Texty z roku 2008

Ota Ulč

(2011)

Štítky:

publicistika

publicistikattt

Ota Ulč - texty z roku 2008

Trest smrti ano nebo ne  (leden 2008)

Holčička do rodiny již někde přestává být neštěstím  (leden 2008)

Iniciativy bývalých předáků znovu se projevovat  (leden 2008)

Hlomoz hrozbou lidskému právu  (leden 2008)

Zasalutovat výkonům dřívějších světoběžníků  (leden 2008)

Našinci v dálavách - 1: Česká kuchařka mezi kanibaly  (leden 2008)

Našinci v dálavách - 2: Český pilot na Nové Guineji  (leden 2008)

Našinci v dálavách - 3: Moravský patriot na Tahiti  (leden 2008)

Našinci v dálavách - 4: Vědec a pojmenování ryby  (leden 2008)

Předpovědi politického počasí a odborníci v roli oslů  (leden 2008)

Čína jako velmoc třetího tisíciletí  (únor 2008)

Dopady blížící se olympiády  (únor 2008)

Kuráž činit nepopulární rozhodnutí  (únor 2008)

Dražby a hodnoty vzácností  (únor 2008)

Stav utkání po prvním poločase  (únor 2008)

Plavba k bojištím Pacifiku 1-20  (duben 2008

Americké volby - 1 : Kometa Obama  (květen 2008)

Americké volby - 2: Žena Hillary  (květen 2008)

Americké volby 3: Senior McCain  (květen 2008)

Zlatá kaplička a Zdeněk Jičínský  (červenec 2008)

Výhody řízného zacházení  (květen 2008)

Velké výhody s nepříznivým dopadem  (květen 2008)

Dopad hispánského množství  (květen 2008)

Kniha, která si zaslouží vyjít v českém překladu  (květen 2008)

Americké volby 4 - Přibývající komplikace  (květen 2008)

Americké volby - 5: Obamovo potřísněné spodní prádlo  (květen 2008)

Jak diskvalifikovat všechny možné vítěze  (červenec 2008)

Hvězda Obama nebes se dotýkat  (červenec 2008)

Případné rozpaky nad závěrečným vyúčtováním  (srpen 2008)

Jak se přemnoho politické korektnosti nevyplatilo  (srpen 2008)

Lepšící se legální status některé zvířeny  (srpen 2008)

Terorismus - je ho tolik a co s ním  (srpen 2008)

Úroda čestných doktorátů  (srpen 2008)

Politicky korektní měření hodně rozlišným metrem  (srpen 2008)

Čínská angličtina - řeč budoucnosti  (srpen 2008)

Velkolepý televizní zážitek doma na kanapi  (srpen 2008)

Potíže s orientací kdo asi do Bílého domu - 1  (srpen 2008)

Potíže s orientací kdo asi do Bílého domu - 2  (srpen 2008)

Břemeno monogamie včetně přestupků politiků  (srpen 2008)

Mezinárodní terorismus a všelijaké otázky  (srpen 2008)

Čína, medajle a jak je počítat  (září 2008)

Kdo je asi kdo  (září 2008)

Výtečné překvapení  (září 2008)

Politické klání, spoléhání na amnésii  (září 2008)

Slova jako vata či třaskavina  (září 2008)

Právo se mýlit a povinnost zapomenout  (září 2008)

Král s mnoha manželkami a bavoráky  (září 2008)

Community organizer : Co to asi je  (září 2008)

Další dílo výtečného Thomase Friedmana  (září 2008)

Preference, priority, pošetilosti voličstva  (září 2008)

Krájení koláče a levicové ideály  (září 2008)

Politicky závažné odstíny naší pokožky  (září 2008)

Nobelovy ceny míru - 1: Nejedno podivné rozdávání  (říjen 2008)

Nobelovy ceny míru - 2: Leckdo byl pominut  (říjen 2008)

Korea - málo vítaná vize sjednocení  (říjen 2008)

Americké volební soutěžení (psáno pro MfDnes)  (říjen 2008)

text č.1404 je identický s textem č.1403 “Americké volební soutěžení”(říjen 2008)

Tématika nadmíru delikátní  (říjen 2009)

Příčiny a pozadí amerického finančního karambolu - 1  (říjen 2009)

Příčiny a pozadí amerického finančního karambolu - 2  (říjen 2009)

Americké volby možná rozhodne jeden rodný list  (říjen 2009)

Chytrá zkázonosná Cloward-Piven strategie  (říjen 2009)

Další pozoruhodnost našich dnů : pirátství kvete  (listopad 2008)

Mnohé okolnosti jak přijít k úhoně  (listopad 2008)

Vídeňská filharmonie má větší váhu než islandské lívance  (listopad 2008)

text č. 1413 není k disposici

Americká volba : Potěšení či poděšení  (listopad 2008)

text č.1415 je shodný s textem č.1414 Americká volba : Potěšení či poděšení

TREST  SMRTI  ANO  NEBO  NE

V této době se zdaleka nejvíc popravuje v Číně, však nejpočetnější zemi planety, a takto se i tuží nábožensky zanícený Irán. V západním světě takové řešení již téměř neexistuje, je pokládáno za barbarství a mezi barbarskými výjimkami je zloduch Amerika, zbývající supervelmoc.

Jenže i tam jde o značně ojedinělý úkaz. Například v roce 2003 došlo v zemi ke spáchání šestnácti tisíc vražd, ale soudy vynesly pouhých 153 trestů smrti, jichž bylo vykonáno jen 65. V roce 2007 (do listopadu) se tak stalo v 42 případech. Současný stav je tedy takový, že z 300 vražd pouze jeden jediný pachatel má smůlu takto končit.

Velice bude záležet na místě spáchaného činu. Z padesáti států této Unie, dvanáct jich trest smrti zrušilo, v některých případech už i před dlouhou řadou let a před pár měsíci k nim přibyl stát New Jersey, populární adresa mafiánů (nejen v televizním zpracování seriálu „Soprano“) a momentálně i rekordního výskytu infekce HIV. Přesně v době, kdy guvernér Corzine podepsal toto zrušení, dvěma odsouzencům, dlícím v maximum securiry vězení, se podařilo upláchnout a ještě jsem se nedočetl, že by je lapili.

Za řekou Hudsonem, hranicí státu New Jersey, je sousední stát New York s proslulou věznicí s nyní již deaktivovaným jménem Sing Sing, kde svou pozemskou pouť nedobrovolně v elektrickém křesle ukončili pro Sověty pilně se angažující atomoví špioni Julius a Ethel Rosenbergovi. Vzpomínám si na tuze rozhořčenou báseň, k příležitosti stvořenou Pavlem Kohoutem, jenž si už nejspíš nevzpomíná. Třeba ho dodatečně potěším informací, že elektrické křeslo jako nástroj popravčí již definitivně bylo odmrštěno na smetiště dějin a stejně tak skončila kalifornská plynová komora. V nynější dosavadní většině států, které mají trest smrti stále v popisu práce, aniž by ho příliš  vykonávaly, jedinou metodou je smrtící injekce. Pouze jeden stát – pobožný mormonský Utah – dává odsouzenci možnost volby, dát přednost kulím popravčí čety. Tak se rozhodl Gary Gilmore, inspirace literárního opusu Executioner’s Song Normana Mailera, před nedávnem poklidně zesnulého.

Smrtící injekci tvoří tzv.triple cocktail (sodium thiopental; pancuronium bromide; potassium  chloride), první jako sedativum, po něm paralýza plic a konečně zastavení srdeční činnosti. Dočítáme se ale o komplikacích, že zřízenci se třeba ruce třesou, má potíže strefit se do žíly v paži narkomana, devastované dřívějšími vpichy. To vše údajně s výsledkem, že odsouzenec příliš trpí a prosazovatelé zrušení trestu smrti protestují, argumentují  ústavou, zakazující cruel and unusual punishment - „kruté a neobvyklé potrestání“, ač ovšem není tvora, který by byl takovou proceduru absolvoval a k zážitku se mohl vyjádřit.

Vyjádřili se ale dva takoví čekatelé, odsouzení vrahové ve státě Kentucky, a Nejvyšší soud ve Washingtonu projevil ochotu o metodě popravy rozhodnout – poprvé tak od roku 1879, když souhlasil, aby stát Utah směl volit smrt zastřelením.

Nejvyšší soud dává přednost se tak ošidnou tématikou nezabývat. Po čtyřech letech trvajícího moratoria, v roce 1976 znovu dal souhlas k výkonu trestu smrti. Jménem většiny členů tribunálu, soudce Potter Steward tehdy napsal, že „trest smrti má nepochybně významný odstrašující účinek.“ Teď ale toto vrcholné justiční těleso přichází s novým moratoriem, v souvislosti s nutností znovu důkladně zhodnotit, zda ona injekce neodporuje ústavnímu zákazu „krutosti a neobvyklosti.“ Došlo tak k odročení poprav na neurčitou na dobu, k intervenci v Texasu, Virginii a Mississippi, kde 30.října 2007, necelou jednu hodinu před popravou, svému trestu unikl vrah Earl Berry, který umlátil ženu, vracející se ze zkoušky pěveckého sboru.

Odpůrcům trestu smrti ovšem nejde o co nejméně bolestné ukončení života odsouzence, ale aby k němu nikdy nedocházelo. Svižné, stoprocentně spolehlivé řešení by přece zaručila gilotina – šmik a je to. Ovšem nepěkná podívaná, s kýblem krve. Nebo popravčí četa nebo provaz s propadlištěm, kdy dojde k okamžitému zlomení vazu (na rozdíl od mučení pomalým škrcením – ono strangulatio - jímž se vyznamenávali budovatelé zářných zítřků v našem holubičím národě).

Nejčastějším a nejhlasitelněji slyšeným argumentem odpůrců trestu smrti je tvrzení, že státem přikázané zabití nic neřeší. Takový nonsens lze bez obtíží vyvrátit, s odkazem na skutečnost, že v případě toho kterého popravence to přece vyřešilo perfektně, definitivně. Teď už si své vražedné choutky nezopakuje, jak by však mohl - a mnohokrát se tak již prokázalo - ať už usmrcením spoluvězně, strážného, nebo, v případě podmínečného propuštění (jež třeba kdysi v Massachusetts podepsal bývalý guvernér Dukakis, někdejší uchazeč o prezidentský uřad, či později v Arkansasu bývalý guvernér a nynější prezidentský uchazeč Huckabee), vraždou dalších obětí.

Kdo se o takovou problematiku aspoň trošku zajímá, tak ví, že v Texasu, který vede v počtu poprav, je vražednost daleko menší, než v hlavním městě Washingtonu,  kde trest smrti už byl dávno zakázán. Liberální The New York Times, s trestem smrti rozhodně nesympatizující, nedávno (18.11.2007) však zveřejnily výsledky nejposlednějších studií, potvrzujících, že každým rozsudkem smrti se tak zabraňuje spáchání tří až osmnácti vražd. Jedna významná studie se zabývala rozborem situace v 3.054 krajích (counties) po dobu dvou desetiletí. Gary Becker, laureát Nobelovy ceny za ekonomii (1992), po seznámení s důkazy vyjádřil své přesvědčení, že trest smrti skutečně má odstrašující účinek. Profesoři Cass R.Sunstein (University of Chicago), dřív důsledně liberální odpůrce trestu smrti, a Adrain Vermeule (Harvard) ve své studii ve Stanford Law Review přiznali, že „nedávná zjištění se zdají být přesvědčivá“ („the recent evidence of a deterrent effect from capital punishment seems impressive“), že trest smrti skutečně může vést k záchraně životů. Čili čím víc poprav, tím méně vražd, násilných smrtí. Překvapivé to přiznání v profesorských kruzích.

Proti trestu smrti se uvádějí  nejen etické, moralistické, ale i ekonomické důvody. Každý hrdelní proces v USA si totiž vyžádá výdaje ve výši více než milionu dolarů. Dočítám se například (The Economist, 10.11.2007:38) o případu ze státu Georgia, kde obviněný Brian Nichols, když souzen pro trestný čin znásilnění, v soudní síni zastřelil soudce a dvě další osoby, což se stalo v přítomnosti několika tuctů svědků. Teď ale stát váhá tohoto multivraha soudit, poněvadž si ze svého omezeného rozpočtu nemůže dovolit platit jeho obhájce, lháře z povolání, psychiatry, psychoanalytiky, kteří se proanalyzují k závěru, že za všechno je vinna společnost, minulost, systém, jen ne pachatel. Kde procedurální námitky vyvolají reakci dalších procedurálních námitek, přibývá tahanic a hrůzných výdajů, s kýženou pravděpodobností, že samozřejmost onoho zabití před očima mnohých, o němž může pochybovat jen osoba mentálně tuze vyšinutá, se přece jen podaří rozplynout. Však ano, to je americký adversarial system, jehož účelem není dosažení spravedlnosti, ale vítězství za každou cenu, a o němž slovutní odborníci jako například Franklin E. Zimring, profesor práva na kalifornské univerzitě v Berkeley, naváhají tvrdit, že je ten zcela nejlepší na světě. Zimring, autor studie „Protiklady amerického trestu smrti“, tuto záležitost přirovnává k výuce jak tančit valčík ve mracích.“ (NYT, ibid.)

Druh argumentace v Georgii nabývá podoby vtipu (který ale v hlavách mnohých amerických juristů vtipem vůbec není), o oprávněnosti obhajoby synáčka, vraha vlastních rodičů, jenž se domáhá přiznání polehčující okolnosti, poněvadž je sirotek. Procesní výdaje přece nemají nic společného s meritem věci! Změňte proceduru zbytečných průtahů a ušetříte.

Ušetříte dvakrát. Když vrah bude odexpedován na věčnost, stát se nebude muset o něj dál starat, doživotně pečovat – to vše s výdaji, přesahujícími rozpočet průměrné americké rodiny.

Většina americké veřejnosti si víc přeje než nepřeje zachování trestu smrti. Troufám se domnívat, že taková by byla preference i českého národa. V této záležitosti naši zvolení reprezentanti, vládci tu i onde, si však příliš demokraticky nepočínají, vůli lidu ignorují. Což  mi poněkud připomíná tzv. kemalismus – někdejší principy a počínání Mustafy Kemala Ataturka, zakladatele moderního Turecka – vládnout pro lidi a občas také proti lidu.

HOLČIČKA  DO  RODINY  JIŽ  NĚKDE  PŘESTÁVÁ  BÝT  NEŠTĚSTÍM

Před víc než rokem (NP, 16.1.2007) vyšel můj text s názvem „Už jsou nás miliardy a stále údajně přibýváme.“ Započal jsem s dobou napoleonských válek, kdy, vzdor jatečním obřadům na bojištích, se lidstvu podařilo rozmnožit do počtu jedné miliardy. Trvalo pak 123 roků, než z jedné miliardy byly dvě, ale pak již jen 12 roků, aby těch miliard bylo pět. Nyni jich je šest a půl.

Bezkonkurenčně vedou Čína (1,3 miliardy) a Indie (1,1 miliardy), dohromady tak tvořící třetinu veškeré světové populace. Primát Číny, nyní již s ochabující důkladností posazovanou politikou jednoho dítětě, ohrožuje Indie, i když tam preference pro chlapečky a infanticida holčiček nejsou nic neobvyklého. (V této souvislosti  neodolám se vytasit se vzpomínkou: V roce 1973 čili již před hrozně dlouhou dobou, jsem strávil dva měsíce v Indii jako člen skupiny vědátorů, bádajících o problémech modernizace v zemi. Došlo i k dlouhému interview s Indirou Gandhiovou, ministerskou předsedkyní, v jedné z kanceláří v ústředním parlamentu Lok Sabha. Napřed jsme se upejpali, až ticho přerušil banální dotaz, kolik že má Indie obyvatel – trapnost sama, tak jsem to tehdy cítil. Ne však paní Indira. Odpověděla, že vlastně si sama není jistá, zda těch milionů je 560 nebo 650 – rozdíl větší než je počet všeho obyvatelstva v naprostě většině států světa – ale že se zeptá příslušného ministra. A tam za okny v zahradách parlamentu pak došlo k jejímu zavraždění.) Od té doby se populace v Indii téměř zdvojnásobila a demografové předvídají, že brzo předběhne Čínu.

První sčítání obyvatelstva se v Číně uskutečnilo v roce 327 před Kristem: obyvatel tehdy napočítali necelých šedesát milionů. Počet zůstal stabilní po dvě tisíciletí, ale pak se protrhl pytel. V devatenáctém století, po nedobrovolném pootevření západním vlivům, již napočítali 412 milionů. A v roce 1949, na počátku komunistické éry po všech těch válečných masakrech, si život zachovalo 540 milionů, jež nutno živit na omezeném prostoru zemědělsky použitelné půdy a za dost neomezeného množství přírodních katastrof.

Mnozí vůdcové by se dovtípili, nikoliv však Mao Ce-tung. Ten populační kontrolu zatratil jako jednu z forem kapitalistického spiknutí, že to je záměr ochudit nejpočetnější zemi socialismu – vždyť v množství je síla.

Když dědicové Maových nesmyslů uspořádali v roce 1982 (zrovna tehdy jsem poprvé do Číny přijel) nové sčítání, dosud největší v dějinách světa, dopočítali se k úděsné cifře 1,008.175.288 - oné téměř čtvrtině všeho lidstva. Deset let by trvalo, než by všichni Číňané normálním tempem propochodovali pekingskou branou Nebeského míru. A tempem každé druhé vteřiny se narodí další Číňánek. Rovněž se podstatně prodlužuje průměrná délka života. Jak poskytnout dorůstající generaci dost pracovních příležitostí, kde sehnat miliardové fondy na bytovou výstavbu?

K radikálnímu kroku se přistoupilo v roce 1979: Deng Xiaopingovo politbyro vyhlásilo politiku jednoho dítěte na rodinu, se záměrem do sta roků zredukovat počet obyvatelstva na 700 milionů, čili téměř o jednu třetinu. Již se podařilo metodami méně než ohleduplnými zabránit zrození sta milionů dětiček, s dopadem, který se tehdy nepředvídal.

-    -    -

Ve své knížce „Čech částečným Číňanem“ (Academia, 2004) se tématem poněkud zabývám. Zejména na venkově se tam děvčátku říká „tisíc uncí zlata,“ jenže v případě zrozeného chlapečka je to „deset tisíc uncí zlata“. Když ale smíme mít jen jedno dítě a ona ta má porodila holku a hrozí představa vymřít po přeslici, co pak? Buď tedy odhodit dítě nebo manželku, odpovědnou za manko devíti tisíc uncí zlata, a začít znovu. Je zrození děvčete dostatečným důvodem k rozvodu? Znovu se začínaly v čínských novinách objevovat zprávy o utopených či jen odhozených novorozeňatech ženského poholaví. Kdosi odložil u dveří stranického sekretariátu pytel s osmi udušenými holčičkami. V novinách rozmázli případ ženy, která porodila dceru, manžel ji zmlátil a jeho otec, stranický funkcionář, příhlížel a souhlasil.

Rostoucí počet těhotných žen začínal naléhat na lékaře, aby zjistil pohlaví plodu, aby se tak mohlo rozhodnout, zda dojde nebo nedojde k potratu. Když to takhle půjde dál, za dvacet let nenajdou mládenci nevěsty, předpověděl mládežnický časopis a tristní prognoza se věru naplnila. Chybí teď mnohé miliony děvčat a zájemci o získání celoživotní partnerky, ať už jakékoliv, aby si pomáhali všelijak.  Častý a též nákladný způsob je objednávkou u gangsterů, specializujících se na poskytování takové služby. Vyhlédnou si oběť, zpravidla na vesnici ve vzdálené provincii, unesou ji a dodají zákazníkovi. Chudinka se s osudem buď smíří, a v případě, že se jí podaří dostat zpět domů, vítána zpravidla nebude, zůstane na ni stigma s pověstí své předchozí použitelnosti. Pokud se jí rurální puritáni ještě někdy dotknou, žádný se s ní neožení, manžela podle své volby nenajde.

Vláda se snaží přesvědčovat národ, že dívky jsou neméně hodnotné. Všiml jsem si velkých plakátů: rodina – otec, matka, v pozadí rakety a astronauti, v náručí holčička a nad vším nápis JEDNO DÍTĚ JE ŠTASTNÉ DÍTĚ.

Též ochuzené dítě, jakož i rodina a čínský jazyk. Jestliže se podaří restriktivní politiku důkladně prosadit, pojmy bratr, sestra, bratranec, sestřenice, strýc, teta též vymřou. Vyprávěla mi čínštiny znalá rodina mého amerického kolegy: za ruku vedli jednoho potomka, druhého měli na zádech v sedačce. S pochodujícím klučinou se dalo do řečí místní dítě: „To je tvoje maminka? A kdepak je maminka druhého chlapečka?“

Co se stane s dvojčaty a vícerčaty, jak stát potrestá příliš plodnou matku? Prý se jí přiznává polehčující okolnost, tedy žádné drastické zásahy, připomínající dilema ve Styronově Sofiině volbě.

-    -    -

O to potěšitelnější je probíhající změna v Jižní Koreji, jak podrobně informovaly The New York Times (23.12.2007: WK1) v článku „Jižní Korea, kde dřív hoši kralovali, dochází k přehodnocování děvčat.“

Také tam tradičně, jako ve všech patriarchálních společnostech, si rodičové přáli mužské potomky, též jako investici pro vlastní stáří, aby se silní svalnatí, polní práce zvládající synové o ně postarali. Jenže v sedmdesátých letech dvacátého století došlo k rozmachu industriální revoluce a mnohonásobné přeměně společnosti. Životní úroveň chvalitebně rostla, přibývaly a přebývaly peníze na investice a úspory ve stáří, ochabovala nutnost závislosti na synech, k rodině beztoho méně lnoucích, než jak si počínají vlastní dcery.

Jejich zaměstnanost a tím i ekonomická emancipace, spolu se sebevědomím, vzrostly. V roce 1981 pouze jedna z deseti se dostala na univerzitní studia. Teď už je jich většina (60%). V parlamentě se za poslední čtyři roky počet zákonodárkyň zdvojnásobil. Pokračující proces zrovnoprávnění zasadil v roce 1990 pořádnou ránu konfuciáské tradici zrušením výlučného práva mužů dědit rodinný majetek. Studie Korejského ústavu zdraví a sociálních záležitostí, na základě průzkumu 5.400 vdaných žen, v roce 2006 zjistil, že pouhých 10 procent pokládalo za svou povinnost porodit syna – notný to pokles v porovnání s 40 procenty, zjištěnými v roce 1991.

V říjnu 2007 Světová banka zveřejnila výsledky průzkumu, potvrzujícího, že Jižní Korea se stala první asijskou zemí, v níž populační nepoměr ve prospěch novorozenců mužského pohlaví se zastavil a začíná se vyrovnávat. Zatímco v roce nepoměr byl 100 : 116,5, v roce 2006 se docílilo snížení na 107,4.  Poklesl počet potratů, k nimž vedlo zjištění, že očekávaným přírůstkem do rodiny by byla holčička. (V roce 1987 vláda vydala zákaz lékařům, aby poskytovali  takové informace. Současně popularizovala slogan „Jedna dobře vychovaná dcera má hodnotu deseti synů.)

Zmíněný článek v NYT začíná zmínkou o ženě, kdysi mladé matce tří synů, což tehdy vyvolalo závistivé dotazy, jak se jí něco tak náramného mohlo povést. Nyní, po letech, kdy získala vedoucí pozici v mediálním průmyslu, se svěřuje s projevy soustrasti, jíž se jí dostává, poněvadž nikdy neměla dceru.

Demografové se radují a jejich kolegové  v sousedních zemích, zejména v Číně, bedlivě sledují pokračující kýženou změnu. Tam totiž nepoměr, jak v roce 2005 zjistila studie OSN (United Nations Population Fund), se udržoval na žalostné výši 100 : 120.

UŽ  JSOU  NÁS  MILIARDY  A  STÁLE  ÚDAJNĚ  PŘIBÝVÁME

V roce 1804, údobí napoleonských, o mnohé životy připravujících válek, se lidstvo rozmnožilo do počtu jedné miliardy. Trvalo 123 roků, než z jedné miliardy byly dvě, ale pak již jen 12 roků, aby těch miliard bylo pět. Nyní jich je šest a půl.

Bezkonkurenčně vedou Čína (1,3 miliardy) a Indie (1,1 miliardy), dohromady tak tvořící třetinu veškeré světové populace. Vedoucí postavení Číny, nyní již s ochabující důkladností prosazovanou politikou pouze jednoho dítěte na rodinu, ohrožuje Indie, kde neexistují taková vládní omezení, ač i tam preference pro chlapečky a infanticita holčiček nejsou nic příliš neobvyklého. (V této souvislosti si nemohu odpustit tuto vzpomínku: V roce 1973 čili před hrozně již dlouhou dobou jsem strávil dva měsíce v Indii jako člen skupiny vědátorů, bádajících o problémech modernizace v zemi. S výjimkou Assamu jsme navštívili všechny tamější státy a potkávali se s potentáty i nejvyšší jakostní kategorie. Došlo i k dlouhému interview s Indirou Gandhiovou, ministerskou předsedkyní, na půdě centrálního parlamentu Lok Sabha. Přišlo nás tehdy asi tucet - přivítání, představování a jaké že máme otázky pro nejdůležitější, nejmocnější osobu v zemi. Napřed jsme se upejpali, až ticho přerušil první zdánlivě banální dotaz, kolik že má Indie lidí – trapnost sama, tak jsem to tehdy cítil. Ne však paní Indira, která odpověděla ve smyslu, že vlastně si sama není jistá, zda těch milionů je 560 nebo 650, ale že se zeptá příslušného ministra. Pokud si správně pamatuji, tam za okny v zahradách parlamentu posléze došlo k jejímu zavraždění. Pro případného, byť nepravděpodobného zájemce: o těchto všemožných zážitcích  jsem napsal knižku Náš člověk v Indii a na Ceyloně, vyšla u Škvoreckých v Torontu.) Od té doby se populace v Indii téměř zdvojnásobila a demografové už řadu let předvídají, že brzo předběhne Čínu.

Na třetím místě žebříčku jsou USA s 300 miliony, čtvrtá je Indonésie a pátá Brazílie. V této pětici států s největším počtem obyvatelstva, USA jsou tím jediným moderním, industriálně vyvinutým státem s tak vysokou porodností. Zatímco v západních zemích v údobí 1990-1995, průměrná statistická porodnost ženy byla pouhých 1,9 dítěte, v onom tzv. Třetím světě dosahovala dvojnásobek. Nejplodnějšími byly Pobřeží slonoviny (7,4), Malawi (7,6) a  světového rekordu (8,5) dosáhla Rwanda, dějiště hodně kruté genocidy (Th New York Times, 28.8.1993).

V západním světě porodnost je značně nízká například v Itálii, zemi donedávna téměř stoprocentně katolické. Od let 1960 poklesla fertilita o víc než polovinu – z 2,7 na pouhých 1,3. Analytici poskytují řadu nikoliv vzájemně se vylučujících vysvětlení. Univerzální je zkušenost, se s rostoucí úrovní roste příležitost a tedy i zájem o pohodlnější existenci, než jakou by poskytovala představa hejna vřískajícího potomstva, zejména ve stísněných podmínkách městského bydlení. Kalkulují se výdaje a nezřídka vítězí preference pro peníze v kapse než pro další robátko v kolébce. Velké rodiny již nejsou tolik potřebným důkazem oné virility - mužské prestiže. Krátce tedy: čím víc prosperity, tím menší fertilita. Kontracepce je snadno dosažitelná, k legalizaci potratů došlo v roce 1978, ženy se emancipovaly.

Lidstvo stárne, průměrná délka života se prodlužuje zásluhou lepších existenčních podmínek, zdravější stravy a značného pokroku ve zdravotní péči. Graying of the world - ano, světu přibývá šedin. Před deseti lety WHO (World Health Organization – Census Bureau) uveřejnila data (NYT, 22.9.1996) o průměrné životní délce. V západní Evropě to bylo 74-75 roků pro muže a 81-82 roků pro ženy (v ČR 70/78, v Rusku pouhých 57/70). USA 73/79, Čína 68/71 a zcela nejhorší výsledek byl zaznamenán v Zambii: 36/36, s rovností pohlaví v jejich krátkých životech.

V roce 1960 se Američan v průměru dožil pouhých tří roků penze. Teď už je jich víc než deset. Stárneme, zmenšuje se procento aktivně pracujících, rostou starosti s financováním penzijních zdrojů. Dominantní je kult mládí, „Nevěřte nikomu přes třicet!“ dožadoval se někdejší bouřlivák Jerry Rubin a opakovali Beatles, teď už také značně pokročilého věku. Ekonom Lester C. Thurow v knize The Future of Capitalism (1996) předpověděl, že „v letech, které nás teprve čekají, bude potřebné jinak definovat třídní boj, už to nebude znamenat vzpouru chudých proti hohatým, ale mladých proti starým.“ Tradice rodinné loajality, tolik podstatná zejména ve společnostech východní Asie, získává na nedokonalosti. V Japonsku se třeba vžil výraz ubasuteyama, doslova „hora, místo, kde odhodit, zbavit se babičky.“

Chřadne nám jak tělo, tak mysl, přibývá demence, identifikované v roce 1906 neurologem Aloisem Alzheimerem. Někteří vědátoři tvrdí, že tato choroba 20. století se stává epidemií 21.století. Sebevraždy u mužů pokročilého věku jsou dvanáctkrát častější než u jejich ženských protějšků. Statistika WHO, s použitím dat z let 1989-1991, u mužů nad 75 roků zjistila tento výskyt v počtu 100.000 obyvatel: Velká Británie 21,5, Švýcarsko 80,7, Francie 114, a najvíc mělo Maďarsko – 186,2.

Začátkem druhé poloviny dvacátého století dominovala až apokalyptická vize o katastrofálním přelidnění světa. Robert McNamara, bývalý ministr národní obrany týmu prezidenta J.F. Kennedyho a posléze prezident Světové banky, přirovnal nebezpečí nadcházející populační exploze k  neméně ničivému dopadu, jaký by způsobila atomová válka. Takovým neomalthusiánským pesimismem se zejména vyznačovali ekologové a biologové. Opačné, optimistické stanovisko se spíš ozývalo z řad ekonomů. Ti důvěřovali ve schopnost lidstva se umem, důvtipem, imaginací přizpůsobit, úspěšně reagovat na jakkoliv náročné problémy, způsobené přílišným vzrůstem populace. Ona tzv.zelená revoluce, schopnost důkladně zvětšit produkci rýže a tak odvrátit hladomor zejména v Asii, je často uváděna jako přesvědčivý příklad.

Prognostikové předvídají, že některé, ale ne všechny státy se s problémem úspěšně vypořádají. Lawrence E. Harrison, autor knihy Underdevelopment Is a State of Mind – The Latin American Case (1985), zdůrazňuje protestantskou etiku, která tolik pohnula pokrokem nejenom v anglosaských zemích, jakož i konfuciánskou tradici v zemích Asie, v kontrastu s latinskoamerickým výkonem. Mezi úspěšnými bude a již je Čína, kde s přibývající populací a rovněž i s rostoucí urbanizací se rozsah orné půdy již zmenšil aspoň o čtvrtinu. Čína v současné době dosahuje přímo fenomenálního hospodářského růstu 11 procent ročně a Indie se svými 8 procenty růstu rovněž zastíní kteroukoliv zemi v západním, industriálně vyvinutém světě. Spolu s Indií produkují zdaleka největší počet vědců a inženýrů, disponují s největším rezervoárem talentů. (I když majetnictví doktorátu není všechno – například Bill Gates univerzitní studia nikdy nedokončil). S výjimkou zejména Číny a Indie se však vzdálenost  životní úrovně v zemích Prvního a Třetího světa zvětšuje. Dvě miliardy lidí žijí – přežívají s ekvivalentem pouhého jednoho dolaru na den.

Pesimistické předpoklady populační exploze k nezvládnutí se neuskutečnily. V části Afriky jako například Botswana, hrůznou na tom zásluhu má epidemie AIDS, jinde jako například v Kongu patrně nekončící válečná střetnutí. Větší dopad ale má skutečnost, že ženy i v málo vyvinutých zemí na venkově, s přístupem k jakési osvětě, rodí již míň dětí. Zatímco v roce 1960 jich měly průměrně šest, v současné době v zemích jako Bangladeš, Egypt, Filipíny a Peru to jsou jen tři – pouhá polovina.

Dřív jsme se děsili přelidnění a teď hrozí populační pokles. Podle předpovědi pro údobí 2005 – 2050 (tabulka v The Economist, 7.1.2006), počet obyvatelstva v Japonsku již začal ubývat, vbrzku budou následovat Itálie a Německo a dokonce i ona rekordně početná Čína. Největší ztráta na populaci postihne Rusko – 22 procent a Ukrajinu – 43 procent, rekordní úpadek, což aby z ní činilo kandidáta na úplné vyhynutí.

INICIATIVY  BÝVALÝCH  PŘEDÁKŮ  ZNOVU  SE  PROJEVOVAT

Monarchové mají kariéru zajištěnou doživotně, pokud ji nepřetne převrat, abdikace, revoluce a v jednom případě i gilotina. Úctyhodného výkonu ve výdrži docílila britská královna Victoria jakož i nynější Alžběta II. a vlastně i náš Franz Josef. Ty ale všechny překonal Sobhudza II., vládce jihoafrického Swazilandu. Na trůn usedl v roce 1899 jako jednoroční batole a nebýt netrpělivých stárnoucích potomků, kteří ho v roce 1982 údajně otrávili, tak mohl kralovat dodnes.

Po skonu severokorejského superstalinisty Kim Ir Sena, světový rekord v trvanlivosti vládnutí dosud drží jakkoliv chorý Fidél Castro: za tu dobu se ve Washingtonu již vystřídalo deset prezidentů (Eisenhower, Kennedy, Johnson, Nixon, Ford, Carter, Reagan, Bush otec, Clinton, Bush syn). V Dominikánské republice Rafael Leonidas Trujillo přišel k moci v roce 1930, době výmarské republiky, a končil v roce 1961, době Kennedyho. V Paraguayi, diktátor Alfredo Stroessner započal v roce 1954, když jsme u nás měli Antonína Zápotockého, a nedobrovolně končil v roce 1989, době rozpadu panování vědeckých socialistů.

Obtížně se odchází z politické arény, opuštěním moci, tohoto údajně největšího afrodisiaka. Jsou dychtivci, kteří se takových slastí nedovedou nabažit. Někdo ale odejde z vlastní iniciativy, ať už z důvodů rodinných, zdravotních, psychických - třeba zklamán, znechucen, uražen, vyčerpán, uondán. George Washington odmítl stát se králem a poslední tři roky života strávil na svém sídle Mount Vernon jako soukromá osoba. Thomas Jefferson, tvor z nejznamenitějších, odolal značnému tlaku a po osmi letech v čele státu odmítl pokračovat. Dvě čtyřletá volební období se stala normou, porušenou druhou světovou válkou. Po jejím konci a smrti Franklina D. Roosevelta došlo k ústavnímu uzákonění tohoto časového limitu.

-   -   -

Návraty z exilu do původních politických rolí se zřídka daří. Krátkodobou výjimkou se stal argentinský Juan Peron, diktátor od roku 1946, který vyhnán ze země, se směl po osmnácti letech vrátit do vlasti, znovu se stát prezidentem a krátce poté zesnul. Značně neuspěla kleptokratka maxizlodějka Imelda Marcosová s podobnými choutkami po návratu do domácího prostředí na Filipínách. Po druhé světové válce se do zemí sféry sovětského vlivu směl vrátit pouze Edvard Beneš a to k nikoliv zářnému vyvrcholení své kariéry.

Po pádu komunismu pojevili zájem o znovuzasednutí na trůn vypuzení východoevropští monarchové: rumunský Michael, teď již dlouholetý švýcarský obchodník, bulharský Simeon, obchodní poradce v Madridu, jugoslávský Alexander, sídlící v Londýně. Nejméně zkušeností s rodnou zemí měl zájemce Leka, syn prvního a posledního albánského krále Zogu: rodina totiž v roce 1939 uprchla před italskou invazní armádou, když potomkovi byly pouhé tři dny. Teď v dospělosti údajně žije v Jižní Africe a živí se prodejem zbraní.

V naší rodné zemi zemi dlouhá doba čtyřiceti let vyloučila eventualitu úspěšného návratu generace poúnorových emigrantů do politických rolí, s dočasnou výjimkou Pavla Tigrida. Ani ti posrpnoví utečenci nedopadli líp, s rovněž dočasnou výjimkou Egona Lánského a již skončivším senátorským působením Edvarda Outraty.

Někdy se ale vytrvalost vyplácí, jak třeba ve Francii potvrdil socialistický předák Francois Mitterrand, který po opakovaných volebních porážkách přece jen dosáhl vrcholného úřadu ve státě. V pluralistických demokraciích dochází k někdy nesnadno předvídatelným vrtochům voličů. Winston Churchill, symbol statečného odporu napřed proti domácím prosazovatelům appeasementu za každou cenu a pak ovšem proti Hitlerovi, byl vystrnaděn z úřadu za pouhý jeden měsíc po vyhrané válce. Po dalších volbách v roce 1950 se do uřadu vrátil. Se svým znovuzvolením bolestivě neuspěl Lech Walesa, legenda odporu proti totalitě.

V české kotlině po skandálu s partajním financováním a rezignací Václava Klause koncem roku 1997, nebylo mnoho těch, kteří by byli předpokládali jeho politické zmrtvýchvstání, za pár roků korunované zasednutím na Hradčanech. Již oznámil své rozhodnutí v úřadě dál setrvat. Dřív než tento článek vyjde, výsledek prezidentské volby 2008 bude znám. Prozatím se mezi zájemci o tak omamné afrodisiakum nejčastěji slyší jméno česko-amerického ekonoma Jana Švejnara. Též jsem se dozvěděl o snahách přimět Václava Havla, aby se znovu ucházel, ale nepředpokládám, že mistr absurdního divadla by projevil zájem o takovou reprizu.

-   -   -

V Americe si bývalí prezidenri počínají různě. Někteří jakoby se nemohli nabažit mediální pozornosti, kdežto jiní se stáhnout do ústraní. Dwight Eisenhower a po něm též Gerald Ford se značně věnovali golfu. (Pro případného zájemce: slovo GOLF je zkratkou původního mužského šovinistického příkazu Gentlemen Only Ladies Forbidden.) Ronald Reagan trávil hodně času v sedle svých ořů na rozsáhlých pozemcích v náramné kalifornské končině Santa Barbara. Jimmy Carter jednak užitečně vypomáhal při výstavbě obydlí po chudé spoluobčany, jednak, míň než užitečně, se pletl do mezinárodních problémů ve světě, s ambicí získat Nobelovu cenu míru, což se mu přece jen podařilo. Za nejúspěšnějšího bývalého prezidenta pokládám Teddy Roosevelta, který se ve vlasti tuze zasloužil zřizováním národních parků, a v zahraničí byl zván jako vážená osobnost angažovat se při řešení mezinárodních konfliktů. Za své počínání tento vášnivý lovec vysoké zvěře obdržel Nobelovu cenu míru několik generací před Carterem.

Z popředí vrcholné české politiky odešel Miloš Zeman na Vysočinu objímat stromy, Vladimír Špidla do Bruselu stát se významným údem v hierarchii eurokratů, zatímco Stanislav Gross, jako přemnozí odstavení politici v Americe, se uchýlil do značně víc výnosného soukromého sektoru, kde může dál rozmnožovat své prapodivně nabyté miliony.

-    -    -

Do americké prezidentské kampaně v tomto roce 2008 zasáhl bývalý prezident Bill Clinton s iniciativou bez precedentu: do Bílého domu se vrátit, vládní moc i když ne zcela usurpovat, tedy se na ní notně podílet a tím i de facto anulovat 22.ústavní dodatek, omezující možnost setrvání ve funkci maximálně na dvě volební období čili na osm let. To se již Clintonovi podařilo – jako prvnímu  příslušníku Demokratické strany od již dávné doby F.D. Roosevelta.

The Love of Politics je titul právě vyšlé knihy (nakladatelství Random House) s podtitulem Bill and Hillary Clinton: The White House Years významné publicistky Sally Bedell Smith. Jejím předmětem je podivuhodný manželský pár „cynických idealistů“, otužených a vyztužených mnoha lety politických bojů a neváhajících si pravdu přizpůsobit podle momentální potřeby. Ona pilný, ambiciozní, pečlivě kalkulující dříč, on mimořádně talentovaný „virtuosic performer“, s nezkrotitelnými choutkami permanentního svůdce. Ti dva tvoří vzájemně podpůrné družstvo – vztah tzv. co-dependence – v němž se svým způsobem mají rádi. Jejich manželství doprovází série krizí, v nichž jeden vždy přispěchá druhému na pomoc.

Podstatnou část roku 2007. nominace Hillary Demokratickou stranou na úřad prezidenta se zdála být zaručena - to až do okamžiku, než se národu jako zájemce představil Barack Obama. Její náskok 20 bodů se postupně vytratil a situace se začala natolik zhoršovat, že Bill se objevil k záchraně.

„Zachránce nebo sabotér?“ nazvala svůj břitce kritický komentář významná novinářka Maureen Dowd (The New York Times, 23.12.2007). Například citovala reportéra agentury Associated Press, který v předvolební kampani v Iowě napočítal, že Bill během deseti minut užil slovo „Já“ 94 krát, kdežto o Hillary se zmínil jen sedmkrát.

Přibývá kritických hlasů, že Clinton zápolí s nepříjemným pocitem hrát druhé housle, ale současně tuze usiluje, aby manželka mohla – a věru měla – dosáhnout mety té nejvyšší. Kritici začínají obviňovat bývalého prezidenta z ambicí se vrátit do Bílého domu s její pomocí, znovu se chopit moci, jíž se nedovede nabažit.

Černoch Andrew Young, dávný spojenec Jimmy Cartera, spolurodáka z Georgie, bývalý velvyslanec USA v OSN, pak i dočasný starosta Atlanty, kypící jižanské monopole, doporučil svým soukmenovcům dát hlas Hillary, poněvadž Bill Clinton je prý stejně černošský jako Obama, ne-li víc. A tuto lichotku – která v případě jiné pigmentace by vedla k zatracení jako neprominutelného rasistického prohřešku – poťouchle devalvoval zpřesněním, že tento její manžel, majitel tak proslule nepokojného poklopce,  v posteli okusil větší počet žen s tmavou pokožkou, než se kdy podařilo Obamovi zvládnout.

HLOMOZ  HROZBOU  LIDSKÉMU  PRÁVU

Právo mávat pěstí končí před mým nosem, s nemenším právem být nezasažen.

Jak si ale počít s hlukem zasahujícím ušní bubínky?

Vzpomínám na dávný zážitek ze Srí Lanky, kde blízko hlavního města Colomba poblíž pláže Lavinia stála restaurace, kam jsem pravidelně chodil pojídat a chuť mi tam kazila kapela, přehlušující  sousední ševelící palmy a šumějící oceán. Řešení se ale dalo najít, že jsem totiž muzikantům platil, aby své nástroje odložili a  mlčeli. Rádi souhlasili, spokojenost na obou stranách.

Něco takového ale nedosáhnu na plážích amerických, mexických, i jiných, kam se dostaví výrostci s akustickou bednou v ruce, zdrojem dusajícího, monotonního kraválu, hluku bez melodie, se slovy, aspoň v americkém provedení, bez gramotnosti. Zejména mladší generace to však pokládá za hudbu, s doprovodem jakkoliv imbecilního textu. Tyto bedny neméně pravidelně vlečou příslušníci utlačovaných menšin, jimž bych si netroufal doporučit ztlumení, aniž se vystavoval riziku, že mě zmlátí a navíc obviní z rasistické provokace.

Naštěstí, velké štěstí, zásluhou walkmanů a ipodů, mnozí tito labužníci se sluchátky v ušních boltcích se izolují od světa a svět má od nich pokoj.

Dilema  mávání pěstí mi vždy spolehlivě připomíná ruská tenistka Maria Šarapova, z rodné Sibiře permanentně přesídlivší na polotropickou Floridu. Každý úder do míčku totiž doprovází mocným skřekem. Prozatímní rekord patrně docílila ve čtvrtfinále šampionátu ve Wimbledonu : akustická intenzita 102,7 decibelů čili značnější, než 100 decibelů řádící pneumatické kladivo (Time, 17.7.2006:16).

Několik otázek: Může nebo nemůže dotyčná šampionka fungovat bez skřeku nebo je to spíš forma psychologické agrese, jak deptat protivníka? Proč soupeřky neprotestují, jim  to snad nevadí, tak jako to vadí leckterému divákovi?

Ten se ovšem může zvednout a z místa odejít. Pokud zápas sleduje v televizním přenosu, jedním dotykem může Šarapovovou ve vteřině umlčet. Jak si ale počít, zareagovat  v uzavřeném prostoru, v situaci oné tzv.captive audience? Ve vlaku, autobuse, (méně již v letadle, kde něco takového se většinou nesmí), v restauraci, čekárně – třeba u zubaře jako předehra pro očekávaná muka v křesle?

Nejčastěji se projevující formou této akustické když ne agrese, tak protivného obtěžování okolí, jsou žvanivci a žvanilky s mobilním telefonem u uchu, vykecávající se o banalitách do nekonečna, úspěšně zabraňující okolí věnovat se jen svým myšlenkám, pohroužit se do četby knížky a třeba i Halo novin.

Naštěstí již existují  některá protiopatření, byť problematické legality. The New York Times se záležitostí zabývaly hned na první straně svého vydání (4.11.2007) o přístrojích – rušičkách nepatrné velikosti -, jež se ze zahraničí dovážejí ve stále rostoucím množství, za snesitelnou cenu od 50 dolarů výš. Mezi kupujícími jsou zejména majitelé restaurací, kadeřnických salonů, manažeři hotelů, divadel, řidiči autobusů a pasažéři vůbec, spoléhající na hromadnou veřejnou dopravu.

