bych to nebyla ani já - jsem si krajinu představovala i z výšky ptačí perspektivy. A nemohla se dočkat, až vlak v Brasově zastaví a já vystoupím - doma.”

“Stále jsi nic netušila?” namítl.

“Až odpoledne v brasovském divadle, když jsem vešla do šatny sboristek,” zašeptala. “Všechny ty dívenky byly bledé jako já, a přestože venku bylo pod mrakem, o stěny měly opřeny slunečníky podobné tomu mému. A s takovou neobvyklou spřízněností se na mne usmívaly… Záhy jsem pochopila, že to byl začátek uvítacího ceremoniálu smečky...”

“Co se stalo?”

“Otevřely se dveře a dovnitř nesměle vstoupila jiná dívenka. Také mladičká, ale dosud růžolící a bez slunečníku…”

“Zastav!” vykřikl. “Snad tím nechceš říct, žes…”

Krasimíra propukla v pláč. “Náhle se přede mnou zatemnilo a já uviděla jako na filmovém plátně samu sebe, jak oné horké měsíční noci zde stojím na břehu. A viděla, co jsem tenkrát vidět nemohla: jak za mými zády ke mně z velké výšky sestupuje stín. Sestupuje jako dravec ladnými, pomalými a krouživými pohyby, jen aby svou vyhlédnutou kořist nevyplašil.

Zůstala jsem jako přikovaná a nemohla se od toho, na co se dívám, odtrhnout. Ještě jsem zahlédla, jak pokládám svoji ruku dozadu na krk a jak nepatrný cíp rychle mizejícího stínu prostupuje mými vlasy. Jenže to jsem již znovu nabyla vědomí a… ” nedopověděla a sklopila hlavu. “Už chápeš, proč jsem to místo na konzervatoři nemohla tenkrát přijmout?”

Pravdomil se opřel o pahýl stromu a slzy stékaly po tváři i jemu.

“Kristepane, proč jsi o tom celá ta léta mlčela?”

“Ztratila bych tě.”

“Cožpak mne stejně neztratíš?” roztřásl se mu hlas. “Jsem už starý a nebudu tu věčně…”

“Být bez tebe je horší než zemřít…” opakovala jeho slova, která jí šeptával, když se vracela z ciziny.

Pravdomil se konečky svých prstů dotkl jejích a pevně se Krasimíře podíval do očí. “Vezmi mne s sebou,,,!” řekl a zmocnila se ho nezměrná úleva.

Z nádražního amplionu se ozvalo chraplavé, sotva srozumitelné hlášení o odjezdu vlaků.

Krasimíra se uvolnila z obejmutí a kapesníkem si otřela lepkavé koutky úst.

Pravdomil otevřel oči, vstal z lavičky a sehnul se pro zavazadlo. “Měli bychom už jít,” poznamenal.

“Ještě ti musím upravit límec,” odvětila a zvedla se také.

Potom se vzali za ruce a vešli do nádražní haly.

–