NYT popisují případ architekta v San Francisku, jak jednoho záříjového dne jel vlakem do práce a pohodu mu hatila vedle sedící ukecaná slečinka s mobilem u uchu. Tedy nenápadně aktivoval rušičku a dotyčné kecající střevo pouze se zpožděním zjistilo, že její bezobsažný monolog doslova končil ve vzduchoprázdnu. Rušička zanulovala jakýkoliv přenos v okruhu deseti metrů.

To ale znamená, že se tak zasahuje do práv nezúčastněných, neprovinivších se outsiderů.

“Jestliže je něco, co doopravdy charakterizuje naše jednadvacáté století, je to naše neschopnost omezovat se, krotit se ve prospěch jiných lidí,“ takto je citován James Katz, ředitel  ústavu s jménem Center for Mobile Communication Studies na Rutgers univerzitě ve státě New Jersey.

V USA tyto rušičky jsou ilegální (jako ledacos jiného, ovšem). Mluvčí Federal Communication Commission informují, že první přestupek lze trestat pokutou do výše 11.000 dolarů. Prozatím došlo k postihu několika dovozců a distributorů tohoto blahodárného vynálezu a jeho uživatelé budou časem rovněž postihováni.

Palce držím, aby k něčemu tak surovému brzo nedošlo.

ZASALUTOVAT VÝKONŮM  DŘÍVĚJŠÍCH  SVĚTOBĚŽNÍKŮ

Jakkoliv jsem nahlédl do většiny států světa a několikrát si jako „neopatrný zbabělec“ (sebekritická diagnoza) koledoval o malér - náboženští fanatici v Benáresu, popuzení domorodci ve Swazilandu, téměř letecké neštěstí v severní Austrálii - , ale pouze jednou – při potápění v moři u fidžanského ostrova Viti Levu, při střetu s rybou stone fish, potvorou dost smrtonosnou - jsem jen o fous unikl předčasnému ukončení své pozemské pouti. V porovnání se zkušenostmi globetrotterů předchozích generací jsme vlastně jen mravenečkové, zhýčkaní poseroutkové, zvyklí na luxus s klimatizací, téměř úplné či totální nuly.

Jedním z velikánů byl  Enrique Stanko Vráz, velký český patriot. Na svět přišel v Bulharsku roku 1850, už v dětství cestoval se svým otcem diplomatem, jako sedmnáctiletý se zúčastnil boje proti Turkům, jako dvacetiletý  započal se svou přírodovědeckou kariérou, dobrodružnou cestou Afrikou, zažil hrůzostrašnosti v Senegambii, byl svědkem hromadného vraždění a do otroctví ujařmování. V Africe strávil všeho všudy osm let, z nichž tři roky v saharské poušti v přestrojení za Araba. Vyčerpán zimnicí, dysenterií, záhadnými tropickými chorobami, se zotavoval na Kanárských ostrovech, kde psal své první cestopisné texty – španělsky.

Odjel do latinské Ameriky, pobyl tři roky ve Venezuele, plul do neznáma po Orinoku a Amazonce, putoval přes pohoří And k pacifickému břehu. Přivezl exotická zvířata do pražské zoologické zahrady a v Praze mu roku 1900 vyšla kniha „Napříč rovníkovou Amerikou.“

Třetí velkou cestu podnikl  na Borneo a Novou Guineu.

Musel si vydělávat všelijak – psal, fotografoval, přednášel. V USA tak činil v angličtině na Harvardově univerzitě, té nejprestižnější v zemi,  česky přednášel k našincům v New Yorku, Chicagu, Filadelfii - a v Iowě v Cedar Rapids, městě značně českém. Španělsky přednášel v Buenos Aires a Santiagu, německy přednášel odborníkům na mnoha místech Holandska.

Psal o Siamu (nynějším Thajsku), přichomýtl se v Pekingu k dramatickým událostem onoho boxerského povstání na přelomu století. Stará Čína se tehdy již kácela a Vráz se neostýchal dát na papír své rozporné pocity: „Nenávidím i miluji Čínu. Obdivuji se Číně klasické, ale obrovský náběh inteligence, obdivuhodné vědomosti, stará kultura světa, vlast nejstarší filosofie, to vše vteče v moře směšnosti, naivnosti, k ztřeštěným dogmatikům.“

S manželkou Vlastou a dcerou Vlastou se v roce 1921 vrací z Chicaga do Prahy, tam bydlí v dělnické čtvrti v Holešovicích, Tovární ulice 6. Umírá v roce 1932 a je pohřben na Olšanech. Jděte se podívat na jeho pozoruhodný náhrobek.

-     -    -

Velezasloužilé nakladatelství Sixty-eight Publishers v Torontu manželů Škvoreckých  vydalo v roce 1983 jako svou 139. publikaci výběr s z prací tohoto giganta, svazek nazvaný „V dálavách světů“, přepečlivě připravený Olgou Svejkovskou, do něhož přispěla Vrázova tehdy ještě žijící dcera Vlasta.

V recenzi jsem se přiznal k oněm pocitům tvora, pokrokem zhýčkaného, letadly se pohybujícího, vždy - či téměř vždy - s možností okamžitě vypadnout, kdybych utrpěl příliš příkoří a do nosu se mi zakousl příliš žíznívý komár. Vráz v přestrojení za beduina se měsíce nemyl, půl roku nepřevlékl do čistého prádla. „Chýše, kterou obývám, mimo nečistotu, díru ve zdi a v zemi nic zajímavého neposkytuje… V noci mi nechyběla příjemná společnost pavouků a mravenců až do velkých myší a ještěrek,“ píše a dodává: „Ráno při obouvání bot vyklepu z nich čtyři stopy dlouhého, velmi jedovatého černého hada.“

Tento světoběžník a důkladný český vlastenec se na kocábce jménem Praha plaví po děsivých peřejích neprobádaného Orinoka a přitom si čte Raisovi „Zapadlé vlastence“ a Mrštíkovu „Pohádku máje“. Při jiné příležitosti se fotografuje s českým lvem mezi lidožrouty. Na Nové Guineji pojmenuje pohoří po Bedřichu Smetanovi. Každou chvilku čtenáři vypomůže paralelami : že tenhle ostrov je trošku jako Střelecký ostrov, kdežto onahle exotika, no jo, to je asi jako Žofín.

A není on náš cestovatel předkem Voskovce a Wericha? „Jé, pán je taky Čech?“ za Araba převlečený Vráz se v Tanžíru zeptá při setkání s panem Brázdou.

Oceňme tento V+ W styl humoru: „Zrovna nad mým ložem nad hlavou dvé roztomilých vlašťovčích hnízd, jejichž guanu mám snad děkovat za úžasný vzrůst svých vlasů. …Richard Kongo loví se mnou opice a velké ještěry varany, pro něho velký pamlsek, chodí v bílém cylindru, kterému chybí půl vršku, v červených bavlněných kalhotách a  v starém kabátě Napoleona.“ O své paní domácí píše: „Lenost její sahá tak daleko, že raději nejí, než by trmácela tělo. Žvýká kolu, mastí tělo máslem a do nosu si strká listí. Zlobí-li se, mluví se mnou pouze řečí Džolof.“

A lebedí si snad Vráz  v nepohodlí? Vůbec ne. Je mu pořádně protivné: „Dejte mi s pralesem svatý pokoj, já nyní stůňu po zasněžených pláních,“ svěřuje se na Borneu.  Vůbec neusiluje udělat dojem supermana.  Však sotva přijel do Afriky – vybaven jedním arabským a jedním evropským oblekem, dvě puškami a dvěma revolvery – sklátí ho hanebné neduhy a octne se bez peněz v nemocnici. „Zpropadená choroba! Dnes opět musil jsem několikrát vzít silnou dávku opia,“ přiznává se na jiné stránce, a dodá, jako nic, že téhož dne „pošramotil“ lebky dvou kajmanů. Pošramotil!

Pár slovy či odstavečky odbude údálosti, zážitky, jimiž bych zaplnil stránky a jiní psavci by rozvláčnili do mnohasvazkových opusů. Na Borneu ulovil a ochočil orangutány. Jeho důkladná zkušenost s africkými krutostmi – apokalyptické velepopravy v ašantské říši, metody ba i služební stupnice ašantských katů. Zážitky s jihoamerickými lovci lebek a jejich umnými zmenšovateli. („Za uzenou hlavu nepřítele, v níž rozpoznal jsem podle kněžské tonsury a hnědých vlasů katolického misionáře, požadovali mou opakovačku a všechny náboje, aby mohli lépe vraždit.“) Jak asi v Praze reagovali konzumenti takových zpráv?

Vrázovy zprávy o Číně roku 1900 mám před očima: žebrák s nožem zapíchnutýcm v lebce. Kudlu si denně trošku přibíjí, aby čerstvé krůpěje přece jen pozastavily znetečnělé chodce.

Čeština přes sto let stará není ovšem čeština ta nejsoučasnější. Ale místy jako by nás všechny předběhla, mimo dosah času, s unikátními, nevetešnickými dramaty.

Též se dočítáme o vlastním národě, nás samých, jací jsme byli před stoletím, když žil tento neheroický, velikánský tvor.

NAŠINCI  V DÁLAVÁCH – 1: ČESKÁ  KUCHAŘKA  MEZI  KANIBALY

V australském časopise Parade jsem četl reportáž autora, který se potuloval ve vnitrozemí Nové Guineje. U divoké řeky Sepiku se seznámil s českou rodinou Ryšavých, Pavlem a Zdenou, a jejich třemi dětmi. Žel, obtížný život v oblasti dosud částečných kanibalů skončil smrtí obou rodičů.

Posléze na jihopacifickém ostrově Rarotonga v Cookově souostroví mezi Tahiti a Fidži, kde jsem pár měsíců pobýval, s touto údajnou nebožkou jsem se seznámil a zkamarádil. V místním superhokynářství Moneysaver pracovala jako účetní. Rozená Pražačka, jako osmnáctiletá studentka se ilegálně vzdálila od budování vědeckého socialismu, v uprchlickém táboře se seznámila s českým studentem architektury, vzali se a vydali na opačný konec světa. Žili v Hongkongu, malajském Penangu, v Bangkoku. Dorazili do Austrálie, kde se jim narodily děti. S nimi pak odjeli na Novou Guineu ostrov z nejdivočejších. V městysu Angoram měli na starost hotel, restauraci, obchod s všelijakým zbožím, též výkup krokodýlích kůží.

S galonem novozélandského ryzlinku na terase mého baráčku s horským hřebenem za zády a kilometrovou prázdnou pláží před očima se hezky povídalo.

„V Austrálii jsme se nedovedli zžít, pořád nám něco chybělo. Život na Nové Guineji nás důkladně obohatil…“

„Poslyšte, to kruté počasí – četl jsem, že domorodci spí ve speciálních koších, aby je miliardy komárů neudolaly. Jak vy jste si zvykli?“ začal jsem banálně anglickou otázkou o počasí.

„Buď si zvyknete nebo se zblázníte. Znám spoustu lidí, kteří museli kvůli moskytům odjet. Na začátku jsme celá rodina byli oteklí, museli jsme dostávat penicilinové injekce, ale za tři měsíce získáte imunitu. Hmyz vás trápí tak dlouho, až ho začnete ignorovat. To je pak už jen otřepáváte. Horko a vlhko je pořád – ve dne v noci, celý rok. Přežít se tam dá, ale musíte být velmi čistí. Nemytá kůže v tropech, to hned chytíte nějakou tu sněť. Koupali jsme se aspoň pětkrát denně. Mimochodem, černoši tam jsou velmi čistí, lezli do řeky, mydlili se víc než běloši. V horách, kde je zima, je to ovšem jiné.“

„To ale není všechno,“ pokračovala informátorka s další cigarerou a naplněnou číší. „Jedovatí hadi, ty jste kolem domu viděl denně, a taky v řece. A škorpioni, ovšem.“

Voňavé květiny, motýlové velikosti vrabců - to aby okolní exotično  dost bledlo. „Kdy jste měla největší strach?“

„Z domorodců ne. Ale když jsem bělochovi dala peníze – deset tisíc i víc dolarů, aby jel nakoupit kůže. Aby se vůbec vrátil. Měla jsem pistoli Smith Wesson. Nejnebezpečnější tam byl jeden Švéd. Domorodci nejsou hloupí – jsou jiní a uvědomují si to. Bělochy nemají rádi a mají k tomu dobrý důvod. Ti je totiž vždycky porovnávali se sebou a viděli v nich blbečky. Ale oni mají inteligenci, jenomže jinou. Jinak by v tom prostředí nepřežili.“

„Však zrovna dneska, když jsem se za vámi prodíral džunglí, napadlo mě, že asi bych tam asi se svýma doktorátama brzo chcípnul,“ přitakal jsem. „Poslyšte, dělali jste taky knedlíky – třeba svíčkovou z krokodýla?“

„Ten by se na to nehodil. Krokodýl má rybí příchuť, ale maso má strukturu jako vepřové. Nejlepší je z ocasu. My jsme pekli chleba, měli své pečivo, i makové koláče, každodenně čerstvé na stole. Tam u Sepiku!“

„Říkala jste mi, že u vás v hotelu, když domorodý host se na někoho dožral, tak místo, aby si dali pár facek nebo se třískli půllitrama přes hlavu, jak bývalo u nás zvykem, že se do sebe zakusovali. Vzájemně částečně se papali.“

„Nejenom to. To co zakousli, taky snědli. Rozžvejkali a spolkli, i s kusem látky. Doopravdy.“

„Však já vám to věřím. A co vy takhle – člověčinu jste neochutnala, u lidožroutské hostiny jste nebyla? Přiznejte se!“

„Nikdo mě nepozval. Žinýrovali by se.“

„Vy jste mi říkala, že jste mezi kanibaly měla dobrého kamaráda. Svěřil se vám, co nejlíp chutná?“

„Jmenoval se Janus – asi ho tak pojmenoval nějaký misionář. Říkal, že nejlíp chutná pata, spodek nohy.“

„Kdyby nás mínili konzumovat, to by nás vařili, pekli, marinovali? Co třeba syrové jako biftek tartar?“

„Syrové, to oni ne, pekli by nás na ohni. Janus nás jednou pozval k němu do vesnice. Jeli jsme tam – cesta trvala tři dny. Den po Sepiku, v našem motorovém člunu, pak po řece Karawari, kde na nás čekali jeho lidi a my přesedli do jejich kanoí. Pak už se jen pádlovalo. A to už se z obou břehů ozývaly zvuky - tamtamy.“

„Z toho aby šel strach, ne?“

„Spíš divný pocit, že nikoho na břehu nevidíte a přitom to zní, jako by to od nás bylo jen jeden metr. Konečně jsme dorazili ke břehu a celý den se pak šplhali do kopců, do jejich vesnice. Ženské tak chodily skoro nahaté. Jak nás zahlídly, tak utekly a strachy zalezly.“

„Že tam přišla čarodějnice, která nebyla nahatá…“

„Ne. Že přišlo něco nadpřirozeného – bílá kůže jako duch, v lajntuchu. Muži, ti teda neutekli, na mě prstem sahali…“

„Já taky rád sahám na ženské a nejsem kanibal.“

„Důvod byl ten, že se snažili smýt tu bělost – pro ně tmavá barva je ta jediná normální. Pak nás vzali na vršek, odkud byl krásný pohled do údolí. Janus pověděl, že když ještě byl mladý náčelník, tam v několika vesnicích žil jiný kmen. Janusovi se tehdy narodilo první dítě, syn – holky oni nepočítají - a manželka se s ním zatoulala nějak příliš blízko do toho sousedství. Někdo ji praštil, dítě odnesl a pak Janusovi vrátili hlavu, aby poznal, že to byl jeho syn. Strašně ho to rozzuřilo a přísahal pomstu. Za pár týdnů došlo k přepadu a celé  to údolí – všechno živé, včetně slepic – vyvraždili a sežrali. Pak to místo zapálili. Teď už tam dávno není nic.“

-    -    -

Paní Zdena absorbovala a za své přijala z novoguinejského světa víc, než bych byl předpokládal – a možná že také víc, než si uvědomovala. Ještě markantněji tamější divočina poznamenala nejmladšího člena rodiny, dceru Helenku. U Sepiku strávila skoro celé dětství. Bylo jí šestnáct, když jsme se potkali a pustili se na vandr rarotongskou džunglí. Helenka ožila, chřípí se jí prý chvělo, tvrdil náš americký synáček. Byla ve svém prostředí, zatímco my za ní opatrně poseroutkovsky našlapovali.

„Helenka byla nejvíc domorodá z naší rodiny, absolutně se s tím životem ztotožnila,“ potvrdila matka. „Na Sepiku jsme měli dvě stě různých jazyků, Helenka z nich znala tři. Byla moc populární a přitom tolik jiná! Tahali ji tam za její blond vlasy, aby zjistili, zda něco tak divného k její hlavě skutečně patří. Říkali jí Pukpuk Mary. Víte co to je pukpuk?“

„Aby ne – krokodýl přece“, ohradil jsem se. Kdysi jsem pidgin English docela vážně studoval.

„Ona totiž už jako čtyřletá pravidelně plavala přes celý Sepik – asi tak kilometr široký, ale ta hloubka, sto metrů, a řeka to je pořádně prudká, ty vlny…“

„A ty pukpukové! V normální zemi by takové rodiče zavřeli do kriminálu nebo aspoň do blázince.“

„My jsme v Sepiku plavali každodenně. Nikdo se tam krokodýlů nebál, poněvadž krokodýl je přítel člověka.“ V závěru věty zvýšila hlas a zpomalila tempo. Upřímně, ještě zcela střízlivě, se na mě podívala.

„Tak vy jste se přece tou divočinou pořádně pošukla,“ vyhodnotil jsem. „Jaká je vaše filozofie vůči pukpukům? Kdo je krokodýl? Je to potvora, je to rozumné zvířátko, je to problematický…“

„Krokodýl je přítel člověka,“ opakovala. „A když občas někoho sežere, tak to není krokodýl. Je to duch někoho, kdo zemřel špatnou smrtí. Za všechna ta leta, co jsem na řekách byla – Sepik. Karawari, May… – krokodýl nikdy nikoho nenapadl. Ve všech těch řekách jsme plavali – ale jenom ve dne. Ani domorodci by tam v noci nevlezli. Takhle jsme to s nima měli rozdělený.“

„Na šichty teda. Tak vy tvrdíte, že krokodýl není zlej.“

„To teda není.“

„Je blbej?“

„Asi jo, když se nechá chytit.“

-   -    -

V jejím domečku na Rarotonze jí tam na piáně trůnila uříznutá hlava nějakého pána. Informovala mě, že s ním už žije deset roků, už se ho nabažila, a zeptala se, zda bych si ho nevzal sebou do Evropy, prodat ho muzeu v Baselu. Odmítl jsem, neboť s hlavami nedovedu obchodovat. Rovněž jsem nevěděl, zda taková hlava by musela mít vlastní letenku a extra pas.

Když jsem po letech psal knížku Naši mezi protinožci, přemýšlel jsem, kde asi teď paní Zdena žije. Po pár telefonátech jsem ji objevil a pěkně si s ní popovídal. Žila na ostrůvku v moři Arafura a domorodému kmeni se tam starala o účetnictví.

NAŠINCI  V DÁLAVÁCH – 2: ČESKÝ  PILOT  NA  NOVÉ GUINEJI

Na Tahiti jsem se dozvěděl, že v dobách normalizace tam z Prahy za radovánkami jezdily hodně prominentní nomenklaturní kádry. Navždy by se měly ztratit někde na atolu, kanibalové by se do nich měli zakousnout, ať už konečně na světě je nějaká spravedlnost, zabažil jsem.

Takové řešení by se nejspíš dalo uskutečnit na Nové Guineji, kam ale nemířili lidé zvláštního ražení, avantgarda pracujícího lidu, ale řada našinců, úspěšně upláchnuvších od budování vědecké beztřídní budoucnosti. Jedním z nich byl Václav Chadim, nyní adresou v australské Canbeře. Někdejší kadet na letecké akademii v Hradci Králové se dostal do nejdivočejší a dodnes nejméně probádané končiny světa. Dali jsme se do rozpravy, magnetofon zaznamenával.

„Létal jsem s Territory Airlines. Dvoumotorové staré křápy. Na trasách v highlands, malé airstripy…“

„Jak jste se mezi těmi kopci vůbec vyznali?“ chtěl jsem vědět.

„S tím byla řada problémů. Jednak ty malé aeroplány měly málo síly, špatně stoupaly – a tam jsou pohoří přes čtyři tisíce metrů vysoko. Snažili jsme se dostat pod mraky a mířit mezi průsmyky. Navigační přístroje jsme vůbec neměli. Orientovat jsme se mohli jen vizuálně – podle kopců, potoků, podle aspoň trošku individuálně vypadajících stromů. Takže když se objevila díra ve mraku a já zahlédl takový strom, jedině tak jsem mohl zjistit, kde jsem. Vozili jsme všechno – zásoby, stavební materiál, úředníky, domorodce. Ti bývali natření zkaženým smradlavým sádlem, takže jsme museli letět s hlavou vystrčenou z okýnka, abychom neomdleli. Také jsme vozili k soudu ty, kteří někoho zabili a třeba i sežrali…“

„Takže vy jste se potkal s lidožroutem?“

„Krátce poté, co jsem tam přijel. Tehdy v Telefominu zabili dva úředníky a snědli je. Tyhle labužníky jsem pak vezl k soudu do Wewaku.“

Z nebezpečného ovzduší jsem přesedlal na pevnou zem. „Goroka, vaše adresa – jak daleko odtamtud vedla pořádná silnice?“

„To nevedla. Cesty tam byly jen prašné a pak blátivé, když pršelo, což bylo denně.

Jejich údržba vypadala asi jako ve středověku. Dám vám příklad: Poněvadž v Goroce hodně prší a letiště bylo na svahu, dělali jsme strouhu a na práci si přibrali domorodce. Dostali kolečka, radvance. Jenže oni s tím nebyli schopni zacházet - však dřív v životě kolečko nikdy neviděli. Vyřešili to tak, že usekli pár mladých stromů, na ně kolečko naložili a nosili. Čtyři chlapi jeden radvanec.“

„Trošku mi to připomíná Indii směrem k Himalájím – tam jeden cestář v ruce držel lopatu a druhý mu pomáhal potahováním provazu, který byl k lopatě přivázán,“ zbytečně jsem přerušil a Chadim pokračoval: „Jeden farmář, Němec, měl v Goroce tuhle zkušenost: kdykoliv odjel, jeho pracanti okamžitě přestali dělat. Když slyšeli, že jeho auto přijíždí, hned se do práce zas pustili. Tenhle farmář měl ale jedno skleněné oko. To si příště před odjezdem vyndal, přinesl na pole židli, na ni položil to své skleněné oko a řekl jim v pidgin English mi lukim - že je jako bude pozorovat. Tři dni to fungovalo, kluci tvrdě makali, až to pak jeden vykuk vyřešil. Oko přikryl kloboukem, aby je nemohlo vidět a oni se na práci mohli znovu vykašlat.“

„Skoro všechny práce ale zastanou ženy, že ano.“

„Samozřejmě. Muži chodí se šípem, celý den běhají za jedním vrabcem než ho uloví. Tam není zvěř jako v Africe. Jsou tam tree kangaroos, klokánci, co poskakují po stromech. Birds of paradise - peří, to si schovávají, má pro ně velkou cenu asi jako pro nás briliant. Tím se pak šnoří na sing sing – velkolepou událost.“

„Byl jste někdy u toho?“

„Jednak v Mount Hagenu, taky u nás v Goroce. Stavěli jsme letiště na hřbetu hory. Místo se zplanýrovalo a zorganizoval se sing sing. Dodali jske konzervy, pozvali domorodce, ti tam zpívali, tancovali a terén perfektně udusali, jako by to udělal parní válec. Sing sing trvá několik dní, jak známo. Když začne, tak to zabijí třeba dvě stě prasat, upečou, navěsí na stromy a do toho praží slunce. Skáčou, tancují a krmí se. A za tři dni jich třeba padesát umře na botulismus.“

„Co pijí?“

„Teď  si kupují pivo – to před samostatností nesměli. Dát tehdy domorodci napít bylo trestné. Oni alkohol nesnáší – tak jako Abos v Austrálii. Takže alkohol kradli. Třeba pánovi whiskey a dolévali ji tekutinou podobné barvy,“ což tedy vesměs byla moč, jíž se konzument potřeboval zbavit.

„Oni  vůbec moc kradli bělochům – takový byl jejich kmenový zákon. Ale krást mezi sebou, to bylo něco jiného. I jiné slovo měli pro tento dvojí druh krádeže. Nekradli jen pro sebe, ale pro celou vesnici. Ledničku jsme měli na petrolej, většina zásob pravidelně mizela Takže jsem pak kupoval jednu flašku pro nás, čtyři pro vesnici. Hodně se mi ztrácely ponožky - ale vždy jen jedna z páru. Oni totiž v nich nosili peníze.“ Fusekle ve funkci portmonky, tobolky.

„Teď jedním hlavních problémů zločinnosti je znásilňování bílých žen.“

„A přitom ty se nekrášlí smradlavým žluklým sádlem, že ano.“

„Nejenom to. Domorodky se navíc natřou sazema. Lidé, co žijí u pobřeží, ti aspoň občas lezou do moře, ale v horách přijdou s vodou do styku pouze, když prší a zrovna nemají po ruce dost velký banánový list, aby se uchránili. Tam se nikdy nemyjí a špína z nich jen opadává.“

„Osobní hygiena, to teda není jejich forte…“

„Ale hledí si domácích zvířat – zejména prasátek. Ty i kojily. Mám fotku ženské s takovým pašíkem, jak mu vybírá blechy a zakusuje je. Fotografovat to ale může jen ten, kdo zadrží dech. Nebo má teleobjektiv. Dostali jsme se do oblastí, kde dělali špičky šípů z lidských kostí. Nám si stěžovali, že od té doby, co jim tam přišel government a bránil jim, aby mezi sebou válčili, tak tam mají nedostatek materiálu.“

„Měli též sazebník  na nákup manželky, že ano – kolik prasat za ně.“

„Jo, Jo. Byla tam pak taková inflace, že ti mladí si pomalu nemohli dovolit tu svou vyvolenou koupit.“

Teď tedy plným tempem do novověku! Chadim, který v oné divočině strávil deset roků, poskytl příklad s obtížemi růstu: „Já taky spravoval rádia. Přes rameno se mi díval náš kuchař a já jsem se mu snažil vysvětlit, proč ta bedýnka hraje. On byl přesvědčen, že uvnitř mám zavřené maličké muzikanty.“

„Tehdy ve vaší době kolik tam bylo evropských rodin?“

„V Goroce, s plantážemi kolem, asi dvě stovky.“

„Byli jste tam jediní Češi?“

Tamější existenci sdílela řada našinců. „Několik lékařů – Češi i Slováci. Pak v highlands působilo několik Slováků misionářů – katolických. Velmi sympatičtí. Také jeden lékárník. V Goroce ještě jeden bývalý pilot. Ale nechal létání a dal se na pěstování kafe a tabáku. Ti lékaři měli zajímavé zkušenosti. Některé nemoci domorodcům vadily, jiné ne. Vyprávěl mi doktor Lukáč, Slovák, co pracoval v nemocnici v Mount Hagenu, že mu tam přišel člověk a hrozně si stěžoval, že mu svrbí ruka. Ukázalo se, že má plané neštovice. Přitom měl hlavu zabalenou v banánovém listu a divně to páchlo. Doktor se zeptal, co to je – ale to prý nic není, že už to má delší dobu. Doktor ale poručil, že se na to podívá. Rozbalil a zjistil, že dotyčného někdo před časem, zřejmě sekyrou, praštil do hlavy a uštípl mu kus lebky. Teď tam byla díra, bylo vidět, jak mu tam pulzuje mozek a kolem to už všechno hnilo. Proto ten smrad.“

Uzavřeli jsme dumáním o vývoji v zemi, v mnohém ještě s mentalitou, ba i realitou, doby kamenné a s ambicemi na existenci v novověku. Divoši vyběhnou z houští, ocitnou se ve vakuu, bez záchytného bodu a hodnotové  orientace. Bezúčelně bloudí ulicemi hlavního města Port Moresby a zločinnosti přibývá o stovky procent.

NAŠINCI  V DÁLAVÁCH – 3: MORAVSKÝ  PATRIOT  NA  TAHITI

Z letiště Faaa (tři A) jsem se dokodrcal do Papeete, hlavního a též jediného města na tomto Francouzi stále vlastněném souostroví. Bloumal jsem ulicemi a na náměstí Johanky z Arcu vidím nápis LIBRAIRIE  KLIMA. Podivné. Půjdu se přeptat.  Polynéskou krasavici za pultem jsem začal trýznit svou pseudofranštinou. Že jsem českého původu a zda že náhodou tato firma nemá v sobě rovněž něco českého.

„Vítáme vás,“ pravila krasavice – česky. Slečna Klímová. Tatínek našinec, matka domorodka, sestra provdaná v Praze. Přišel tatínek, vážený místní občan, radní konšel, studnice jak francouzského šarmu, tak českého smyslu pro humor. Rovněž s přehledem až bystrozrakým o někdejší naší společné domovině. Na sobě měl šortky, táhlo mu k osmdesátce, vypadal o dvacet let mladší a měl energie jako dvacetiletý junák.

Snadno jsme se spřátelili. Na programu jsme toho najednou měli tolik, že jsme si další témata museli odložit na příští rok, když jsem se na Tahiti, tentokrát se svou familií, znovu ukázal.

Začal jsem otázkou o vzdálené výspě na rovníku v Pacifiku – Christmas Island, Vánoční ostrov, kde býval šéfem kokosových plantáží pan Jedlička a zda že ho znal.

„Znal jsem je tady v těch končinách snad všechny,” přikývl a pustil se do povídání. Rozjeli jsme se kolem ostrova. Napřed do kopce, k vile jedné z jeho dcer, sídlu obsypanému voňavými květy, orchidejí jako u nás pampelišek, a s pohledem nejnáramnějším na ten rajský svět – mořský břeh, za ním korálový útes, kde hraničí jiná mořská modř a pak v dáli majestátní obrysy ostrova Moorea. Z pamětníka veterána, otce mnoha česko-polynéských dětí, jsem mámil informace a pro jistotu zapnul magnetofon.

Dozvěděl jsem se, že první našinci začali na Tahiti přijíždět ve dvacátých letech –  tedy již hodně dávno. “Aspoň sto jich bylo. A čím se živili? Plno z nich hrálo v biografech, to víte, tehdy ještě byly němé filmy.”

Vida, ze Šumavy se chodilo vyhrávat s cirkusem po světě a teď tato tahitská varianta. “No jo, vždyť Češi byli známí muzikanti,” přitakávám.

“Buď muzikanti nebo zloději,” zpřesnil znalec a pokračoval: “Brzo se rozlezli, zakládali plantáže na Raiateia, na Huahine, ale pak to chcíplo. Naráz. Prvního ledna 1926 přišel velkej cyklon a všechno jim to zničil.” Připravil českou pionýrskou obec o živobytí a rozprášil ji. Postižení odešli do Austrálie, na Nový Zéland, Novou Kaledonii, pár se jich uchytilo na Fidži.

“Já jsem sem přijel vlastně poslední – v devětadvacátém roce. Měl jsem kontrakt od jedné společnosti mít na starost plantáže na Markézách.” Marquises – přes tisíc kilometrů na sever od Tahiti, souostroví scénicky tuze půvabné, s půdou úrodnou, historií značně tragickou, též s reputací značně lidožroutskou.

“Pěstovali jsme kafe, vanilku a kokos, samozřejmě. Dělal jsem to čtyři a půl roku.”

“Padala tam na vás tíseň, jako tehdy na Gaughina?”

“Jednak jsem neměl syfilis, jednak jsem měl pořád co dělat. Neměl jsem čas cítit tu samotu. Psal jsem hodně do novin. Byl tam jeden Švéd a ten se úplně zbláznil.  Markezáci, na rozdíl od Tahiťáků, se s váma nebaví. Jen stojí. Rádi se ožerou, ale ne s váma. Jsou to hezký ostrovy, ale smutný.”

“Jak to tam s vámi pak skončilo?”

“Jako důsledek krachu na Wall Streetu. Dostal jsem befel to zklikvidovat a tak se likvidovalo.”

V roce 1939 se náš krajan dostal k meteorologii.

“To vás vzali proto, že se jmenujete Klíma, jako že líp rozumíte klímatu? Kde jste se tím tak narychlo vyučil?”

“Nejsem o nic blbější, než ti druzí,” vysvětlil. “To začala zrovna válka. Moc se mi nechtělo, ale pořád  hučeli, že to bude jen provizorně – a provizorně jsem to dělal dvacet sedm roků.”

Nová kariéra mu umožnila seznámit se se všemi kouty francouzské Polynésie.

“Kde je to nejhezčí – že se tak hloupě ptám?”

“Všude to má svůj šarm. Tuamotu - ten dokonale bílý písek. Markézy jsou hezký, ale smutný, jak už jsem řekl. Je tam moc málo lidí. Rapa na jihu je pěkná, ale je tam moc zima – teda, relativně zima.  Gambier, to je lepší. Huahine, tam bylo moskytů, Ježíšmarjá!”

”Jak byste porovnal Tahiťany, Markézany, Tuamoťany… Gambierany jsou charakterem velmi rozdílní?”

Klíma neváhal s odpovědí: “Líný jako prasata jsou teda všichni. Charakterem se moc nelišili. Markezák byl víc primitivní, byl lidožrout, ale já je měl radši než Tahiťáky. Ti načichli moc civilizací, chtějí všechno, co mají Evropané, ale přitom nic nedělat.”

“A že jsou také větší pokrytci, domníval bych se.”

“Ano, ano, samozřejmě. Když přijel Evropan na ostrov, tak mu náčelník nabídl manželku na noc. A když už za moc nestála, tak vybrali nejhezčí děvče ve vesnici. Zvyk, to víte, co se dá dělat…”

“Proti zvyku bych nic nenamítal. Jenže oni občas návštěvníka sežrali, že ano.”

“Jo,to taky,” připustil znalec.

“Kolik Čechů vás tady zbylo?” měním téma.

“Čtyři. Já, legionář Vychodil, fotograf Valenta a Očenášek. Byl u mě správcem na Markézách, vozil tam Tahiťáky na práci, poněvadž Markézák, toho jste k práci nikdy nedostal. Očenášek to s Tahiťákama uměl, měli z něj strach. On je to velkej chlap, vyučenej kotlář ze Škodovky, tam od vás z Plzně.”

Krajan Očenášek přivezl ze staré vlasti moravskoslovácké kroje, navlékl do nich své čokoládové vnoučky a vyfotografoval je pod palmami. V telefonním seznamu v je teď už celá řada Očenášků.

Jeli jsme ke Gaughinovu muzeu podél golfového hřiště a dopravní značky, varující, že v místě padají parašutisté. Průvodce Klíma zastavil před benzinovou pumpou s modrým nápisem SLAVIA. Toť čerpadlo našince Očenáška. Ne že by se musel na stará kolena takto plahočit: je vlastně velmož, vlastní ledacos, včetně osmnácti hektarů ostrovního břehu – obrovský to tam majetek. Jenže tento tuze majetný ex-Plzeňan zrovna nepumpoval, byl někde ve městě. Seznámil jsem se aspoň s jedním ze synů, atraktivním Čechopolynésanem.

Ve francouzské Polynésii, kam se svého času vydal bádat Milan Rostislav Štefánik, zbyli tedy jen čtyři Češi/Moraváci s potomstvem.

“Jo, poslyšte,” vzpomněl si pan Klíma. “Je tady pátej. Ne tady, ale na jednom ostrově – dost daleko. Ale víte, je to zajímavý, že ještě umí česky. Přišel sem jako dítě, když mu bylo osm. Ne osm roků. Osm měsíců.”

Dal jsem si tehdy závazek, dosud nesplněný, krajana s tak zarputilými vlasteneckými kořeny jednoho dne vyhledat.

“Příště, až zas přijedete, ať vás ani nenapadne bydlet v hotelu! Mám tady prázdný barák, budete ho mít k dispozici,” slíbil můj průvodce.

Leč nemělo se tak již stát. Vyměnili jsme si pár dopisů, až pak přišlo úmrtní oznámení. Zemřel Rudolf, Josef, Tadeus Klima, narozený v Zábřehu na Moravě, správce Společnosti des Marquises, meteorolog, knihkupec v Papeete, nositel řady českých a francouzských válečných a občanských vyznamenání. Jménem pozůstalých manželka Rosa, děti Rudy, Manuela, Mila, Conchita, Misla, Philippe, Sylvana, vnoučata Valja, Mirku, Rudla, Slávek, Pascal, Karel, Vanina, Taute, Raitahi, Temehani, Líba, Hina, Moe, Růžena, Minihoa, Radek.

Pozoruhodný život pozoruhodného člověka a kolik pokračovatelů tady zanechal.

NAŠINCI  V DÁLAVÁCH – 4: VĚDEC A  POJMENOVÁNÍ  RYBY

Po Evženu Balonovi, rodáku z Ostravska, světově proslulém zoologovi, spisovateli, cestovateli, jsou ale pojmenovány ryby dvě: Gymnocephalus Baloni, hovící si v Dunaji a Dněpru, a Tilapia Baloni, adresou v Kongu a severní Zambii.

„Po mě se nikdy nebude jmenovat ani jedna veš,“ politoval jsem se teď o posledním Silvestru u tohoto velikána, v jeho náramném domě necelých sto kilometrů od Toronta, krášleným  stovkami artefaktů, exotických pamětihodností, zejména z Afriky. My dva jsme seděli ponořeni v sudu, marinujíce svá již obstarožní nesličná těla.

Známe se spoustu let,  ledacos jsme spolu zažili, ale většina českých čtenářů o Balonovi nic neví. Takže: V Praze získal doktorát přírodních věd se specializací na rybičky, dostal se do ichtyologické laboratoře Slovenské akademie věd, politicky si to tam polepil kritikou Dunajského vodního díla – mohutného socialistického projektu se zkázonosným dopadem. Přesto se mu podařilo dostat se ven do světa na podobný projekt OSN v Zambii, kde pobyl pár roků.

„Zajímavá paralela -  Dunaj a pak to svinstvo na jezeře Kariba,“ zavzpomínal. „Tam šlo o přehradu s prý převážným zájmem o blaho domorodců. Ve skutečnosti šlo o profit v měděných dolech a rafinériích - dostat tam elektrický proud. Přitom to způsobilo  zaplavení obrovské plochy, statisíce domorodců přestěhovali do oblastí, nemožných na přežití. Marně jsem protestoval u mezinárodní organizace, svého zaměstnavatele. Po letech jsem byl jakž takž rehabilitován, když si ve Švédsku troufli vydat moji syntézu o celé té věci.“

„Nicméně jsi si v Africe lebedil, že ano.“

„Velmi – ta příroda! Podnikali jsme různé expedice – Kalahari, Tanganika a tak dále….“

„Mě by spíš zajímali lidi než zvířata, kolik já potřebuju žiraf ke štěstí?“

„Mě lidé taky zajímali. Například, v rámci republiky Zambie dosud přetrvávají tradiční království. To jedno z nich je na horní Zambezi, kde v naší době vládla královna. Před začátkem sezonních záplav se za velkého ceremoniálu odebírala ze svého letního sídla na ostrově do vyšších poloh – jako názorný příklad, aby ji poddaní následovali a neutopili se. Za velké parády královnu, pevně zapasovanou v malé budce, posadili na bárku, ta se za zvuků bubnů a jiných nástrojů rozjela. Jenže - když královna vládla špatně, tak do dna byla vyříznuta díra. Dotyčná tedy nevěděla, zda vůbec dojede….“

„Také řešení. Našim potentátům by se to určitě nelíbilo – co by na to třeba řekl o zvolení znovu usilující Klaus, že ano. Podstatnou část života jsi strávil ale tady v Kanadě. Před lety jsme jeli chytat ryby do pouště – ty pupfish přece. Měl jsi různé exotické sabbaticals - vzpomínám na tvůj pobyt na Rhodes univerzitě v Jižní Africe – Grahamstownu, pěkné prostředí. To jsi tam bádal a seděl na zadku nebo ses pohyboval?“

„Stále jsme jezdili na expedice. Od studentských let jsem sníval se na tamější institutdostat. Však jako každého biologa na světě mě fascinoval objev živého fosila - COELOCANTHA, objev století.“

„Moment, většina čtenářů aby byla zmatená. Když se řekne „živý fosil“ – to přece je oxymoron, logický nonsens jako třeba je suchá voda, živý nebožtík nebo demokratický komunista! Poskytni pokud možno lapidární vysvětlení.“

„Je to až dva metry dlouhé zvíře, podobné rybě, žilo před tři sta miliony roků. Před sedmdesáti miliony roků všechny vyhynuly – se myslelo. Starší než dinosauři. Anatomická struktura coelocanthů je taková, že se právem pokládají za předky všech suchozemských obratlovců.“

„To jsem ale taky já – suchozemský obratlovec.  Tuhle šeredu, co máš na univerzitě v kádi, je má teta, prateta?“

„Však ano. Proti nim jsou dinosauři úplní benjamínkové. A coelocantha objevil v třicátých letech Jihoafričan J.L.B. Smith, právem pak slavný. Do jeho institutu jsem se odjakživa chtěl dostat. A druhý ředitel tohoto ústavu je právě ten, co sem za mnou začal jezdit.“

„A také sedět v tomhle sudu, předpokládám. Kde ty potvory ještě vůbec jsou?“

„Po hrozně dlouhém pátrání se zjistilo, že žijí u dvou ostrovů v souostroví Comoro, mezi Madagaskarem a Zanzibarem. Dalším mým velkým snem bylo se tam jednou dostat, což se uskutečnilo.“

„Jak jste ty prapředky lapali?“

„Je to velmi obtížné.  Mají speciální hemoglobin, který jim zabraňuje žít v teplotě nad osmnáct stupňů Celsia. Ovšem Comoro jsou v tropické oblasti, coelocanthi proto musí setrvávat v hloubkách kolem 300 metrů. Tam ale není co žrát, takže za potravou musí výš, do 200 metrů, v noci, kde teda něco chytit mohou, ale mají pořádné problémy s dýcháním. To už vlastně vykládám dříve neznámé výsledky expedice. A to je pak hloubka, v níž jsou chytitelní. Domorodci jich za rok dostanou pár exemplářů a za každý pak od vlády dostanou odměnu ve výši tříročního platu. Sešli jsme se tam se západoněmeckou výpravou, co si lodí přivezla malou ponorku, takovou bublinu, vhodnou právě pro takové hloubky. Mimochodem – vyrobená ve Švýcarsku a zkonstruovaná dvěma českými inženýry.“

„Zlaté české ruce. Jak se ta naše prateta pohybuje?“

„Ona vlastně jde, kráčí ve vodě, také tou vodou letí jako pták. Hodně nezvyklé zvíře, co potřebuje nezvyklé podmínky - nejenom ta hloubka, ale též jen ty části ostrova, kde se ze svahů valí čerstvá láva. Sopky tam pravidelně vybuchují každých deset let.“

„Není ale nebezpečí, že prateta teď přece jen vyhyne, když vláda dává tak velkou odměnu za kus? Však ty už teď  jednu tu potvoru nebožku máš v kádi na univerzitě – s ní bych tedy do sudu spolu nevlezl.“

„To víš, každé muzeum na světě by chtělo mít exemplář. A navíc Japonci začali tomu přisuzovat magickou omlazující sílu, asi jako ty nesmysly s rohy nosorožců. My jsme dali dohromady komisi, která dělá opatření těmto krokům zabránit. Podařilo se nám dostat ceolocantha na seznam CITES - to je mezinárodní organizace s centrem ve Washingtonu. Má na starost komerční exploatace ohrožených druhů zvířat, například tygrů. Taky se tam dostal africký slon.“

„Když já tam před dvaceti či kolika roky byl, slonů tam bylo habaděj.“

„Což už zdaleka není, však jsem tam byl nedávno. Jejich počet se odhadoval skoro na jeden a půl milionu kusů a běžné bylo potkat se se stohlavým stádem. Teď už se potulují jen malinké skupinky.“

„A hlavní příčinou je?“

„Hlavní příčinou zkázy je ivory trade, zahraniční poptávka po slonovině. Řemeslníci zejména v Hongkongu, obrovský byznys.“

„Co jinak hodně zajímavého jsi teď naposled v Africe zažil?“

„Okavango – jeden ze sedmi či kolika divů světa. Mohutná řeka, valí se z Angoly, tvoří obrovskou deltu, jenže nevlévá se do moře, ale do Kalahari. Písek pouště řeku absorbuje. To je tedy v severní Botswaně, stovky kilometrů zaplaveno, a pokládá s to za poslední ráj na světě.“

Za takový ráj určitě nepokládal džungle Bornea, když na Saravaku si protrpěl několik měsíců  na člunu, expedicí do nehostinného vnitrozemí.

Zdaleka příjemněji se mu dařilo při dlouhodobém vědátorském pobytu v Japonsku, kde byl tuze považovaným hostem – dokonce se těšícím  osobní přízni a přátelství japonského císaře Akihita, velkého fanouška na rybičky. Marně jsem se tehdy Balonovi nabízel, že na semestr zanechám profesorování a s ním bych odjel v roli komorníka.

Méně by mě byly lákaly jeho pacifické expedice za ještěry na indonéském ostrově Komodo, a potápění ve vodách u Nové Guineje, mezi krásnými korálovými útvary se potkávat se žraloky.

Tento Silvestr mi zpestřoval filmy o svých nejposlednějších zážitcích ve vodách s právě takovými nebezpečnýmu potvorami.

Z bezpečného  sudu jsme konečně vylezli, náramně vylouhováni.

PŘEDPOVĚDI  POLITICKÉHO  POČASÍ A  ODBORNÍCI  V  ROLI  OSLŮ

Sestřenice z Rokycan přijela k nám na návštěvu do Ameriky a divila se, že tu máme extra televizní kanál, věnující se pouze meteorologickým podmínkám. A předvídat to dovedou perfektně, že ve tři hodiny odpoledne dojde ke smršti, zatímco večer před soumrakem se vyjasní, stále se tomu divím.

V pondělí 7.ledna místo třeskutých mrazů u nás v New Yorku se teploměr vyšplhal k 60 stupňů Fahrenheita čili zhruba 15 stupňům Celsia, zatímco jiné končiny tohoto kontinentu si zoufaly pod několikametrovým návalem sněhu. Týž den mi tu zvonil telefon a na drátě dívčí hlas z České televize v Praze se tázal, zda bych byl k mání komentovat zítřejší prezidentské primárky ve státě New Hampshire. Na analýzu budu mít čtyři minuty času a to o půlnoci onoho pondělka, kdy už v Praze bude úterý o šesté ranní hodině. Proboha, proč by si někdo chtěl kazit začínající den televizí v tak nehoráznou dobu, podivil jsem se, a dostalo se mi ujištění, že sledovanost je značná. Inu, jiný kraj, jiný mrav.

První primárky proběhly v žírné Iowě, kde Antonín Dvořák komponoval některá svá slavná díla. Druhé primárky budou v New Hampshire: na rozdíl od našeho nepříliš vzdáleného New Yorku je to stát skrovný jak rozlohou, tak počtem obyvatelstva převážně evropského původu. Párkrát jsem tou končinou projel a v paměti mi zůstává jednak proslulá Darmouth College, k níž se víže jméno magnáta Rockefellera,  jednak ve White Mountains čili Bílých horách Mount Washington, s rekordně značnými vichry. Fotografoval jsem tam obydlí, vybavená mohutnými řetězy, aby odolaly  náporu živlů. Mnohé neodolaly, takže na snímcích zbyla jej betonová podlaha a nějaký ten nedostatečně účinný řetěz.

O půlnoci jsem tedy začal přes oceán s informacemi rodným směrem: že tentokrát utkání o Bílý dům bude skutečně unikátní. Prezident o znovuzvolení již nemůže usilovat a viceprezident, ač by mohl, o tuto poctu nejeví zájem. Velmi se ale zajímají a poprvé v historii reálnou šanci mají jednak žena Hillary Clintonová, jednak poločernoch Barack Obama, vydávající se za plnočernocha a tak je medii a veřejností přijímán. Mezi víc než půl tuctem uchazečů o nominaci Demokratickou stranou, tito dva jsou výrazně nejúspěšnější a jejich vzájemnou rivalitu nejlíp vyjadřuje konflikt mezi zkušeností, kterou manželka bývalého prezidenta určitě má, a touhou po změně, kterou zdůrazňuje novic Obama, imponující zejména mladé generaci. Mezi Republikány nejvíc fandím Johnu McCainovi, neváhajícímu prezentovat se s nepopulárními názory dne, tvoru s integritou, kterou už v životě bohatě prokazoval. (Jako pilot a syn velitele veškerého amerického námořnictva v Pacifiku byl za vietnamské války sestřelen, zajat, mučen s doživotními následky – například nemůže zvednout ruku, aby se učesal – v zajetí jakž takž přežil šest let, poté co odmítl předčasné protekční propuštění.) Mezi jeho konkurenty se ale značně snažil a přemnohé miliony z vlastní kapsy utratil mormonský uchazeč Mitt Romney, bývalý guvernér ze státu Massachusetts, sousedícího s New Hampshire.

V oněch čtyřech minutách jsem se pokusil vychrlit poznatky z probíhající kampaně, poznamenané předchozími výsledky z Iowy: že peníze nejsou nejen zárukou štěstí, ale ani volebního vítězství. Romneyho porazil Mike Huckabee, bývalý guvernér z Arkansasu, původním povoláním baptistický kazatel, bez peněz, ale se smyslem pro humor. Ještě význačnější ale bylo Obamovo vítěztství nad favoritkou Hillary, která na voliče dělala dojem osoby příliš odtažité strojené, naprogramované. Obamamánie jakoby zachvátila národ – s notným přispěním medií, oněch tzv.pundits - expertů analytiků, rozumbradů. Nejenom televize se předháněly se záběry tisícových davů, valících se spatřit a vyslechnout Obamu, ale i tisk se vyznamenával – palcová písmena na první straně se slovem AVALANCHE čili „lavina“, že už je všechno jasné, hotovo je hotovo. Týž den mi pošta přinesla čerstvý výtisk týdeníku The Weekly Standard, na obálce pochmurný výraz manželů Clintonových s textem THE FALL OF THE HOUSE CLINTON.  Experti poskytovali  předpovědi, zda Obamovo vítězství bude víc než desetiprocentní - single digit či double digit. I příslušníci týmu Clintonové připouštěli, že výsledkem bude carnage neboli masakr.

Ženský hlas ve studiu  ČT-1 mě uloupil o vteřiny přiděleného času otázkou, zda souhlasím s názorem evropského odborníka, že Amerika není dosud zralá zvolit si ženu či černocha. Odpověděl jsem, že s takovým názorem bych byl ještě před rokem souhlasil, teď již nikoliv. Otázka mě ale připravila o možnost seznámil ony ranní posluchače s tzv. Broderovým zákonem – formulované váženým nestorem žurnalistou Davidem Broderem – že úřad prezidenta USA je natolik nemožně obtížný, že o něj může mít zájem jen osoba mentálně narušená, což by ji z účasti mělo automaticky diskvalifikovat.

V ono předmětné primární úterý při večeři s manželkou sledujeme televizní zprávy, přepínáme z jednoho kanálu na druhý. Předpovědi jednoznačné: velký Obamův  triumf, nemenší debakl Hillary. Mezi Republikány, náš favorizovaný McCain zvítězí nad multimilionářem Romneym. Na papír si píšeme naše předpovědi. Obamovo vítězství jsem odhadl ve výši 9 procent, manželka sázela na 19 procent.

Po večeři jsem zmizel ve své sluji e-mailovat se světem. Vrátil jsem se o desáté hodině a ejhle – komentátoři s plno vejci na tváři (anglické rčení) se divili, převelice se divili, svému právě inkasovanému fiasku. Hillary, kterou naprosto každý, bez výjimky, odepsal, a ona vítězila.

Co tedy způsobilo takovou změnu? Většina komentátorů ze zmiňovala o televizním záběru z předchozího dne, jak Hillary ve skupince několika žen u snídaně se překvapivě vřele, přirozeně, s nepředstíraným citem vyjádřila. Že to zřejmě nejvíc zapůsobilo, a zejména ženy změnily názor na tuto dřív nepříliš oblíbenou příslušnici jejich pohlaví.

Ironické, že ano. Připomněl jsem si pád Ed Muskieho, prezidentského kandidáta polského původu, když před mnoha lety v tomtéž státě New Hampshire na podiu s lítostí ze zmínil o nepříznivé novinářské kritice jeho manželky, Muskiemu vyhrkly slzy, kamera je zaznamenala a tím pohřbila jeho prezidentské ambice. Tentokrát, projev autentického citu zapůsobil radikálně opačně.

Představitelům v mediích nutno přiznat k dobru, že své tak důkladné fiasko nezastírají, nesnaží je kamuflovat. Naopak zdůrazňují poučení, že voliči v každém státě této Unie, která se cizincům zdá být tak monotonní, na jedno brdo, se přece jenom značně liší, což je dobře, velmi dobře.

ČÍNA  JAKO  VELMOC  TŘETÍHO TISÍCILETÍ

Miroslav Grebeníček, bývalý předseda strany vědeckých socialistů, ve svých interview v mediích se zásadně vyhýbal odpovědi na otázku, v které že zemi se tento vědecký experiment kdy povedl. Při jiných příležitostech ale vyhověl Miloslav Ransdorf, vševěd strany: vzorem mu je Čínská lidová republika, její počínání se nejvíc blíží jeho představám.

Čína s rekordním počtem 1,3 miliardy pilných obyvatel: starodávná civilizace, mnohonásobný vynálezce, od porcelánu, hedvábí až po střelný prach, nepříjemná předzvěst všemožné konkurence v zahraničí. Tak už se přece právem obával Napoleon Bonaparte, jak lze usuzovat z jeho známého tvrzení, že Čína je spící gigant, jehož nejlépe nebudit. Naštěstí pro cizinu, toto probuzení notně pozdržel Maocetung se svými úchylnými iniciativami - s velkou proletářskou kulturní revolucí, s velkým skokem vpřed opačným směrem, což vše stálo Čínu aspoň 30 milionů životů a aspoň 50 zbytečně zmařených let. Taková je bilance dědiců spouště, kteří se pak pustili do dalšího budování značně odlišnými cestami. Tolik a víc přiznali pozdější vládcové, oficiálně nadále usilující o dosažení komunismu a to hodně kapitalistickým způsobem, připomínajícím bezohlednost amerických loupeživých baronů v devatenáctém století. I když tak nadále činí pod portréty vousatých věrozvěstů Marxe a Engelse.

V roce 1979, tedy deset let před rozpadem experimentu s komunismem v Evropě, předák Deng Xiaoping přijel do Ameriky, kde mu v Texasu nasadili mnohagalonový kovbojský širák. Tento čínský velikán, téměř metr a půl, se svěřil s plánem do roku 2000 přetvořit Čínu v průmyslovou mocnost. Záměr se značně daří, rekordní růst pokračuje. Český čtenář, obeznámený s tempem silniční výstavby ve vlastní zemi, se patrně podiví, že v Číně za posledních pár roků se podařilo vytvořit síť dálnic v úctyhodné délce 40.000 kilometrů. Pracuje se na rozšíření železniční sítě o sedm tratí - 25 tisíc kilometrů. (Včetně nové tratě Beijing – Šanghaj, což mě tedy mate: tu původní jsem absolvoval a zdála se mi být zcela adekvátní.)  Dokonce se podařilo dát do provozu železniční spojení až do Tibetu, s překonáváním rekordní nadmořské výšky.

-    -    -

Hospodářský růst zůstává tou dominantní prioritou. Číňané jsou národ tuze pracovitý a spořivý (v průměru 40% příjmu ušetří), jsou největším exportérem všemožného zboží, mají již  přebytek přemnoha miliard dolarů. Výstavba ve větších městech bují, zejména v Šanghaji se žene takovým tempem, že její rozsah je větší než všechno budování ve zbytku světa dohromady. Tak aspoň si troufají tvrdit někteří experti. Prosperují pobřežní oblasti, Šanghaj, někdejší adresa všemožných neřestí a nynější báze modernity, se pustila do výstavby mrakodrapů rekordní výše. Město se snaží imitovat New York City, jednu z nejpilnějších křižovatek si tam dokonce přejmenovali na Times Square. Rovněž se snaží  znovudobýt svůj bývalý primát jako finanční centrum východní Asie.

Již se ale projevují tradiční čínské sklony k hazardním hrám, burza si tam počíná dost divoce, banky se ještě nenaučily rozpoznávat úměrná a neúměrná rizika, financují investice gigantického rozsahu, které se pak nepovedou. Strana a vláda se snaží předělat čínské peněžní ústavy z čehosi blízkého sociální instituci, rozdávající peníze krachujícím podnikům, neperspektivním zákazníkům, a.prosazuje konkubinát se zahraničními kapitalistickými investory, s nabídkou vstupovat do partnerství s chorými státními podniky. Množí se též nákupy dřív slavných firem v zahraničí: Nanjing Auto získala v Anglii automobilku MG (nyní zkratka pro Modern Gentleman na rozdíl od původního Morrisovy Garáže), Qianjiang společnost, největší výrobce motocyklů v zemi,  pohltila v Itálii firmu Benelli, čínský elektronický koncern Lenovo odkoupil od amerického kolosu I.B.M. málo prosperující výrobní odvětví  osobních kompjútrů. Nejvíc zahraničních investic – za téměř 14 miliard USD v roce 2006 – šlo do získání velepotřebné energie, nákupu ropných polí a zdrojů přírodního plynu.

Zřetelná je ambice vytvářet místní verze globálních kolosů jako jsou General Electric či Microsoft, což se ale nemůže povést při zachování vládního monopolu jedné jediné politické strany. Britský publicista Will Hutton, bývalý editor v levicovém The Guardian, to ve své nové knize (The Writing On the Wall, Free Press), vyjádřil takto: P.C. (personal computer) je neslučitelný s C.P. (Communist Party). Že hlavním problémem Číny nejsou nedostatečné možnosti kapitalistické ekonomiky, ale komunistické politiky. Umožnit rozvoj hospodářských sil a přitom udržet národ na hodně krátké uzdě, je zdrojem dilemat k nezvládnutí. V porovnání s jinak značně chaotickou, leč demokratickou Indií, kde se computer technology znamenitě rozvíjí, Čína stále v roli kontrolního cenzora a drába, vzdor všem výdajům, zůstává pozadu.

-    -   -

Takový pokrok má ovšem svá negativa: z 20 městských oblastí světa s nejvíc znečistěným ovzduším, 16 jich je v Číně. (Za svých pobytů ve větších čínských městech  jsem snad ani jednou neviděl modrou oblohu.) Zasvíněná, případně otrávená voda a vzduch způsobují předčasnou smrt statisíců lidí. Situace se nebude zlepšovat pokračující výstavbou uhelných elektráren a předpokládaným čtyřnásobným zmnožením počtu automobilů, prestižního cíle přemnoha o modernizaci usilujících občanů. V roce 2006 Čína již předčila Japonsko ve výrobě automobilů a rovněž se stala tím největším zdrojem zkázy ovzduší na světě. Tamější zplodiny  doputují přes celý Pacifik až do Los Angeles (podrobná studie v The New York Times, 26.8.2007).

Stát trpí nedostatkem zemědělské půdy, zdrojů energie a vody, jejíž tři čtvrtiny jsou natolik toxické, že je nepoužitelná pro lidskou spotřebu. A rok co rok, minimálně deset milionů lidí opouští zemědělské oblasti a stěhuje se do měst. Odhaduje se, že celkem již 150 milionů tak učinilo, aniž by byli k tomu získali úřední povolení.

Již se značně pociťuje neblahý ekologický dopad těchto ekonomických priorit nade vše. Dva nejmohutnější hospodářské motory v současném světě – USA a Čína – jsou rovněž největšími spotřebiteli pohonných hmot. Čína, stejně jako zbytek Třetího světa, jehož je stále součástí, tyto zdroje využívá s pouze poloviční efektivitou, v porovnání s vyspělými západními státy. Mezinárodní měnový fond odhaduje (The Economist, 27.8.2005), že v příštích pěti letech tzv.vývojové země způsobí tři čtvrtiny vzrůstu spotřeby ropy ve světě. Číně se od roku 2000 přisuzuje odpovědnost za třetinu tohoto mohutnícího požadavku.

-    -    -

Životní úroveň roste jakož i roste vzdálenost mezi bohatými a chudými. Třídnímu boji zdá se být odzvoněno, strana 65 milionů majitelů rudého stranického průkazu do svých řad vítá novodobé milionáře, které ujišťuje o nedotknutelnosti jejich bohatství, ať už získané prací svou nebo jiných. Znamenitě daří korupci, chamtivci se správnými politickými konexemi se zmocňují půdy původních zemědělců. Mnohde ve vnitrozemí převládá značná bída, už přemnohé miliony vesničanů opustilo své domovy hledat lepší budoucnost. Světový institut výzkumu ekonomického rozvoje na Univerzitě Spojených národů (UNU – United Nations University) zveřejnil výsledky svého bádání (Financial Times, 9.12.2006):  v počtu nejbohatších jedinců na světě vedou USA a na druhém místě jsou Číňané, jimž se podařilo předběhnout Japonce. Analýza Světové banky zjistila (FT, 22.11.2006), že Čína, která v roce 1980 ještě měla malé rozdíly v příjmech obyvatelstva, teď již svou diferenciací předčila dokonce i USA.

Národní lidový kongres, tento čínský vrcholný parlament, je proslulý svou jednomyslností.  V závěrečných letech maoismu též svou nečinností: v období 1967 až 1976 všeho všudy zvedl paže jen jednou, jednomyslně ovšem. V březnu 2007 však kongres zasedal po dobu 12 dní, aby rozhodl zásadní věc - zákon o vlastnických právech k nemovitostem. V zemědělství tato práva jsou nejasná, zašmodrchaná dřívější kolektivizací a následným systémem pouhého poskytování nájemního práva po 30 let. Tito quasivlastníci přicházejí o půdu administrativními iniciativami mocensky správně zajištěných usurpátorů.  Příslušníci početně mohutnící střední třídy velice baží o právních jistotách, aby jejich domky, případně i velebná sídla, definitivně zůstaly  v majetnictví jejich rodin.

Proti takové iniciativě, která by jen potvrdila rostoucí socio-ekonomickou diferenciaci v národě, se ale ozvaly hlasy v řadách dříve tolik poslušných, jednomyslně si počínajících zákonodárců. Do parlamentu dorazila petice s podpisy 3.200 signatářů, včetně sedmi bývalých ministrů a padesáti profesorů na nejvyšší stranické univerzitě - čínské variantě pražské vokovické Sorbony, protestujících proti politbyrem prosazovaným novotám, pokládaným za očividnou zradu někdejších socialistických ideálů. Sporný zákon byl však přijat, byť ne jednomyslně.

-     -    —     -     -

Historie země dostatečně poučila vládce, že mezi četnými možnými katastrofami – od sucha, povodní, zemětřesení, až po mraky všežravých sarančat -  nejzhoubnějším je luan čili chaos, takzvané „masové incidenty“ v podobě stávek, demonstrací, lokálních povstání, hrozících obtížně zvládnutelnými metastázemi.

V městech se bouří dělníci z likvidovaných státních podniků, náhle bez práce, a ještě závažnější je situace na venkově, kde žije či spíš jakž takž přežívá půl miliardy občanů s průměrným příjmem ekvivalentu méně než dvou dolarů na den. Zatímco se rozmáhá, kvete, náramná výstavba v metropolích k obdivu světa. Dvě ekonomie, dva radikálně odlišné způsoby života. Hladoví, frustrovaní se pak jen obtížně utiší vládním slibem, že cíl společnosti, které se dobře povede (well-off society), bude dosažen v roce 2020.

K projevům potenciálně nebezpečných výbuchů dochází ve stále větším počtu a některým se dokonce dostane jakési mediální pozornosti. Většina ovšem zůstane pominuta a celkový odhad takových disharmonií, dřív neexistujících, se v posledních letech odhaduje na sto tisíc, rok co rok.

-    -    -

Roderick MacFarquhar, historik na Harvardově univerzitě a bývalý člen britského parlamentu, ve své dosud nejposlednější knize Mao’s Last  Revolution (The Belknap Press/Harvard, 2006) vznáší řadu otázek, mezi nimi i podiv nad tolik nadšeným účastnictvím veřejnosti na násilí, jež Mao byl rozdmychal. S výsledným kontem desítek milionů mrtvol.

Leč čas kvapně spěje, předmnohé se mění. „Kdo byl Mao?“ zeptal se korespondent Yilu Zhao (The New York Times, 17.11.2002) své čtrnáctileté sestřenky v Šanghaji, a ona nevěděla, stejně jako žádná z jejích kamarádek. V té době (2002)  cenzurou v časopisech a novinách ještě neprošly fotografie nedostatečně oblečených modelek. Sex byl tabuizován, vládnoucí strana postavila pornografii mimo zákon. Poté však došlo k sexuální revoluci, přibývá nejen nahotinek na stránkách publikací, a co do sexuálních pomůcek, oněch sex toys, Čína se stala jejich největším výrobcem na světě. V Šanghaji se dokonce v prodeji objevily kondomy v balení s Maocentugovým portrétem. To již začíná připomínat dobu dekadence dynastie Ming, strachují se někteří vzdělanci (NYT, 4.3.2007).

-    -    -

Ve značném kontrastu s Indií, náboženství v Číně nikdy nedominovalo. Číňané jsou sice hodně pověrčiví, ale fundamentálními dilematy jako je otázka nesmrtelnosti se raději nezabývají. Náboženství jako konkureční světonázor majitele marx-leninské víry nikdy neohrožovalo, nicméně k odložení bolševické bdělosti zcela nedošlo. Členové strany mají účast na náboženských obřadech zakázanou. Hodnostáři státem uznaných církví potřebují úřední souhlas k výkonu funkce, jehož se ale nedostává organizacím státem neuznaných (unauthorized religions), jakými je nejen pronásledovaný Falun Gong, ale všechny protestantské větve.

Jenže zájemců o věci náboženské přibývá. Nedávný průzkum veřejného mínění zjistil, že téměř jedna třetina respondentů (31,4%) se hlásí ke svému náboženskému přesvědčení – což by znamenalo ohromný počet 400 milionů duší. Zejména o tradičních svátcích,  v buddhistických a taoistických stavostáncích je přecpáno. Odborníci se kloní k názoru, že vzrůst takové popularity je podnícen krizemi k životě společnosti, frustracemi se všudypřítomnou  korupcí, s rostoucí ekonomickou nejistotou a zvětšujícím se rozdílem v životní úrovni společnosti.

-    -    -

Prioritou zůstávají ekonomické zájmy země, jimž se podřizují všechny ostatní ohledy. Tyto zájmy koexistují s nezájmem o jakkoliv neblahé počínání vlád, jako například v Súdánu, místě pořebných zdrojů. V Radě bezpečnosti OSN čínské veto již zabránilo řadě potřebných, užitečných kroků.

Hospodářsky mohutnící Čína též projevuje zřetelné zahraničně politické ambice. Pro ni je Afrika nejen zdrojem energie a nerostů, ale i místem, kde strategicky investovat v tamějším finančním sektoru. V roce 2007 Čína se zavázala financovat hospodářský rozvoj a infrastrukturu v Africe sumou 20 miliard USD během příštích tří let: výstavby dolů na těžbu manganu v Jižní Africe, uranu v Nigeru, kobaltu v Kongu, ropných polí v Súdínu. Do Zambie připluje 800 milionů USD. Číňané nediktují politické podmínky, nicméně, slovy  významného představitele tamější Chamber of Commerce, „Ze země odvážejí suroviny a přivážejí laciné průmyslové výrobky. To není pokrok. To je kolonialismus.“ (The New York Times, 21.8.2007).

Čína je vývozcem zbraní kterémukoliv zájemci a to v množství, porovnatelém k exportu bývalého Sovětského svazu v době studené války.

V řadě zemí Asie, zejména v Malajsii, Indonésii, Thajsku a Vietnamu, nikoliv zanedbatelný vliv mají početní (35 milionů), zejména hospodářsky zdatní příslušníci tamějšího čínského etnika.

Předáci navštěvují Evropu, Afriku i Jižní Ameriku, donedávna dost opomíjenou.

Čína, lákající investory na své území, se s vervou  hladového konzumenta vrhá zejména do Brazílie dodat miliardy peněz do projektu Belo Monte v Amazonii, k vybudování druhé největší přehrady na světě. (Itaipu, ta první největší, je rovněž brazilská. Šestkrát větší než egyptský Asuán, má osmnáct turbin, tak obrovských, že v jedné z nich symfonický orchestr uspořádal svůj koncert. Itaipu zásobí elektřinou jižní státy Brazílie a celý sousední stát Paraguay.) Proč se tedy pustit do dalšího velemohutného budování v oblasti s největším zbylým tropickým pralesem světa, zdrojem jedné až dvou pětin všeho kystlíku, co má lidstvo k dýchání?

O Belo Monte projektu se začalo uvažovat už v sedmdesátých letech minulého století. Řada námitek, především předpokládané obrovské náklady, protesty ekologů a bojovníků za lidská práva, v neposlední řadě i opozice místních obyvatel, nákladný záměr pohřbily. Jenže zásluhou čínského zájmu a ochoty nového, k socialismu tíhnoucího prezidenta Lula da Silvy, došlo k exhumaci projektu, který bude zdrojem hydroelektrické energie, zkrotí mohutnou řeku Xingu, s údajně minimálním dopadem na původní život devíti indiánských kmenů.

Zdrojů je v Amazonii požehnaně: 600 milionů tun bauxitu, 18 miliard tun železné rudy (též zlata, diamantů, drahokamů a polodrahokamů). Bauxit bude proměněn v aluminium v dalekém Belému, tamtéž popluje železná ruda, a v ještě vzdálenějším Sao Luis Číňané zbudují další železárnu. Velké jsou též plány s těžbou a zpracováním mědi. To všechno spotřebuje přemíru energie, a tu dodá kýžená velepřehrada.

-    -   -

Hospodářsky mohutnící země projevuje i výraznější zahraničně politické ambice, její vojenský rozpočet, ke znepokojení Pentagonu, značně roste: oficiálně vyřčená suma 45 miliard USD pro rok 2007 (podrobná studie Backgrounder - The Heritage Foundation, č.2036). Čína sdílí společnou hranici se čtrnácti státy, z nichž jen vůči Indii a Japonsku míní uplatňovat celkem málo významné územní nároky. Nejakutnější zahraničně politickou prioritou oficiálně však zůstává znovudobytí Taiwanu, ostrova na obratníku raka, zhruba poloviční velikosti České republiky, ale s víc než dvojnásobným počtem obyvatelstva – nyní jich už je 23 milionů. Od čínské pevniny je dělí moře tam v šíři sto mil. A rovněž je dělí víc než sto let trvající politické, socio-ekonomické a též jazykové odloučení. (Původním jazykem Taiwanu je dialekt z fukienské provincie, který je sice totožně čínský ve své psané formě, ale v mluvě se blíží rozdílu mezi češtinou a maďarštinou.) Za posledních víc než 110 roků Taiwan byl všeho všudy součástí Číny pouhé čtyři roky (1945-9).

Až do roku 1979  Washington uznával fikci, že nacionalistická vláda na Taiwanu je též de iure vládou celé Číny. Pak ale tehdejší prezident Jimmy Carter změnil linii o 180 stupňů. Uznal komunistickou Čínskou lidovou republiku (ČLR) jako tu jedinou legitimní a prohlásil Taiwan za její součást. Ostrované byli šokováni, ale svět téměř bez výjimky tleskal. Na Taiwanu došlo k zavírání vyslaneckých a konzulárních budov, taiwanské reprezentanty vykázali z cizích zemí, mezinárodních organizací, sportovních kolbišť. (Jeden příklad za mnohé : Taiwanu je odepřeno členství v Mezinárodní organizaci IMO - International Maritime Organization -, ač jeho rejdařská společnost Evergreen Shipping Lines je jednou z největších a Kaohsiung je pátým největším kontejnerovým přístavem na světě.) Pária byl vypuzen z mezinárodních organizací, rozsah oficiálních diplomatických vztahů se zredukoval na pár banánových republik a ministátů v Pacifiku jako například Palau či Kiribati. Ty pak pravidelně, každý rok, předkládají žádost k OSN o přijetí Taiwanu za svého člena. Se stejnou pravidelností, žádost je smetena se stolu.

Mezinárodní právo stanoví kriteria k nabytí suverenity: území, obyvatelstvo, vládu schopnou vládnout a plnit mezinárodní závazky. Toto vše Taiwan má, k tomu i prosperující hospodářství a obyvatelstvo, které v převážné (90%)  většině dává přednost své nezávislé existenci. Leč v březnu 2005 čínský parlament jednomyslně přijal zákon opravňující vojenský zásah čili agresi – mezinárodní to přece zločin - k dobytí ostrova v případě, že by se pokusil nezávislost vyhlásit. (Cituji doslova: „Oprávnění použít nemírové prostředky a ostatní nutná opatření ochránit národní suverenitu a územní nedotknutelnost.“ Orwell by to líp vyjádřit nedovedl.) „Musíme se zmocnit Taiwanu, i za cenu třetí světové války,“ takto se občas dávají slyšet čínští generálové.

V tomto případě svatosvaté proklamace o suverenitě a sebeurčení neplatí, převládá slepota a hluchota. Dominuje Realpolitik, že každý stát má právo, ba i povinnost prosazovat vlastní národní zájem, a tím rozhodně není dráždit nukleárně vyzbrojenou, nejpočetnější zemi světa, ekonomicky rekordně mohutnící.

Někteří prognostici vývoje jednadvacátého století již přišli s apokalyptickými vizemi nukleárního inferna rozpoutání třetí světové války právě tam, vzešlé z konfliktu mezi Čínou a Taiwanem. Takový pesimismus netřeba však – aspoň prozatím – sdílet. Vzdor zlověstné rétorice se totiž zdárně daří hospodářské spolupráci těchto dvou tolik oficiálně nesmiřitelných antagonistů. Taiwanci jsou nejen těmi největšími zahraničními investory v Číně, tam už jich žije a pracuje celičký jeden milion.

Kdysi jsem byl na ostrově Quemoyi, někdejším značném jablku sváru, v době, kdy se konalo vzájemné bombardování s náložemi nikoliv již výbušnin, ale propagandistických materiálů, s dohodou, že jedna strana bude řádit v  liché dny a druhá v sudé dny týdne a v neděli že pauza. Teď se dočítám, že místo artilerie už došlo k přímému kontaktu návštěvníků, se vzájemně směnitelnou měnou.

-    -    -

Kapitalistický cizinec, čenichající značný zisk, přece jenom zpomalí při pomyšlení, že stát otěže nad hospodářstvím, jakkoliv bujně se rozvíjejícím, zcela nepovolí a stejně tomu bude v případě kontroly nad celou společností. Důležitý dokument „Budování politické demokracie“ z října 2005 to vyjádřil zřetelně: „Demokratická vláda je vláda Komunistické strany jménem lidu zdokonalovat demokratickou diktaturu. Socialistická politická demokracie Číny má svěží čínské vlastnosti.“ Natolik svěží, že ukládá disidenty do koncentráků.

Nicméně se již daří některým trhlinám ve vládnutí monopolu jedné strany. Zásluhou politiky „harmonického rozvoje“, jak nedávno přednesl prezident Hu Jintao, veřejnému mínění se bude dostávat jakési pozornosti a již se tak dokonce i s úspěchem stává. V Šanghaji, protestujícímu obyvatelstvu se podařilo zhatit připravovanou výstavbu elektromagnetického vlaku (maglev) a v jihočínském přístavu Xiamen (rodišti mé manželky, kde se trošku vyznám) uspěla iniciativa zabránit výstavbě mohutného chemického kolosu – „vítězství lidu“ (slovy NYT, 27.1. 2008).

Neúspěšně ale byly snahy zabránit přemnoha vládním zásahům likvidovat mnohé čtvrtě, vystěhovat mnohé tisíce obyvatel k prospěchu letošní Olympiády, jejímž uspořádáním čínský kolos, Napoleonem kdysi předvídaný a obávaný, se světu míní prezentovat ve své kýžené roli nové supervelmoci v novém tisíciletí.

DOPADY BLÍŽÍCÍ SE OLYMPIÁDY

Čína, kolébka prastaré civilizace, mnohonásobný vynálezce, od porcelánu po střelný prach,  tento Napoleonem oprávněně obávaný spící kolos, jehož však není radno budit,  se teď v novém tisíciletí míní světu prezentovat v kýžené roli nové supervelmoci.

Zatímco se lze dočíst o tom či onom představiteli v bývalých lidových demokraciích, ex-sovětských ex-satelitech, že jsou pravicoví slovy a levicoví činy, v Číně je tomu opačně: oficiálně se nadále usiluje o dosažení komunismu, leč hodně kapitalistickým způsobem, připomínajícím bezohlednost amerických loupeživých baronů v devatenáctém století.

Na rozdíl od většiny států světa, Čína se svým rekordním počtem jedné a půl miliardy obyvatel, pilných a spořivých (40% přijmu ušetří), dosahuje znamenitých hospodářských výsledků. Stala se největším exportérem všemožného zboží, ne vždy chvályhodné kvality, nashromáždila přebytek přemnoha miliard dolarů. Prosperují zejména pobřežní oblasti, výstavba ve větších městských centrech bují obrovským tempem, v Šanghasji, někdejší adrese všemožných neřestí, přibývá mrakodrapů mimořádné výše. Český čtenář, obeznámený s tempem silniční výstavby ve vlastní zemi, se patrně podiví, že v Číně za posledních pár roků se podařilo vytvořit síť dálnic v úctyhodné délce 44.000 (čtyřicet čtyři tisíc) kilometrů.  Dokonce se podařilo dát do provozu železniční spojení až do Tibetu, s překonáváním dřív nezdolatelné nadmořské výšky. Čína již předčila Japonsko ve výrobě počtu automobilů a rovněž se stala tím největším zdrojem zkázy ovzduší na světě. Tamější zplodiny doputují před celý Pacifcik až do Los Angeles (podrobná studie v The New York Times, 26.8.2007).

Životní úroveň roste, jakož i roste vzdálenost mezi bohatými a chudými. Analýza Světové banky zjistila (Financial Times, 22.11.2006), že Čína, která v roce 1980  ještě měla malé rozdíly v příjmech obyavtelstva, teď již svou diferenciací předčila dokonce i USA.

Hospodářsky mohutnící země projevuje i výraznější zahraničně politické ambice, její vojenský rozpočet, ke znepokojení Pentagonu, značně roste: oficiálně zveřejněná suma je 45 miliard USD pro rok 2007 (podrobná studie Backgrounder – The Heritage Foundation, č.2026).

Čína zvítězila v soutěži uspořádat letní Olympiádu 2008. Obrovská to pocta a odpovědnost ohromit svět, vytřít mu zrak. Někteří komentátoři porovnávají snahu a výlohy s Olympiádou v Hitlerově Berlíně roku 1936, s tehdy dočasně příliš nezdůrazňovaným antisemitismem k brzkému již holocaustu mířící země.  Čínští vládci se pustili do iniciativ, neproveditelných, ba ani nepředstavitelných, v demokratických podmínkách: zlikvidovat řadu obydlí, mnohé čtvrtě, vystěhovat mnohé tisíce obyvatel.

O jedné novince, režimem nezdůrazňované, se zmiňuje britský The Economist, (12.1.2008) v článku „The Bullet and the Needle“ – kulka nebo jehla. O přípravě celostátní změny ve způsobu, jak popravovat. Podle tvrzení londýnské Amnesty International, v Číně dochází k více popravám než ve zbytku světa dohromady. Údaje jsou však státním tajemstvím, o jejich výši, kolik že asi mnoho tisíc, se lze jen dohadovat. (Per capita ale primát zřejmě patří maličkému, výtečně prosperujícímu, harmonickému Singapuru.)

Tématem tak drastickým jsem se dost podrobně zabýval v jedné knize (Čech částečnýn Číňanem, Academia, 2004) a též se zmínil v článku „Čínské zacházení s justicí“ (NP, 1.6.2006). V Maocetungově knížtičce citátů se lze dočíst, že „Hlava není pažitka. Když se jednou usekne, podruhé již nenaroste.“ Pravda pravdoucí. Lépe však začít od Konfucia, jemuž se přisuzuje výrok „Odpouštět zlým provinilcům, co to je za nesmysl? Jestliže odměním zlo dobrem, jak bych pak měl odměnit dobro? Ne, nikoliv! Na dobro patří dobro a na zlo spravedlnost - trest, odplata.“ Leckdo, příliš sametově laděný, však bude nesouhlasit.

Málo bylo pochopení pro koncept individuální viny. Není-li k mání pachatel, odnese si to tedy náhradník, někdo z rodiny. Tato praxe kolektivní odpovědnosti pomáhá i poněkud vysvětlit, proč si Číňané ještě v nedávných dobách dávali tolik záležet na přísné výchově potomstva. Když by se děťátko nevyvedlo a něco provedlo, bude to rodič, kdo obdrží bambusový výprask nebo mu dokonce zakroutí krkem.

Na rozdíl od evropských zemí tábora míru, čínští soudruzi si potrpěli na pořádání veřejných poprav, pochvalujíce si jejich blahodárný výchovný účinek. Začátkem padesátých let popravili či jen neformálně umlátili několik milionů třídních nepřátel. Obyčej se udržel i v dalších fázích vývoje k lepšímu či horšímu.

Státní a stranické vedení odmitlo protesty Amnesty International jako důkaz předpojatosti cizáckého myšlení, nehorázného nesmyslu tvrdit, že trest smrti nemá odstrašující účinek. Jakpak by neměl, popraveného vraha odstraší dokonale. Ať že se ty tolerantní, útlocitné západní země podívají na vlastní zaneřáděné dvorečky s mnohonásobně vyšší kriminalitou než je ta čínská.

Televizní přenosy z popravišť však již pominuly. Rovněž se již většinou nestřílí na sportovních stadionech. Tam jen odsouzence přivedou, rozsudek mu krátce zopakují a pak odvoz ke katovi. Ten, s ohledem na tradici, se přiblířží zezadu, aby ho oběť nepostřehla a její duch ho pak nemohl pronásledovat. Jeden výstřel do týla a kvůli pořádku též jedna fotografie výsledku pro soudní spis.

Takové počínání však neprospívá dobré pověsti státu, teď tolik oslňujícího svou hospodářskou potencí. (Rovněž čínské reputaci nepomohl skandál, který se provalil v Bostonu, kde došlo k odhalení čínského zprostředkovatele, povoláním lékaře. Dostavil se totiž s katalogem a ceníkem nabízeného čerstvého zboží – tělesných součástí, dosud patřících k budoucím popravám určených dodavatelů. Oči, všelijaké orgány, snad i údy k umnému přišití.)

V již zmíněné publikaci The Economist je fotografie, na první pohled připomínající vojenskou přehlídku či cosi spartakiádního: napočítal jsem dvacet sedm stojících dvojic. Vpředu muž se skloněnou hlavou, pod zátylkem na zádech kus bílého textilu, snad se záměrem zabránit znečištění odsouzencova šatu, neboť za ním stál voják do toho týla vpálit smrtící kulku.

Dostává se nám informace o přípravě zásadní celostátní změny, že smrtící injekce nahradí dosavadní výstřel. V některých provinciích jako například v Yunnanu, disponují dvaceti speciálními, k tomu účelu pořízenými mobilními vozy, které na požádání zajedou, kde jich bude třeba. Jiang Xingchang, mluvčí Nejvyššího soudu, ujistil novináře o „příznivém přijetí nové metody všemi vrstvami obyvatelstva, včetně odsouzenců a jejich rodin.“

Žádné tedy již střílení na stadionech, zejména ne těch olympijských.

KURÁŽ ČINIT NEPOPULÁRNÍ ROZHODNUTÍ

Dřív než by se asi povedlo zveřejnit tento článeček, český národ už bude vědět, zda na Hradčanech setrvá dosavadní či přijde nový nájemník. V porovnání s právě probíhající volební kampaní zvolit prezidenta v USA, notná to věru výhoda:  neztrácí se čas ani peníze, netřeba vyhazovat přemnohé miliony na kampaň k získání voličů, kteří beztoho nemohou volit, netřeba posedávat před obrazovkou sledováním debatních utkání v televizním studiu mezi uchazeči, poněvadž hradní pán se nemíní s jedním takovým odvážlivcem vůbec zahazovat. Jiná země, jiné zvyklosti, plusy a minusy.

Občasné slovní přestřelky a osočování mají v Americe značnou tradici a jsou teď doslova něžnou záležitostí, než jak bývalo v začátcích tohoto státu. V utkání John Adams versus Thomas Jefferson v roce 1800, Jefferson byl obviněn  z páchání podvodů, oloupení vdovy a s předpovědí, že v případě jeho vítězství, „Vraždy, loupeže, znásilnění, cizoložství a krvesmilstvo bude otevřeně hlásáno a praktikováno“ (zdroj Connecticut Courant, solidní zdroj na svou dobu). Následné utkání v roce 1804 přitvrdilo na vehemenci.

Tentokrát se rivalové vůči sobě chovají ohleduplně. Po utkání si podají ruku, poražení pogratulují vítězům a určitě se nestane, že by se někdo vytasil s obviněním například Hillary Clintonové, manželem mnohonásobně šálené, z jejích údajných sexuálních nepřístojností.

Dost pravidelnými prohřešky je tak zvané pandering (v anglicko-českém slovníku přeloženo jako „hovění choutkám“ či dokonce jako „kuplířství“), snaze přizpůsobovat si realitu podle očekávání příznivé reakce toho kterého publika.

Například v kovbojském Wyomingu podporovat neomezené právo vlastnit a užít zbraň, kdežto totéž právo zatracovat někde mezi jemnocitnými intelektuály. Tímto postojem, zvaným flip-flop, se pravidelně vyznamenává Mitt Romney, republikánský uchazeč o Bílý dům. Ovšem život není statický, přizpůsobení novým okolnostem bývá nevyhnutelné, nutno tedy rozumně balancovat onu inconsistency (nedůslednost, neslučitelnost) s flexibility (pružnost, přizpůsobivost).

Kandidátka Clintonová během dvou minut vyslovila dvě vzájemně se vylučující stanoviska (o rozhodnutí guvernéra státu New Yorku souhlasit s vydáváním řidičských průkazů ilegálním přistěhovalcům – problém vskutku zapeklitý). V primárkách v Michiganu, státu s churavějícím automobilovým průmyslem, Romney slíbil o živobytí připraveným zaměstnancům návrat jejich pracovních příležitostí, které již beznadějně odpluly do Japonska. Jeho protikandidát John McCain, senátor z Arizony a bývalý válečný zajatec z Vietnamu, kde strávil přes pět hrozných let, otevřeně odmítl takovou eventualitu jako nerealistickou a zdůraznil potřebu, aby se postižení přeškolili do ekonomicky uplastnitelných povolání. Politikovi se ono pandering může, aspoň dočasně, vyplatit: v Michiganu Romney vyhrál, McCain prohrál.

McCain si troufl kriticky zapochybovat o zdůrazňování užitečnosti ethanolu v rurální, kukuřici značně pěstující Iowě, popudil spoustu konzervativců svým spoluautorstvím (s ultraliberálním senátorem T. Kennedym) zákona o jakémsi vyřešení problému, co si počít s dvanácti miliony v zemi přítomných  ilegálů. U liberálů si hodně pohoršil a spoustu munice tak dodal svým oponentům, když připustil eventualitu přítomnosti amerických vojenských jednotek v Iráku třeba na dobu sto let, a pramálo mu pomohlo vysvětlování, že takové jednotky jsou v Německu už déle než půl století, jsou v Jižní Koreji, Kuvajtu, leckde, však taková je cena za pramálo oceňovanou roli supervelmoci, a přece nejde o přítomnost na cizím území, ale o bezpečí takových jednotek. Vzdor tomu všemu se však McCainovi v nápodobě bájného ptáka Phoenixe z popele podařilo vzchopit do výšín již velmi pravděpodobného vítězství na nominaci Republikánskou stranou na prezidenta, a rovněž s nadějí – jak tvrdí analytici, pravidelně se mýlící – porazit pravděpodobnou protikandidátku Hillary, která se těší, či spíš netěší, tzv. negativní podpoře – údajně polovina voličů ji totiž srdečně nesnáší.

McCain kromě svého senátorování se uplatňuje jako pilný autor. Ve své prozatím poslední knize (Hard Call: Great Decisions and the Extraordinary People Who Made Them) se zabývá odvahou volit jakkoli nepopulární řešení. (Podobným tématem se vlastně zabývá i kniha „Profiles in Courage“  J.F. Kennedyho.)

McCainovým velkým hrdinou je Winston Churchill, jenž svým důsledným postojem bez smiřovaček s Hitlerem, se tuze lišil od Neville Chamberlina, tehdejšího miláčka britské veřejnosti. Tuze statečnou iniciativu uznat stát Izrael prokázal egyptský Anwar Sadat, což ho pak stálo život. Nebylo snadné pro Harry Trumana odstranit velmi populárního  generála Douglase MacArthura, velitele armády v tehdejší korejské válce. Rovněž důkladné ocenění si zaslouží Ronald Reagan za svůj postoj přestat s ústupky sovětskému kolosu a naopak vyvinout tolik značné iniciativy, že kolos se podařilo podemlít.

McCain nejvíc vybočil z řady a postavil se proti převažujícímu postoji většiny národa jakož i jeho představitelů na obou koncích politického spektra. Tématu jsem se již jednou dotkl (v článku „Nevrlé pocity z případného úspěchu“ NP, 27.11.2007): V irácké válce se Američanům podařilo potřít Saddamovu armádu za jeden měsíc a nepodařilo se jim vyhrát mír za dalších pět let. Pentagon, zejména zásluhou ministra Donalda Rumsfelda, podcenil nutnost početní síly vojska k zajištění bezpečnosti obyvatelstva. S velkým zpožděním – a s vyhazovem, Rumsfelda, jak se McCain jako snad vůbec jediný už delší dobu domáhal - došlo ke změně strategie – tzv.surge („vysoká vlna, její vzdouvání, vzkypění“ – tak tvrdí anglicko-český slovník) a velením s tak nezáviděníhodným úkolem pověřili Davida Petraeuse, generála intelektuála (doktorát z Princetonu).

Okolnostmi, jak ke změně došlo, se podrobně zabývá text, uveřejněný v týdeníku The Weekly Standard (4.2.2008: 20-27), jehož autorem je publicista Fred Barnes, též známý mnoha televizním divákům. Rekapituluje, že naděje na zdárné poválečné uspořádání, podpořené trojími volbami v roce 2005, se v únoru 2006 rozpadly zničením tuze posvátné mešity Šíitů v Samaře, což vedlo v obrovskému násilí, zabíjení tisíců Sunnitů. Až do té doby americké velení se drželo taktiky zvané small footprint („malé stopy, šlépěje“), založené na předpokladu, že příliš značná americká přítomnost jen dodává na intenzitě počínání povstalců, takže čím méně budou okupanti viditelní, tím víc se situace bude stabilizovat, s předáváním otěží a odpovědnosti formující se irácké armádě.

Onoho léta 2006 se situace v zemi ještě víc zhoršila a přiměla prezidenta Bushe k závěru, že válka je ztracena. Zatím ale ve Washingtonu Frederick Kagan, bývalý profesor na vojenské akademii ve West Pointu, se zabýval vytvářením nové strategie, detajlního plánu jak zajistit bezpečnost zejména Bagdádu, s předpokladem, že Američané již nebyli hlavním terčem a katalyzátorem násilí, že hlavním nebezpečím stabilitě je ona sectarian violence - vražedná nenávist mezi Sunnity a Šíity, rozdmychávaná příslušníky al-Kájdy, vesměs cizinci neiráckého původu. K tomu bude třeba posílit americké jednotky dalšími pěti brigádami, s posláním nejen jít po nepříteli, nejen se podílet na poválečné rekonstrukci, ale setrvávat v místě mezi civilním obyvatelstvem a tak konečně přispívat k jejich pocitu jakési životní jistoty. Tento surge kromě generála Petraeuse podporoval generál Jack Keane, bývalý zástupce velitele generálního štábu armády, s velikou podporou McCaina, jediného mezi senátory.

Pentagon nereagoval sympaticky, ministr Rumsfeld iniciativu rovněž odmítal. V listopadu onoho kritického roku 2006 byly volby, které Republikáni prohráli a den poté se Rumsfeld se musel se svou ministerskou funkcí rozloučit.

Bush oznámil národu tento surge v lednu 2007. Všichni předáci mezi Demokraty iniciativu odsoudili, většina Republikánů raději mlčela a negativní postoj národa vůči válce v Iráku zůstal nedotčen.

Bushovo pominutí, věru pohrdnutí veřejným míněním, se však nevymstilo. Naopak, po několika měsících se zdárné výsledky dostavují, Petraeusovi se podařilo získat na svou stranu kmenové vůdce Sunnitů v několika provinciích. Ti zorganizovali domobranu k zachování místního pořádku, a-Kájda, kterou tvoří převážně cizinci, vyklizuje pozice, civilisté se vracejí z nedobrovolného exilu, Bagdád začíná oživovat, přestává být dějištěm vzájemného apokaplyptického vyvražďování.

Ovšem americká media sdělují selektivně, vycházejí z principu, že dobrá zpráva je žádnou zprávou. Takže značně překvapilo, když nejvlivnější New York Times a Washington Post se uráčily uveřejnit na první straně tak mrzutě pozitivní úspěchy.

Není však v zájmu amerických politiků, oponujíích a většinou i opovrhujících počiny Bushovy administrativy, tento významný pokrok k lepšímu připustit. Mezi kandidáty na prezidentskou nominaci Demokratickou stranou není ani jeden.

Hillary Clintonová, která v září 2007 v Kongresu Patraeusovu zprávu nesměšňovala jako fairytales - pohádky, báchorky, že tedy generál lhal, nyní na opakované otázky, zda stále odmítá vidět tuto změnu k podstatně lepšímu, nadále tvrdí, že to žádný pokrok není, poněvadž nebyl dosažen na poli politickém, což ovšem není pole tohoto generála. Její hlavní konkurent Barack Obama se snažil s nepříjemností pozitivního vývinu vypořádat poněkud komplikovanější argumentací. Přece v politice, řeč sama je tím nezávažnějším nástojem boje a daleko víc záleží na tom, jak se co řekne a ne co se míní.

Tak či onak, trvající válka v Iráku v tomto období kampaně o zmocnění se Bílého domu přestala být hlavním tématem a tím i důkazem o jeho vadnoucí závažnosti. Kandidáti teď stráví daleko víc času s návrhy na vylepšení ekonomie, zdravotnictví, daňového uspořádání.

Bismarckovi se přisuzuje moudré rčení, že primární kvalitou politika je jeho schopnost slyšet vzdálený zvuk kopyt teprve se vytvářející historie. Tony Blair, donedávna britský premiér, na otázku, co že pokládá za nejobtížnější ve své funkci, odpověděl slovy “Události, milý hochu.”

Ano, události, to nečekané a případně nepředstavitelné. V politice pouhý jeden den se může zdát být věčností a k americkým volbám dojde teprve o prvním úterý dosud tak vzdáleného měsíce listopadu. Rozhodně by se změnily priority, a otázky zdravotního pojištění či daňové zátěže by třeba znicotnil teroristický útok na americkém území, aspoň v intenzitě, jaké postihl Londýn či Madrid (ač po 11.9.2001 nic tak zkázonosného nepostihlo tento kontinent, vzdor všelijakým snahám, aniž by se ovšem za dosažený klid dostalo sebemenšího uznání Bushově administrativě).

Ještě jedna ošidnost mě napadá a podivuji se, že s ní dosud nikdo nevyrukoval:

Kurážnému McCainovi, pravděpodobnému kandidátu Republikánů a třeba i vítězi ve vrcholném utkání, by mohla hrozit diskvalifikace. Ústava přece vyžaduje narození na americkém území, oož ale není jeho případ. Na svět přišel v oné Panama Zone, kde jeho otec sloužil jako námořní důstojník. Toto území podle nyní již neplatné smlouvy sice bývalo “v trvalé držbě” (in perpetuity) Spojených států, nikoliv však v jejich stoprocentním vlastnictví.

DRAŽBY  A HODNOTY  VZÁCNOSTÍ

V americkém domově mi zvonil telefon, volala  pražská televize, s požadavkem, abych se vyjádřil k dražbě vzácného dokumentu, k níž dojde příštího dne v New Yorku v prestižním domě Sotheby.

O tak náramné záležitosti jsem neměl tušení.

Přece Magna Charta, veledůležitý dokument z roku 1215, o zárukách lidských práv a svobod, od té doby hojně a všelikde porušovaných. Zásluhou královského písaře v roce 1297 v době panování Edwarda I. se tak stala součástí anglického obyčejového práva.

Pustil jsem se do pátrání a zjistil, že všeho všudy existuje sedmnáct kopií této vzácnosti – patnáct jich je v anglických archivech a knihovnách, jedna je v Austrálii, bývalé trestanecké državě britského, již dodýchavšího, impéria a zbylou sedmnáctou  v roce 1984 za jeden a půl milionu dolarů koupil texaský miliardář Ross Perot, též politický potrhlík s prezidentskými ambicemi (a svou zásluhou – totiž způsobením rozkolu v republikánské straně – se zasloužil o osm let pobytu Demokrata Clintona v Bílém domě). Perot dal dokument k dispozici Národnímu archivu ve Washingtonu na dobu 23 roků.

Je ve velikosti 35 krát 40 centimetrů, na pergamenu, opatřený voskovou pečetí Edwarda I., je psán v latině – všeho všudy 2.500 slov, čitelných zejména s pomocí zvětšovacího skla.

Dražba tedy proběhla a vynesla sumu 21,321.000 dolarů, což mi vychází na 85.284 dolarů za každičké slovo. (Takový rekord ale překonává cena za televizní reklamu při přenosu utkání o šampionát – tzv.superball - v americkém fotbalu, který se tak jmenuje, poněvadž se hraje rukama: každá vteřina totiž přijde na sto tisíc dolarů).

Novým majitelem Magny Charty se stal David M.Rubenstein, na Forbesově seznamu 400 nejbohatších lidí světa, v pořadí s číslem 165. Dává ji rovněž k dispozici Národnímu archivu, kde je k nalezení spousta jiných vzácností, od Emancipační deklarace po text Marshallova plánu či plánu letu posádky Apollo na měsíc.

-    -   -

Za kolik peněz by se asi dal získat oddací list kněžny Libuše s Přemyslem Oráčem, kolik by vynesl rozvrh prací denního úklidu v jeskyních blanických rytířů?

Když z mýtologie postoupíme k autentické historii, jaký by to asi byl pocit dotknout se buly, kterou vlastní rukou podepsal Karel IV., Otec vlasti, či značně později, některý z patentů, podepsaný všelijak plodnou císařovnou Marií Terezií?

Nabyvatel vzácného historického či uměleckého díla, jak s ním pak naložit?

Miliardář Ronald S. Lauder zaplatil rekordních 125 milionů dolarů za portrét pani Adele Block-Bauer, dílo Gustava Klimta z roku 1907. Nacisté obraz ukradli, po válce pobyl šedesát roků v rakouské národní galerii, načež ho v restituci získala Maria Altmanová, příbuzná původních majitelů. Ta, místo aby se doživotně radovala pohledem na dílo, raději je prodala a za tolik milionů je koupil Lauder, jemuž Český stát dluží – či už snad zaplatil - miliardy korun, za újmu způsobenou Vladimírem Železným, někdejším šéfem televize Nova, nynějším europoslancem, eurozákonodárcem.

Klimtův obraz je vystaven, k spatření zájemcům. Lauder ho dal k dispozici, neuzamkl se do privátního prostroru, kochat se takovým unikátem. Pocitem, že vlastním výtvor Mistra Rembrandta, že tohle je plátno, jehož se svým štětcem dotýkal Vincent van Gogh, ještě dřív, než si ufikl ucho.

Outsider se třeba neubrání nelichotivým epitetům, že to je frivolní, obscénní, až třeba pervezní, podobně hříšně marnotratné jako nákupy memorábilií třeba kalhotek a podprsenky Marylin Monroe, dávno již zesnulé bohyně.

Což by se dalo sympatizovat s osobou, která neváhá utratit miliony za možnost zasednutí v Rusku do meziplanetární rakety a jejího vystřelení do vesmíru? Proč tak nehorázný obnos  nevěnovat k prospěchu ubožáků v některé z bídných končin Afriky, ovšem za předpokladu, značné pravděpodobnosti, že dojde k rozkradení peněz dřív, než by mohly dorazit na správnou adresu.

Tolik tedy k telefonátu stran dražby anglického historického dokumentu. I když by ho v závažnosti hravě znicotnil onen bájný oddací list kněžny Libuše.

STAV  UTKÁNÍ  PO  PRVNÍM  POLOČASE

V úterý 5.února se v Americe uskutečnil rekordní počet utkání v prezidentských primárkách: rozhodovalo se v téměř polovině všech padesáti států, v každém z nich poněkud či podstatně odlišným způsobem,  kdy pak počet získaných hlasů nemusí odpovídat počtu získaných delegátů, kteří na vrcholném sjezdu se budou dohadovat a rozhodovat o vítězi. Na straně Demokratů je k nominaci potřeba získat 2.025 hlasů, Republikáni potřebují 1.191 hlasů.

Tyto úterní výsledky přinesly všelijaká překvapení, se zřetelným vyjasněním pouze mezi Republikány: značný předstih senátora Johna McCaina mu nominaci prakticky zaručil, zejména, když dva dny poté, konkurent Mitt Romney, s pramalou nadějí na úspěch a rovněž s vadnoucí ochotou utrácet na kampaň další vlastní miliony, ze soutěže odstoupil.

Značně jiná je ale situace mezi Demokraty. Tam utkání Hillary Clintonové, první ženy kandidátky, a Baracka Obamy, prvního kandidáta černocha (přesněji, poločernocha) dopadlo perfektně nerozhodně, fifty-fifty, půl na půl.

Oba soupeři nás obohatili optimistickými projevy. Hillary zářila nad svým vítězstvím ve dvou nejpočetnějších státech Unite – Kalifornií, disponující 441 delegáty, a New Yorkem s 281 delegáty – a tuze sladkým triumfem v Massachusetts (121 delegátů), jehož oba senátoři spolustraníci John Kerry a Edward Kennedy, ji zradili podporou Obamy. Zejména Kennedy zabolel přirovnáváním svého zavražděného bratra, bývalého prezidenta, k Obamovi. A totéž učinila Caroline, dcera  legendárního J.F.K.

Obama sice nezvítězil v Kalifornii a New Yorku, ale ve větším počtu států, zejména v těch se systémem caucus, kde voliči mají víc příležitosti se s kandidáty osobně setkat a si je ohodnotit.

Pořádný tedy zádrhel,  sdělovací prostředky mají hody, mediální rozumbradové si lebedí ve svých analýzách s mnohdy jen jepičí trvanlivostí. Zahrnuti jsme analytickými diagnozami o příčinách větších či menších preferencích mezi ženami, menšinami, kterým směrem tíhli voliči vzdělanější a majetnější, víc či míň nábožensky orientovaní, s jak značnými regionálními rozdíly, kolik toho že se mělo či aspoň mohlo předpokládat, ale nepředpokládalo, jak asi bude probíhat druhý poločas, kolik peněz na výlohy si ten který kandidát ještě asi vyškemrá. A kam a proč se vytratila ta obrovská převaha podpory pro manželku bývalého prezidenta, o níž donedávna ani jeden z prognostiků nepochyboval.

Dva dny před primárkami (3.února 2008), v nedělní příloze The New York Times Magazineautorka Linda Hirshman uveřejnila rozbor s názvem „Šestnáct způsobů, jak posuzovat ženské voličky.“ Zatímco muži se víc zajímají o mezinárodní, národní a místní politiku, ženy údajně dávají přednost tématům jako je rodina, zdraví, kultura, zábava, zločinnost a počasí. Již od roku 1964, ženy svou účastí ve volbách předčí své mužské protějšky – v posledních prezidentských volbách 2004 to byla převaha 54% proti 46%. To také platí v případě černošské menšiny (12% proti 10%). Tento rozdíl (tzv.gender gap) se poprvé zřetelně projevil ve volbách 1980, kdy zvítězil Ronald Reagan – jeho podporovalo o 8 procent víc mužů než žen.

Jakási spolehlivá vaginální solidarita však neexistuje. Tentokrát v primárkách v Iowě, státu s oním caucus systémem, 35% voliček dalo přednost Obamovi proti 30%, hlasujícím pro Hillary. Ale několik dní poté, ve státě New Hampshire, žena od žen získala 46% hlasů, kdežto muž Obama pouze 34%. Hillary podporují spíš ženy starší, kdežto mladá generace, zejména s vyšší vzděláním, fandí Obamovi.

Jiná je ale situace v případě loajality rasové menšiny. Ve státech jako Jižní Karolina či Georgia (delegátů 103), Obama mohutně zvítězil, tam získal kolem 80 procent černošských hlasů. Notný to tedy rozdíl od původního zdrženlivého vztahu k Obamovi, který přece jen není někdo zcela z jejich řad – matku má bělošku, se svým předčasně zemřelým keňským otcem se od svých dvou let života neviděl, není potomkem, či přesněji, prapraprapotomkem někdejších, z Afriky nedobrovolně přivezených otroků, a nedostávalo se mu podpory z řad černošského politického establišmentu. V kontrastu s oněmi „profesionálními černochy“ typu Jesse Jacksona, který o prezidentskou nominaci usiloval v roce 1984 na platformě těch permanentně ublížených, za žádnou cenu uspokojitelných, se sloganem “Teď přišel náš čas!“, čímž si ovšem zaručil dokonalé fiasko svých ambicí, Obama naopak nezdůrazňuje svou jinakost a opakovaně tvrdí, že všichni jsme Američané, bez rozdílu zabarvení pokožky. Takovým postojem si ovšem získává popularitu v bělošských, dosud většinových kruzích.

(Leckdo ale vznáší otázku, do jaké míry to je výraz jeho autentického přesvědčení, či pouze chytrá, balamutící taktika. Pochyby totiž působí jeho postoj k oné hodně sporné politice tzv.affirmative action - rasovým preferencím, což mělo být jen dočasné, remediální opatření, popírající základní americký princip a ústavní záruku posuzovat jedince podle jeho osobních kvalit a ničeho jiného:  jenže tato dočasnost „kladné akce“ již trvá čtyřicet roků, dobu téměř dvou generací, bez příliš viditelného pozitivního dopadu, a většinové společnosti již dochází trpělivost. Jenže stanovisko Obamy v této ošemetné záležitosti mi poněkud připomíná postoje některých českých předáků této sametové doby: pravicová slova, levicové činy. Obama totiž v senátu prozatím vždy hlasoval ve prospěch zachování těchto již přežitých a v mnohém i diskreditovaných preferencí. Zajímavě se vyjádřila Maya Seotoro-Ng, Obamova polosestra, z téže bělošské matky. V interview NYT Magazine prohlásila, že je buddhistka, a na rozdíl od svého bratra, který se pokládá za černocha, ona je hybrid a docela jí to vyhovuje.)

Do kampaně se s velkou vervou vložil Bill Clinton ve prospěch své jím pravidelně podváděné manželky, bez jehož přičinění by se přece nikdy nebyla stala senátorkou, natož pak teď uchazečkou o nejvyšší úřad v zemi. Bývalý prezident je stále mocným magnetem mediální pozornosti, jenže svou, jen obtížně zkrotitelnou energií jí prokazuje službu spíš medvědí. To prokázal během primárek v Jižní Karolině, kde, buď z vlastní iniciativy, ale rozhodně s jeho souhlasem, se do oběhu dostalo očerňování Obamy, že kdysi prý holdoval drogám, že asi je to muslim, že on vlastně není moc odlišný od předchůdce podvodníka Jesse Jacksona. Tím ale mnoho bělošských hlasů své manželce nepřilákal, ale značně si potřísnil vlastní reputaci v černošských kruzích, které ho přece považovaly za „svého prvního černošského prezidenta.“ Však on to byl, kdo důsledně obhajoval oprávněnost preferenčního prosazování černochů – v přijímání nekvalifikovaných na studia, ke škodě víc kvalifikovaných kandidátů, leč s jinou pokožkou, k přednostem v zaměstnávání, v poskytování vládních zakázek menšinovým podnikům, a tak dlouze dále – a kdo s něčím  takovým nesouhlasí, je vlastně rasista. Bill Clinton prosazoval „hojení“ (healing), horlil proti „zlu nevědomé zaujatosti“ (evil of unconscious bias), ale nyní v utkání mezi jeho manželkou a příslušníkem oné tolik jím preferované minority, jeho princip o nutnosti měření nestejným metrem je zapomenut, platit jaksi nemá.

Jeho verva s dopadem rozšlapání přemíry křehkého, háklivého porcelánu, přiměla mnohé předáky z kruhů Demokratické strany ho pokud možno poněkud utlumit a v posledních pár dnech jeho viditelnost na televizní obrazovce povadla.

V onom důležitém úterý jeho choť Hillary se oprávněně radovala z již zmíněného velkého vítězství v Kalifornii, k němuž značně  přispěli oni Hispanics či Latinos, mohutnící menšina, již početnější než jsou černoši a v nedlouhé budoucnosti získající absolutní většinu ve státě. Ti velkou většinou hlasovali pro Hillary, což byl zejména hlas proti Obamovi, poněvadž v jejich očích to je především černoch, reprezentant méně početného, ale politicky daleko vlivnějšího etnika. A taková disproporce tam dost oprávněně leckomu vadí. Ještě výrazněji se averze projevila v preferencích voličů asijského původu.

Zmínku si zaslouží oprávněná námitka s celonárodní platností, totiž onen nepotismus, představa, že v zemi s tak důsledně antimonarchistickou tradicí, by se po osmi letech pobytu v Bílém domě měl tento druh dynastického vladaření zachovat po dalších osm roků.

V prozatím poslední celonárodní televizní debatě vzešla otázka o eventualitě onoho dream team - ideálního partnerství Hillary a Obamy v roli prezidentské a viceprezidentské. Břitká komentátorka Maureen Dowd vyjádřila (NYT, 3.2.2008) všeobecně sdílenou skepsi, že přece by vládli manželé Clintonovi a pokud by Obama byl takolik pošetilý přijmout potupnou roli pátého kola u prezidentského vozu, přeptat by se měl Al Gora, absolventa takové zkušenosti.

Bill a Hillary, nevyhnutelná představa vládnoucího dua. „The Billary Road to Republican Victory,“ je název dlouhé jedovaté statě levicově orientovaného komentátora Frank Riche (NYT, 27.1.2007). Prognostici se shodují v názoru, že Republikáni přivítají nominaci Hillary, jíž jejich kandidát McCain má větší naději porazit než kdyby oponentem byl tento zajímavý Obama.

Teď ovšem před sebou máme druhý, též finančně náročný poločas. Velmi významné budou výsledky utkání zejména v Texasu, Pennsylvánii a Ohiu.

PLAVBA  K BOJIŠTÍM  V PACIFIKU – 20: HODNOCENÍ  MĚSÍCE

Mezi papíry, jež jsme posbírali na odchodnou, značně užitečný byl CRUISE LOG, palubní sumář naší cesty, který den že jsme byli kde a mířili kam. Celkový výkon: 6739 námořních mil neboli 12467 kilometrů. Téměř tak velká vzdálenost, jako při zpátečním letu z Osaky do New Yorku (11132 km), ale o něco kratší, než trasa z New Yorku do novozélandského Aucklandu (14189 km), kde jsme na loď poprvé vstupovali.

-    -    -

Ve středu 12.března, zrovna v den, když jsme se na rovníku přesunuli z jižní hemisféry do severní, do kajury dospěla pozvánka Captain Jack van Coevorden cordially invites you to the marine reception, 11:45 am, Wednesday, March 12, 2008, doors open at 11:30 am, van Gogh Lounge, Starboard site, promenade deck (7). WWII Historical Cruise, MS Statendam.

Přiložen byl tmavomodrý sametový pytlíček s nápisem HOLLAND AMERICA MARINER SOCIETY s obsahem dvou důkazů našeho členství: kovová oválná maličkost v barvě karmínové, s profilem lodi a s textem o našem  absolvování padesáti dnů a nocí na palubě.

Odspěchali jsme účastnit se takové pocty a v prostorách, nesoucích jméno proslulého umělce s jedním uchem, jsme zjistili, že takových absolventů se nás sešlo značné množství a s podstatnějšími zásluhami. Četla se jména těch, kteří už pluli sto dní. Dvě stě, tři sta dní – celý již rok. To tedy aby už byl rekord v nepřekonání. Přistupovali vytrvalci nenápadného vzhledu, kteří na palubě strávili víc než dva roky. Bouřlivý potlesk.

Nakonec přistoupila absolutní vítězka, postarší, nijak výrazná žena – bez manžela, jenž buď se nedožil nebo ho pozbyla rozvodem s nepochybně tučnou pomlázkou alimentů – s rekordním výkonem 873 dnů. Dohromady víc než dva roky, strávené na palubě, s komfortem, beztarostným pocitem, že je o ní postaráno v kteroukoliv hodinu, s mnohonásobnými možnostmi rozptýlení, společenských kontaktů, se zastávkami ve všemožných končinách, exotických přístavech, kam se lze dychtivě hrnout nebo zcela pominout, spokojit se pohledem z paluby, bezpečného domova. Comfort of the familiar, plavidlo jako jakýsi opiát.

V obsažné (162 stran) publikaci nabídek, jsem nalistoval vábničku Grand World Voyage - 119 dní kolem světa, započít 18.ledna 2009 v Los Angeles a cestou přes Pacifik, oceán indický a atlantický, končit v New Yorku. Cena od 21.499 dolarů na osobu a výš – hodně výš. Nejnoblesnější penthouse přijde na téměř čtvrt milionu (225.899), již ale není k mání, třeba si ho rezervoval nějaký ruský mafián.

-    -   -

Naše spolustolovníky jsem ponoukl rozpovídat se o pro ně nejnáramnějších zážitcích.

Slovinský psychiatr, původem z Mariboru, to měl jednoduché: zastávky hodnotil podle množství zanechaného válečného materiálu, od sestřelených stihaček až po zčásti či zcela potopená plavidla.

Rakouskému inženýru z Lince nejvíc imponovalo japonské poválečné zmrtvýchvstání.  Zejména preciznost, kvalita výrobků, tolik znamenitější, než co se produkuje třeba v Německu. Ovšem, na výsledku je pak podíl milionu Turků k nepřehlédnutí, přiznal tuto polehčující okolnost.

Já si toho pochvaloval celou řadu – onu podivuhodnou kulturní oázu na Nové Kaledonii,  sopkami, vic než válkou, rozmetaný Rabaul, Yap jakoby z jiných časů, Iwo Jima, krutosti bojišť na Saipanu a Okinawě, a vlastně i japonské mosty a Nagasaki s Madame Butterfly. A nelze zapomenout na příležitosti seznamování se zajímavými spolupasažéry a oceňovat atmosféru na lodi, kde mezi  původně atomizovanými cizinci  se začala proklubávat autentická přátelství.

-    -    -

Čtenáře, pokud mu trpělivost vydržela až do konce seriálu, by mohla zajímat informace o výlohách, na kolik peněz nás tento špás přišel. O finance se nestarám,  to je manželčin rezort. Vše spočítala, vyšla jí závěrečná cifra 13.500 dolarů. Z toho téměř polovinu pozřely výdaje na letenky, na nehorázně předražený hotel v Aucklandu, též předražené výlety, jimž se ale dalo vyhnout privátní iniciativou s někým místním se domluvit a za  daleko míň peněz pak poznat totéž či třeba i víc.

Suma sice nikoliv zanedbatelná, ale rozhodně ne bolestivá, též při uvážení, že za onen na zážitky přebohatý měsíc březen, naše fondy zásluhou poklesu americké ekonomie zchudly o dvojnásobek (a počítáno-li od počátku tohoto prozatím hospodářsky neblahého roku 2008, o téměř desetinásobek).

Vzhledem k až žalostnému stavu churavějícího amerického dolaru, pro některého s majitelů českých peněz by takový výlet by nebyl bez zajímavosti. Každopádně by poskytoval příležitost obohatit se dojmy, zkušeností, s doslovným rozšiřováním horizontu.

Nemám ale jistotu, zda k opakování oné plavby po historických stopách pacifické války přiští rok znovu dojde.

AMERICKÉ  VOLBY – 1:  KOMETA  OBAMA

Za víc než poslední jeden rok, tento oblíbený zdroj NP uveřejnil deset mých textů s tématikou nadcházejících prezidentských voleb v USA. Měsíc jsem teď pobýval mezi protinožci, ledacos se na domácí frontě událo, takže toto ozvání je již jedenácté.

Zopakujme si: Američané víc než tu i onu politickou stranu, volí jedince, který v lednu 2009 zasedne v Bílém domě. Největší mediální pozornost se soustřeďuje na politického novice ze státu Illinois, hvězdu s neobvyklým jménem Barack (též Hussein) Obama a rodokmenem: otec černoch z africké Keni, matka běloška z Kansasu, on rodištěm na Hawaii, tam strávil většinu dětství v péči bělošských prarodičů, poté několik let žil v Indonésii se svým nevlastním indonéským otcem.

Na rozdíl od své sestry z téže matky,(Maya Seotoro-Ng), charakterizující se jako hybrid, Obama se pokládá za Afroameričana a zdaleka ne za Euroameričana, na což by přece měl padesátiprocentní nárok. Bama se opakovaně zmínil, že jeho babička z otcovy strany žije v africké chatrči u jezera Victoria, že jeho sestra je z poloviny Indonézanka, provdaná za Kanaďana, pocházejícího z Číny.  Mám i osobní důvod souhlasit s názorem, že takový člověk by mohl mít jiný rozhled, pohled na svět, než ten, kdo ze svého provinčního prostředí nikdy nevytáhl paty. Nicméně potahuji obočí podivem, že Obama napsal své memoáry „Dreams From My Father“ o černošském otci, který od rodiny odešel, když dítěti byly dva roky, a nikoliv o matce a jejích rodičích, kde v bělošském prostředí vyrůstal.

Obama však svoji rasovou identitu nezdůrazňuje, nepokládá ji za něco primárně důležitého. Narozen v roce 1961, projevuje se oproštěn od standardního stylu morálního rozhořčení, prokurátorského horlení, okázalých projevů údajné citlivosti, někdejšího ublížení, které nelze ukonejšit. Je už „post-ideological“, ostentativní zdůrazňování rasy jako fundamentálního kritéria je mu cizí, což mu získává značnou popularitu u bělošské (dosud) většiny, že tato fáze nekonečného obviňování a vyžadovaného flagelantství konečně pomíjí. Výtečný orátor, vyjadřuje se přirozeně, nestrojeně, nezdá se být naprogramován, nabízí „vítězství naděje“, na rozdíl od  Hillary Clintonové, své konkurentky, která víc než ZMĚNU nabízí svou ZKUŠENOST.

Obamův styl, charisma, zdůrazňování všeobecných nespecifických postulátů má přitažlivost zejména pro mladé voliče. Nejen však pro ně. Reakce části veřejnosti mi připomínají dobu Reaganova závěrečného prezidentství, když v rámci glasnosti a perestrojky Gorbačov přijel do Washingtonu a značná část americké veřejnosti propadla gorbománii a zejména pokrokové, o světový mír usilující ženy, zasáhl slastný gorbazmus. Obamovi se v některých kruzích dostává svatozáře téměř kosmických proporcí. Waller R. Newell, profesor na univerzitě Carleton v Kanadě (The Weekly Standard, 28.4.2008) cituje požadavek  novozélandské nadšenkyně, sídlící na britském ostrově Man, že Obama by měl patřit nejen Americe, ale celému světu.

Oslňuje abstraktními apely o změně, naději, míru, potření bídy a nemocí, idealistickým globalismem, který má pramálo společného s realitou skutečného světa.

V politice snad na mnoha místech, a určitě tak v USA, Exaggeration is acceptable, dishonesty isn’t. Přehánění, nadsázka jsou přípustné, nečestnost však není.

Již se ale ozývají střízlivé hlasy, že Obamův idealismus, jak že sjednotí, v senátu překlene tak značné rozdíly se zvými politickými oponenty, nikdy totiž takovou iniciativu neprojevil. Obama o sobě tvrdí že není „liberal“ (což v americké realitě znamená značně levicový postoj), vzdor skutečnosti, že National Journal na základě jeho hlasování hodnotí Obamu jako nejvíc levicového ze všech sto senátorů.

Jeho autentická osobnost se značně rozchází s tím, jak se prezentuje na veřejnosti: pro ni je dítě z chudinských poměrů, odkázán na státem poskytované stravenky (food stamps), vychováván jen matkou, poněvadž otec rodinu opustil (jemuž nicméně věnoval své memoáry), a nikoli jako absolvent Harvardu, nejelitnější americké univerzity, ten kdo nyní v průběhu kampaně se o obyčejných pracujících Američanech pohrdavě vyjádřil jako tvorech kompenzujících svou zatrpklost náchylností k náboženství a vlastnictví zbraní. (A tato privátně pronešená poznámka značně přispěla v jeho porážce v primárkách v Pennsylvánii.) Zatímco se příliš hlasitě nedomáhá privilegií Affirmative Action pro černochy, tuze se angažoval, aby zabránil jejich zrušení – například v záležitosti preferenční přijetí na michiganskou univerzitu v Ann Arboru, učilišti Jana Švejnara.

V prosinci 2007  Obama rezolutně prohlásil, že byl vždy křesťanem a s muslimstvím neměl nikdy nic společného. Což tedy je lež, jak pečlivě dokumentuje Daniel Pipes (Jewish World Review, 29.4.2008). Jeho otec Barack Hussein Obama Sr. (1936-1982) jmenoval svého syna Barack Hussein Obama Jr. Pouze muslimské děti mají jméno „Hussein.“ Jeho sestra Maya se s tím netajila (New York Times): „Naše celá rodina byla muslimská a většina lidí to věděla, že jsme muslimové.“ Tak byl tento nynější prezidentský kandidát ve škole registrován, což potvrdili jeho tři učitelé.

Mně vadí jiné jeho tvůrčí zacházení s realitou. V prozatím poslední televizní debatě, Obama dostal otázku o svém vztahu k Williamu Ayersovi, bývalému revolucionáři domácí teroristické organizace Weather Underground. Spolu se svou manželkou Bernardine Dohrn se podílel na kladení bomb a vyhazování federálních budov do povětří. Ayers s chotí uspořádali večírek k zahájení Obamovy politické kariéry, Obama a Ayers vypomáhali nadaci Wood Foundation distribuovat peníze k prapodivným účelům.

Obama otázku na jeho konexi s Ayersem odmítl, s poukazem na skutečnost, že jemu v době těchto teroristických aktivit bylo pouhých osm roků a že taková záležitost je irelevantní, nepodstatná (tenuous), falešná (phony). Jenže Obamovi nebylo osm, ale čtyřicet roků, když Ayers ve svém interview s New York Times, uveřejněném zrovna 11.září 2001, nostalgicky zavzpomínal na své někdejší teroristické počínání a jak že ho moc mrzí (despair - zoufalství), že té škody nemohl způsobit víc. Paní Dohrnová, která si odseděla sedm měsíců za odmítnutí výpomoci při vyšetřování vraždy, Ameriku charakterizuje jako bestii (beast) a zrůdu (monster). Ayers se vyjadřuje se stejnými lichotkami a s předpovědí, že zem spěje k fašismu. Nicméně,  Obama vydal prohlášení, v němž tyto dva spoluobčany pokládá za „mainstream“, čili průměrné, normální, nepozoruhodné Američany. (Nevěřícím doporučuji Guy Benson, Townhall.com, 24.4.2008.).

Na Obamovu obhajobu lze uvést, že tito dva údajně průměrní, typičtí Američané nepatřili k jeho nejbližším přátelům, mezi něž zcela určitě patřil duchovní Reverend Jeremiah Wright, Obamův mentor, rádce, jenž ho oddával, jeho dvě děti pokřtil, dvacet let byl Obama členem jeho farnosti.

O slovech a činech tohoto velebného pána prosakovaly už delší dobu všelijaké pověsti, například v souvislosti s chválou muslimského černošského rasisty Farrakhana, taktéž Reverenda. Tento Wright se teď za posledních pár dnů náramně zviditelnil, rozkošatil svými vystoupeními v texaském Dallasu, v Detroitu v Michiganu, v proslovu jednak na konferenci reprezentantů nejvýznamnější černošské organizace NAACP a jednak černošských církví, a k zástupcům medií ve Washingtonu (National Press Club). Všude tam opakoval svou životní filozofii a vztah k USA, své rodné zemi – témata a přesvědčení, tak jak kázal ve svém kostele po dobu 36 roků, kde, jak již poznamenáno,   Obama po dobu 20 roků byl jedním z jeho farníků.

Nikoliv „God Bless America“ – Bůh aby Americe požehnal, ale aby ji zatratil.

Nepokládá se ovšem být protiamerický: není proti americkému národu, ale pouze proti jeho vládě. Útok 9/11 si na sebe sama přivolala, dostalo se jí, co jí patří. Je to vláda, prosazující útlak, nespravedlnost ve světě, vláda genocidálního teroru, vynalezla HIV virus, AIDS, aby vyhladila všechny lidi tmavé pleti (vzdor miliardám dolarů, které Washington dává v Africe k dispozici k potírání této pohromy).

Ve svém projevu v Detroitu k funkcionářům NAACP se pustil do podrobného přednesu na téma rozdílu černošských a bělošských dětí, tak důkladně se lišících, že jejich přirovnávání dává stejně málo smyslu jako přirovnávat jablka a kamení. Rozdíly jsou tak podstatné, že černoši jsou si bližší s potomky afrických předků, které před třemi stoletími nedobrovolně opustili, než s bělošskými dětmi,  nyní žijícími ve společném  sousedství. Bělošský mozek má totiž vyvinutou jeho pravou polovinu (cognitive, logical, analytical), kdežto černošský mozek je vyvinut jinak, jeho levá polovina je creative, intuitive. Takže nemá cenu porovnávat tato dva důkladně rozlišná stvoření (species). Čili druh argumentace, jež vyhovovala zastáncům otrokářství a všem následným rasistům, obhájcům segregace a apartheidu.

Následoval bouřlivý potlesk z řad reprezentantů organizace, jež mnohá desetiletí proti takovým názorům bojovala, Martin Luther King se svou vizí ideálu barvoslepé společnosti aby se v hrobě obracel.

Obamův duchovní rádce Wright se prezentoval jako dokonalý rasista. Jenže ještě teď v březnu 2008 ve Filadelfii, ve své medii tolik pochvalně komentované řeči na téma mezirasového porozumění a usmíření, Obama obhajoval Wrighta, že to není potrhlý demagog (crank and demagogue), že on se ho nemůže zříct jako se nemůže zříct černošského společenství.

Po takové megatonáži Reverenda Wrighta muselo však dojít k pozměněné verzi reakce. Prošla několika transformacemi: že slova byla vytržena z kontextu, že Obama mnohé neslyšel, takže se nemůže zcela vyjádřit, což  nevyhnutelně vyvolalo otázku, jak že za dvacet let důvěrného přátelství mu mohlo něco takového uniknout. Došlo i k porovnání s filmem Casablanca, v němž policejní šéf Claude Rains v nočním klubu, v jehož každodenně provozovaném ilegálním kasinu pravidelně sázel, zjištěním jeho existence ho jakoby šokovalo.

Krátce po úderu, který Wright zasadil ve Washingtonu, Obama přistoupil k mikrofonu a od svého dlouholetého zdroje inspirace se odvrátil a jeho názory zatratil.

Dva týdny před tak důkladným kotrmelcem, černošský ekonom a publicista Thomas Sowell z Hooverova Institutu na kalifornské univerzitě ve Stanfordu, započal své pojednání A Living Lie („Žijící lež“, Townhall.com, 15.4.2007), větou, že zatímco Hillary Clintonová lže, Barack Obama je sám o sobě velkou lží. Když je přistižen, vymluví se na ono vytržení z kontextu, na obvinění ze stereotypu, nebo se pokusí o clarification (vysvětlování, rozmělňování). Ale jeho postoj k zásadním otázkám je důsledný – antiamerický, antiizraelský, přesně v duchu Jeremiáše Wrighta či ex-teroristů Ayerse a Dohrnové.

„Není důvod, proč někdo tak arogantní, mazaný a ve svých důsledcích tak nebezpečný jako Barack Obama by měl být prezidentem,“ uzavírá Sowell (v tomtéž zdroji, 29.4.2008).

Jeho nominace jako kandidáta Demokratické strany na úřad prezidenta, je ale tuze pravděpodobná, vzdor značnému úsilí Hillary Clintonové tomu zabránit a do Bílého domu se zas vrátit.

AMERICKÉ  VOLBY  - 2:  ŽENA  HILLARY

V USA se o každých prezidentských volbách tvrdí, že jsou ty nejdůležitější, co paměť sahá.  Tentokrát je takové tvrzení vskutku oprávěné, v tom smyslu, že poprvé v historii země mají realistickou šanci takové mety dosáhnout buď žena, manželka bývalého prezidenta Clintona, nebo příslušník menšiny - černoch či, přesněji, poločernoch Barack Obama. Z hlediska politické korektnosti a háklivosti, střet bělošky a nebílého muže obsahuje značně třeskutý potenciál – jak s obviněním z mužského šovinismu, tak z rasismu, hříchu ještě smrtelnějšího. Na  poli s tolika nášlapnými minami je nutno pohybovat se zvlášť obezřetně.

O nominaci Demokratickou stranou, s velkým náskokem vedla svým manželem mnohonásobně šálená, bývalá první dáma země. K dispozici měla rozvětvenou síť spolupracovníků, profesionálů i dobrovolníků, štáb mediálních poradců a k tomu odhadovaných sto milionů dolarů na hrůzně vysoké výdaje. Měla značnou podporu v černošských kruzích. V lednu 2007 uveřejněný průzkum veřejného míněni (ABC News/Washington Post) zjistil, že tito afro-američtí voliči dávali jí značnou přednost (60%) před Barackem Obamou (20%), za černocha se sice vydávajícím, ale nepokládaným za skutečně jejich člověka: nesdílel jejich zkušenost, zkrátka nebyl jedním z nich.

Do roka se situace ale důkladně změnila v jeho prospěch: prozatím v primárkách vyhrál většinu utkání, získal víc hlasů jak od voličů, tak delegátů sjezdu, kde se bude o nominaci rozhodovat. Barack vede v popularitě mezi mládeží, zejména univerzitní, a v zámožnějších, lépe situovaných kruzích. A černoši, jakkoliv bohatí či nuzní, ho po původním váhání přijali jako svého kandidáta a podporují ho obrovskou, devadesátiprocentní většinou hlasů.

Primát předpokládaného vítězství Hillary, o němž původně ani jeden z prognostiků nepochyboval, zřetelně pohasl a dotyčná si prozatím udržuje většinovou podporu u bělošské populace, zejména mezi staršími ženami, a u nižších příjmových kategorií zdejšího proletariátu. (Mladá generace, zejména s vyšším vzděláním, fandí Obamovi.) Hillary se dosud těší podpoře tzv.Latinos neboli Hispanics, španělsky mluvících přistěhovalců, zejména z Mexika. Ti si nadšeně nepadli do náruče, aby s černochy vytvořili tzv.Rainboiw Coalition („duhovou alianci“), po níž zejména bažil Jesse Jackson, profesionální černoch z povolání. Těmto Latinos, nyní již nejpočetnější menšině v zemi, oprávněně vadí neúměrně značná politická váha černochů v politických a policejních rolích, v byrokratické správě vůbec.

Hillary se dosud zcela nezbavila břemena pověsti jedné z nejvíc nenáviděných osobností – má nejvyšší negativní hodnocení v národě: 45% mužů a 36% žen ji zásadně odmítají, jsou rozhodnuti hlasovat pro kteréhokoliv z jejích oponentů. Její úsměvy s výbuchy smíchu, působí dost nepřirozeně, jakoby byla příliš naprogramovaná, ve skutečnosti ale odtažitá, kalkulující, po moci příliš dychtící. Její juristické vzdělání ji vybavilo schopností mistrně unikat nepříjemným otázkám, čímž ovšem nelze většině posluchačů imponovat. Tak se například vyhýbala odpovědět na opakovanou otázku, zda souhlasí s rozhodnutím jejího manžela korespondenci (tzv.presidential papers) z doby jejich pobytu v Bílém domě odtajnit teprve v roce 2012, kdy by končil první termín v případě jejího úspěšného zvolení. Však za Clintonovy éry v tamějších prostorách následoval jeden skandál za druhým, což zcela nepominulo ani během nynější volební kampaně.

Rovněž jí nemůže být k prospěchu ono podezření z nepotismu, vyloženě nedemokratických zálusků. Tato země přece započala svou nezávislou existenci svržením monarchie a nyní již jednak dynastie Bushů plus Clinton vládla 24 roků a s Hillary by pak případně přibylo dalších osm let.

I její přísní kritici připouštějí, že je velmi inteligentní, cílevědomá a pilná, energicky si počíná v senátu, ve výboru, zabývajícím se obranou země (Armed Services Committee). Nicméně hlasovala – stejně jako Obama – proti přijetí zákona, který by umožňoval bez soudního souhlasu (warrant) odposlechy komunikace mezi teroristy v zahraničí. Břitká komentátorka Maureen Dowd v The New York Times,(24.2.2008) poukázala na trpkou ironii, doprovázející tuto talentovanou, ambiciozní ženu: poté co se konečně vymanila z dosahu svého záletného manžela – superhvězdy, a začala se prosazovat v senátním branném výboru, tolik mužském prostředí, najednou se objevil novic, exot Obama, olupující ji o vítr z plachet jejích nadějí.

Dosud nedošlo k plnému uplatnění tzv. negative advertising - druhu propagandy, jíž se nenabízí vlastní kandidát, ale očerňuje se oponent. Již se ale něco takového s plnou vervou rozjelo proti Johnu McCainovi, kandidátu Republikánské strany. V době kampaně o primárkách ve státě New Hampshire, v privátním rozhovoru na otázku, jak dlouho potrvá vojenský pobyt v Iráku, McCain odpověděl, že třeba by mohl trvat padesát, sto let, tak jak stále trvá v Německu a Koreji od konce druhé světové války – ovšem za předpokladu, že bude klid zbraní, a na území přítomí Američané nebudou ve stavu nebezpečí. – Z toho pak  vzniklo osočení slovem i obrazem, že McCain chce sto let válčit v Iráku.

Nepředpokládám, že by Hillary příliš přímočaře zaútočila na Obamu kvůli jeho nehoráznému, neuvěřitelnému tvrzení, že jaksi nevěděl o skutečných názorech rasistického pastora Wrighta, důvěrného přítele a rádce po dobu dvaceti let.

Velmi jsem zvědav, zda Obama v případě potřeby použije negative advertising proti Hillary připomenutím jejích mladistvých prohřešků. Její manžel Bill tvrdí, že Hillary už jako studentka práv nezištně poskytovala právní pomoc chudým. Ta ale  spočívala v pomoci Černým pardálům (Black Panthers) před soudem v Connecticutu se odpovídajícím z mučení a vraždy federálního zaměstnance. Hillary u soudu vysedávala sledovat, zda v procesu nedojde k formálním procedurálním pochybením, které by se pak daly použít v odvolacím řízení. Bill též tvrdil, že po promoci Hillary pracovala ve prospěch práv chudých dětí. Jenže Hillary po promoci odjela do San Francisca s Bobem Truehaftem, předsedou komunistícké strany Kalifornie, s nímž se seznámila, když obhajoval Černé pardály.

Na tuto její minulost v televizi nedávno upozornil Tom Hayden, bývalý ultraradikál a rovněž jeden z ex-manželů Jane Fondové, též bývalý kalifornský zákonodárce v Sacramentu. (Ve své funkci člena školského výboru prosazoval preferenční kvoty pro černochy, nejen kolik jich má být na univerzitní studia přijato, ale také kolik jich musí promovat.)

Nejnáramnější příležitost k účinnému útoku, vlastnímu zdevalvování a zesměšnění proti své osobě poskytla sama Hillary. Slovy Carla Bernsteina, jejího sympaticky nakloněného životopisce, to byl watershed event (watershed - vodní předěl). V lednu 2008 během kampaně v Clevelandu totiž tvrdila, jak na své odvážné cestě do Bosny při vystoupení z letadla v Tuzle se dostala do nebezpečí, že ji zasáhne sniper („odstřelovač“). Jenže někdo si povšiml, že  v předmětné době (březen 1996) válka již skončila. V televizních archivech se pak vyštrachal záznam o onom údajně životu nebezpečném přistání a vystoupení v Tuzle. To ale vypadalo zcela poklidně, s uvítáním, dětičky v krojích, tak jak zpravidla bývá.

Musel přispěchat manžel Bill s bajkou, že Hillary z vyčerpání v noci misspoke - „se přeřekla“. Media se začala zajímat a zjistila, že Hillary tuto totálně vymyšlenou skazku několikrát při různých příležitostech opakovala – prozatím naposledy 17.března, o irském svátku svatého Patricka. Nicméně se pouze vždy a opakovaně „přeřekla.“ Touto neuvěřitelností arogance a pohrdání vůči každému s vlastním mozkem se v podrobném článku zabývá nikoliv konzervativní žurnalista Frank Rich („Hillary’s St.Patrick’s Day Massacre.“ The New York Times, 30.3.2008).

V této souvislosti je pak obtížné z mysli vypudit onen proslulý Broderův zákon, formulovaný váženým veteránem novinářem Davidem Broderem, že úřad prezidenta USA je natolik nemožně obtížný, že o něj může mít zájem jen osoba mentálně narušená, což by ji mělo automaticky diskvalifikovat.

AMERICKÉ  VOLBY  - 3:  SENIOR  McCAIN

Evropan, pokud se někdy zajímá o americké dění, zpravidla má potíže rozlišit záměry a počínání Demokratů a Republikánů – dvou politických stran, střídajících se u vesla již hodně dlouhou dobu. U pozorovatelů na opačném konci Atlantiku lze nezřídka postřehnout, že ochota vynášet autoritativní soudy je přímo úměrná mohutnosti jejich ignorantství. Tyto dvě strany vskutku nejsou homogenní, liší se též regionálně, je třeba značný rozdíl mezi Demokraty na východním pobřeží (Eastern Seaboard - New York, Boston) a v jižanské deltě Mississippi. Zhruba, velmi zhruba, lze generalizovat, že Demokraté jsou liberálnější, levicovější než ke konzervatismu bližší Republikáni. V porovnání role státu a jedince, Republikáni zdůrazňují Reaganovo tvrzení, že stát, který vládne míň, vládne líp, kdežto mezi Demokraty převládá přesvědčení o nezastupitelné roli státu, regulujícího ne vždy racionálně si počínající veřejnost. V oblasti práva a jeho porušování, Republikán se soustředí na zjištění viny u provinilce, kdežto v pokrokových kruzích Demokratů se zpravidla vychází z principu, že vinen je stát, společnost, okolnosti krušného dětství, s výsledkem, že Američané jsou vlastně tzv.nation of victims. Demokrati a Republikáni mají rozlišné názory na celou řadu sporných až ožehavých témat – od práva vlastnit zbraně po právo na potraty, homosexuální manželství či právo státu zasahovat do soukromí občanů. Otázky války a míru, kontroverzních kauz přemnoho.

Nyní však k volbám: v srpnu, nominační sjezd Demokratů v Denveru ve státu Colorado, rozhodne, zda vítězem

bude senátor Obama nebo senátorka Clintonová.

Mezi Republikány je již rozhodnuto: jejich kandidátem na úřad prezidenta země je senátor John McCain.

Tedy tři senátoři usilují – ač už téměř půl století se žádnému členu Kongresu nepodařilo volby vyhrát: zpravidla vítězili guvernéři, se zkušeností správy toho kterého státu. Dalším unikátem v letošním utkání je konflikt mezi ženou (Hillary) a příslušníkem rasové menšiny (Obama), rozkošatěno o další kritérion a tím je věk: kandidátu McCainovi je letos  72 roků (stejný ročník 1936 jako například Václav Havel), nejvyšší to věk k dosažení vrcholného úřadu v historii země.

Řadu zajímavých údajů uvádí Sam Tanenhaus v pojednání o generacích, jak je ovlivnil čas, obtížná údobí s následným dopadem. („When The Times Make The Man,“ (The New York Times, 27.4.2008:WK 1). Prvním prezidentem, který se narodil ve dvacátém století, byl John.F. Kennedy. (Dwight Eisenhower, jeho předchůdce, byl ročník 1890.) Od doby Kennedyho až po Bushe staršího, všichni prezidenti patřili ke  generaci, poznamenané velkou hospodářskou krizí třicátých let a pak ovšem druhou světovou válkou.

Porovnejme s nynějšími kandidáty: Hillary, věk 60, v mládí jako studentka v univerzitním prostředí se angažovala v době tuze nepopulární války ve Vietnamu, revolučního – či spíše pseudorevolučního – vření na campusech v letech šedesátých, což jsem tam tehdy hodně zažil a nevzpomínám s vřelostí. Vítaná to ale doba tání a zlidšťování totality v tehdejší ČSSR.

Obama, ročník 1961, nic takového nezažil.

Ona léta šedesátá a to již na místě vietnamského konfliktu ale zažil McCain, příslušník generace, vyrůstající v letech padesátých – době v lidových demokracií té nejponurnější. V Americe, s krátkodobou výjimkou bláznění senátora McCarthyho, převládal jak ve společnosti, tak na campusech konsensus, konformita, růst tehdejší „silent generation.“ Idoly tehdejší mládeže nebyli revolucionářské modly typu Che Guevarry, žádný Maocetung, ale spíš hollywoodské celebrity jako Marlon Brando či James Dean, a nezapomeňme též na jméno Elvis Presley.

Žádný příslušník této generace k nejvyšší metě do Bílého domu nedosáhl.

Teď tedy se McCain snaží. Pochází z neobvyklé rodiny: jeho dědeček byl námořní admirál, velitel veškerého amerického loďstva v Pacifiku, a touž vrcholnou velitelskou funkci pak zastával jeho otec. S takovým rodokmenem pak nezbývalo, než aby syn se rovněž dal – či byl dán – na takovou kariéru. Jako kadet v akademii v Annapolis však nevynikal, s disciplínou byl na štíru, nicméně se mu podařilo školu jakž takž zdárně absolvovat a následovala kariéra námořního pilota, k níž se potřebuje notná dávka odvahy a inteligence.

Za války ve Vietnamu byl sestřelen, vážně zraněn, a mučen v zajetí, které trvalo šest krušných let. Jemu, synovi velícího admirála v Pacifiku, věznitelé nabídli protekční propuštění, které on odmítl. Vrátil se až s ostatními přeživšími, permanentně poznamenán. Například nezvedne ruku, aby se mohl učesat.

V roce 1986 byl v Arizoně zvolen do senátu a brzo se o jeho počínání americká veřejnost začala dovídat, že je tzv.„Maverick.“ Hledal jsem v anglicko-českém slovníku (Poldauf a kol., 10. vydání) český ekvivalent, ale nenašel. (Český jazyk něco takového nezná, poněvadž česká realita ho zřejmě nepotřebuje. Webster tohoto mavericka totiž popisuje jako „osobu, která odmítá následovat vedení své politické strany či se přizpůsobovat své skupině a vydá se svým nezávislým směrem.“)

Dopustil se řady iniciativ, jimiž si popudil leckteré Republikány, zejména konzervativního ražení. V senátě sponzoroval legislativní návrhy spolu s některými Demokraty – například McCain-Feingold reformu financování politických aktivit.

Velice si ublížil prozatím neúspěšně prosazovaným zákonem, už konečně něco užitečného podniknout s odhadovaným počtem dvanácti milionů ilegálně v USA pobývajících cizinců, zejména z Mexika. Tento zákon předložil spolu s Edwardem Kennedym, jehož většina republikánských senátorů srdečně nesnáší.

O počínání George W. Bushe, svého rivala v prezidentských primárkách 2000, které bohužel nevyhrál, se nevyjadřuje s nadšením. Dočítám se, že pro Bushovu administrativu má „contempt“ čili pohrdání.

V problematice  ekologie, jak reagovat na zhoršující se životní prostředí, s Bushem nesouhlasí a pokud mohu posoudit, svými názory a recepty je blíž k Bursíkovi než ke Klausovi.

McCain už delší dobu doporučuje zlikvidovat bázi Guantánamo na Kubě.

S tím nemám potíže nesouhlasit, na rozdíl od jeho kategorického, stoprocentního odmítnutí použít torture - doslova  „mučení“, ve formě tzv.waterboarding, vyslýchaného teroristu trošku jakoby topit, ale neutopit. McCain, který prožil obrovská muka, má jistě zkušenosti, které nelze závidět, což ale neznamená, že má pravdu, když tvrdí, že mučení – či hrozba hodně nepříjemného zásahu – je nejen neospravedlnitelné za všech okolností, ale beztoho nikdy nic nevyřeší.

O tom jsem se hádal, nikoliv ovšem s McCainem, ale jedním zastáncem jeho názorů. Řekl jsem asi toto: „Dojde k zatčení teroristy, který ví, kde, třeba v New Yorku,  je atomová bomba  připravená k výbuchu. Bude milion mrtvých. On ale odmítá mluvit.

Bude tedy mravnější obětovat ten milion nevinných? Třeba by se rozpovídal, přiblížit žhavý doutník k jeho oku. Nebo, ještě líp, na stůl položit louskáček, s informací, že jím se drtí varlata. Nepěkná představa, že ano. Což si myslíte, že po útoku  jedenáctého září Al-Kájda už neměla zájem Americe dál ubližovat? A že ti včas pochytaní, kteří přece jen promluvili, tak udělali příliš dobrovolně?“

-    -   -

Dost pravidelnými prohřešky politiků, zejména v době, kdy se ucházejí o zvolení či znovuzvolení, je tak zvané pandering (v anglicko-českém slovníku přeloženo jako „hovění choutkám“ či dokonce jako „kuplířství“), snaze formulovat své principy a sliby podle očekávání příznivé reakce toho kterého publika. Dávat přednost projevům, o nichž se domnívají, že budou k prospěchu jejich popularity. Sdělovat to, co lidé chtějí slyšet a ne to, co by měli slyšet.

Obtížně se sdělují nepříjemnosti a McCain je právě takovou výjimkou. Během kampaně si v rurální, kukuřici značně pěstující Iowě, troufl kritizovat zdůrazňování užitečnosti ethanolu, což sice zvedne zisky farmářů, ale povede k podstatnému zvýšení cen nejednoho potravinářského produktu. Ostatní kandidáti ethanol podporovali, McCain v Iowě tuze prohrál, ovšem pravdu měl, jak se již značně ukazuje.

V primárkách v Michiganu, státu s churavějícím automobilovým průmyslem, tehdejší kandidát Romney slíbil o živobytí připraveným zaměstnancům návrat jejich pracovních příležitostí, které již beznadějně odpluly do zámoří. McCain takovou eventualitu odmítl jako nerealistickou a zdůraznil nutnost, aby se postižení přeškolili do ekonomicky uplatnitelných povolání. V Michiganu Romney vyhrál, McCain prohrál.

McCain kromě svého senátorování se uplatňuje jako pilný autor. Ve své prozatím poslední knize (Hard Call: Great Decisions and the Extraordinary People Who Made Them) se zabývá odvahou volit jakkoliv nepopulární řešení. Jeho velkým hrdinou je Winston Churchill, jenž svým důsledným postojem bez smiřovaček s Hitlerem se tuze lišil od Neville Chamberlaina, tehdejšího miláčka britské veřejnosti. Tuze statečnou iniciativu uznat stát Izrael prokázal egyptský Anwar Sadat, což ho pak stálo život.

McCain prozatím nejvíc vybočil z řady a postavil se proti převažujícímu postoji většiny národa, jakož i jeho představitelů na obou koncích politického spektra. V irácké válce se Američanům podařilo potřít Saddamu armádu za jeden měsíc a nepodařilo se vyhrát mír za dalších pět let. Pentagon, zejména zásluhou ministra Donalda Rumsfelda, podcenil nutnost početní síly vojska k zajištění bezpečnosti obyvatelstva. S velkým zpožděním – a s vyhazovem Rumsfelda, jak se McCain jako snad vůbec jediný už delší dobu domáhal – došlo ke změně strategie – tzv.surge - a velením s tak nezáviděníhodným úkolem byl pověřen David Petraeus, generál intelektuál (doktorát z Princetonu).

Petraeus zavedl úspěšnou taktiku, jejíž součástí je spíš dlouhodobé než krátkodobé umístnění vojska mezi civilní obyvatelstvo, jež teroristy  podporovalo ze strachu a ne ze sympatií. Američanům se pak začalo dostávat užitečných informací, a džihádistům nezbývalo než se dát na spěšný ústup z Bagdádu severním směrem.

Dosavadní úspěch však značné množství politiků odmítá vidět, uznat. Raději by přivítali porážku, jež by v jejich očích

byla především porážkou Republikánů.

Jenže většina Američanů by přece jen přivítala vítězství, které snad bude na dosah.

McCain již několikkrát zdůraznil, že raději přijme vlastní porážku ve volbách, než debakl, politiky a nikoliv

vojáky zaviněný v Iráku.

Pravděpodobnost jeho vítězství v listopadových volbách tedy není valná..

ZLATÁ  KAPLIČKA  A  ZDENĚK  JIČÍNSKÝ

Červen 2007, strávený v Praze, mě ponoukl pustit se do vytváření románu „Návraty, nenávraty, s jedním zabitím.“ Titul avizuje směr a rozměr zamýšleného  záměru. Červen 2008 mi pak poskytl příležitost text dál rozkošatit.

Třetí čtvrtek zmíněného měsíce jsem spěchal na Střelecký ostrov s pozvánkou Radia Praha 2 na jeho každoroční společenskou událost. Nejen že víno, pití, hodování, ale příležitost se potkat se zajímavými tvory. Mediální pracovníci, mnozí z nich multilingvální, kumštýři známí i méně známí, občasný politik, včetně úmyslně nenápadného senátora, sem tam i přitoulaný exulant až z daleké Klokánie. A pěkně zajímavě si popovídat.

Žel, výměně názorů, jakkoliv hlasitě vyslovených, úspěšně bránila až zcela znemožňovala na plné pecky vyřvávající kapela, s hlomozem decibelů překonávajících intenzitu pneumatických kladiv.

Co za takové situace dělat, vznesl jsem si leninskou otázku. Kdysi ve Srí Lance kousek od pláže Mt.Lavinia, v restauraci, kam jsem se pravidelně uchyloval k večeři,  atmosféru pohody ničili hudebníci. Poté co přimáš se mě přišel zeptat, co že bych si rád vyslechl, odpověděl jsem, že by to mělo být šumění oceánu a ševelení palem, takže ať proboha jsou zticha, rád jim zaplatím, což jsem pak činil k oboustranné spokojenosti.

To jsem ale na Střeleckém ostrově nemohl aspoň ze dvou důvodů: jednak tam jsem byl jen jedním z mnoha pozvaných, bez mandátu se příliš zviditelňovat, a jednak ovšem s tím naším churavějícím, ubožáckým dolarem bych toho v dnešní době příliš nepořídil.

Akustickým agresorům se podařilo aspoň polovinu všech přítomných z prostor restaurace vyhnat na vzduch do zeleně, kde pak jeden přece jen mohl slyšet druhého. Po dlouhodobém trápení se tento druh muzikantů konečně vyřádil, sebral své instrumenty, odmontoval aparaturu, zdroje zabijáckého maxikraválu, a nastalo milosrdné ticho. Mohli jsme se vrátit do původních prostorů.

Usedl jsem s novinářkou u okna, za nímž za vodou zářilo ve vší kráse Národní divadlo, Zlatá kaplička.

„Něco takového v Americe nemáte, že ano,“ utrousila.

„Něco takového nemají vůbec nikde,“ ještě víc jsem trumfoval.

„Ale furt tam jste,“ pokračovala.

„Poněvadž tady je furt věcí málem k poblití,“ zpřesnil jsem.

Ano, rub a líc, mnoho rubů a lící. Zrovna v den před touto veselicí jsem v televizi sledoval interview se zákonodárcem Zdeňkem Jičínským, někdejším značným tvůrcem nové ústavy v zemi tehdy již značně budovaného či už dokonce dobudovaného socialismu. Zrovna komentoval rozhodnutí Ústavního soudu, který miniaturní většinou pouhého jednoho hlasu nevyhověl iniciativě někdejších hodně potřísněných soudruhů, usilujících o likvidaci Ústavu pro studium totalitních režimů.

Však i na dřív bratrském Slovensku se řeší dilema, co si počít s minulostí, o zrušení Ústavu paměti národa usilují předáci kalibru Jána Sloty a Vladimíra Mečiara, s jejich podílem někdejšího estébáckého zaangažování.

Pořádně tlustá čára, žádné zpětné zrcátko, čo bolo, to bolo. Vzdor zákonu o zločinech komunismu platí právní kontinuita, která nepřipouští označení komunismu jako zločinu proti lidstvosti. Výrok Ústavního soudu v kontextu umožňujícím  diskontinuitu práva tato česká justice bohorovně ignoruje. Hanebné počínání bývá promlčeno, proč ne.

Poslanec Zdeněk Jičínský vyjádřil přesvědčení, že v příštích volbách sociální demokraté spolu s komunisty vyhrají, což pak postači k likvidaci onoho nepříjemného Ústavu pro studium totalitních režimů, což se prozatím nezdařilo.

Podivil jsem se, jak že by větev zákonodárná natolik účinně zacloumala s větví soudní - přece nezávislé, od toho je či měla by být kontrolní dělba moci. Ovšem kdo ví, jak takové  praktiky se uplatňují v rodné zemi, tolik jsem se už třeba odcizil.

Ale stále velmi dobře jsem si na Zdeňka Jičínského pamatoval, pravidelně jsem ho potkával na právnické fakultě, studoval v ročníku jeden rok přede mnou. Vždy vídán jen v modré svazácké košili. Patřil ke speciální čeledi zvlášť zarputilých soudruhů, stále v pohybu až běhu, druh zuřivce nikdy nezpomalujícího. Stále pobíhal, kontroloval, po rozvratných živlech, třídních nepřítelích čenichal. Takový tehdy neklamný dojem vzbuzoval, vždy včas jsem se mu snažil vyhnout.

Ne vždy se to ale dařilo. V březnu 1953, když Josip Visarionovič Stalin konečně vypustil svou černou duši, na fakultě se uspořádala tryzna, tam jsme byli nahnáni povinně se trýznit. A nad námi dbali, ostřížím zrakem sledovali modrokošilatí drábové, jak že kolik truchlíme. Nynější zákonodárce Jičínský se tehdy značně uplatňoval.

Což tedy se událo před půl stoletím. Zlatá kaplička již tehdy jako teď náramně zářila.

VÝHODY  ŘÍZNÉHO  ZACHÁZENÍ

V předchozí trojici článků o prezidentské předvolební situaci v Americe (uchazeči Obama, Hillary a McCain) jsem se též zmínil o McCainově kategorickém, stoprocentním odmítnutí nešetrného zacházení s polapenými činiteli Al-Kájdy, formou  tzv. waterboarding - vyslýchaného teroristu trošku jakoby potopit, ale neutopit. McCain, který prožil pořádná muka ve vietnamském zajetí, má nepochybně spoustu zkušeností, jež věru nelze závidět, což ale neznamená, že má pravdu, když tvrdí, že ono „mučení“ – hrozba hodně nepříjemného zásahu – je nejen neospravedlnitelná za všech okolností, ale beztoho nic nevyřeší. Jeho zdůvodnění je tedy jednak nemorální, jednak nepraktické.

Svou námitku jsem vyjádřil takto: „Dojde k zatčení teroristy, který ví, kde, třeba v New Yorku, je atomová bomba, připravená k výbuchu. Bude milion mrtvých. On ale odmítá mluvit. Bude tedy mravnější obětovat ten milion nevinných? Třeba by se rozpovídal, přiblížit žhavý doutník k jeho oku. Nebo, jestě líp, na stůl položit louskáček, s informací, že jím se drtí varlata. Nepěkná představa, že ano. Což si myslíte, že po útoku jedenáctého září Al-Kájda už neměla zájem Americe dál ubližovat? A že ti pochytaní, kteří přece jen promluvili, tak udělali příliš dobrovolně?“

-     -    -

Posléze jsem se začal rozhlížet po důkazech, zdůvodnění vysloveného předpokladu, a ledacos jsem posbíral. Začněme s velkým výběrem tzv. high-tech techniques, které má CIA k dispozici: odposlouchávání úřadů, ambasád, mešit, s použitím laserových paprsků se zaměřením třeba na talíř či stolní lampu. Dostatečná vibrace umožní dodat případně užitečné informace k uším zájemců. Instalované miniaturní štěnice, jemňoučké jak lidský vlas, unikají elekronickému odhalení.

Při honbě za teroristy, užitečně se uplatňuje GNAT - z dáli řízené letadlo bez pilota, osmimetrový výrobek firmy General Atomics. Ve výšce až osmi kilometrů poklidně se pohybuje, ve vzduchu vydrží 48 hodin a zásluhou radaru LYNX ve dne v noci a za každého počasí až do vzdálenosti 16 mil čili 25 kilometrů rozpozná každou maličkost, pouhých 10 centimetrů - prozatím nic menšího.

Ono hrůzné slovo torture: není mučení jako mučení. Nic středověkého, natahovat na skřipec či lámání kostí v kole. The Washington Post informoval (26.12.2002), že lapení Al-Kájda operatives odmítají vypovídat, na což jejich neúspěšní vyšetřovatelé reagují odpíráním spánku, ostrým světlem nebo naopak te tmě s černou kápí na hlavě stát několik hodin.

Takové či onaké,  užitečné ovoce to přináší, jak dokázal Khalid Sheikh Mohammed (takto psán v angličtině), věk 37, hlavní velitel teroristických akcí ve světě, realizátor záměrů Osamy bin Ladena, s největšími zásluhami na útoku  11.září 2001 – toť jeho vlastní slova. Tento zkázonosný KSM 28.února 2003 letěl do pakistánského Islamabádu, kde ve tři hodiny ráno v prostorné vile byl nepříjemně vyrušen z pokojného spánku. Při té příležitosti došlo též k zatčení Mustafy Ahmeda al-Hawsawiho, činitele, který měl na starost financování oné 9/11 akce z fondů UAE (United Arab Emirates).

KSM se ovšem zatčení značně, leč zbytečně, vzpouzel, odmítal odpovídat, vypovídat – dočasně. Lze se jen domýšlet, co ho asi přimělo ke spolupráci.

Během několika měsíců protokoly s jeho výpovědí nabyly výše přesahující jeden metr. KSM se svěřil s podrobnostmi, například s připravovaným útokem na budovy jako veřejná knihovna (Library Tower) v Los Angeles, s detajly, kde uložit výbušniny, aby se tak zabránilo záchraně lidí, explozemi uvězněných na vyšších poschodích.

Vyšetřovatelé se dozvěděli o plánech útoku na Sears Tower v Chicagu, kdysi nejvyššího mrakodrapu světa, v New Yorku též na Empire State Building, na burzu (New York Stock Exchange).

KSM  se pochlubil osobním výkonem, jak vlastní rukou uřízl hlavu americkému žurnalistovi („decapitated with my blessed right hand the head of the American Jew Daniel Pearl“) a přípravami zavraždění bývalých prezidentů Cartera a Clintona.

Rovněž poskytl užitečné informace o snaze Al-Kájdy získat biologické zbraně velmi hromadného ničení, o výrobě anthraxu, o kontaktu s třemi individui, z nichž ale identifikoval jen jednoho – teroristu jménem Yazid Sufat. Toho Američané měli ve vazbě již před zatčením KSM, aniž ale věděli o jeho roli v souvislosti s anthraxem.

KSM informace vedla k zatčení Ihymana Farise v Ohiu. Ten byl pověřen destrukcí mostu v Brooklynu. (Faris se přiznal a 28.10.2003 obdržel trest 20 let trvajícího pobytu za mřížemi.)

KSM byl studnou dalších užitečných informací o záměrech Al-Kájdy i mimo americké břehy:

Útoky na americké konvoje v Afghánistánu a lodě kotvící v cizích přístavech.

Útoky na americká a izraelská velvyslanectví v řadě zemí.

V Londýně zničit proslulý symbol Big Ben a rovněž letiště Heathrow.

Panamský kanál, zasáhnout tuto významnou tepnu světového obchodu.

Několik cílů v Turecku.

Též noční kluby v Dubai.

-     -     -

KSM se rovněž rozpovídal o Majidu Khanovi, kolegovi teroristovi, jehož už ale Američané měli ve vazbě. Teď se dozvěděli o jeho aktivitách, včetně distribuce fondů (50.000 USD) kádrům, pracujícím pro Hambaliho, velitele filiálky Al-Kájdy v jihovýchodní Asii, známé jako J-I.

Američané dupli na Khana a ten se přiznal, že peníze předal kontaktu jménem Zubair. Dodal popis osoby, což vedlo k jeho zatčení.

Od Zubaira získaná informace vedla v Bangkoku k lapení solokapra Hambaliho.

Po zatčení Hambaliho, KSM  byl znovu vyslýchán, což přineslo ovoce v podobě identifikace a zatčení Hambaliho bratra v Pakistanu, a následné likvidaci sedmnáctičlenné buňky J-I v jihovýhodní Asii.

CIA úspěšné použití oné „aggressive tactics“ se u KSM bohatě vyplatilo, stejně jako  v předchozím případě prominentního činitele jménem Abu Zubaydah. U obou se ale FBI (Federal Bureau of Investigation), pověřená vyšetřováním na domácí americké půdě, na méně než něžných metodách CIA odmítla podílet.

Takže nic zhora zde uvedeného se nemuselo vědět a tedy i nemohlo zabránit.

-    -    -

Jestliže Al-Kájda měla za lubem zabití Cartera a Clintona, že by nebyl zájem zlikvidovat Bushe, přece daleko většího zloducha?

O to se 10.května 2005 se v Gruzii, na náměstí v Tbilisi, pokusil, leč neuspěl (do šátku zabalený granát neexplodoval) jakýsi nespokojenec Vladimir Arutyunov.  K činu se přiznal a svůj motiv vysvětlil jako snahu o potrestání Bushe pro jeho příliš příznivé, mírumilovné zacházení s muslimy. Příliš příznivé. Kdepak, všem lidem se vskutku nelze zavděčit. Popudlivý Gruzínec dostal doživotí.

VELKÉ  VÝHODY  S NEPŘÍZNIVÝM  DOPADEM

Takto vágní, nezřetelný titul je úvodem k tématu se značným zeměpisným rozprostřením - od arabských pouští, ropou nasáklých, po mrňavou republičku Nauru v Pacifiku, kdysi kolonii německou, poté ve správě australské, nyní těšící se jakési suverenní existenci: donedána rekordně bohatý ostrůvek s nejvyšším per capita příjmem na světě, a to proto, že něj kálelo ptactvo.

Institute of International Finance uvádí tyto údaje: šest členů GCC (Gulf Co-operation Council) spolu s Qatarem a Omanem v roce 2007 vykázali z prodeje ropy příjem 381 miliard USD a prodej zemního plynu jim vynesl dalších 26 miliard.  Jestliže se cena ropy udrží na výši 100 USD za barel (což už teď značně přesahuje), do roku 2020 by se do kufrů tamějších šejků nahrnulo 9 bilionů či dokonce trilionů peněz.

Co si pak s tak pohádkovým bohatstvím počít? Saúdská Arábie se na pobřeží Rudého moře pouští do výstavby metropole - superkomplexu KAEC (King Abdullah Economic City), 100 kilometrů na sever od přístavu  Jeddah. Počítá se s odbavením 300.000 poutníků do Mekky a 20 milionů kontejnerů ročně. V roce 2016, kdy plán výstavby by měl být docílen, nová metropole bude mít dva tisíce továren a dva miliony obyvatel.

Značně se vyznamenává a pozornost světa získává Dubai, pilný státeček jednoho z emirátů (UAE – United Arab Emirates) svou „immodesty and audacity“ („neskromností a odvahou“ - až kurážnou drzostí, slovy The Economist, 26.4.2008). Tam si postavili největší a nejluxusnější hotel světa – Burj al-Arab, jediný se sedmi hvězdičkami. Rovněž  pozornosti světa se těší počínání v Abu Dhabi, hlavním to městě UAR, všech emirátů. Nádherné mrakodrapy tam, kde před rokem 1961 nebyla ani jedna asfaltovaná silnice. Teď je tam v provozu supermoderní diabetické centrum, momentálně pečující o zdraví šesti tisíc pacientů.

Proč že by cukrovka měla tolik řádit v tamějším prostředí s takovou prosperitou privilegovaných a případně i postižených šťastlivců? Totiž celá jedna pětina všeho obyvatelstva UAE jsou diabetici. (Ještě víc jich na světě je jen v oné republičce Nauru.)

Tabulka tímto neduhem postižených vypadá takto: Saúdská Arábie – 16,7% obyvatelstva, Bahrain – 15,2%, Kuvajt – 14,4%.

A příčiny? Kolik viny lze přisoudit prosperitě?

Odborníci identifikují tři faktory: jednak tzv.sedentary lifestyle, „sedavý způsob života“, dřepět, nikam se nepachtit, na velbloudu či mezku cválat; jednak záliba ve sladkostech (vzpomínám, že Jásir Arafat, Nobelovou cenu míru obdařený mezinárodní terorista, kromě třaskavin a násilí měl značnou zálibu v požírání medu);  a do třetice tohoto nikterak dobrého je to též genetická dispozice Arabů.

Tento vrozený handicap, jakož ani záliba v teroristickém počínání, není zdaleka případ republičky Nauru, téměř přesně na rovníku, mezi Šalamounovými a Marshallovými ostrovy, na půl cesty mezi Sydney a Honolulu. Korálový ostrůvek o rozměru pouhých 21 čtverečních kilometrů s něco přes 5000 občanů, k jejichž blahu pracuje o poněkud větší počet neobčanů, gastarbeiterů z Číny, Indie, Filipín, Kiribati a Tuvalu. Práce manažerů, techniků, učitelů zastávají přivezení běloši.

Boeingy společnosti AIR NAURU přistávají na osmnácti zámořských zastávkách. Nauru udržuje diplomatické styky s tuctem zemí včetně někdejšího Sovětského svazu. Na ostrově ale sídlí pouze taiwanský konzul. Však tam není hlavní město, není ani město vedlejší. Proto oficiální reprezentanti raději setrvávají v dálavách, v Suvě na Fidži nebo v australském Melbourne či Sydney.

Být Nauranem či Naurankou zaručovalo celoživotní pohodlí, socioekonomické zajištění od kolébky až do rakve, aniž by bylo nutno pohnout prstem.

Zdrojem blahobytu nebyla zámořská filantropie, otevřený cizí měšec, natož pak domorodá píle. Vše zavinila náhoda, vrtoch přírody. S vysvětlením začněme od podlahy, od mořského dna. Atoly zpravidla nedosahují výš než tři metry nad hladinu. Výsledkem je dlouhá úzká nudle kolem laguny. Nauru je ale podivnou výjimkou: je to „vysoký atol.“ Vulkanické síly totiž pozvedly ostrůvek do výše sedmdesáti metrů a na něj pak kálely miliardy ptactva. Načež se příroda dala do pohybu opačným směrem, ostrůvek potopila a tak umožnila smíchání trusu s korálovými nánosy. Tenhle pohyb nahoru a dolů se parkrát opakoval, s tím výsledkem, že vznikla vrstva nejkvalitnějšího fosfátu na světě – stačí ho seškrábat z povrchu. Dva miliony tun cenného materiálu ročně – hnojivem vpřed k rekordním příjmům. Začátkem osmdesátých let to dělalo 27.000 dolarů na každou domorodou hlavu.

Dolovat tam v roce 1907 začali Němci, tehdejší koloniální majitelé. Domorodci se dočkali nezávislosti v nám snadno pamatovatelném měsíci lednu roku 1968. Jsou započítáváni do polynéské větve národů, ale mluví řečí záhadnou, ničemu nepodobnou.

Naurané mají všechny služby zdarma – školství, zdravotnictví, veřejnou dopravu, noviny. Jestliže místní dvě nemocnice si nedovedly s případem poradit, vláda na své útraty letecky expedovala pacienta do Austrálie. Doma ostrované občané platili jen symbolický poplateček za nájemné, elektřinu a telefon. Daně jakéhokoliv druhu tam neznámé – obyvatelstvo na ně prý bylo alergické.

Podivný místní obyčej zvaný babutsi opravňuje si od přítele či příbuzného vypůjčit cokoliv potřebného – a ponechat, pokud potřeba trvá. „Před několika roky jsem si koupil nový automobil a než jsem se s ním stačil povozit, jeden kamarád si vypůjčil klíčky a od té doby jsem vůz již neviděl,“ postěžoval si vládní úředník.

Nejvyšší příjem ovšem neznamená nejvyšší životní úroveň - onu quality of life. Lid vlastní luxusní auta k použití po nesnadno sjízdné silnici. Má videa, věže, luxusní sterea s nepravidelnou dodávkou elektrického proudu. Všechna potrava včetně vody je z dovozu, výsledkem je dying of wealth - smrt z bohatství. Strava tam je nezdravá, Naurané skončili se zemědělstvím už před desetiletími. Tradiční způsob obživy – čerstvé ryby a zelenina – nahradily dovezené konzervy (zejména SPAM – corned beef), smažené brambůrky (potato chips) a pivo, záplavy piva. Takže národ zasáhly pohromy v podobě diabetes, kromě cukrovky i obezita, slepota, dna (gout), rakovina, vysoký krevní tlak a vysoká sebevražednost. To vše přispívá ke krátké životnosti - muži se průměrně dožívají 50, ženy 55 let.

V této souvislosti lze vlastně přivítat zprávu, že hojnost – zdroj zhouby - končí. Dochází a značně již došlo k vyčerpání fosfátů. Kdysi ostrov s bujnou vegetací se již změnil v šedivou měsíční krajinu. Změna povrchu ostrova též vedla ke změně klimatu – průměrná teplota vzrostla, deště zcela ustaly.

Co třeba národ odstěhovat? Pro takové kroky existuje precedens: za druhé světové války Japonci odvezli ostrovany k nuceným pracím na atol Truk, svou námořní bázi, a třetina tuto zkušenost nepřežila. Když se už v šedesátých letech začalo uvažovat o celonárodní emigraci, australská vláda nabídla ostrov u pobřeží Queenslandu, ale z iniciativy sešlo. Austrálie totiž nabízela prázdnou končinu pouze do pronájmu, nikoliv do vlastnictví, jak Naurané vyžadovali.

V roce 1989 začali hrozit žalobou o miliardovou náhradu škody za poničený ostrov a že tedy Velká Británie, Austrálie a Nový Zéland by měly zaplatit další miliardy za výlohy o navrácení ostrova do původního stavu. Poněvadž ale jmenovaní tři žalovaní působili z pověření OSN, i celá světová organizace by se tak vlastně ocitla na lavici obžalovaných.

Ostrovaně si zvykli na celoživotní zahálku, zatímco gastarbeiteři se museli ohánět. Teď tam zbývá důkladně poničený ostrov. Řada investic se nepovedla. Vláda například přišla o několik milionů dolarů v investici do neúspěšného muzikálu „Leonardo da Vinci – portrét lásky“, jehož spoluautoirem (jaká náhoda!) byl britský finanční poradce naurské vlády. Ledajací podvodníci se snažili přiživit. V New Yorku se před soudem ocitlo osm Američanů, obviněných z machinací, jimiž připravili ostrov o 12 milionů dolarů. Australský právník, pracující v londýnské odbočce jedné z nejsolidnějších advokátních kanceláří, okradl Nauru o 60 milionů dolarů.

Vláda si mínila vypomoci bankovními machinacemi, z ostrova učinit daňový ráj pro zahraniční investory, stát se též adresou inkorporace zahraničních, nezřídka fiktivních firem, poskytnout registraci lodím (tzv.flags of convenience). Do podivných iniciativ se též přimíchali ruští mafiáni.

Tak ponurou kapitolu se pokusím ukončit optimisticky – s odkazem na motto tamějších ostrovanů „Zítřek se sám

o sebe postará.“

Zajímal by mě názor Arabů, jak oni by zareagovali na eventualitu a zřejmě i nevyhnutelnost vyčerpání jejich

ropného bohatství.

DOPAD  HISPÁNSKÉHO  MNOŽSTVÍ

Senátorka Hillary Clintonová, neúspěšná uchazečka o dominaci Demokratickou stranou na úřad prezidenta země, se předčasně radovala z velkého vítězství v primárkách Kalifornii: k němu jí značně  přispěla mohutnící menšina oněch Hispanics či Latinos, již početnějších než jsou černoši a v nedlouhé budoucnosti získají absolutní většinu ve státě. Jejich hlas pro Hillary byl hlasem proti Obamovi, poněvadž v jejich očích to je především černoch, reprezentant méně početného, ale politicky daleko vlivnějšího etnika. Taková disproporce tam dost oprávněně leckomu vadí. Ještě výrazněji se averze projevila v preferencích voličů asijského původu.

Averze nabývají všelijakou podobu, například v bitkách školou povinného žactva. The New York Times informovaly (11.5.2008) o situaci v jižní části Los Angeles, ve škole Locke High („high school“, na níž ovšem není nic vysokého), snažící se vštěpovat jakousi gramotnost do hlav 2.600 svěřenců,  z nichž většina (65%) jsou Hispánci a zbytek (35%) černoši. Nikdo tam původem z Evropy či Asie. K šarvátkám s násilnostmi na tomhle učilišti dochází téměř každý den. Pozornost NYT tentokrát přivolal konflikt dvou etnicky se svářících gangů, celkem 600 účastníků, musela zasáhnout bezpečnost, padesát policajtů s pendreky.

Harvardský vědec Samuel Huntington, jméno v České republice nikoliv neznámé, v knize s názvem „Kdo jsme?“ (Who Are We? The Challenges to America’s Identity, 2004) dokumentuje, že Hispánci, a mezi nimi zejména Mexičané, jsou mimořádně odolní vůči asimilaci - onomu americkému cíli „tavícího hrnce“ (melting pot) – což se projevuje ve vysokém procentu (40%) její mládeže, nedokončivší povinnou školní docházku, jejích pozdějších existenčních neúspěchů a spoléhání na podporu jak ze státních, tak z privátní charitativních zdrojů.

-    -    -

Průzkum Pew Hispanic Center zjistil, že téměř polovina všeho mexického obyvatelstva (jeho počet je odhadován na víc než sto milionů) by se okamžitě chtěla odstěhovat do USA. Nelze se příliš divit. Když mám potíže uživit rodinu a dozvídám se, že za tutéž práci pomocné síly bych si tam u sousedů vydělal desetinásobek, také se budu snažit odebrat se tamějším směrem.

V dubnu 2008, mexický prezident Felipe Calderon přijel na návštěvu do Texasu, prosazovat práva jejich ze společné vlasti upláchnuvších občanů. Při té příležitosti tvrdil, že bez Mexičanů se americká ekonomie neobejde, že i jeho vlastní příbuzní jsou v USA ilegálně, ale jejich adresu že neprozradí. (The Economist, 26.4.2008: 48).

V Kalifornii si našlo zaměstnání 90% ilegálů ve věkové hranici od 18 do 64 roků. Noví příchozí, ať legitimní nebo nikoliv, zastávají práce vesměs nekvalifikované, o něž rodilí Američané nemají zájem, lopotí se v zemědělství, v pomocných službách, ve stavebnictví, v továrnách u běžícího pásu škubat a kuchat drůbež.

-    -    -

Ústava specifikuje výlučnost oprávnění federální vlády: je to zejména obrana země a měna. Pošta je federální a některé parky jsou národní. Součástí starosti o bezpečnost státu je též imigrace, kontrola hranic, přílivu zájemců. V tomto úsilí výsledky jsou žalostné, jak potvrzuje skutečnost odhadovaného počtu dvanácti milionů ilegálně přítomných cizinců, kteří by tu neměli být. Existují zákony, které se nedodržují, v Kongresu se značně debatuje o řešení, ale kvůli zásadní neshodě mezi Sněmovnou reprezentantů a Senátem není prozatím v dohledu. Dosud nepodařilo odhlasovat tolik potřebný zákon, který předložili dva politicky si vzdálení senátoři, Demokrat Edward Kennedy a Republikán John McCain, a přitom i s podporou prezidenta Bushe. Pro levici, navrhovaná reforma byla málo, pro pravici jí bylo přespříliš.

Poněvadž jsme federací padesáti států, které se už od nepaměti sváří o rozsahu svých pravomocí, jestliže Washington se nemá k činu, jednotlivé státy započnou s vlastními iniciativami. Jejich zákonodárné sbory už projednávaly víc než tisíc návrhů, zabývajících se imigrací a mnohé z nich již vstoupily v platnost. Týkají se zejména snahy zobtížnit možnosti zaměstnávání ilegálů a získávání průkazů totožnosti, řidičských průkazů, které v zemi bez občanské legitimace jsou téměř nezbytností.

Hodně obtížné bude pro ilegála získat řidičský průkaz v Indianě, Kansasu, Kentucky, Montaně a Nevadě, a nejpřísnější to bude v Louisianě. Patnáct států produkovalo zákony, trestně postihující pašeráky, se značnou přísností v případech záměru dovážet pracovnice v rezortu sexuálních služeb. Jedenáct států odhlasovalo zákony, odmítající poskytovat materiální podporu ilegálům a v pravidelně hodně pokrokovém státu Minnesotě též odmítají bezplatnou lékařskou pomoc.

Takové trendy však nejsou jednoznačné. Ve státě Illinois (s metropolí Chicago), zákonodárci poručili svým státním orgánům nevyžadovat od zaměstnavatelů povinnost kontroly správnosti údajů žadatelů o práci.

Abychom si to ještě víc zkomplikovali: některé města jako Hazleton v Pennsylvanii vydala své vlastní přísné předpisy k postihu a pokud možno i vypuzení ilegálně přítomných živlů, zatím co v městě New Haven, adrese slovutné univerzity Yale, došlo k prosazení opačné iniciativy, totiž k automatickému vydávání identifikačních průkazů každému zájemci, což ho pak opravňuje k získání řidičského průkazu, otevření bankovního konta, k zahájení všejakých kroků i pochybné legitimity.

-    -    -

Spor, zda mít dveře nadále otevřené či zda je přibouchnout, nelze redukovat na konflikt mezi liberály a konzervativci. Velkorysost prosazuje podivná aliance kapitalistů, mluvčích menšin (které leckde, jako například v Kalifornii, se již stávají většinou), církví a politicky korektních intelektuálů z lepších kruhů. Však kdo by jim byl ochoten vařit, uklízet, posluhovat? Zemědělství, stavebnictví, posluha v hotelech, restauracích – k takové práci rodilého Američana těžko dostanete. Proč ale kapitalisté, vykořisťovatelé s nimi ruku v ruce? Právě proto, že jsou vykořisťovateli. Výsledky práce této mohutnící menšiny je též tuze k prospěchu domácímu hospodářství v Mexiku. To se ročně obohacuje sumou, odhadovanou na 20 miliard dolarů, zasílaných zpět domů příbuzenstvu.

Nechybí ovšem opačná, rovněž nezvratitelná tvrzení. Kalifornie utratí na ilegálech čtvrtinu svého rozpočtu. Lékařská péče a vydávané poukázky na jídlo (tzv.food stamps) přijdou na 65 miliard dolarů. Čtvrtina všech vězňů ve federálních kriminálech jsou ilegálové - další to miliardový výdaj. Zákon EMTALA (Emergency Treatment and Active Labor Act) nařizuje povinnost nemocničního ošetření kterékoliv osobě, jakkoliv nemajetné, nepojištěné a v zemí ilegálně přítomné – včetně poskytnutí péče při porodech. Dosud nebyl přijat zákon, který by zrušil absurdní britský princip ius soli - automatické udělení občanství podle místa narození, bez ohledu na občanství a další okolnosti, týkající se rodičů -  a tak odepřít privilegium amerického občanství dětem, narozeným ilegálně v USA se zdržující osobě.

Přibývá hlasů – hlasů voličů a daňových plátců – neposlušných měst jako Hazleton v Pennsylvánii, Riverside v New Jersey či Escondido k Kalifornii a je značně pravděpodobné, že jejich počet  poroste. Tuze mě zajímá, zda se mezi nimi objeví mohutná metropole Los Angeles. Přejímám z internetu odkaz na nejvýznamnější, liberálně orientované noviny Los Angeles Times:

Víc než dvě třetiny dětí, které se narodí v tamější oblasti (L.A. County), pocházejí z lůna ilegálně přítomných matiček, takto na svět přivádějících čerstvé americké občany.

95% všech zatykačů pro podezření ze spáchání vraždy se týká ilegálů.

75% všech osob na seznamu nejvíce hledaných zločinců jsou ilegálně přítomní cizinci.

Polovina členů zločineckých gangů v metropoli jsou ilegálové.

29% všech vězňů ve federálních kriminálech jsou ilegálové.

29% ilegálů žije ze sociální podpory, poskytované státem.

Pouhé 2% ilegálů se obtěžují pracovat na polích při sklizni zeleniny a ovoce.

Z celkového počtu 10,2 obyvatel L.A. County, 5,1 milionů mluví anglicky, 3,8 mluví španělsky. Ve španělštině je k dispozici 21 rozhlasových stanic.

Pokus Senátu ve Washingtonu prohlásit angličtinu jako oficiální řeč země (official language), senátor Harry Reid, nejvýznamnější představitel nejsilnější Demokratické strany, pobožný mormon, reprezentující neřestnou Nevadu, vehementně zatratil  jako „rasismus“, aniž blíže dovedl vysvětlit, co tím měl na mysli.

Nic mi není známo o stanovisku kalifornského guvernéra, Rakušana Arnolda Schwarzeneggera.

KNIHA,  KTERÁ  SI ZASLOUŽÍ  VYJÍT  V ČESKÉM  PŘEKLADU

O vzrůstu, úpadku a a případném zániku kdysi obrovsky mocných říší – od babylonské, římské, po španělskou, ottomanskou či Hitlerovu tisíciletou, - bylo napsáno knih přemnoho. Znovu doma sahám na dílo The Rise and Fall of the Great Powers z roku 1987, autorem je Paul Kennedy, profesor historie na univerzitě Yale. Tehdy došel k tuze pesimistické vizy Ameriky řítící se do záhuby – toť něco málo roků před kolapsem komunismu, před rozpadem Sovětského svazu. Od té doby se na knižním trhu objevila řada titulů rozličné úrovně, zabývající se týmiž tématy.

A v květnu 2008 k nim přibyla vynikající práce The Post-American World (nakladatelství W.W.Norton, stran 292), kterou napsal Fareed Zakaria, v Bombaji v roce 1964 narozený mimořádný talent islámského původu a trvale žijící v New Yorku. Získal doktorát na Harvardově univerzitě, řadu let pracoval jako managing editor vlivného čtvrtletníku Foreign Affairs, od roku 2000 působí jako editor týdeníku Newssweek International, nezřídka je k spatření na televizní obrazovce (například jako častý účastník ABC Roundtable, s George Stephanopoulosem). V roce 1999 časopis Esquire ho jmenoval mezi 21 nejvlivnějšími osobami nadcházejícího jednadvacátého století.

Jeho doktorská disertace z Harvardu vyšla v knižní podobě s titulem From the Wealth to Power: The Unusual Origins of America’s Role (Princeton University Press, 1998). Zakaria se považuje – a tak je i světem považován – nikoliv za radikála toho či onoho zaměření, ale za realistu, podporujícího globalizaci a svobodný obchod. Je přesvědčen, že dominantou americké zahraniční politiky má samozřejmě být prosazování národního zájmu – však jakého jiného? Ameriku charakterizuje jako reluctant („váhavou, málo ochotnou“) světovou velmoc. Ve své druhé knize The Future of Freedom, z níž se stal bestseller, přeložený do dvaceti jazyků, se kriticky vyjadřuje o prosazování demokratické fasády a zdůrazňování voleb za každou cenu v pramálo vyhovujících podmínkách, s následným fiaskem, jak prokázáno například v Iráku či Libanonu.

Tato nejnovější a rovněž tuze inteligentní kniha o „po-americkém světě“ není však o úpadku Ameriky, ale o růstu jiných státních útvarů (everyone - „všech jiných“, mezi něž, předpokládám, že nemíní započítat růst kalibru třeba Haiti, San Marina či Zimbabwe).

Značně se zabývá Čínou, kolosem, už před dvěma stoletími Napoleonem charakterizovaným jako spící gigant, jehož lépe nebudit. Hospodářský růst Číny za poslední tři desetiletí téměř uniká představivosti a logice ekonomických zákonů. Slovy Zakarii „Čína v současné době každý den vyveze do světa víc zboží, než vyvezla za celý rok 1978“ – což zrovna byla doba, kdy jsem v oněch končinách pobýval a už tehdy se podivoval, jak čiperně se dovedou ohánět.

Jejich authoritarian modernizatin značně supí vpřed, národu – aspoň jeho části sídlící v metropolitních oblastech, se daří líp než kdykoliv v minulosti, takže málo je námitek proti monopolu moci tak zdárně si počínajících lodivodů, navigátorů.

Jako důvod k notné starosti Zakaria vidí ve velikosti, rozsahu počínání tohoto probuzeného giganta. Překotná modernizace vede v neméně důkladné devastaci životního prostředí – jeďte se tam podívat a ověřit si, zda se vám podaří zahlédnout aspoň kousek modré oblohy. Stávají se největším výrobcem automobilů a rychle roste bažení veřejnosti něco takového vlastnit (prozatím jen 4% takových šťastlivců, na rozdíl od 70% v USA). Ochránci přírody mají na co se těšit.

Čínský národní produkt se pohybuje zhruba na výši tří trilionů dolarů. V případě USA těchto dní to je ale čtrnáct trilionů. Zakaria kalkuluje: i kdyby se Číně podařilo Ameriku doběhnout, ta stále bude disponovat jednou čtvrtinou světové produkce, tak jak činila za posledních 125 roků.

Ve výdajích na zbrojení, obranu země, Čína je teď už na druhém místě světového žebříčku. Ovšem první místo Ameriky je stále neotřesitelné: její výdaje jsou větší, než celého ostatního světa dohromady.

Posuňme se od zbraní ke kultuře. Statistické údaje nás ohromují : Čína rok co rok produkuje 600.000, Indie 350.000 a USA pouhých 70.000 inženýrů. Jenže v těch asijských cifrách započítáni jsou všelijací mechanici, údržbáři, kdežto skutečných inženýrů per capita produkují USA víc - tak Zakaria tvrdí a dokazuje.

Za nejlíp fungující „průmyslové“ odvětví však počítá americký systém vzdělávání čili cosi k nevíře – tvrdím já, kdo přes třicet let života v této branži fungoval. „S pouhými pěti procenty světové populace, Spojené státy ve sféře vyššího vzdělání absolutně dominují,“ tvrdí Zakaria. Zatímco Indie ročně promuje padesát doktorantů v oboru computer science, Amerika jich rok co rok produkuje tisíc. V éře průmyslového věku dominantou byl hardware v nynější době je to software neboli kultura, možnost uplatnění mozků. Zatímco  nejen Evropa, Japonsko, ba i Čína stárnou, Amerika zůstává v tomto jednadvacátém století mladou zemí a její tajnou zbraní je imigrace, přistěhovalectví. Tam se hrnou talenty a to převážně z asijských zemí.

„Napřed bohatý, potom tlustý a líný, to ale nebude osud Ameriky,“ tvrdí v pochvalné recenzi Zakariovy knihy Josef Joffe (NYT Book Section - 11.5.2008), vydavatel a editor Die Zeit v Hamburgu, dočasně vyučující na kalifornské univerzitě ve Stanfordu. Vzdor spoustě svého promrhaného politického kapitálu, Amerika prozatím zůstává jedinou globální supervelmocí. Leckdo ji nenávidí, jí opovrhuje, aniž by ale dovedl navrhnout vhodného a ochotného nástupce do role světového hlídače.

AMERICKÉ  VOLBY  4 -  PŘIBÝVAJÍCÍ  KOMPLIKACE

Ústava USA u kandidátů na nejvyšší úřad v zemi vyžaduje jejich bezúhonnost, příčetnost, dosažený věk a narození na americkém území. Takže pokud nedojde k ústavní změně, nynější kalifornský guvernér, v Rakousku narozený svalovec Arnold Schwarzenegger nemá šanci, jakož i nemá v české zemi narozená  Madléna Albrightová, za svobodna Korbelová.

Puristé by též mohli vznést námitky proti kandidatuře Johna McCaina, který se narodil v nyní již delší dobu neexistujícím pásmu Panama Zone, kde sloužil jeho otec, námořní důstojník. Ono území sporné právní povahy nikdy Americe nepatřilo, jeho součástí nebylo, na rozdíl od padesáti států, od Alabamy po Wyoming. McCainova rodina vedla nomádský život, stěhovala se s otcem admirálem a nepříjemný osud zavinil, že syn nejdéle vlastně pobýval v Hanoi, šest let ve vietnamském  zajetí. Jeho bází na americkém území se stala Arizona, adresa jeho manželky.

Takovým handicapem netrpí v Illinois narozená Hillary Rodham Clintonová.

Ultrafeministky kalibru Glorii Steinemové si ale stěžují, že nyní tak důkladně povadlé naděje senátorky Hillary na nominaci Demokratickou stranou jsou důkazem neutuchajícího sexismu v zemi. Sexismu v podobě obamamánie – rasismu na ruby.

Barack Hussein Obama,  u přemnohých předpokládaný spasitel Ameriky a třeba i celé planety. Vyslovil dokonce svou ochotu setkat se a podiskutovat s iránským prezidentem Ahmadinežádem, jehož eminentní touhou je zničení státu Izraele. Náš dosluhující prezident, globální zloduch George W.Bush, na své návštěvě Izraele se v proslovu v Knessetu před pár dny o takových iniciativách zmínil, s poukazem na někdejšího amerického senátora, který v roce 1939 prohlásil, že k válce, přepadení Polska, nemuselo dojít, kdyby on si byl mohl s Hitlerem popovídat a agresivní zálusk mu rozmluvit.

Jak věru slovy přimět fanatika typu Ahmadinežáda, aby svých krvelačných záměrů zanechal? Bush Obamu nejmenoval, do chamberlainovského šatu neoblékal, nicméně způsobil obrovskou nejen mediální bouři nevole. I tak uvážlivý, rozumný senátor Joe Biden, předseda zahraničního výboru, tuze se rozběsnil.

Předpoklad spasitelské obamamánie mě ponoukl k napsání tohoto textu. Zejména mě inspiroval článek s názvem „President Apostate?“ (apostate - „odpadlík“) ve velevlivných liberálních The New York Times, (12.května 2008), jehož autorem je Edward N. Luttwak z Centra pro strategická a mezinárodní studia, autor knihy Strategy: The Logic of War and Peace. (*Pozn.: celý článek je připojen pod čarou.)

Tento významný myslitel připouští, že hodně pošramocená pověst Ameriky by se vylepšila v některých částech Afriky, určitě v Keni, rodišti Obamova otce, a to zejména u lidu kmene Luo, nikoliv však u konkurenčního kmene Kikuyu – připomeňme si hodně krvavé bitky před několika týdny, v reakci na tamější prezidentské volby s nepoctivě spočítaným výsledkem.

Obamova popularita v Africe a v muslimském světě jsou ale dvě rozlišné – značně rozlišné – záležitosti. Obama  měl sice afrického zploditele, teď se prezentuje jako stoprocentní „Afro-Američan“, jenže ve světě islámu něco jako „poloviční muslim“ neexistuje. Obamův otec byl muslim, podle muslimského práva se jeho syn automaticky stal stoupencem téže víry, a vůbec pak nezáleží, že otec na náboženství nedbal a matka běloška byla hodně přesvědčená ateistka.

Prezidentský kandidát své muslimské jméno Hussein neinzeruje a většina americké veřejnosti ho za muslima nepokládá. Věří jeho ujišťování, že přijal křesťanství a tato víra pro něho hodně znamená. (Tomuto ujišťování věřit se snad dá, na rozdíl od jeho absurdního tvrzení, že o nenávistných, antiantiamerických, antibělošských názorech reverenda Jeremiáše Wrighta, svého duchovního rádce a intimního přítele po dobu dvaceti roků, neměl tušení.)

Nyní však k předpokládanému příznivému dopadu Obamova zvolení na islámský svět: V očích muslimů, ona conversion - opuštění víry, je nejhroznějí zločin, horší než vražda. V učení jak sunnitů, tak šíitů, se doporučuje stětí, useknout hlavu, pokud možno duchovním, velebným pánem. V posledních letech však leckde dochází k modifikaci – totiž ke smrti ukamenováním či oběšením.

Trestní zákoníky ve většině muslimských zemí takové řešení sice nenařizují, ale právě v této době parlament v Iránu a ve dvou státech malajské federace takovou změnu projednává. V roce 2006 v Afghanistánu, jeden takový konvertita unikl popravě prohlášením za nepříčetného (a posléze upláchl do Itálie).

Představme si situaci, že v roce 2009 prezident Barack Hussein Obama by přijel do Teheránu na usmiřující popovídání s Ahmadinežádem. Ačkoliv pouze v Iránu a Saúdské Arábii islámské náboženské soudy výslovně dominují nad světským zákonodárstvím, i jinde ale platí ustanovení, že kterýkoliv muslim může odpadlíka od víry beztrestně zabít a stát mu v tom nebude bránit.

Plánování takové státnické návštěvy na nejvyšší úrovni aby pak byla ošidnost sama.

Naděje, že Obamovo zvolení vylepší vztahy s islámskými zeměmi, se nezdají být příliš realistické. Spíš naopak. Inu, nechme se překvapit.

AMERICKE  VOLBY – 5:  OBAMOVO  POTŘÍSNĚNÉ  SPODNÍ  PRÁDLO

Barack Hussein Obama skutečně zazářil na zdejší politické scéně. Zlatoústý orátor, velmistr vágních slibů o změnách a naději v národě, v mnohých kruzích, včetně těch nejvlivnějších, pokládán už za téměř spasitele Ameriky, ne-li všeho lidstva. Při psaní těchto řádek není ještě zcela jisté, ale téměř již garantované,  že docílí nominaci delegáty Demokratické strany jako jejich kandidát na úřad prezidenta země.

Nevyhnutelně již ale  dochází k reakci zvané backlash - střízlivější pohled, diagnoza, nové nahlédnutí do zpětného zrcátka. Právě jsem obdržel e-mail se  seznamem padesáti údajných, Obamou vyřčených lží. Zde jich uvedu pět:

1.Obamův keňský otec nebyl chudobným pasákem koz, ale příslušníkem místní politické smetánky se solidním vzděláním, se zaměstnáním u vlády.

2.Obamova africká babička nebyla křesťanka, ale věrná muslimka, jak potvrdila v nedávném interview v New York Times. Však nežila v monogamním manželství: byla jednou ze čtrnácti manželek téhož muže.

3.Obamovo jméno není africké, z jazyka swahili, jak tvrdí, „Barack“ pochází z arabského „baraka“ , překládané jako „požehnaný“, a neméně arabský je ovšem onen Hussein.

4.Jeho údajnou plynnou znalost indonéského jazyka jeho bývalí učitelé vylučují.

5.V prosinci 2007 Obama rezolutně prohlásil, že byl vždy křesťanem a s islámem nikdy neměl co společného. Ve škole byl registrován jako muslim, tuto víru si udržel po jednatřicet roků, až do doby, kdy na popud své manželky, prosazující jeho politické ambice, přestoupil na křesťanství.

Neměl jsem příležitost si ověřovat pravdivost těchto tvrzení a ovšem bude na údajném lháři, aby je vyvrátil.

-      -      -

Nesporným ale zůstává, prezentován je důkaz, černé na bílém, o politické orientaci jeho manželky Michelle, která pramálo zastírá svou černošskou zarputilost. Dostalo se jí privilegovaného, záviděníhodného vzdělání (univerzity Princeton a Harvard). Pod svým původním jménem Michelle LaVaughn Robinson předložila disertační práci (tzv. senior thesis, 225 stran, 1985) s názvem „Princeton-Educated Blacks and the Black Community“, v níž zdůrazňovala své přesvědčeení, že americký národ je založen na zločinu a nenávisti, že běloši jsou nevykořenitelní rasisté (ineradicably racist). Černochy třídí do dvou kategorií – na separationist a integrationist. Ona se hlásí k separatistům, zdůrazňujícím, že konflikt bělochů a černochů je nesmiřitelný ,permanetní,potrvá věčně. Vyjádřila svou povinnost všechny síly vynaložit především a výlučně k dobru černošského společenství.

Robinsonová-Obamová uspořádala průzkum názorů mezi černošskými absolventry Princetonu. Za 400 rozeslaných dotazníků obdržela 89 odpovědí. Výsledek ji „zděsil“ (was horrified). Většina se totiž ztotožnila se společnými kulturními hodnotami Ameriky, pro ně důležitějšími než černošská výlučnost - její celoživotní postoj. Představa, že tohle by měla být první dáma země, leckoho věru děsí.

Její nazírání na svět je jednoznačně rasové – či rasistické – jenže nejvýznamnější mediální zdroje v zemi, z důvodů, jež si dovedu vysvětlit pouze jako jejich politicky korektní předposranost, si netroufnou do této ožehavosti se pouštět.

Někdo se ale v příštích měsících nepochybně značně ozve a veřejnost se bude zajímat – zejména v souvislosti s aktuálními pokusy zbavit se Affimative Action, oné už tři generace trvající „pozitivní diskriminací“ preferenčního přijímání příslušníků některých menšin (ne všech - vyloučeni jsou Asiaté) na studia a do zaměstnání.

Pro úplnost: nepřekvapuje politicky opatrnický postoj princetonské univerzity, že se zdráhá poskytnout takovou disertaci k nahlédnutí případným zájemcům.

-    -    -

Nelze ovšem kandidáta Obamu vinit za úchylné názory manželky. Jinak ale bude posuzována jeho reakce – pokud se někdo troufne zeptat a otázaný se bude obtěžovat, aby odpověděl – třeba s mlžením či tvrzením, že o názorech své životní družky neměl tušení.

Taková přece byla jeho původní reakce na dotazy o jeho jiných stycích: zejména duchovní Reverend  Jeremiah Wright, jeho mentor, rádce, náhradní otec, jenž ho oddával, jeho dvě děti pokřtil, dvacet let byl Obama členem jeho farnosti. Tento velebný pán se za posledních pár týdnů náramně zviditelnil a prezentoval se jako nenávistný, perfektní rasista. Nicméně ještě v březnu 2008 ve Filadelfii, Obama ve svém medii tolik pochvalně komentovaném projevu na téma mezirasového porozumění a usmíření, obhajoval Wrighta, že to není potrhlý demagog, že on se ho nemůže zříct. Reverendova slova prošla několika modifikacemi – že šlo o vytržení z kontextu, že Obama mnohé nevěděl, neslyšel, nemůže se vyjádřit. Až tedy pak se přece jen vyjádřil a od svého dlouholetého zdroje inspirace se odvrátil a jeho názory zatratil.

Co vlastně Obama věděl či měl vědět?

„Všechno ovšem věděl už hodně dlouhou dobu.“ To je tvrzení, které předložil Stanley Kurtz, Erthics and Public Policy Center, v bohatě dokumentovaném pojednání „Jeremiah Wright’s ‚Trumpet‘ „ (The Weekly Standard, 19.5.2008).

(*Pozn.: Celý článek je připojen pod čarou.)

Tahle „Trumpet“ je Wrightův časopis, publikace s nákladem 100.000 výtisků. Dalo by se věřit, že Obama by nevěděl o její existenci, i když jeho portrét okrášlil obálku jednoho vydání, s detailním profilem v textu?

Zajímavé počtení v této Trumpetě: černošský muslimský, antisemitský rasista Louis Farrakhan je Wrightem prezentován jako „gigant dvacátého a jednadvacátého století.“  Wrightův vztah k rodné zemi – ke kapitalismu, bělochům a s asimilací se ztotožňujícími černochy - je „trpce nepřátelský“ (bitterly hostile), americký patriotismus zavrhuje, o amerických černoších se vyjadřuje jako o „Afričanech, žijících v diaspoře na Západě.“ Též to jsou „zpěvaví ptáci (songbirds) uvěznění k kleci zvané Amerika.“ Ameriku obviňuje jednak z nedostatečné materiální podpory Africe a rovněž i z genocidy Afriky. Amerika je zločinný národ, jeho kriminalita a rasismus jsöu stejné jako v době otrokářství. A Ameriku beztoho objevili Afričané (jako důkaz cituje dokonale zdiskreditovanou knihu They Came Before Columbus autora jménem Ivan van Sertima.)

Wright, prosazovatel oné black liberation theology, rovněž k věření předkládá zajímavost, že „černý Ježíš byl zavražděn evropskými ultlačovateli.“

Wrighty resolutně odmítá nařčení, že by byl černošský rasista, a vysvětluje, že černošský rasismus neexistuje, přece nemůže existovat.

„Co Barack Obama věděl a od kdy to věděl?“ otázkou uzavírá autor Kurtz a odpovídá: „Vše věděl. Vždy věděl.“ Prádlo vskutku potřísněné A bude záležet na voličích, nakolik se všimnou.

JAK  DISKVALIFIKOVAT  VŠECHNY  MOŽNÉ  VÍTĚZE

Začátkem tohoto roku 2008 jsem napsal a Neviditelný pes 6.února zveřejnil můj text s názvem „Kuráž činit nepopulární rozhodnutí.“ V něm jsem se zabýval takovými dilematy a dost se soustředil na počínání amerického senátora Johna McCaina.

Článek jsem uzavřel tímto odstavcem – cituji doslova:

Ještě jedna ošidnost mě napadá a podivuji se, že s ní dosud nikdo nevyrukoval:

Kurážnému McCainovi,  pravděpodobnému kandidátu Republikánů a třeba i vítězi ve vrcholném utkání, by mohla hrozit diskvalifikace. Ústava přece vyžaduje narození na americkém území, což ale není jeho případ. Na svět přišel v oné Panama Zone, kde jeho otec sloužil jako námořní důstojník. Toto území podle nyní již neplatné smlouvy sice bývalo „v trvalé držbě“ (in perpetuity) Spojených států, nikoliv však v jejich stoprocentním vlastnictví.

Nejeden čtenář pak kroutil hlavou nad takovým uvažováním. Též jsem byl peskován, co že to je za nápad takhle na sebe upozorňovat, činit se zajímavým. Kdyby to nebyla úplná volovina, proč se o tom jinde nepíše?

Ano, totální ticho po takové pěšině, půl roku uplynulo od otázky, takto vznesené v českém internetovém zdroji, až pak 11.července The New York Times, nejvlivnější americké noviny, uveřejnily dlouhý článek, nazvaný „McCain’s Eligibility Is Disputed by Professor.“ (*pozn.: Celý článek je zde uveden pod čarou). Jiný profesor takto zapochyboval a sice Gabriel J.Chin, na právnické fakultě univerzity v Arizoně (státě, který ve Washintonu v Senátu reprezentuje právě tento McCain).

Podle názoru řady expertů, dotyčný pedagog jurista předložil careful („pečlivou“) and plausible („přijatelnou, možnou“) analýzu, že kandidát McCain nesplňuje podmínku 14.dodatku ústavy pro kvalifikaci kandidáta na úřad prezidenta země.: ta totiž vyžaduje podmínku natural-born citizen, jímž on ale NENÍ. Či, přesněji, v roce 1936, když se narodil, jím nebyl.

Tuto poněkud komplikovanou záležitost se pokusím jakž takž rozmotat: Začátkem 20.století došlo k řadě rozhodnutí – tzv.Insular Cases - zabývajících se tzv. Unincorporated Territories („nepřipojená, nepřičleněná území“) USA, která z ústavních důvodů (constitutional purposes) se nepokládala za součást těchto Spojených států.

To mělo dopad, že několik osob, stejně jako McCain narozených v onom Američany výlučně spravovaném pruhu země podél panamského průplavu - oné Panama Zone –, bylo nepříznivě postiženo, t.j. z USA deportováno (aniž by některý z nich byl kdy usiloval o nájemnictví v Bílém domě).

V roce 1971, Nejvyšší soud ve Washingtonu v případě Rogers vs. Bellei potvrdil, že Kongres, větev moci zákonodárné, má právo rozhodnout o občanství v cizině narozených dětí amerických rodičů. Zákon z roku 1937 přiznával americké občanství každé osobě, po roce 1904 narozené v oné panamské zoně. Což aby byla prob McCaina zpráva dobrá.

Méně dobrou ale byla skutečnost, že předmětný zákon z roku 1937 vešel v platnost až jeden rok po McCainově narození (1936). Takže i když jeho občanství je nezpochybnitelné, v roce 1936 však nebyl natural-born citizen, tak jak vyžaduje onen 14. ústavní dodatek.

Co si tedy počít s takovým zádrhelem?

V dubnu letošního roku se Senát usnesl, že McCain na kandidáta prezidenství kvalifikuje, jenže to bylo gesto ve formě tzv.nonbinding resolution - nezávazné, bez rozhodujícího právního dopadu.

Zatím ve státě New Hampshire u federálního soudu jakýsi Fred Hollander přišel s iniciativou McCainovu kandidaturu diskvalifikovat. McCaina bude u soudu hájit známý jurista Theodore B. Olson, bývalý Solicitor General. (Snad se nemýlím v předpokladu, že po Attorney General, americké obdobě ministra spravedlnosti, to je nejvýznamnější oficiál, který obhajuje zájmy státu i před nejvyšší soudní stolicí. Olsonova manželka byla jednou z obětí za útoku 11.září 2001.)

Olson spolu s prominentním harvardským profesorem (Laurence H. Tribe, značně liberální orientace, na týmu McCainova rivala Baracka Obamy) připravili memorandum,  tvrdící, že McCain je věru natural-born citizen, což zdůvodňovali místem jeho narození, občanstvím jeho rodičů jakož i „službou vlasti“ (service to the country), což se mi ale zdá být spíš matné, málo přesvědčivé zdůvodnění.

-    -   -

Podpůrci McCainova konkurenta nemají však důvod ke zlomyslnému jásotu. Barack Hussein Obama se totiž bude muset možná potýkat s ještě bytelnější překážkou.

Tak se dozvídám (e-mail 7.7.2008) z informace, jejímž autorem je Thomas Sowell, černoch, významný ekonom a publicista na Hoover Institute Stanfordské univerzity v Kalifornii.  Sowell totiž tvrdí, že na základě jiného zákona s platností od 1952 do 1986, Obama natural-born citizen vůbec není!

Mám tu před sebou kopii Obamova rodného listru (Certificate of Live Birth), Department of  Health, Hawaii USA: Barack Hussein Obama II, narozen 4.srpna 1961 v Honolulu, Oahu, matka Stanley Ann Dunham, rasa Caucasian, otec Barack Hussein Obama, rasa African.

Otec dítěte americkým občanem nebyl.

Zákon zřetelně vyžaduje: „Jestliže pouze jeden z rodičů byl americkým občanem v době narození dítěte, tento rodič musel pobývat na území USA aspoň 10 roků, z toho 5 roků po dosažení věku 16 roků.“

Jenže matka byla teprve osmnáctiletá, když syna porodila, takže nemohl automaticky kvalifikovat na občanství jako natural-born citizen (na něž by kvalifikoval být matce 21 čili 16 plus 5).

-    -    -

prof.Thomas Sowell

Komplikované, zamotané, že ano. Nedovedu potlačit tvrzení tzv.Broderova zákona, o němž jsem se již  párkrát zmínil v předchozích textech. David Broder, renomovaný veterán žurnalista, totiž tvrdil, že úřad amerického prezidenta je ten nejobtížnější na světě a kdokoliv projeví zájem o něj usilovat, tím prokazuje svou mentální poruchu, která ho od dosažení cíle automaticky diskvalifikuje.

Tentokrát k psychologické či i psychiatrické zábraně přibývá tato juristická, byrokratická.

Ta zmnoží pravděpodobnost a třeba i oprávněnost eventuality, že Bílý dům by v lednu 2009 byl bez nájemníka, prázdný, neobsazen, po všem tom dlouhodobém volebním úsilí, přemnoha utracených milionech. Tím bychom se vlastně přiblížili k princpipu Ronalda Reagana, jeho ideálu, že stát, který vládne nejmíň, vládne nejlíp.

A tentokrát by ideál byl ultimálně a ovšem i surreálně dovršen.

HVĚZDA  OBAMA  NEBES  SE  DOTÝKAT

Dřív než se mi podaří napsat tento článěk, kandidát Barack Hussein se globálně zviditelní, a svět třeba osloví i u Brandenburgské brány.

Americký fenomén, do značné míry mediální výtvor, však něco takového tu dřív ještě nebylo: černý otec z Keňi, bílá matka z Kansasu, na havajských ostrovech narozený, v Indonésii vyrostlý, na Harvardu vzdělaný. Prezentuje se jako Afro-Američan, nikdy ovšem jako Euro-Američan, ač přece by měl značnější důvod se tak považovat a být považován: matka běloška, vychovávali ho běloští prarodičové, vlastního otce od svých dvou let neviděl. Jeho sestra, na otázku o své identitě po pravdě odpovídá, že je hybrid, míšenka – však co jiného. Prosazovatelé politické korektnosti jsou ovšem jiného názoru.

Jak známo a všeobecně uznáváno, pocit moci je značně působivý afrodisiak. A nemenším je ovšem bažení po  takové metě. Zájemci jsou závidění a nenávidění, zdůrazňovány jsou jejich ctnosti a zejména nectnosti. Že Barack je nejradikálnějším ze všech sto senátorů ve Washingtonu. Že nenávidí bohaté lidi a a přitom to je elitistický snob. Že jeho stoprocentně černošská manželka Michelle vůči okolnímu světu zdůrazňuje svou superioritu, dokázanou svým černošstvím. Časopis National Review své dubnové vydání okrášlil jejím portrétem na obálce, s označením Mrs.Grievance („stížnost, rozhořčení, zlost“) a slovy, že „Michelle Obama ztělesňuje podivnou mixáž privilegií a victimology, což rozhodně není způsob, jak většina Američanů žije.“ (Victimology jako pocity či aspoň tvrzení, jak že je dotyčné osobě permanentně ubližováno, což jakoby mělo platit i v případě této privilegované, na Princetonu a Harvardu vzdělané juristky s víc než stotisícovým dolarovým platem).

S velkým zájmem jsem přečetl a stoprocentně souhlasím s kritickým komentářem „Who Does He Think He Is?“(„Co si myslí, že je?“) výtečného publicisty Charlese Krauthammera (Townhall, 18.7.2008). (*pozn.: Celý článek je zde uveden pod čarou) Tento původním povoláním lékař, po úrazu již řadu let na invalidním vozíčku, svým perem zamířil k oné Brandenburgské bráně, jíž si prezidentský kandidát Obama vybral jako správné  prostředí, v němž oslovit Evropu.

To ale je prostředí, které si Obama musí zasloužit, zdůrazňuje Krauthammer. Zasloužil si je se slovy „Ich bin ein Berliener“John F. Kennedy, president země, tehdy ochotné Berlín bránit i za podmínek nebezpečí nukleárního konfliktu. Neméně si tak zasloužil Ronald Reagan, jenž víc než kdokoliv jiný se přičinil k likvidaci sovětského impéria, on to byl, kdo se obrátil ke Gorbačevovi s výzvou „Strhněte tuto zeď!“

A jaké jsou Obamovy zásluhy za demontáž komunismu v Evropě? Samozřejmě že žádné. Obamova  naplánovaná berlínská prezentace by byla v neomalenosti porovnatelná s iniciativou německého politika, který by odjel během své volební kampaně do New Yorku a tam řečnit, zviditelnit se u sochy Svobody.

Narcisismus není nic neobvyklého mezi politiky. Každý senátor pohledem do zrcadla se v něm vidí v roli presidenta, tvrdí Krauthammer a dodává, že v případě Obamy tato ambice je nebetyčná, zejména při uvážení jeho dosavadních, značně nepozoruhodných zásluh. Pouhé tři roky v senátě, němž ani jeden významný zákon nenese jeho jméno. Před svým povýšením do Washingtonu jako senátor ve státě Illinois téměř stotřicetkrát hlasoval slovem „přítomen“ čili nehlasoval tak či onak.

Nedávno ve snaze se vlísat v přízeň angličtiny neznalých voličů, Obama peskoval rodiče, jimž se taková neznalost nezamlouvá, aby oni přiměli své potomky naučit se španělsky. Obama španělsky nemluví, aniž by bylo známo, že by znal nějakou cizí řeč.

Krauthammer: „Během prvních tří měsíců volební kampaně, o Obamovi jsme se ptali „Kdo on je? „ Teď  je z toho otázka „Co si myslí, že je?“

Sebevědomí povážlivého rozsahu, ale vůbec se nebudu divit, jestliže přemnohé evropské davy budou jásat, třeba v něm vidět i nového mesiáše, a na domácí americké frontě nadšené davy se budou radovat, že třeba ta jejich Amerika už příště nebude ve světě tolik nenáviděná.

A stačilo hodně málo, aby byl předvolební scénář vypadal úplně jinak. Na rozdíl od přátel a spojenců, rodiče si vybírat nemůžeme, často ani místo a čas našeho působení.  Před třemi měsíci, hlavním předvolebním, mediálně nejvíc zdůrazňovaným bodem byla válka v Iráku. Tu teď ale v důležitosti nahradila ekonomika, hospodářské potíže. Měl bych potíže nesouhlasit s hodnocením výtečně informovaných žurnalistů (Mark Halperin a Chuck Todd), kteří v televizní debatě (PBS-TV, Charlie Rose, 14.7.2008), tvrdili, že nebýt tehdy tím primárním předvolebním tématem Irák, ale ekonomika, Demokraté by byli nominovali Hillary Clintonovou a Republikáni Mitt Romneyho. A ani jeden z nich by pak určitě nespěchal k Brandenburgské bráně.

PŘÍPADNÉ  ROZPAKY  NAD  ZÁVĚREČNÝM  VYÚČTOVÁNÍM

V posledních kapitolách seriálu o návštěvě bojišť v Pacifiku jsem kousl do hodně kyselého jablka zmínkou o jednoznačné podpoře použít atomovou bombu jako jediného prostředku, jak přimět japonské císařství ke kapitulaci a tak zachránit život odhadovanému počtu jednoho milionu amerických vojáků, kteří by byli zahynuli při invazi domácí půdy mimořádně zarputilého nepřítele. Ten se nevzdával, smrtí pohrdal, jí dával přednost před potupou zamávat bílým praporem a zvolit zajetí.

„Brutalizace válčení“ - jak asi akurátní je taková diagnoza moderní doby? Byli naši předkové ohleduplnějšími bojovníky zásluhou jejich přebytku skrupulí nebo nedostatkem příležitostí a mordýřských nástrojů víc ubližovat?

V prestižním nakladatelství Alfred A. Knopf v New Yorku teď nedávno vyšla obsažná, 615 stran dlouhá kniha s názvem, jehož netřeba překládat do češtiny: Retribution: The Battle for Japan 1944 – 45. Napsal ji Max Hastings, britský vojenský historik, v nejlepší tradici autorů kalibru Johna Keegana. Jeho fundamentální soud: war is inherently inhumane - ve své podstatě něco nelidského, tuze krutého. Rovněž ale nezapochyboval o nutnosti započít s nukleárním věkem. Však ony bomby, zasáhnuvší Hirošimu a Nagasaki, jen stěží postačily válku ukončit.  Zarputilí militaristé se přece snažili uspořádat převrat, zabránit Hirohitově kapitulaci a málem se jim záměr povedl.

Nepomáhalo kruté bombardování, které na jaře roku 1945 značně uplatňoval americký generál Curtis LeMay. Autor Hastings cituje důstojníka, zpravodajského analytika Williama McGoverna, jeho slova na plánovacím zasedání v září 1944, že „Oheň je něco, čeho se Japonci už od dětství děsí.“ LeMay zareagoval: „Bombardovat a spalovat, až do okamžiku, než se vzdají.“ Většina metropolí tak navštívena,  rozsáhlé čtvrtě, budovy převážně dřevěné vzplály, celý horizont se červenal. Robert Ramer, pilot bombardéru B-29, po náletu 9.března 1945 v deníku si poznamenal, že sto tisíc lidí zahynulo, milion přeživších se ocitl bez přístřeší. I na palubu v bezpečné výši několika kilometrů pronikal hrozný pach hořících obětí.

To byl stav věcí v době stále trvající platnosti závazných pravidel ze začátku dvacátého století, jak válčit, aniž by civilní obyvatelstvo  trpělo.

Generál LeMay však  není zloduch, jemuž by patřil tak neblahý primát. Nacisté si přece pospíšili s takovým bombardováním – od Varšavy ke Coventry a kamkoliv dál.

V takovém úsilí je ale přetrumfli Britové se svým nočním bombardováním, pod komandem leteckého maršála jménem Arthur Harris, všeobecně známým jako „Bomber Harris.“ Ten se neostýchal, netajil se svým záměrem bombardovat civilní oblasti, i za cenu co největších ztrát, jež by obyvatelstvo natolik zdecimovalo, že by došlo ke zlomu jeho morálky a tak urychlení konce války a zamezení ještě větším ztrátám. Každopádně falešná to hypotéza. (Minulý měsíc jsem obdržel DVD z produkce BBC, s dokumentárním dramatem – profilem kontroverzního Harrise. Jeho roli výtečně zvládl herec John Thaw, českému divákovi možná známému  v roli detektiva inspektora Morse populárního televizního seriálu. Předmětná hypotéza tam důkladně rozebírána.)

S pověřením již  z února 1942, Harris velel akcím nočního bombadování Německa – a v daleko menší míře i Hitlerem okupovaných území včetně Protektorátu Čech a Moravy, s občasnými, v mé rodné Plzni naštěstí hodně nepřesnými zásahy. (Náš dům zůstal nepošramocen, jen dvakrát, třikrát ulétla střecha. A jednou na zahradě, v intimní blízkosti několika pár metrů se zavrtala bomba, jíž se ale nepodařilo explodovat.)

Harris se dostal do konfliktu s americkým velitelem (generál s dost německým jménem Karl Spaatz), který měl na starosti denní – a tedy, z hlediska útočníka, riskantnější počínání v německém vzdušném prostoru. Spaatz nemínil spoléhat na Harrisova inferna (například Hamburg, 1943), ale soustředit se na vojenské strategické cíle – rafinerie, připravit nepřítele o pohonné hmoty, bez nichž se tanky nepohnou, zasáhnout Schweinfurt a jeho výrobu kuličkových ložisek.

Jenže nejen Harrisovy, ale ani Spaatzovy předpoklady se nesplňovaly. Morálka zasaženého civilního obyvatelstva se nerozklížila, Němci se nevzdávali, ale ani na vojenské cíle soustředěné bombardování nesplnilo svůj účel. Zasažené, důkladně poničené továrny a železniční uzly za pár týdnů a někdy jen pouhých dnů byly znovu v provozu, a bylo až k nevíře, že nepříteli, pravidelně tolik devastovanému, se v posledním roce války dařilo udržet produkci v rekordním rozsahu.

Pak v únoru 1944, krátce před schůzkou v Jaltě, došlo na Drážďany, uskutečnilo se přímo apokalyptické inferno, horor zcela rekordní. Ve Velké Británii se nejhlasitěji ozvalo protestující duchovenstvo, s ohlasem až do vládnoucích kruhů, s označením zničení Drážďan jako jednoznačně teroristického počínání.  Harris se ovšem bránil, po válce, pokud vím, nebyl povýšen do šlechtického stavu, ač mnoho let později došlo k odhalení jeho sochy někde v Londýně.

Autor Hastings ovšem klade odpovědnost na bedra civilních politiků – Churchilla, Roosevelta, ba i Henry L. Stimsona, amerického ministra války. (Stimson charakterizován jako genteel - „uhlazený, vznešený.“)

Vraťme se do Japonska, země proslulé svou brutalitou i proti vlastním lidem. Například japonské námořnictvo nepodnikalo záchranné akce ve prospěch svých trosečníků. Dominoval starodávný samurajský kod bušido, glorifikace sebeobětování, morbidní kult smrti. Čest vylučovala eventualitu vzdát se nepříteli a když nepřítel se vzdal, jím se opovrhovalo a příslušně zacházelo. Zajatce tupit, mučit, popravovat. Useknout hlavu, přivázat ke kůlu a používat jako cíl k cvičení branců v obratném zacházení s bajonetem. Docházelo i k případům vivisekce, uplatňované zejména  proti čínským civilistům. V plné odpudivé kráse kvetl japonský sadismus, který nebyl jen občasný, příležitostní, ale všeobecně přijatou a aplikovanou normou. Sir William Slim, významný britský generál na asijské frontě, vystihl atmosféru tehdejší doby charakterizací japonského vojáka jako the most formidable insect in history - že „impozantní, strašný, hrozivý“ druh hmyzu v dějinách.

Brutalita v takových podmínkách byla nakažlivá a příkladem nám poslouží takzvané „ponorkové dilema.“ Americké ponorky měly příkaz potopit jakékoliv nepřátelské plavidlo v dosahu, i za předpokladu, že takový cíl zrovna slouží k transportu spojeneckých zajatců. Zničení nepřítele mělo prioritu před životy vlastních lidí, jejichž počet takto ztracených se odhaduje na deset tisíc (čili dvakrát tolik než veškeré americké ztráty ve válce v Iráku za posledních pět let).

Max Hastings se zmiňuje o lodi (tzv.tramp steamer) Shihyo Maru: v září 1944 její kapitán informoval převážené zajatce, že v případě ponorkového útoku všichni budou popraveni. K útoku došlo, torpédo vystřeleno a vskutku došlo i ke slíbenému masakru. Dvaceti zajatcům se ale podařilo naskákat do vod, z nichž je vylovila jiná japonská loď.

Když pak došlo k zjištění jejich identity, postihl je týž krutý osud.

Američané se pak revanžovali: japonské trosečníky sice nestříleli, ale ponechali je utonout. Občas někoho vylovili jako zdroj informací.

Vraťme se k původnímu bodu o zásadní nelidskosti jakéhokoliv válečného konfliktu, navíc s dopadem přibývající brutality. Míním uzavřít s vlastně optimistickým tvrzením, že teď v jednadvacátém století, aspoň z hlediska amerických norem nynějšího legitimního počínání, ona ponorková priorita druhé světové války by byla nepřijatelná. Přemnoho úsilí se přece vynakládá k záchraně jednotlivých životů i za tuze prekérních podmínek.

JAK  SE  PŘEMNOHO  POLITICKÉ  KOREKTNOSTI  NEVYPLATILO

Na správném časování často tuze záleží. Investora spekulanta může dovést k prosperitě, značnému bohatství, nebo naopak k zbídačení, bankrotu. Nepolepšili si dobrovolníci, kteří se v roce 1944 dali k esesákům, rovněž tak čeští oportunisté, kteří přihlášku do rodné strany podepsali začátkem listopadu 1989.

Po úspěšném ilegálním vykličkování z české totalitní klece jsem v roce 1960 dorazil do New Yorku, znovu tam vystudoval a začal se rozhlížet po zaměstnání. Napsal jsem na sedmdesát adres a nedostal nabídku ani jednu. Tehdy jsem nevěděl, že taková zčista jasna iniciativa písemně se někde nabízet už bylo minus samo o sobě: tím jsem přece přiznával svou neschopnost, nedostatek kontaktů, aby mě někdo někde představil, doporučil a tak mi umožnil proniknout.

Pak se to přece jen povedlo a na univerzitě v Binghamtonu, na půl cesty mezi New York City a Niagárou, jsem celkem harmonicky setrval až do penze. O občasné nepříjemnostmi se postarali militantní intolerantní radikálové, též z profesorských řad – typ permanentně morálně rozhořčených, Ameriku zatracujících, leč nevyhoditelných pseudorevolucionářů. Na našem campusu jsme aspoň byli ušetřeni vandalství, přepadání děkanátu, a všeobecné předposranosti akademických funkcionářů, tak jak si třeba užila Kolumbijská univerzita, má alma mater, nebo Cornellova univerzita, rovněž jedna z prestižních Ivy League institucí zde v nedaleké Ithace u velkého jezera Cayuga, s vodopády a svahy s vinnou révou.

Byla to doba války ve Vietnamu, úspěšně prohraná na domácí politické a mediální frontě. Situace se pak poněkud, ale nezcela uklidnila, povstali jiné odrůdy bojovníků a bojovnic. Těm se dostalo celonárodní pozornosti iniciativou na Antioch College, jedné z učilišť, které jsem původně kontaktoval s dotazem o možnosti zaměstnání. Tam totiž radikálky pod firmou Womyn of Antioch(ano, WOMYN takto psáno), prosadily pravidla nařizující verbal consent before proceeding to a new level of intimacy – tedy výslovný souhlas před prvním dotykem, znovu souhlas, když ruka zaputuje pod sukni, do výstřihu. Mlčenlivé přikývnutí nestačí. Totéž se vyžaduje od milenců intimně si počínajících již delší dobu. I bez sebemenšího dotyku plachým prstem se nelze se uvarovat obvinění ze sexuálního harašení. Univerzitní řád obsahoval ustanovení, že k objektivnímu důkazu harašení postačí subjektivní pocit harašené. Toho se lze dopustitb pouhým pohledem.

Campus tohoto mimořádně pokrokového učiliště je v městečku Yellow Springs ve státě Ohio, zhruba třicet kilometrů vzdálených od města Daytonu, kde se podařilo vytvořit jakousi mírovou smlouvu o konci válčení v Jugoslávii. Tehdy i Miloševič přijel a po značném váhání podepsal.

Antioch College, nesoucí jméno starobylého, hodně historického města ze začátků křesťanské éry v Sýrii,  vznikla v půli devatenáctého století jako náboženská instituce, na 200 akrech pozemků vévodí knihovna s věžičkami, dílo architekta, který se o něco podobného ve větším postaral ve Washingtonu, D.C. (Smithonian Institution) a v New Yorku (katedrála sv.Patricka). Časem však došlo k přerodu školy v učiliště výlučně sekulární. Bylo jedním z prvních, které prosadilo koedukaci, od prvopočátku přijímalo černošské studenty, poskytovalo a vyžadovalo zvládnout latinu, řečtinu, moderní jazyky, náročné přírodovědní obory.

Mezi graduanty Antiochu je řada slovutných osobností včetně dvou laureátů Nobelovy ceny (paleontolog Stephen Jay Gould a Mario R.Capecchi, obor medicina a fyziologie) a jedné Nobelovy ceny míru (José Ramos-Horta, president Východního Timoru).

Příčiny úpadku předcházejí bláznění pověstných suprafeministek. Již v letech 1950, Antioch získal reputaci jakési beatnik college, pohrdávající tradicí sportovního soutěžení, organizování v typických fraternities a sororirties. Převládal důraz na avantgardním předělávání systému výchovy a zvýšení studentského podílu a vlivu, jak že si škola má počínat a vypadat. V šedesátých letech už docházelo k umlčení konzervativně založených spolužáků. V září 1968 skupina homosexuálů a lesbiček – pětina celkového počtu studentstva - přepadla knihkupectví, aby znemožnila autogramiádu jim nedohodlné knihy. Někdejší atmosféra tolerance se z campusu zcela vytratila, kdo nesouhlasil s radikálně levicovými postuláty, byl ukřičen, umlčen, znemožněn. Ralph Keyes, autor knihy Is There Life After High School, uvádí příklad studenta z Polska, tam na výměně, který se v očích radikálů dopustil neprominutelného prohřešku - použitím tabuizovaného, politicky nepřípustného slova „Eskymo“ místo korektního „Inuit.“ Jiný student, který si troufl obout tenisky značky Nike, si vysloužil tolik nenávisti (však tuto obuv vyrábějí v Indonésii surově vykořisťovaní proletáři), že raději školu opustil.

Studenti se organizovali do skupin rasových, národnostních, podle všelijakých kriterií, na všechny se dostalo – s výjimkou bělochů, heterosexuálů a mužů nežidovské víry.

Antioch, vybaven grantem od Rockefellerovy nadace, se už v roce 1965 pustil do katastrofálního experimentování s Affirmative Action náborem černochů (tzv. „high-risk students“ z „high-risk schools“), z městských ghett přesazených, naprosto nepřipravených a neadaptovatelných v normálně fungujícím akademickém prostředí.

Největší podíl na skáze instituce měl James Payson Dixon, patnáctý rektor od 1959 do 1975. V té době například došlo ke zrušení systému známkování, což přivítali zejména nekvalifikovaní studenti, motivovaní snahou vyhnout se vojenské službě ve Vietnamu. Zásluhou Rockefellerových peněz přibývalo černošských zájemců, pro něž kriminální rasistická organizace Black Panhers se stala modelem, spolu s požadavkem mít své vlastní koleje (pojmenované Nyambi Umoja ve swahili), do nichž by běloši neměli prístup. Bělošský rektor Dixon se s svým neméně politicky korektním týmem souhlasil s  jednoznačně nezákonnými nehoráznostmi (Civil Rights Act, 1964, zakazující takovou segregaci).

Jenže příval Rockefellerových fondů v roce 1973 ukončil, černošští revolucionáři s podporou marxisticky naladěných bělochů, příliš navyklí na kapitalistickou štědrost, se rozkatili, došlo k vyhlášení „třídního boje“, šest týdnů trvající stávce, kdy campus přestal fungovat, zabráněno hrstce profesorů ochotných dál vyučovat, v učebnách vypuklo pár požárů, došlo k vandalizaci děkanátu. Nic z toho nepřimělo rektora kontaktovat policii, aby se pokusila obnovit jakýsi pořádek. Z tak dlouhodobé krizové situace se už Antioch pořádně nevzpamatoval.

Takový druh publicity přitahoval všelijaké ultraradikály a odrazoval zájemce s normálnější orientací. Příkladem nám poslouží výběr slavnostních řečníků o promocích, kdo přednese tzv. commencement address. Zájem ovšem bývá o celebrity, jednou tak u nás v Binghamtonu zazářil Isaac Asimov, rekordně plodný autor (tehdy jsem se ho zeptal, jak dlouho mu trvá napsat novou knížku a dozvěděl jsem se, že úkol zvládne za jeden víkend). Ale i my si vybírali všelijaké potrhlíky. Publicista I.F.Stone důkladně pokazil slavnostní náladu zejména rodičů graduantů svým dlouhým prokurátorským projevem, zatracujícím, jak že ta Amerika je hanebná. Rok poté vybrána byla Helen Caldicott, mezinárodně mediálně proslulá bojovnice za světový mír, v Moskvě tehdy tuze považovaná. Podle mého vkusu však hysterická kráva, jak nám prokázala svým řečnickým výkonem, když předpověděla, že v případě znovuzvolení Ronalda Reagana (k němuž pak za pár měsíců došlo), tento zloduch rozpoutá nukleární inferno a život na naší planetě přestane existovat. Většina našeho profesorského sboru tehdy povstala a nadšeně aplaudovala. Jen pár nás zůstalo bez potlesku zarputile sedět.

Ve výběru slavnostních řečníků nás Antioch hravě překonal. Po útoku 11.září 2001 si totiž vybral Warda Churchilla, šílence, působícího na univerzitě v Coloradu. Ač švýcarsko-britského původu, vydává se za Indiána (kmen Cherokee ho vskutku jmenoval čestným Indiánem), a rozsah jeho politické korektnosti charakterizuje jeho opakované tvrzení, že všechny oběti v zasažených mrakodrapech si to zasloužily, že to byly „Malí Eichmannové“, včetně tedy i tam zahynuvších portorikánských uklizeček.

Na poslední chvíli přece jen došlo k jeho odpozvání – na rozdíl od pocty, jíž byl definitivně obdařen černošský vrah, bývalý Černý pardál s jménem Mumia Abu-Jamal. V roce 1982 ve Filadelfii z blízkosti pár kroků zabil policistu Daniela Fauknerta pěti výstřely do tváře, o vině nikdo nepochyboval, odsouzen byl k smrti, avšak bez vykonání trestu. Vrah se pokládá za politického vězně, těší se sympatií v hodně progresivních kruzích, a toho si tedy Antioch vybral jako slavnostního řečníka. Slavnostně tedy oslovil hrstku graduantů z cely smrti. Vdova zavražděného policisty protestovala proti takové nehoráznosti a z Antiochu obdržela odpověď, že „Je povinností nás jako vychovatelů vytvářet prostředí, v němž lze vyjádřit širokou škálu názorů.“ (cituje Charlotte Allen, autorka podrobného pojednání s názvem „Death by Political Correctness,“ The Weekly Standard, 12.11.2007).

Začátkem šedesátých let minulého století, počet žactva dosáhl 2000, svého vrcholu, načež došlo k útlumu, postupnému poklesu, s výsledkem, že ve školním roce 2006-7 zbylo pouhých 330 studentů. Škola přitahuje už jen převážně potrhlíky, ultraradikály, nenávidějící svou štědrou vlast, pokládající ji za příčinu všeho zla, za peklo na zemi.

Není divu, že aspoň poněkud normální tvorové se na takové učiliště pak nehrnou a rodiče nejsou ochotni platit za takovou výchovu horentně vysoké školné. Je to privátní instituce, vyžadující značné finanční výdaje (kolem 40.000 USD ročně), a absolventi svou takto se vyvinuvší a vyšinuvší almu mater nemíní finančně podporovat, tak jak je v Americe chvalitebným zvykem. Antioch se už řadu let let potýkal s nedostatečným množstvím takové podpory (tzv.endowment): pouhých 36 milionů na kontě – v porovnání se 700 miliony, získanými nedalekou Oberlin College.

Již padlo rozhodnutí Antioch 1.července 2008 zavřít, aspoň na pár roků, ne-li napořád. Kdysi sličný campus zarůstá pohřební trávou. Toť tedy případ existenční sebevraždy vlastním, politicky ultrakorektním, počínáním.

LEPŠÍCÍ  SE  LEGÁLNÍ  STATUS  NĚKTERÉ  ZVÍŘENY

Před téměř dvěma roky jsem napsal článek „Hýčkání čtvernožců,“ název to nepřesný, neboť domácím mazlíčkům - v USA odhadovaných 60 milionů psů a 70 milionů koček - nutno připočítat papoušky, rybičky, definitivně beznohé hady. Ti všichni včetně želv či slepic jsou zdrojem pečovatelského miliardového byznysu. Třeba nabídka lahůdek, dietní stravy, žrádla pro gurmány (jehněčí a zvěřina), specialitky jak pro štěňata, tak pro drahoušky již přestárlé. K dispozici je i strava vegetariánská. Není neobvyklé jim dávat dárky a pořádat párty o jejich narozeninách. Za roční poplatek tisíc dolarů jim zajistit členství v Health and Racquet Clubu, objednat masáže, ba i akapunkturu. Pro jejich přepravu lze objednat limuziny u firmy Doggie Style Pet Limo Service.

V dřívějších dobách přestárlý, vetchý, prašivinou prolezlý miláček dodýchal a jeho pán či paní akceptoval(a) nevyhnutelno. Nejen lidský život se ale podstatně prodlužuje, přibývá zvířecích seniorů a péče o jejich zdraví přesahuje mnohamiliardové sumy. Průzkum, v roce 2000 uskutečněný z popudu American Animal Hospital Association, zjistil, že téměř polovina (47%) majitelů neváhá utratit jakýkoliv obnos ve prospěch svého miláčka. Jestliže trpí nedostatečnou kontrolou moče, k mání teď jsou speciální pleny. Aby se nemusel shýbat k misce s potravou a tak si případně poškodil krční sval, speciální kus nábytku s „elevated feeding bowl“ umožní pojídat ve výši jeho tlamy. Farmaceutické kolosy se předhánějí v nabídkách přípravků zápolících s artritidou (Rimadyl) a též se senilitou (Anipryl), ohleduplně přejmenovanou na „cognitive disfunction syndrome“.   Odborníci v oboru výživy (tzv.canine nutritionists) doporučují každodenní dávku vitaminů, kalibrovanou s ohledem na věk a typ svěřence.

Veterináři se specializují mnoha směry, od anestesiologů po psychiatry a toxikology. Ve Westbury, stát New York, vzniklo veterinární nemocniční centrum, inspirované modelem takového zařízení pro nás lidi. S vybavením včetně radioterapie, CT scan, M.R.I., s dentisty, ortopedickými chirurgy, pohybovou terapií, též s plaváním. Nejsou již zvláštností nákladné operace srdce (open heart surgery), transplantace ledvin, a léčba rakoviny. Když ani to nepomáhá, poslední adresou je specializovaný pohřební ústav jménem All Pets Go To Heaven. Rakev vykrášlená modrým či růžovým hedvábím plus důstojný smuteční obřad přijde na 1.500 dolarů.

Extravagancím, všelijakým bizárnostem ještě není konec. Před pár dny se náš synátor vrátil z návštěvy v Kalifornii a tvrdil, že jeho bývalý spolužák, nyní rovněž architekt, ač židovského vyznání, v katolické katedrále v Los Angeles, na naléhání mexických přátel, ovšem značných katolíků, se zúčastnil obřadu BLESSING OF THE PETS - jakéhosi žehnání, posvěcení, blahořečení domácích mazlíčků. A když by bezcitní majitelé tak neučinili, nepříjdou do nebe.

Okamžitě jsem mu vynadal, že si troufá vymýšlet takové nehoráznosti a nabízel jsem mu představu podívané, že by věřící přinesl, spíš než přivedl, hada či slepici k svatému přijímání, jak by se třeba vypořádali, zhostili se s poskytnutou hostií?

Načež následující den 28.7.2008 do poštovní schránky našeho lesního sídla dorazila pozvánka od křesťanů protestantských – First Congregational United Church of Christ, adresou 32 South Main Street, Newark Valley, NY 13811 – zúčastnit se právě takového Blessing of the Pets, na obrázku kočička a králíček.

Všelijací mudrcové pídí po příčinách těchto trendů. Jednak je to urbanizace: na venkově, s každodenní přítomností domácího zvířectva, nás již žije pramálo. Dochází k fragmentaci tradiční rodiny, žijeme nejen déle, ale mnozí z nás příliš osaměle. Domácí zviřátko se stává substitutem, náhražkou dětí, které nám odrostly a do světa se rozprchly, či které jsme nikdy neměli.

Jestliže majitelé mívají problémy duševní povahy, proč by je neměli mít jejich mazlíčkové? S tím se vezou i psychiatři, poskytující všelijaký servis, léčbu depresí, pokusy o optimistickou mood alteration. Stejně tak, otylý majitel marně bojuje se svou váhou a pětina všech amerických pejsků má problémy s obezitou. Farmaceutický kolos Pfizer, jenž obdařil lidstvo Viagrou, v loňském roce získal od F.D.A. oprávnění dodat na trh novinku Stentrol, speciálně na potírání psí obezity. Jinou Pfizerovou novinkou je přípravek užitečný v léčbě tzv. cognitive dysfunction pro pejsky, jejichž paměť začíná váznout, jakýsi ten jejich psí Alzheimer. V roce 2007, Američané utratili v údajný prospěch svých zvířátek (pet products and services) horentní sumu 49 miliard dolarů.

Průzkum (American Pet Products Manufacturers Association) zjistil, že v roce 2006 většina vlastníků – 77% psů a 52% koček - poskytla „some sort of medication.“

USA jsou tzv.litigatious society, kde téměř každý se s někým soudí. Dominantní vinu na tak neblahém stavu věcí má právnická profese, obludně početná. Přílišná harmonie ve společnosti ovšem není v jejich zájmu a proto se úspěšně přičiňují, aby takové pohody bylo co nejmíň.

Zrodila se nová justiční disciplina tzv.animal right - zvířecí práva. Již čtyřicet právnických fakult včetně těch nejprestižnějších (Harvard, Yale) zavedly příslušné učební kurzy. Zrozen je odborný časopis Animal Law. S novinkou začal právník a publicista Stephen W. Wise, který zastupoval delfína před soudní stolicí.

Vývin této agendy úspěšně roste. Za pobytu na Panenských ostrovech (Virgin Islands) jsem se podivoval nad průběhem tři roky se vlekoucí soudní pře, v níž advokát neúspěšně prosazoval právo svého mandanta, jímž byl had. V tradičním právním pojetí zvíře je toliko “věc” (res): mohu ji prodat, darovat, utratit, sníst, mohu se domáhat náhrady škody jen do výše tržní hodnoty (market value). Tato omezení již ale přestávají platit. Jestliže mi soused autem přejede pejska, mohu se domáhat i obrovské náhrady škody, poněvadž jsem byl připraven o milovaného přítele (loss of companionship), což mohu dokázat naší dlouholetou koexistencí, citovou souzvučností, poskytovanou péčí - sdílel mou postel, vařil jsem mu dobroty.

Vznikají advokátní firmy s takovou specializací, angažovat se v komplikovaných sporech s federálními úřady, například ve věcech vymezení standardu, jak zacházet se slony v cirkusu. V roce 1998 federální odvolací soud (United States of Appeals) vyřkl významný precedent ve věci šimpanze jménem Barney. S odkazem na zákon (Federal Animal Welfare Act) žalobu podal návštěvník zoologické zahrady, jemuž se zželelo předmětné opice, poněvadž byla v kleci sama, bez druha či družky, čímž údajně trpěla (psychological deprivation). Spor nadále pokračuje, vzdor tomu, že Barney je už nebožtík, zastřelen zaměstnancem zoologické zahrady, poté co utekl z klece, kousl náhodnou osobu, vyvrátil ukazatel cesty a mrštil jím v úmyslu zasáhnout kolotoč v provozu.

Zůstává otázka: zákon vyžaduje, že žalobu může podat jen osoba, pověřivší právního zástupce, aby ji zastupoval. Jak ale zařídit, aby želva podepsala právní moc ochotnému advokátovi? Jak si budou zvířata počínat v roli svědků? Svědek musí přece prokázat schopnost, jak rozlišit pravdu od nepravdy. Dřív převládal názor, že zvířata jsou vlastně roboti bez citu. Teď se uvažuje jinak. Tzv.voice synthetizer již údajně dokazuje talent orangutánů uvažovat na úrovni čtyřletého (lidského) tvora. Gary L.Francione, profesor na univerzitě Rutgers, zahájil žalobu jménem goril, s tvrzením, že mají být považovány za osoby s ústavně zaručenými právy. Odvolává se na precedent z devatenáctého století v souvislosti se snahou zrušit otroctví. Argumentace, přirovnávající tuto iniciativu k emancipaci otroků, je ale leckomu značně proti srsti. Ti po osvobození se stali občany, s právy a povinnostmi. Těmi zvířata přece nikdy nebudou.

Jak daleko jít s podobnými nápady? Jestliže gorily dnes, kdy dojde na ovce, myši, žížaly? Co třeba ústavně zaručená ochrana bacilů?

Jurističtí zoofilové zůstávají nezvikláni. Předpovídají, že do deseti let dojde k úspěšnému prosazení precedentu, povýšivšího zvíře na plnoprávného účastníka soudního sporu. Zastánci tohoto pokroku se ale budou muset vypořádat s následnou potíží: budou se z nich muset stát vegetariáni. “Přece nemůžeme být takoví pokrytci, abychom jedli vlastní klienty,” přiznal jeden z advokátů. Bylo by obtížné polemizovat s takovým názorem.

-    -    -

Pokrok se ovšem nezastavil. Na univerzitě v Princetonu, někdejším působišti Alberta Einsteina, tamější vědec Peter Singer, utilitarian bioethicist (netroufám si tuhle specializaci definovat), a Paola Cavalieri, italská filozofka v oboru zvířecích práv, odstartovali tzv.GREAT  APE  PROJECT  zaručující práva goril, orangutánů a šimpanzů v dost doslovném přepisu deklarace lidských práv, formulované Thomasem Jeffersonem. Dost jakoby parodie, že ano. Cílem těchto pionýrských novátorů je přimět Organizaci spojených národů k deklaraci, jíž by tento druh savců byl povýšen na úroveň lidí – “welcoming apes into a community of equals.”

Angličtina rozlišuje tyto velké “apes” od ostatních  “monkeys”, kdežto v češtině po takovém rozdílu marně pátrám – na všechno máme jen “opice.” Tudíž tedy v textu abychom vystačili s tímto slovem:

”Jsem opice,” v roce 2006 ve španělském parlamentě prohlásil Pedro Pozas, aktivista, prosazovatel práv zvířat. Z 95 až 98 procent DNA lidí a šimpanzů je totožné. (Totožné v poněkud menším procentu je i v porovnání se slimáky, nedávno jsem se dočetl.)

Významným podpůrcem onoho velkém opičího projektu a jeho prvopočátku je světově proslulý ateista Richard Dawkins.

V roce 2006 soudce v Brazilii obdařil šimpanze právem proti nezákonnému uvěznění (writ of habeas corpus).

V Rakousku tento druh aktivistů se u soudu neúspěšně domáhá uznání šimpanzů jako legální, právní osobnosti. Nejvyšší soud ve Vídni nevyhověl a aktivisté se obrátili na Evropský soud lidských práv, který se již rozhodl případem zabývat. „Ominous („zlověstný, osudný“) precedent,“ leckdo se začíná strachovat. Tak se dočítám v The New York Times, 13.7.2008 v podrobném textu Donalda G. McNeila, z názvem „When Human Rights Extends to Nonhumans“.

Vždyť i demokratické státy leckomu legitimně omezují práva: děti, nezletilci nesmějí volit, mít řidičský průkaz, ledacos je upřeno lidem senilním a duševně chorým.

Prozatím největší rozruch ve světě vyvolalo rozhodnutí španělského parlamentu, jeho výboru životního prostředí, když v červnu 2008 přiznal „omezená práva“ oněm opicím, našim nejbližším biologickým příbuzným. Tento zákonodárný sbor vyjádřil svůj předpoklad nevybavovat opice všemi právy – tedy žádné právo nosit zbraň či řídit motorové vozidlo. Práva s omezením jako v případě dětí. Prozatím.

A tahle novinka přichází zrovna ze Španělska, jež obohatilo lidstvo spektáklem zabíjení býků v aréně.

TERORISMUS – JE  HO  KOLIK  A  CO  S NÍM

Není dne bez zpráv o metle mezinárodního terorismu, ale současně se už řadu let dočítáme, že pravděpodobnost být zasažen jakýmsi explozivním fanatikem je menší, než uklouznout doma ve vlastní vaně a pořádně se pohmoždit. Co si tedy počít, jak se orientovat v datech, podrobných statistikách organizací vládních i nevládních?

V USA National Counterterorism Center (NCC) tvrdí, že od roku 2005 do 2007 zhoubné počínání vzrostlo o 41 procent.

Study of Terrorism and Response to Terrorism (START) informuje o vzrůstu 75 procent v roce 2004.

Memorial Institute for the Prevention of Terror (MIFT) prezentuje vzrůst fatalities- ztrát na životech - v období od 1998 do 2006 o 450 procent.

Údaje jakkoliv údajně autoritativní se věru značně rozcházejí. Citoval je Fareed Zakaria, významný publicista, narozený v Indii, v týdeníku Newsweek (2.6.2008) a odmítl je jako zcestné, s odkazem na důkladnou studii na kanadské univerzitě Simon Fraser v Britské Kolumbii, kde ředitelem projektu byl profesor Andrew Mack.

Apokalyptická tvrzení odmítá, poněvadž ani jedna ze studií nerozlišuje případy jednotlivých teroristických zásahů od ztrát způsobených za podmínek trvající občanské války.  V případě Iráku, naprostou většinu (80%) ztrát způsobila válka, tento druh konfliktu, a nikoliv akce zamýšleného individuálního teroru. Ten za posledních pět let podstatně klesl a v případě ztrát na životě mezi civilisty na jiné než irácké půdě (Kongo, Angola, Libérie, Sierra Leone, Uganda, Guatemala, Bosna) pokles terorismu od roku 2001 byl víc že 40 procentní.

Americké IntelCenter ve své studii z roku 2007, analyzující závažné útoky al-Kajdy za posledních deset let, jistilo, že od vrcholu zkázonosných útoků v roce 2004 došlo k poklesu o 65 procent a případě ztrát na životech dokonce o 90 procent.

Studie Simon Fraser univerzity přisuzuje tento tuze vítaný vývoj několika faktorům: úspěchu protiteroristických opatření a zásahů v tuctech zemí, rozmíškám, včetně krvavých konfliktů mezi teroristy ve vlastních řadách, a – důvod snad nejzávažnější a nejzajímavější – pokles popularity a podpory teroristů v muslimských zemích. Zjištění, že ztrátu sympatií si fanatici sami zavinili („largely self-inflicted wounds“), že čím víc má veřejnost příležitost se seznamovat s počínáním džihádistů, tím míň sympatií a podpory se jim dostává.

Průzkum uskutečněný BBC/ABC v Afghánistánu v roce 2007 zjistil pouhé jedno procento podpory pro „jihadist militants.“ V Pakistánu, jeho  severozápadní, hodně divoké oblasti, pramálo kontrolovatelné ústřední vládou v Islamabádu, a předpokládané, leč dosud nezjistitelné adrese Osamy bin Ladena, podpora tohoto legendárního, nejznamenitějšího teroristy na světě poklesla ze 70 procent, zjištěných v srpnu 2007, na pouhá 4 procenta v lednu 2008. Tak dramatický pokles byl pravděpodobně reakcí na zavraždění z exilu se navrátivší Benazir Bhutto. „S každým dalším teroristickým útokem podpora veřejnosti pro džihád klesá. Tento vývoj je zaznamenán ve všech muslimských zemích,“ tvrdí již zmíněný ředitel Mack.

Tvrzení tak povzbudivě optimistické podporují výsledky studie na univerzitě v Marylandu, jejího centra zabývajícího se „conflict management“: za údobí 1985 až 2004,  výskyt násilností na Středním východě a severní Africe zaznamenal víc než poloviční (54%) pokles. Optimisté tedy mají jakýsi důvod nahlížet a sklenici jako víc plnou než prázdnou.

-    -    -

Menší optimisté se kloní k názoru, že vzdor téměř růžovoučkým prognozám, svět se ocitl ve skutečné válce s terorismem, v podmínkách, v nichž je nutno se smířit se ztrátami, včetně ztrát na občanských svobodách. Ocitli jsme se v onom classic conundrum of the ticking bomb: že dojde k nálezu bomby, ať už s A či B nebo C obsahem, hrozí nebezpečí výbuchu, lapen byl pravděpodobný pachatel, který ale odmítá vypovídat. Co potom? Zaručit jeho občanská práva za cenu vysoké pravděpodobnosti ztráty života přemnoha tisíců zcela nevinných občanů?

Knižní trh teď nedávno obohatila kniha s názvem Terror and Consent: The Wars of the Twenty-First Century (Alfred A. Knopf, str.672). Recenzent Niall Ferguson, profesor univerzity jak Harvardu tak Oxfordu, ji hodnotí jako brilantní, zcela nejzávažnější o americké zahraniční politice v období po útoku 11.září 2001.

Autor Philip Bobbitt přirovnává decentralizovanou al-Kajdu k plague (mor, epidemie) čtrnáctého století, tehdy nezamýšleného dopadu vzrůstu obchodních aktivit, urbanizace – v podobě s nynějším terorismem v podmínkách globalizace, rozlézající se po světě bez hranic. Krysy se postaraly o pohromu svými blechami, nositelkami smrti, ale způsobená katastrofa ovšem nebyla jakýmsi diabolickým vědomým záměrem tehdejší prapůvodní globalizace. Ovšem za nynějších moderních podmínek úmyslný záměr al-Kajdy tady je: cíl vytvořit celosvětové společenství, globální kalifát, založený na zákonech šária, to docílit bez zábran použití zbraní hromadného ničení, pokud se podaří jich zmocnit. Ano, jsme ve válce s tímto amorfním nepřítelem bez zřetelné adresy, na níž ho zasáhnout.

Autor Bobbitt, jurista z Texasu, ač s velmi blízkými vztahy k Demokratické straně (jako bývalý poradce prezidenta Demokrata Cartera, vysoký funkcionář na National Security Council za prezidenta Clintona a navíc celoživotní synovec Lyndona B.Johnsona) je velmi blízko k názorům John McCaina, prezidentského kandidáta Republikánů. Zdůrazňuje své přesvědčení, že všichni jsme na stejné lodi – nejen demokraté a republikáni, ale i Amerika a Evropa. Jeden bez druhého ji nevyhraje.

Evropa, důsledně zatracující Bushovo ať už jakékoliv prezidentské počínání, zanedlouho bude mít nástupce v Bílém domě. V případě Obamova nájemnictví nepochybně – leč krátkodobě – zajásá, aniž by však došlo či mohlo dojít k podstatným změnám v zahraniční politice. Ta bude muset pokračovat a pramálo se lišit od té nynější.

Takové je v podstatě tvrzení dvou britských vědců – Timothy J.Lynch a Robert S. Singh – v knize After Bush: The Case for Continuity in American Foreign Policy (Cambridge). Rovněž nevidí realistickou alternativu, kdo že by po Washingtonu převzal primární roli ve světě - dost tedy v kontrastu k zastáncům představ o „post-American world“ včetně zde zmíněného F.Zakarii.

Čtenáře ledacos překvapí, například:

Po 11.září 2001 imigrační příliv z arabských zemí do USA neutuchá.

Výdaje na obranu – včetně všech promrhaných miliard do bezedného a ovšemže nevděčného Iráku – představují nižší procento domácího produktu (Gross Domestic Product), jsou nižší než vládní výdaje na sociální zabezpečení (Social Security) a jsou pouhou jednou třetinou v porovnání ke všem welfare programs dohromady.

ÚRODA  ČESTNÝCH  DOKTORÁTŮ

Někomu z pamětníků starší generace třeba ještě bude povědomé jméno Josefa Plojhara: katolický kněz a komunistický kolaborant, dlouholetý člen poúnorové vlády, ve funkci ministra zdravotnictví, tedy hodně dávný předchůdce početných nástupců až po nynějšího Julínka. O Plojharovi se ledacos vyprávělo – nejen že si potrpěl na ženské a obžerství, ale natolik se strachoval řádění přírodních živlů, že na blesky a hromobití reagoval na ministerstvu zapálením svíčky, oné hromničky.

Za pravdivost takové informace neručím, na rozdíl od tvrzení, že v tisku za jeho jménem vždy následovala písmena h.c. – honoris causa. Označení tohoto padoucha čestným doktorátem. Asi jakého doktorství? Že by lékařství nebo snad tmářské nevědecké teologie?

Po úprku z totalitní klece jsem za Atlantikem četl o poctě, jíž byl na Karlově univerzitě obdařen iránský šáh Reza Pahlevi, krátce před tím, než ho ajatoláh Chomejni smetl, z trůnu vypudil. Podobnou či dokonce stejnou poctu okusil habešský neguš, etiopský císař Hailé Selasie. On před svým svržením na oplátku v Praze dekoroval Antonína Novotného řádem královny ze Sáby.

V současné době čestných doktorských titulů se vyskytuje požehnaně. Dočetl jsem se, že v jedné ze svých četných publikací Václav Klaus tato svá ve světě posbíraná ocenění zveřejnil, otisknuta v plné kráse, jen ať se národ podívá a podiví, kolik že jich má. Václav Havel, jeho prezidentský předchůdce, jich patrně posbíral ještě víc (jedné takové slávy a sice v městě St.Paul ve státu Minnesota jsem se zúčastnil), ale tuze pochybuji, že on by je předkládal k obdivování.

Sol Linowitz, někdejší předseda kolosu Xerox a pozdější velvyslanec u Organizace amerických států, všeho všudy posbíral 64 takových doktorátů.

Hollywoodský komediant Bob Hope jich měl ještě víc. A hromobití a blesků se strachující kolaborant Plojhar jen ten jeden.

-    -   -

Kdy a kde došlo ke zrodu tak bizárního obyčeje: v patnáctém století v Oxfordu, takto obdařivšího biskupa ze Salisbury. Po řadu dalších století takové pocty se dostávalo vědcům a v některých případech i umělcům, ne však vládcům, politikům. Benjamina Franklina tak ocenili dvakrát (St.Andrews a Oxford), ne však pro jeho činnost diplomatickou,  ale jako vědátora, potýkajícího se s mysterií elektřiny.

Některá vysokoškolská učení jako například University of Chicago se nadále drží tradice neobdařovat politiky, průmyslníky, finančníky, osobnosti takto sebevíc zasloužilé.

K udělování pocty dochází při promocích, kdy vybraný kandidát pronese k absolventům tzv. Commencement address. Události předchází různá vystoupení, slavnostní večeře, značná mediální pozornost. Poněkud jsem se takto angažoval na naší škole (Binghamton University), když došlo k ocenění tří kandidátů se značně odlišnými zásluhami: Stephen Jay Gould, paleontolog, laureát Nobelovy ceny, Brian Urquhart, dlouholetý nejvyšší international servant v OSN, a Josef Škvorecký, jehož českému čtenáři není třeba představovat.

Začátkem devadesátých let mě kontaktovala jedna college v New Jersey s návrhem pozvat a takovým doktorátem obdařit Alexandra Dubčeka. Než se ale záměr mohl uskutečnit, zasáhl osud, havárie tam někde u Humpolce na dálnici.

Univerzitní administrátoři se značně rozhlížejí po mecenáších, ochotných za poctu udělením čestného doktorátu přispět obnosem deseti či třeba i sta milionů dolarů, jak se nezřídka stále stává.

Joseph Epstein, publicista a dlouholetý univerzitní pedagog, v eseji, zabývající se tímto tématem (The Weekly Standard, 26.5.2007) vysvětluje posléze vypuknuvší inflační trend iniciativou takto oceňovat mediální celebrity, žurnalisty známé národu zejména z televizní obrazovky. Snad úplně prvním z početně tak poctěných se stal Walter Cronkite, dlouholetý tzv. anchor společnosti CBS-TV. Zejména hollywoodským celebritám, angažujícím se v pokrokových kauzách, se začaly hrnout takové pocty – Paul Newman, Robert Redford, například. Přehlédnuta nezůstala ani Jane Fonda, bojovnice za světový mír, byť jen určitého zaměření.

Jako i v tolika jiných oblastech veřejného počínání, i zde se již uplatňuje tvrdý zákon politické korektnosti, který vyžaduje správné porcování pocty, aby se vždy dostalo na příslušníky  menšin a ovšem i na ženy, jakkoliv již třeba jsou početní většinou. Lze-li se prezentovat víc než jedním takovým plusem, tím lépe pro kandidáta. Takto oceněná černošská básnířka Maya Angelou, bez jakéhokoliv vyššího vzdělání, se teď s oblibou prezentuje jako „Dr.Angelou.“

I politicky korektním činitelům je třeba obezřetnostni. Například prestižní univerzita Northwestern v Evanstonu, severní části Chicaga, si vybrala Reverenda Jeremiah Wrighta, ideologicky intimně po dobu dvaceti let spřízněného přítele a rádce prezidentského kandidáta Baracka Obamy. Poté co došlo k přílišné publicitě jeho nehorázných rasistických bludů, rektoru univerzity nezbylo, než odeslat dopis s rozpačitým odpozváním.

Ještě hůř dopadly instituce jako například univerzita ve skotském Edinburghu a univerzita v Massachusetts (Boston), obě obdařivší takovým doktorátem odpudivého zimbabwského diktátora Roberta Mugabeho.

V porovnání aby se dala přednost nevýznamné Southampton College na Long Islandu, kde graduanti prosadili udělení čestného doktorátu žabáku Kermitovi z populární televizní Muppet show.

Kolují všelijaké takové legrácky jako například spíš pábitelské tvrzení o texaském olejářském magnátovi, který značně potřebné škole nabídl sto milionů dolarů za ochotu poctít čestným doktorátem jeho oblíbeného koně.

POLITICKY  KOREKTNÍ  MĚŘENÍ  HODNĚ  ROZLIŠNÝM  METREM

Každopádně tomu tak je v Americe a předpokládám, že i v jiných demokraciích situace nebude příliš odlišná. Příkladů lze předložit veletucty. Když například Reverend Jesse Jackson, černošský velebný pán v Chicagu a někdejší neúspěšný  kandidát na úřad prezidenta země, se stal zploditelem nemanželského potomka,  nejvlivnější noviny The New York Times o této zajímavé zvěsti, oznámené v daleko míň významných publikacích, se po delší dobu ani slovem nezmínily, až tedy přece jenom se pak objevil článeček, pohřbený na některé z posledních stran. Porovnejme s dychtivostí téhož zdroje v začátku nynější probíhající prezidentské kampaně, když se přispěchalo na první straně velice podrobně rozmáznout drb o John McCainovi, že někdo říkal, že by asi mohl mít poměr s jednou mladicí. Bublina sice brzo splaskla, ale záměru ublížit reputaci osočeného úspěšně dosaženo. (Historie se téměř doslova opakovala: John Edwards, jeden z předních kandidátů na prezidentskou nominaci Demokratickou stranou, poté co opakovaně rozhořčeně popřel pověsti o své manželské nevěře a NYT neprojevily sebemenší zájem se obviněním zabývat, v srpnu 2008 se prostopášník zkroušeně v televizi přiznal, což pak přece jen přimělo NYT se k trapné záležitosti vyjádřit několika podrobnými komentáři.)

Různě se měří mediální pozorností – slovem, obrazem či délkou vysílacího času. Přední televizní zdroje – CBS, NBC, ABC, CNN – věnují Obamovi dvakrát tolik času než McCainovi. Zajímavé je též prolistování časopisy. Například Newsweek z posledního červnového týdne 2008: velebí Obamu, s dokumentací sličných jeho portrétů, se vztyčenou hlavou a soustředěným pohledem  k budoucnosti, v kontrastu McCaina, trapně postávajícího někde na letišti. V témže vydání se nezapomnělo na jejich manželky: Obamova údajně oslňující Michelle versus McCainova Cindy, prezentovaná sice detajlně, ale s nepřehlédnutelnou antipatií.

V USA, americké označení politické preference se liší od evropských zvyklostí. Levicově orientovaný tvor je prezentován jako „liberál,“, kdežto ten pravicový jako „konzervativec.“.  Naprostá většina amerických medií je liberálního zaměření, ovšem bez ochoty se  přiznat, připustit svou předpojatost, velesnadno zřetelnou komukoliv se zájmem vidět a myslet. Příklad: media k jménu k pravici inklinujících (kongresman, senátor, guvernér, starosta, publicista. atd.), připojují zpřesnění conservative, kdežto v opačném případě ono zpřesnění liberal se zásadně  neuvádí. Takový liberál je přece kýžená norma, převládající samozřejmost,  kdežto individua na opačném konci politického spektra je třeba identifikovat, s nezřídka zastíraným náznakem mravního nesouhlasu až nevole.

-   -   -

Takové měření dvojím metrem se uplatňuje i v souvislosti s dopadem přírodních živlů. Vraťme se do roku 2005, k hurikánu jménem Katrina. Zasáhla zejména státy Mississippi a Louisiana, s intenzitou vichru 250 kilometrů za hodinu,  přivalily se vlny, New Orleans, půlmilionová metropole, se ocitla pod vodou a poprvé ve své historii zažila povinnou totální evakuaci. Podařilo se realizovat odjezd osmnácti tisíc aut za hodinu, desítky tisíc lidí našly přístřeší v Superdomu, obrovské sportovní aréně, masivní stavbě pro sedmdesát tisíc diváků. Televize nás zásobovala příslušnými záběry. Polámané stromy, domy, v ulicích plula spousta harampádí, též zvířata včetně jedovatých hadů. Helikoptéry vyprošťovaly trosečníky ze střech domů, kam voda ještě nedosáhla. Silnice zatopeny do vzdálenosti několika set kilometrů.

FEMA (Federal Emergency Management Agency) si zdatně počínala při dřívějším dopadu čtyř hurikánů na Floridě, ale tentokrát rozsah katastrofy vedl ke kolapsu potřebné koordinace a komunikace. Třeba se stalo, že deset autobusů se z Washingtonu vydalo na cestu téměř dva tisíce kilometrů dlouhou, vyzvednout v Novém Orleánsu určenou kvotu vyplavených občanů. Ty ale v téže době do Washingtonu odtransportovalo speciální letadlo a oněch deset autobusů se pak vracelo s všeho všudy jedním pasažérem. FEMA vypravila značné množství nákladních vozů s ledem, tolik potřebným tam na žhavém zaplaveném jihu bez elektřiny. Z různých končin ale přijelo tolik vozidel, že nebylo kde náklad složit a tak tedy putoval zpět, na různá místa, dokonce i do státu Idaho, vzdáleného ne stovky, ale tisíce kilometrů.

(Takové zbytečné zmatky násobily nesmysly jiného druhu. Například přijela výprava požárníků ze státu Indiana a na zastávce v Atlantě se dozvěděli, že nesmí pokračovat v cestě, dokud se nezúčastní několikahodinového školení o sexual harassment, tak jak celonárodně prosadily pokrokové feministky.)

Byrokracie na nižší než federální úrovni si nepočínala s větší zručností – spíš naopak. V době, kdy ještě před dopadem Katriny zbýval čas k úspěšné evakuaci, C. Ray Nagin, černošský starosta Nového Orleansu, nepoužil 400 žlutých školních autobusů a raději je nechal v záplavách utopit. Město rovněž ignorovalo nabídku železniční společnosti Amtrak poskytnout vlaky k odvozu.

Louisianu pramálo krášlí reputace rekordní korupce. Například za posledních pět let Louisiana inkasovala 1,9 miliardy dolarů na potřebnou veřejnou výstavbu (Corps civil works), zdaleka víc než kterýkoliv jiný stát včetně Kalifornie se sedminásobně větším počtem obyvatel. Komise pobírající peníze pro péči a vylepšování hrází, z deseti projektů pro určený účel použila jen dva: těch osm zbylých se utratilo všelijak, též na výstavbu mostů a silnic vedoucích ke kasinům na řece Mississippi. V televizních zprávách, konfrontovaní provinilci  reagovali s arogancí, na kterou jsem zvyklý ze záběrů  v české televizi.

Bushovi mnozí vyčítali, že válka v Iráku si vyžádala nasazení jednotek Národní gardy, které  pak ovšem nebylo možno poslat na záchranné práce do oblastí postižených nikoliv Al-Kájdou, ale Katrinou. Méně se však zdůrazňuje, že Kathleen Blanco, guvernérka státu Louisiana, odmítla dát federální vládě souhlas, aby Národní garda mohla účinně zasáhnout.

Černoši – v národě menšina jen třináctiprocentní – v New Orleans tvoří dvoutřetinovou většinu všeho obyvatelstva. Z oněch dvou třetin obyvatelstva (326.000 z celkového počtu 485.000) značné procento černochů v městě uvízlo.

Ovšemže přispěchali tzv.profesionální černoši, se standardním obviňováním z rasismu. Všudypřítomný velebníček Jesse Jackson situaci v devastovaném městě přirovnal k údělu v podpalubí otrokářské lodi, přivážející oběti z afrického ráje do amerického pekla. Randall Robinson, bývalý nejvyšší funkcionář organizace TransAfrica, napsal v The Huffington Post, že hladem hynoucí černoši v New Orleans pojídali mrtvoly, aby mohli nadále přežít v oné Americe, kterou charakterizoval jako „zrůdný podvod“ (monstrous fraud).

Během několika dnů po hurikánu, tento údajně tolik rasistický národ mezi sebou vybral víc než 800 milionů dolarů – určitě světový rekord v dějinách filantropie, spolu s horami dodávek jídla, šactva, léčiv, hraček, všeho možného. Údajní rasisté poskytli ve svých domovech ubytování mnoha tisícům cizinců bez přístřeší. Rád se nechám poučit informací, kde jinde ve světě kdy došlo k takovému úkazu, bez ohledu na odstín pokožky.

Neobešlo se to ale bez disharmonie. Tak například se vyjádřil dobrovolník, který přispěchal na pomoc do centra v Astrodomu v texaském Houstonu. Je to svědectví přistěhovalce, psané v nezcela dokonalé angličtině. Za nejvíce zarážející pokládal chování obdarovávaných a tam o ně pečovaných. Nic neocenili, jen se domáhali, z deseti snad jen jeden se obtěžoval poděkovat. Vše jim dodané pokládali za oprávněný nárok a povinnost ze strany dobrovolných dárců. Když dárci vlekli matrace a požádali o pomoc, ti pečovaní je ignorovali a případně je odmávli s dávkou vulgarit. Kritizovali dodané jídlo, místo sendvičů s šunkou chtěli hamburgery a pizzu.

Tady tedy máme dvě Ameriky, kde kritériem není barva kůže, ale postoj k životu. Jeden národ těch, kteří zde žijí, aby se o sebe zejména sami postarali, své děti vychovali,  poskytli jim co nejlepší vzdělání a podmínky si v životě co nejvíc polepšit. A s touto většinou aby pak koexistovalo nikoliv zanedbatelné množství tvorů pasivních, parazitujících, neužitečných, nezaměstnaných a nezaměstatelných. A vždy s prstem namířeným ke státu – ten ať se postará. (Paralela s rozdílností těchto dvou světů rozličných mentalit napadne člověka, poněkud obeznámeného se situací v České republice, při porovnání ambic rodin tam teprve od nedávna žijících Vietnamců a rodin spoluobčanů už z dávné minulosti, jimž se dřív nemuselo říkat Romové.)

Vytopení obyvatelé jakékoliv rasy či socio-ekonomické  kategorie  po spoušti přírodních živlů prožili další trauma, způsobené nemalou skupinou kriminálních živlů, rabujících, znásilňujících, vraždících. Je vskutku rozdíl mezi krádeží mléka a alkoholu, k nasycení hladového je třeba potravin a nikoliv uloupeného elektronického zboží.

Došlo i k palbě na zachránce, pokusům sestřelit helikoptéry, které přispěchaly na pomoc. Gangy zločinců se zmocnily ulice, kde zásluhou hurikánu zaniklo jakékoli zdání veřejného pořádku.

Tahle Katrina po dlouhou dobu, dennodenně zaměstnávala naše mediální osobnosti, přinutivší mě připomenout si stařičký vtip, co že se stalo s Leninem, když teď už několik hodin o něm nepadlo ani slovo. Porovnával jsem s  televizní veličinou Brianem Williamsem, každý večer se objevivším na obrazovce se zprávami NBC-TV, kdy nebylo dne, aby v  jakěkoliv souvislosti nehovořil o tomto hurikánu, věru s nárokem na rozkošatění svého jména na Brian Katrina Williams.

-    -    -

Porovnejme tuto mediální posedlost se zdaleka odlišnou reakcí na katastrofu v Iowě, převážně bělošském, stále značně zemědělském státu, kde na jaře 2008 rozvodněná Mississippi potopila celé oblasti značně víc a výš, o téměř sedm metrů, než co postihlo New Orleans. Dvacet zátopových hrází (levee) nápor nezvládlo, z celkového počtu 99 okresů či krajů (counties), guvernér jich 83 označil za disaster areas.

Došlo k dobrovolné evakuaci Des Moines, největšího města tohoto státu a nejvíc utrpělo druhé největší město (124.000 obyvatel) Cedar Rapids, které je tím nejčeštějším v celé Americe, se stále zachovanou českou čtvrtí a s unikátním českým muzeem. To vše zasáhla tuze ničivá voda.

Došlo i k dalším nepříjemnostem – tornádům, v přemnohém počtu. Jimi způsobená spoušť se sice měří na pouhých pár minut, ale dovede to být pořádná podívaná. Zatočí s domem a dokonale ho roztříští. Zvedne automobil a tím spíše zděšenou kravku, kterou odexpeduje kilometr daleko. Řada lidí už zažila a přežila takový let nad zasaženým  terénem.

Obdržel jsem e-mail se zajímavými otázkami:

Kde byli hollywoodské celebrity pořádat akce, apelovat k národu o výpomoc postiženým?

Jak to že media nebombardovala federální vládu otázkami, proč nezasáhla, proč FEMA nedodala dopravní prostředky, nepostarala se o bezplatné ubytování Iowanů v chicagských hotelech, proč nerozdávala kreditní karty, tak jak tomu bylo v New Orleansu?

Proč jsme neslyšeli a neviděli velebníčky Jesse Jacksona a Al Sharptona lkát nad údělem Iowanů?

Jak to, že nedošlo k rabování obchodů s alkoholem a  elektronikou, televizorů s velkou obrazovkou?

Není též s podivem, že nikde se neozvalo nařčení George Bushe, že nenávidí venkovské bělochy?

Nebo je to snad proto, že tito lidé se dovedou sami o sebe postarat, neobviňují jiné, nečekají, že někdo jiný by jejich problémy měl vyřešit.

Na událost s takovým průběhem ovšem patří jiný přísný, politicky korektní metr, media ji po zásluze znicotnila, nic jiného si přece nezaslouží.

ČÍNSKÁ  ANGLIČTINA -  ŘEČ  BUDOUCNOSTI

Leckterý našinec si do exilu přivezl kus staré vlasti. V novém domově bude mluvit česky a na svět se bude dívat očima své české zkušenosti. Je to ale handicap? Stane se ze mě kosmopolita jen proto, že jsem se u protinožců oženil s tetovanou Papuánkou?

Oženil jsem se s netetovanou Nečeškou. Dorozumíváme se anglicky. Jednoduchá angličtina je jednoduchá. Neskloňujeme, nepádíme. Její perfektní zvládnutí ale pokládám za téměř nedosažitelné. Slovany prozrazuje obtížně potýkání s výslovností některých písmen - W nerozlišované od V, rachotivé R a nezvládnutelné TH. (My se ovšem můžeme revanžovat naším veleošidným Ř). Jak se potýkat s výrazy a útvary arbitrárními, idiomatickými, idiotickými? Vyznejte se v předložkách. Kdy dělat čárky, kdy užít člen určitý, neurčitý nebo žádný? Jdu se zeptat tří Američanů vzdělaných, v zemi narozených, je to jejich rodná řeč, a každý mi dá jinou odpověď.

Neznám nikoho, kdo při svých prvních pokusech se zápolením s překladem z mateřského jazyka do angličtiny, by nezjistil, že výsledek tak učinit doslovně, vyzní kostrbatě, nepřírozeně, až směšně. Mnohokrát jsem se takto přesvědčil četbou anglických nápisů v Praze a vlastně kdekoliv jinde. Legrační sdělení v Japonsku, Thajsku a teď  ovšem v Číně v olympijském roce 2008. Již po dobu osmnácti měsíců, speciální týmy policie tam čenichají, v pátrání po lingvistických prohřešcích.

Příkladů ovšem přemnoho: IF YOU ARE STOLEN, CALL THE POLICE  AT ONCE – Jestliže jste byl ukraden – nikoliv tedy okraden – okamžitě kontaktujte policii.

Supermarket se na nápisu firmy spletl použitím adjektiva SUSPICIOUS (podezřelý) místo patrně zamýšleného AUSPICIOUS (příznivý, šťastný, nadějný).

Co asi mínil nápis na obchodě UNSIGHTLY (podivný, škaredý) and PECULIAR (podivný)? Nebo LETTUCE IN PAIN – Hlávkový salát v bolestech? Nebo DYING RIGHT HERE IS STRICTLY PROHIBITED,  že umírat tam na místě je přísně zakázáno. Rád bych pochopil sdělení TESTES TO MAKE YOUR HEART TINKLE, že varlata by měla rozezvonit mé srdce, na rozdíl od přímočaré informace FUCKING LOVELY, provedené ve tvaru srdíčka na růžovém podkladu.

My, bílí barbaři, bychom se neměli zlomyslně pochechtávat. Račte se pokusit zvládnout čínštinu, jazyk, který ovládá pětina až čtvrtina všeho lidstva! I tamější dětičky to zvládnou, což nám se nepovede, k potvrzení čínského pořekadla, že není nic horšího na světě, než slyšet bílého barbara, snažícího se mluvit jejich jazykem.

Mnohé tisíce znaků, symbolů, komplikovaných obrázků lze vokálně vyjádřit všeho všudy jen čtyřmi sty sedmi slabikami. Je zcela běžné i mezi vzdělanci, že k vyřešení komunikačních potíží, na papír napíší to, co nezvládli ústně.

V angličtině slovo „bar“ znamená nejen „bar“, ale i „advokátní komoru,“ „soudní dvůr“, „tyč“, „příčku“, „závoru.“ A v čínštině smysl například slova LAO je ještě značnější - „zítra, týden, napřesrok, návštěvníci, zpáteční jízdenka, přispívat články do novin.“ Výraz CHUA znamená padesát různých věcí.

Řeč, instrument mluvené komunikace, aby tedy byla zdrojem přemnohých nedorozumění. Mluvčí si vypomájaí tony - mandarinština má čtyři, jiné dialekty jich mají víc. K nedorozumění dochází nejen mezi nedoslýchavými. Čili BA, podle toho, jak se vysloví, znamená buď „osm,“ nebo „táhnout,“ nebo „držet,“ nebo „tatínek.“ Nutno tedy mít hudební ucho, akustický cit, dobrý muzikanstký sluch tohle všechno rozlišit.   Trénoval jsem stokrát, výsledky žalostné. Navíc je potřeba obrovské paměti a olovo v zadku.

V české konverzaci  si můžeme pohrát se slovem, nechat na něm svůj personální punc. Což v čínštině by přece nešlo. Jak píše výtečný publicista Luděk Frýbort, světoběžník s permanentní adresou v německém Hanoveru, v pojednání „Pokus bílého barbara o průnik do čínské duše“ (v neméně výtečném exilovém časopise Nový Polygon, č.2/2008), že čínština je jazyk citově chudý, nelze jí dát onen personální punc, melodii – to je předem dáno nezbytností oněch čtyř tonů, bez nichž by mluvčí ztroskotali v nesrozumitelnu. Frýbortovými slovy „Pro Číňana není neotonovaná řeč žádná řeč, nýbrž barbarské blábolení“. Též vznáší vědátory dosud nevyřešenou otázku, zda je jazyk a písmo produktem národního charakteru či zda prvotní je jazyk a z něj se odvodil charakter.

Obtížné je číst, ještě obtížnější psát. Psaná řeč je komplikovaný, historicky nastřádaný produkt imaginace: prý je v ní i návod, klíč k pochopení čínské mentality. Nefonetické obrazce jako by obdržely svoji samostatnou životnost. Výběrem správných slov lze uplést, zaflastrovat iluzi reality. Ve slovech, v symbolech je magie a ve správných pak sloganech je politicko-občanská jistota, takže se pojev začíná a končí citátem, sichr je sichr.

-   -   -

Zásluhou globalizace,  spojeneckého vítězství v druhé světové válce a americké vůdčí role ve vědách a moderní technologii, angličtina se stala dominantním jazykem ve světě.  Anglickým jazykem se již domluví dvě miliardy pozemšťanů. Jenže v relativně brzké budoucnosti – v roce 2020 – pro pouhou menšinu 15 procent bude jejím rodným, původním jazykem. Pro onu velkou většinu to bude řeč přijatá. Tak tvrdí Michael Erard v pojednání „How English Is Evolving Into a Language We May Not Even Understand“, o vývoji angličtiny do stavu, že ji nebudeme rozumět, uveřejněném ve Wired Magazine  nikoliv tuctovém zdroji (23.6.2008).

(* celý článek je připojen pod čarou)

Jazyky včetně naší češtiny procházejí neustálou obměnou, košatí se, obohacují či ochuzují. Tím důkladnější je tomu v případě rozmáhajícího se, již dost univerzálního komunikačního nástroje jako je angličtina. Poučným precedentem nám poslouží latina, která se časem přetvořila v rozlišnosti s jmény italština, franština, španělština, portugalština a rumunština.

Již v současné době jakousi znalost angličtiny má 300 milionů Číňanů – čili zhruba celkový počet všeho amerického obyvatelstva. Číňané, zejména mimo metropolitní oblasti v odlehlých končinách, kde rození Američané či Britové se jen zřídkakdy vyskytují v učitelských rolích, si neznámou řeč, jíž se snaží zvládnout, přizpůsobují nejen výslovností, víc vyhovující jejich hlasivkám. Jako v případě Singapuru souhláskové duo TH vyslovují jako T (think – tink), ale dochází i k jiným modifikacím, které rodilý Čech by rovněž přivítal. Například se zbavit členů – onoho určitého THE a neurčitého A. Pomíjet protivnou specialitu pomocných sloves DO a DID.

Dochází ke změnám, například pominutím podmětu ve větách, jak je běžné v čínštině ať v mandarinské či jiné verzi. Anglickému posluchači smysl takového sdělení pak třeba unikne, i kdyby bylo vysloveno se zázračnou precizností. Rovněž může zmást čínské nerozlišování rodu – ten, ta, to, a času minulého či budoucího. Teď jdu, aniž jsem ale kdy šel nebo mínil teprve jít: pouze jdu včera a jdu zítra. Tak aspoň mi to vysvětlovala manželka, za přesnost nemíním ručit.

Tak či onak, pozvolně vzniká autonomní čínská verze angličtiny, zvané Chinglish (vysloveno Čingliš), a lze jí dost s důvěrou předvídat samostatnou budoucnost, pokud budeme pořádně počítat a na rozdíl od našich husitských předků na množství budeme muset hledět. Jestliže se setkám s nápisem HANDICAPPED BATHROOM, v dosavadním doslovném porozumění by to byla mylná informace o handicapované koupelně či veřejném záchodku, ale člověk obeznámený s Chinglish ovšem správně pochopí zamýšlený smysl sdělení.

Nemělo by nás pak překvapit zmohutnění této nové řeči, mluvčím původní angličtiny pramálo srozumitelné, tak jak je tomu také v případě Pidgin English, legitimního komunikačního nástroje, úřední řeči na řadě pacifických ostrovů, s možností získat v tomto oboru doktorát na australské univerzitě v Brisbane.(S různými rozkošnostmi, třeba popis piana jako „paní to bije a ono kvičí“).

S rostoucím rozmachem a popularitou Chinglish smích nás přejde, přestaneme se chichotat legračním nápisům, co po Olympiádě zbydou a třeba budou i přibývat.

VELKOLEPÝ TELEVIZNÍ ZÁŽITEK  DOMA  NA  KANAPI

Návrh jet se trmácet na olympijskou podívanou v Pekingu, nyní spíš psaného a vyslovaného jako Beijing, jsem vetoval z důvodu jak meteorologického, tak ideologického. V hlavní metropoli tohoto Middle Kingdom jsem už jednou v létě byl a nespěchám si tak horkou, vlhkou, málo příjemnou zkušenost se zoufale znečistěným vzduchem zopakovat. Rovněž milerád oželím příležitost být někde napěchován s miliony dychtivých návštěvníků. A pak je tu také zábrana ideologická, v souvislosti se sportovním zápolením na té nejvyšší možné úrovni, tolik zpolitizované, od svých původních principů tolik odvrácené, že aby jejich zakladatel baron de Coubertin v záhrobí zaštkal.

Co zbylo z postulátu o amatérismu účastníků, o svatosvatém tvrzení v chartě Mezinárodního olympijského výboru, že jde o soutěž jedinců a nikoliv národů.  Proč tedy při dekoraci vítězů zaznívá jejich národní hymna? Výsledkem je ultrapatriotické soutěžní třeštění. Jak nepolitické byly hry v Berlíně roku 1936, v Londýně 1948, Helsinkách 1952, v Melbournu 1956, kde v utkání ve vodním polu mezi mužstvem Maďarska a Sovětského svazu došlo i k utkání pěstnímu? Léta plynula, v Mnichově 1972 došlo i k doslovnému vraždění atletů. Tahanice a vystrnadění Taiwanu v Montrealu 1976, bojkot v Moskvě 1980, bojkot v Los Angeles 1984, až teď do nejposlednější doby, kdy před pár týdny s jakýmsi podivným zdůvodněním došlo k diskvalifikaci (pak přece jen zrušené) iráckého týmu týmž Mezinárodním olympijským výborem, jenž se v minulosti nikdy nepozastavil nad počínáním Saddamova syna, psychopata Udaye: ten, tuze angažován v  olympijských aktivitách, například vlastnoručním zavražděním potrestal iráckého boxera za jeho porážku v ringu, a rovněž tuze bolestivě potrestal prohravší fotbalovou reprezentaci.

A nyní tedy událost, když z potupy vlastní maoistickou rukou způsobené katastrofy velké proletářské revoluce a ještě většího skoku vpřed či vzad, post-Maova Čína se míní prezentovat světu s autentickými zásluhami o dosažený pokrok. Však porovnejme: v roce 2001, kdy došlo k vybrání Číny jako pořadatelky letošní Olympiády, její  hrubý národní produkt se odhadoval ve výši 1,3 trilionu dolarů. Teď v roce 2008, kdy došlo realizaci takového snu a tím i dosažené  prestiže, hospodářský výkon důkladně zmohutněl do výše 3,6 trilionů dolarů. Číňané, dědicové prastaré civilizace v dobách, kdy jinde ve světě si barbaři kyji vzájemně rozbíjeli své negramotné lebky, jsou přece tuze hákliví na „ztrátu tváře,“ příliš si vědomí potupných debaklů, bílými ďábly jim uštědřených. Teď se naskytla výtečná příležitost pořádně se před světem vytáhnout, vytřít mu zrak.

Číňané si potrpí na některá čísla – numerologie, to je jejich forte. Osmička je číslice šťastná, proto vybráno zahájení Olympiády na 8. srpen – osmý to měsíc roku.

(V týž takto šťastně vybraný den, tam v hlavním městě došlo k uzavření sedmnácti tisíc sňatků.)  Započala výstavba obrovským, v jiných než čínských podmínkách dost obtížně představitelným tempem, s náklady prozatím odhadovanými na 43 miliard dolarů. Jak ale odhadnout dopad likvidace starých čtvrtí, oněch hutong s úzkými uličkami? Najednou se snad milion občanů ocitl bez přístřeší.

Čínští vládci ať už v jakékoliv dynastii včetně té současné, stále se pokládající za cosi komunistického, se právem obávají stavu, vyjádřeného slovem luan neboli chaos.

Plánovanému olympijskému spektáklu ublížila kakofonická předehra událostí v Tibetu, kde právě takový luan se zviditelnil, v zápětí následován zemětřesením v důležité provincii Sečuanu, se značnou destrukcí a ztrátami na životech. Mezinárodní reputace Číny v současné době rovněž není nejznamenitější, vlastní to však vinou jako například svým počínáním v Radě bezpečnosti, vetováním rezoluce postihující hanebného diktátora Mugabeho v Zimbabwe.

Čtyřhodinové zahájení onoho dne osmého osmý na zbrusu novém modernistickém stadionu s oprávněným pojmenováním na Ptačí hnízdo, za přítomnosti 91.000 diváků se výtečně povedlo – „wildly successful“ komentovaly The New York Times. Olympijská horečka že umlčela kritiky, zdolala apatii, inspirovala převládající pocit národní hrdosti a též přispěla k posílení legitimity vládců, systému jedné politické strany, jíž se přiznávají zásluhy za snadno viditelné zlepšení životních podmínek aspoň části – nezanedbatelné části – společnosti.

„Visual extravaganza“,  známý filmový tvůrce Zhang Yimou se postaral o choreografii večera s použitím patnácti tisíc účastníků. Obrovský kaligrafický svitek se rozvíjel, s prezentrací čínské historie, v níž jsem nepostřehl sebemenší zmínku o katastrofálním počínání jakéhosi Maocetunga, věru žádné již mávání rudou knížkou jeho citátů. Ony tisíce účastníků se postaraly o iluze vlnícího se prostoru s čínským sdělením - znaky HARMONIE, právě onoho protipolu destruktivního chaosu.

Pro Číňany, vynálezce střelného prachu, jsou rachejtle jejich značně forte, vybuchovaly, obzor okrášlovaly v nejluxusnějším možném provedení. Představení vrcholilo počínáním předního dřívějšího Olympionika, jak na tenkém laně se pohybuje ve výši u stropu, umně ho zvládne kolem dokola, zažehnout olympijský oheň.

Televizní kamery každou chvíli zamířily k přítomné honoraci, významným potentátům.  Hu Jintao, čínský prezident. V téměř intimní blízkosti vedle sebe sedící George Bush a Vladimír Putin, jenž právě v tu dobu dal pokyn k vojenské iniciativě v Gruzii, s tanky, tak jak Češi pamatují z roku 1968 a též se s ničivou střelbou, jichž tehdy byli ušetřeni. Na tribuně seděli Nicolas Sarkozy, izraelský Peres, australský Rudd, neseděl tam Robert Mugabe, ač by tak rád byl učinil – však dorazil do Hongkongu a dál se nedostal. Teď aby se trmácel k domovu, aspoň nějaká to spravedlnost.

V Ptačím hnízdě převládalo pořádné horko, někteří předáci si sundavali saka.

Do stadionu pak začaly pochodovat delegace 204 států z nichž některé jsou jen pseudostáty jako například americké Portoriko či Guam, britske koloniální državy jako Bermuda či Cayman Island. Dodržena byla tradice, že jako první přijdou Řekové, k poctě země, kde v roce 1896 došlo k obnově Olympijády z dob antiky, a dlouhý průvod jako poslední uzavře hostitelská země. Poněvadž to ale je Čína, země bez abecedy, pořadí příchozích ovšem nemohlo být abecední, ale podle pokynů čínského písma, jejich strokes („rys, tah, črta,“ též „mrtvice“), takže do poslední chvíle se nevědělo, kdo kdy se vynoří.

Soustřeďoval jsem se na vlajkonoše. Ten izraelský se slovanskou tváří měl ruské jméno. Ten americký s jménem Lopez Lomong byl súdánský uprchlík, jako dítě unesený povstalci, jemuž se později podařilo uprchnout do Keňi. Hodně těch nositelů národních praporů byly vlajkonošky a to dokonce i v čele delegace muslimského Jordánska. Některé delegace se prezentovaly v pochmurném  černém oblečení a dělaly dost věrohodný dojem funebráků. Naopak vynikli Australané v šatu blankytně modrém.

Některé státečky se prezentovaly s tuctem delegátů a jedním atletem. Pacifičtí ostrované, náramně exoticky vyparádění, ovšem bez naděje na získání medajle. Ve stejné situaci byla většina Afričanů, s výjimkou běžců na dlouhé vzdálenosti. Ve značném počtu se dostavili Rusové, Američanů bylo víc než 400, a nejpočetnějších domácích Číňanů přes 600. Jejich vlajku nesl téměř třímetrový basketbalista Yao Ming, a za ruku vedl devítiletého hošíka, jenž přežil ono sečuánské zemětřesení: nejen se z trosek školy vyhrabal, ale z vlastní iniciativy se mu podařilo zachránit dva spolužáky.

Sbor místních čínských dětiček řecky odzpíval olympijskou hymnu.

Večer tak mistrovsky zaranžovaný a bez sebemenšího zádrhelu předvedený končil, na  tribuně nemohlo být příliš veselo pozorovatelům z Londýna, dějišti příští Olympiády. Ti aby se teď pokusili vymyslet, jak právě absolvovaný čínský zázrak překonat. Pan primátor Bem si může libovat, že Praha se do takového soutěžení pouštět nebude.

České republice se ale hned zpočátku podařil závidění unikát: Poté co televizní pořad byl v USA s mnohahodinovým zpožděním odvysílán, dostalo se nám zprávy o úplně první zlaté medajli ze všech, a získala ji Češka, nota bene Plzeňačka. Svou vzduchovkou vyrovnala světový rekord a docílila nový olympijský rekord a  navíc i český rekord být takto zcela první mezi prvními.

POTÍŽE  S ORIENTACÍ  KDO ASI DO BÍLÉHO DOMU - 1

Na světě je kolem dvou set států, skoro všude se konají nějaké volby, nelze – věru není důvod – se o všechny zajímat. Svět se ale zajímá o ty letošní listopadové, k nimž dojde v Americe, prozatím jediné značné supervelmoci, jejíž  počínání může mít zřetelný, případně i neblahý dopad na existenci kteréhokoliv pozemšťana. Poslední dobou jsem na toto téma uveřejnil několik článků, dost též se zaměřením, víc zdrženlivých než oslavným, na kandidáta Baracka Obamu.

Nikdo z jeho početného štábu se ovšem neobtěžuje číst rozumy, psané v jakémsi obtížném jazyce pro malý okruh zájemců ve vzdálené malé zemi, takže nemohlo překvapit, že na mou domácí adresu došlo žadonění tohoto kandidáta o finanční podporu až tisíce či třeba víc dolarů, to s výzvou ve velkých písmenech „Drahý Baracku, já souhlasím! My jsme ti, kteří čekali na změnu, kterou hledáme...“ a poté s kandidátovými slovy „Otto, píši ti se žádostí, abys ve své naději pro naši zemi spolu s miliony dalších se stal stoupencem Obamy pro Ameriku. To co započalo pouhým zašeptáním ve Springfieldu, již zmohutnělo v chor milionů, volajících po změně. Budu prezidentem, který konečně přivede Demokraty a Republikány do jednoho šiku… nechci vidět, aby hladina oceánů  nadále stoupala…“ Mnohé sliboval včetně zdravotního pojištění, kvalitních škol a zaměstnání pro všechny.

Ač se nepokládám za skrblíka, ani vindru jsem nedal talentovanému orátorovi s charismatem,  přitahujícím zejména mládež a též lidi s vyšším vzděláním. A ještě víc než na domácí půdě dovede učarovat davům v zámoří. Na své nedávné, mediálně důkladně připravené cestě Středním východem a Evropou, v Berlíně, kde před lety na příjezd tehdejšího prezidenta Reagana čekaly davy hodně vzteklých demonstrantů, Obama přilákal obrovský dav téměř čtvrt milionu nadšenců. „Úplný mesiáš, mesiáš!“ televizní kamera zaregistrovala reakci domorodce tam v zemi s  neblahou tradicí nadšení ze spasitelů. Avšak i v sousední Francii průzkum zjistil obrovskou (86%) podporu kandidatury Obamy – le Kennedy noi, ač tedy s J.F.Kennedym, jeho osobností, temperamentem, politickou orientací nemá zbla společného, tak jako nemá jeho choť Michelle s Kennedyho Jacquelinou.

Obama se prezentoval jako první nebělošský reprezentant, který tam promluvil, s pominutím skutečnosti, že tak už dřív učinili Colin Powell a Condoleezza Rice, na rozdíl od něj oba to stoprocentní černoši, v roli ministrů zahraničních věcí. Jeho řeč po přečtení na papíře a zapřemýšlení o vysloveném spíš udělá dojem, který Andrew Ferguson, editor The Weekly Standard (4.8.2008), charakterizoval jako Sweet Nothing - „sladkoučká nicota.“ Grandiozní, náramně znějící fráze, leč všeobecné plytkosti, až oblačné výše dosahující metafory, a jak upozornili jiní pozorovatelé, obsahující též nejeden nesmysl. Například  tvrzení, že nynější chudoba a násilí v Somálsku povede k rozpoutání zítřejšího terorismu – vzdor všem existujícím solidním studiím, nepodporujícím takový předpoklad. (Rozhodně to nepodpořilo rodinné zázemí devatenácti teroristů, podílejících se na výsledku 11.září 2001.) Tato Obamova premisa je pouhým vyjádřením víry, tak jako je tvrzení, že příčinou zločinnosti je chudoba či že zločinnost černochů zavinil rasismus bělochů. Obama davům též tvrdil, že „největším nebezpečím pro nás všechny jsou nové zdi, které nás vzájemně oddělují.“ Nikoliv tedy mezinárodní terorismus, islámský fanatismus, ale opatření (tuze nedokonalá) na americko-mexické hranici zabraňovat ilegálnímu pronikání, a týmž nebezpečím je izraelská zeď, jejíž existence notně redukovala dříve tolik zkázonosné teroristické iniciativy.

„Genocida v Darfuru zahanbuje svědomí nás všech,“ prohlásil, aniž by doporučil jakékoliv řešení k odstranění této naší hanby. Zdůraznil však, že „Nastal okamžik, kdy musíme obnovit úsilí zbavit svět nukleárních zbraní.“ Jak něco takového by se dalo zvládnout - snad jejich odvynalezením?

Každopádně, charismatik Obama se v Berlíně přezentoval jako „posel lidstva“ a svým projevem  náramně uchvátil. Přišel, nic neřekl, nikdo z jeho obdivovatelů odešel zklamán. V domácím prostředí mediálně tam odstrčený protivník McCaine zareagoval televizním šotem, zesměšňujících velikánskost této celebrity, s přirovnáním k záběru z biblického filmu „Deset přikázání,“ v němž Mojžíš v podání nezapomenutelného  Charltona Hestona poručí vodám Rudého moře se rozestoupit. Sice nápaditý, byť poněkud posměšný protiútok, ale McCainovi příznivci aby si pamatovali, že příliš vtipní kandidáti volby nevyhrávají - Bob Dole, někdejší uchazeč o prezidentskou roli, je prozatím tím nejposlednějším varovným příkladem.

Konzervativci zdůrazňují Obamovo počínání v Senátě, kde je hodnocen jako ten nejliberálnější (čili nejlevicovější) ze všech. Opakovaně tvrdil, předpověděl a ujistil, že změna strategie v Iráku - ona surge (doslova „vysoká vlna, vzdouvání“), kterou McCain delší dobu prosazoval – se nepovede a proto hlasoval vždy tak, aby došlo na jeho slova.

Tím se ale vůbec nelišil od politiky vedení své Demokratické strany, jež pokládá případné vojenské vítězství v Iráku za svou politickou porážku. Proto velmi nemile zapůsobila zpráva dvou expertů (Kenneth Pollack a Michael O’Hanlon), ze své poslední inspekční cesty v terénu se navrátivší se závěrem, že válka je vyhratelná. Stranické veličiny – jak Nancy Pelosi, předsedající ve Sněmovně, tak Harry Reid v Senátu se sice poněkud přizpůsobili ve svých interpretacích, již připouštějí že surge je sice úspěch, ale nadále tvrdí, že válka je prohraná. Operace se podařila, pacient se uzdravuje, nicméně výsledek to je nežádoucí. Ale umožnil, aby Obama mohl v Iráku  na svém globálním turné přistát.

Na opakované otázky novinářů, zda přece jen nemíní změnit názor na tento surge, že se věru mýlil, Obama odpovídá negativně, pouze připouští jakousi svou modifikaci, vyjádřenou slovem refinement – „zlepšení, vybroušení.“ Stejným způsobem se vypořádává s otázkou svého dřívějšího rezolutního nesouhlasu  se snahou získávat ropu vrtáním v moři a v panenské přírodě: teď ale pod tlakem veřejnosti, popuzené rostoucími cenami benzinu, rovněž připouští svou modifikaci takovým „vybrušováním.“ V tom bývá přirovnáván ke George W. Bushovi, rovněž paličatě neochotnému přiznat svou chybu.

Obamovi je také vyčítáno, že on je to vlastně elitistický arogantní snob. Po studiích (Harvard) jedinou jeho adresou byl a je Hyde Park v jižní části Chicaga, podél velkého jezera, enkláva patnácti uličních bloků včetně elitní University of Chicago – známé též jako „Berkeley se sněhem“, rasově to nejvíc integrované sousedství v nejvíc ale segregované metropoli. Je obtížné přehlédnout ironii, že černošská Amerika, po čtyřech stoletích nikoliv nejradostnější existence na tomto kontinentě, nabízí jako svého kandidáta na prezidentský úřad tak netypického elitistu.

Kloním se k názoru, že je užitečné hodnotit osobu nejen podle toho co říká a co dává, ale také podle druhu lidí, s jakými se přátelí. Obamovým  nejbližším mentorem a rádcem po dobu dvaceti let byl duchovní Reverend Jeremiah Wright, černošský rasista, prosluvší těmi nejodpornějšími názory. Nicméně Obama ho vytrvale obhajoval, že to není potrhlý demagog, jehož se on nemůže zříct jako se nemůže zříct černošského společenství. (Načež ho z důvodů politické nutnosti přece jen zapudil.) Williama Ayerse a jeho manželku Bernardine Dohrn, své přátele a sousedy v Hyde Parku, někdejší revolucionáře  teroristické organizace Weather Underground, kteří dodnes zavrhují Ameriku jako odporný stát, směřující k fašismu, Obama pokládá za „mainstream“, čili jako průměrné, normální, neporozuhodné Američany.

O Obamově pozoruhodném přetváření reality, když například svého keňského otce, příslušníka tamější politické smetánky, prezentuje jako chudobného pasáka koz, jsem se s dalšími podrobnostmi zmínil v článku „Obamovo potřísněné spodní prádlo“ (NP, 27:5.2008).

POTÍŽE  S ORIENTACÍ  KDO ASI  DO  BÍLÉHO DOMU - 2

Započnu soustředěním na ošidné téma Affirmative Action onu remediální iniciativu k prospěchu některých menšin a tuze k neprospěchu ústavního principu rovnosti občanů.

V této záležitosti Obamův postoj vyvolává svou porci nevole i v některých černošských řadách. Jako student na Occidental College odmítal se angažovat, na Harvardu pak řečnil a zatracoval školu pro nedostatek povyšování černošských profesorek. Rovněž ale vyjadřoval sympatické porozumění pro bělochy, kteří tyto preferenční programy odmítali. Obama ve své druhé knize The Audacity of Hope („Odvaha naděje“) varuje, že „pocit viny na straně bělochů je v Americe již ve značné míře vyčerpán.“

Jako politik ve státě Illinois pokračoval podporovat praxi rasových zvýhodnění jako nutnost („absolutely necessary“), v roli senátora ve Washingtonu kritizoval Nejvyšší soud za jakousi snahu preferenční nutnost omezit, jenže teď jako kandidát na prezidentství, kdy rozhodovat budou voliči, z nichž jen malá menšina (13%) jsou černoši, se začíná  klonit k posunu od výlučně rasových k socio-ekonomickým, třídním kriteriím, a připouští, že občas by se měla dát přednost chudým bělochům před líp situovanými, privilegovanými černochy, mezi nimiž jmenuje i své dvě dcery.

Část černošského politického establišmentu navíc rozezlel vyslovenou kritikou stavu v černošských rodinách, kde velká většina dětí se rodí mimo manželství, vychovávána bez otcovské autority. Reverend Jesse Jackson, někdejší (v roce 1984 a 1988) důkladně neúspěšný zájemce o převzetí Bílého domu, se tuze rozkatil a ke své škodě, 9.července v televizní studiu a dosahu nevypnutého mikrofonu, nejen zatratil Obamu, že takto zvrchu povýšeně mluví do vlastních řad, ale vyjádřil své nutkání prostořekého vykleštit – což učinil zemitými, pro velebného pána tuze nevhodnými slovy.

A malér byl na světě. Jackson sice zamumlal jakousi omluvu, že je sorry, ale důležitější byla reakce jeho syna Jesse Jacksona Jr., 43 letého kongresmana, jenž chirurgické choutky otce (jehož ale jmenoval jako „Mr.Jackson“) s ledovým  klidem odmítl.

Sice banální epizodka, ale s významným dopadem pro generační posun uvnitř mocenské  černošské elity. Záležitostí se zabývá Matt Bai v podrobném článku „Is Obama the End of Black Politics“ (The New York Times Magazine, 10.8.2008), zda věru bude Obama znamenat konec černošské politiky, tak jak ji prozatím známe. V Kongresu onen tzv.Black Caucus má 27 členů, většinou dosud veteránů z dob bojů proti segregaci, což v mnohých z nich zanechalo oprávněnou trpkost. V době, kdy leckdo z nich se ocitl za mřížemi, Obama byl pouhé robátko v plenkách. Snad bez výjimky, dotyční veteráni se rekrutovali z řad duchovenstva - původním povoláním náboženští funkcionáři,   protestantští faráři, kazatelé. Teď ale v jejich řadách v Kongresu přibývají příslušníci mladé generace, graduanti, vesměs právníci z elitních univerzit. Jejich počet a vliv nevyhnutelně bude sílit a rovněž již na váze získává snad dosud příliš optimistický předpoklad, že tím i pomine druh výlučně menšinově, do vlastních řad zaměřeného politického počínání, tak jako pominula kdysi hodně energická, na své výlučné zájmy soustředěná mašinerie italská a irská, rozplynuvší se v tom celoamerickém oceánu pramálo harmonické demokracie.

Když se Obama objevil na scéně s ambicí zmocnit se úřadu toho nejvyššího v zemi, nejenom onen Black Causus v Kongresu neotevřel svou náruč někomu s tolika minusy: Jeho věk, žádná zkušenost v boji za likvidaci segregace, co to je za černocha s bělošskou matkou, a s otcem, který do Ameriky přijel nikoliv na otrokářské lodi v okovech, ale letadlem se stipendiem a pohodlným pobytem v univerzitním prostředí.

A beztoho tento privilegovaný synáček nebude mít šanci na vítězství, což pak vysvětluje, proč velká většina černošských předáků podporovala kandidaturu Hillary Clintonové: její choť, sice běloch, tuze záletný, byl autentický jižanský produkt, rozuměl rasové problematice, aniž by v něm byla unce rasistických předsudků. Proto tedy sázet na Hillary a ne na Obamu.

Což se ale rázem změnilo po primárkách v Iowě, ve státě převážně, téměř výlučně bělošském, kde Obama zvítězil. Původní skepse vůči možnému vítězství se přerodila v naději a pýchu, že by to mohl docílit jeden z nás, jehož jsme za našeho tak zcela nepokládali.

Přibývá příslušníků černošské elity, značně se zmnožily řady prosperující střední třídy, ale současně se zvětšuje jejich vzdálenost od černošské chudiny, od nezaměstnaných až nezaměstnatelných, rodin nefunkčních, se zločinností a vězněním sedmtkrát větším v porovnání k zbytku společnosti.

Optimisty, spoléhající na nirvánu náramně harmonické společnosti, nepotěší nejposlednější zjištění (Charles M. Blow, „Racism and Race“, The New York Times, 9.8.2008) průzkumů veřejného mínění. Co do rasových předsudků, zejména poklesla ochota se k nim přiznat. Pouhých 5 procent dotázaných tak učinilo, přiznalo se, že by nedali svůj hlas černošskému kandidátovi, ale 19 procent řeklo, že takové lidi s takovými názory znají. Vstupem za plentu se pak předstírat už nemusí. Postačí, když 15 procent odmítne volit pro černocha a tím se znicotní veškerý podíl volebního úsilí této menšiny.

Máme k dispozici mnohé podrobné analýzy volebních preferencí podle všemožných kategorií a kriterií: jak muži na rozdíl od žen, ve výši jakého věku (starší ženy spíš pro McCaina), dosaženého vzdělání, životního standardu, adresy (zda město, předměstí či venkov), v jaké oblasti (severovýchodní atlantická, jižanské státy včetně podivně si počínající Floridy, prérie středního západu, horský region od Nevady k Arizoně, pacifický břeh od státu Washingtonu po veledůležitou Kalifornii). Další významná kritéria jako náboženství (konzervatismus tzv.evangelicals), rasy (černoši pro Obamu zcela určitě – zejména na rozdíl od manuálně pracujících bělochů), etnického původu (Hispánci náhle a překvapivě rovněž inklinující k Obamovi).

Ledacos však může dopadnout hodně jinak, pro taková překvapení nám historie může posloužit mnohými precedenty. Většina Američanů přece nemá čas natož zájem absorbovat všechny ty hory materiálů, k dispozici o soupeřících kandidátech. Nelze vyloučit eventualitu, že třeba personální maličkosti budou ty rozhodující. Že Obama nesalutuje vlajku, že McCain je příliš starý a už trpěl rakovinou kůže. Že Obama nemá smysl pro humor a ač je výtečný řečník u pultu, kde čte svůj text z posluchači neviditelného zařízení (teleprompter - má-li čeština takové slovo, neznám ho), ale méně obratný je v nenaprogramovaných situacích. Nedávno (7.srpna), na dotaz sedmileté holčičky, proč chce být prezidentem, odpověděl, že „Amerika už hodně dlouhou dobu není tím, čím dřív bývala. A já říkám, že nechci takovou budoucnost pro své děti.“

Co tím asi myslel? To snad Amerika v dobách Ku Klux Klanu bývala lepší? A to byl dotaz malého dítěte, nikoliv záludného žurnalisty.

McCain se cítí dost nesvůj při řečnění s pomocí onoho teleprompteru a dává přednost nezaranžovanému kontaktu s veřejností. Však proto opakovaně vyzývá Obamu, aby souhlasil k takovým jejich společným vystoupením – a Obama neméně  opakovaně z dobrého důvodu odmítá.

Někdy stačí jen jeden takový lapsus k pohřbení nadějí, jak potvrdila odpověď Michaela Dukakise, kandidáta Demokratické strany v roce 1988, tehdy guvernéra státu Massachusetts. Dovolil odsouzenému vrahovi Willie Hortonovi opustit žalář, což dotyčný využil k promptnímu spáchání další vraždy. Následovala žurnalistova otázka velkorysému guvernérovi na jeho reakci, zda by souhlasil s trestem smrti, kdyby tento násilník byl zavraždil jeho vlastní manželku. Dukakis ale odmítl trest smrti za každou cenu a byl pak voliči potrestán důkladnou porážkou.

Ještě ledacos se může do voleb zvrtnout, i Gruzie by mohla postačit. Třeba nás do prvního úterý v listopadu postihnou další překvapení.

BŘEMENO MONOGAMIE VČETNĚ PŘESTUPKŮ POLITIKŮ

Jak znicotnit, zdevalvovat tvrzení, že monogamie je závazek, příčící se lidské přirozenosti? Obtížně by se vyvracel ponurý poznatek, že vstupem do manželství též vzniká celoživotní povinnost celibátu vůči polovině lidstva. To tedy tvrdím jakožto absolvent jednoho milosrdně krátkodobého bezdětného matrimonia s psychiatriní, a zejména jako někdejší civilní soudce, který předsedal veletuctům rozvodových karambolů.

Nedávno jsem se v Praze přichomýtl k autogramiádě knihy o lásce. Vyzván utrousit tam nějaké moudro, zopakoval jsem varovnou zkušenost, jíž občas předávám  nadšencům, spěchajícím buď na radnici nebo k oltáři. Aby si totiž notný pozor dali na zloducha, podvratný a rozvratný živel s jménem Zevšednění. Okoukání, rutina, ochabující magnet přitažlivosti, že pak každý outsider či spíš outsiderka v sobě nese třeskutý potenciál přitažlivého neznáma. I když i takové novum se později rovněž okouká a vybublá tempem šampaňského.

Za každých sedm roků se nám údajně vymění všechny buňky v těle: jsme pak jiní, dál se vyvíjíme, stárneme, vsugerujeme si, že tyhle tristní metamorfozy postihují zejména naše  permanentní partnery. Mohamedáni to řeší uplatňováním legálního nároku na čtyři manželky. Tohle plus ovšem má svůj minus v představě získání čtyř tchyní. Můj vyženěný čínský dědeček, značný velmož, měl manželek šest - ne jednu po druhé, ale všechny najednou. Žily harmonicky pod touž prostornou střechou. („Dům, jehož počet místností si lze pamatovat, nestojí za to, aby se v něm bydlelo,“ tvrdil můj tchán.) Však bylo v jejich zájmu, aby na sebe byly laskavé, netahaly se za copy a pokládaly se za podílnice téhož osudu. Taková manželka tedy neprohloupila, když pomáhala choti při výběru nikoliv náhradnice, ale nové podílnice, s níž by se dalo dobře vycházet.

Netřeba ale odbíhat do takových dálav, rozhlédněme se po našem nejbližším okolí: leckdo zahýbá, život si tim mnohdy zpestřuje a ovšem i komplikuje.

V případě druhu nepřístojností, když kdosi nepozoruhodný leze to jiné, neméně tuctové postele, reagujeme pouhým zívnutím. Zajímáme se ale o počínání celebrit a mezi nimi se soustřeďujeme na politické předáky, na druh veličin, k nimž národ vzhlíží a oni apelují k národu, aby si počínal ctnostně, neboť oni to mají v popisu práce. A na takové aféry a skandálky veřejnost reaguje  s příjemným pocitem, pro něž němčina má perfektní slovo Schadenfreude.

Evropská tradice se v těchto lehtivých záležitostech dost liší od americké.

Na pohřbu francouzského prezidenta Miterranda lkala nejen jeho manželka, ale také dlouholetá milenka. Václav Havel za života Olgy se naprosto netrýznil břemenem manželské loajality (zájemcům doporučuji výtečnou knihu Zdeňka Pokorného „Václav Havel a ženy“ z roku  1999). Český národ se nijak viditelně nepohoršil Paroubkovým přesedláním od původní choti problematického půvabu k mladičké šťabajzně, a snad mu víc vadilo, že oslava této vítané změny se konala v estébákem vlastněném hotelu. Dokonce premiér Topolánek, nerozvedený, svou nevěru tuze zpečetil otěhotěním lepé političky a k otcovství robátka se radostně hlásí.

Něco takového si USA, zemi všeho možného i nemožného, představit nelze. Inu, přetrvávající dopad puritánské tradice, jak ji k  břehům Nové Anglie v sedmnáctém století přivezli ctnostní Poutníci. Však i pouhý rozvod býval definitivním polibkem politické smrti a teprve Ronaldu Reaganovi, po druhé ženatém, se jako prvnímu podařilo stát se prezidentem. Nadějnému talentovanému kandidátu Gary Hartovi jeho ambice zhatila docela tuctová avantýra a mediálně byl rozdrcen.

Jaká to změna od dob J.F.Kennedyho, mimořádně zdatného prostopášníka, o němž však v té době začátkem šedesátých let media si netroufla vyřknout ani slovo. Kennedy však na slovo skoupý nebyl: například si britskému premiéru Haroldu Macmillanovi postýskal, že bez soulože nemůže usnout. Když mu v Bílém domě v pracovní době přinesli jeho pobočníci naléhavou depeši do Lincolnova pokoje, na loži tam jukala cizí ženština. Manželka Jackie nacházela pod peřinou kousky neznámého dámského prádla. Milenku Judith Campbellovou sdílel s významným gangsterem Samem Giancanou. (Prostopášné zvyklosti třeba zdědil od svého katolického tatínka, proslulého svou dlouhodobou aliancí s Glorií Swansonovou, hollywoodskou divou zašlé éry. Otec též zavedl praxi podílet se o přízeň svých milenek se svými potomky. Tak pokračoval syn John, občas přenechávající přeslavnou Marylin Monroe bratru Robertovi, manželu věrné choti, rozené Skácelové, matky jeho aspoň deseti dětí.)

Vzdor důkladnému čenichání, v případě prezidentů Nixona, Forda, Cartera, Reagana či Bushe se nepřišlo na sebemenší stopu. Pak se ale na scéně objevil William Jefferson Clinton, majitel hodně nepokojného poklopce, s mnoha avantýrami, k jejichž obohacení přispěla orální aktivistka Monica Lewinská.

Clintonův únik násilnému vystrnadění z úřadu (impeachment) pokládám za bravurní výkon. Primární otázkou tehdy přece nebyly jeho některé bizární počiny i v pracovní době (intimně marinované doutníky například), ale křivopřísežnictví - ona závažná perjury. Pod přísahou přece zřetelně tvrdil „I did not have sex with that woman.“

O prozatím nejposlednější případ tohoto druhu se zasloužil bývalý senátor John Edwards, též bývalý kandidát na úřad viceprezidenta v roce 2004 a kandidát na prezidenta v nynějším dosud probíhajícím utkání. V primárkách v Iowě skončil na druhém místě, před soupeřkou Hillary, a třeba by to byl dotáhl až do Bílého domu. Znamenitý řečník mladistvého vzhledu, populista, zdůrazňující své neutuchající sociální cítění a svůj údajně proletářský původ : jeho otec býval zaměstnán v textilce. Syn vystudoval práva, stal se advokátem chudých a zásluhou svého talentu v soudních kláních s lékaři, nemocnicemi, pojišťovnami a farmaceutickými koncerny znamenitě zbohatl. Nikdo z jeho politických konkurentů se mu nevyrovnal tak přesvědčivým zdůrazňováním svého sociálního cítění. Takže mu pak příliš nepomohla na veřejnost proniknuvší informace, že někde v Hollywoodu za ostříhání své sličné hlavy neváhal zaplatit 800 dolarů.

Nevlivnější tzv.mainstream media jako Washington Post, New York Times, Los Angeles Times jakož i televizní kolosy CBS, NBC, ABC se o tak bizární epizodě zmínily, na rozdíl od něčeho daleko zajímavějšího a závažnějšího – totiž obvinění, že tento tolik ctnostný kandidát, jehož manželka Elizabeth trpí rakovinou, má dlouhodobý poměr s nepoměrně mladší osobou, korunovaný zrozením robátka. S příslušnou fotografickou dokumentací a palcovými titulky JOHN EDWARDS WITH LOVE CHILD! THE PHOTOS EVERYONE’S BEEN WAITING FOR v bulváru National Enquirer. Sice typický to Scheissblatt, který přece solidní zdroje nebudou automaticky papouškovat, ale dalo se předpokládat, že o záležitost tak závažnou, týkající se jednoho z předních kandidátů na prezidentskou nominaci, se budou zajímat a ve věci pátrat. Což se ale nestalo – totální ticho po pěšině, na rozdíl od ochoty rozmáznout na první straně drby typu jedna paní povídala k pošpinění McCaina, kandidáta Republikánů.

Když se takový malér provalí, hříšník mediím zpravidla dodá písemné kajícné doznání, třeba i předstoupí před kameru, v doprovodu nevesele se tvářící ošálené manželky. Poté se odmlčí, stáhne do ústraní, za oprávněného předpokladu, že aféra vyšumí pod přívalem čerstvějších novinek.

V tomto případě Edwards novinářům a televizním kamerám řadu týdnů unikal a veškerá obvinění veřejně, opakovaně, rezolutně popíral.

Načež v srpnu, přistižen, jak po několika hodinách pobytu v hotelu Hilton v Los Angeles před třetí hodinou po půlnoci odchází od dotyčné dámy, Edwards překvapil svou ochotou se rozpovídat v programu „Nightline“ televize ABC. (Což pak přimělo 10.8.2008 New York Times, do té doby tak úzkostlivě mlčenlivé, k uveřejnění tří podrobných textů.)

Edwardsova verze: v baru se v roce 2006 seznámil s osobou jménem Rielle Hunter, původním jménem Lisa Druck, nyní matkou pětiměsíční dcerušky. Nabídl jí přes sto tisíc dolarů, aby ho s videokamerou doprovázela a tak dokumentovala veškeré jeho kandidátské aktivity. Takže dotyčná zaznamenávala, jak třeba na letadle vybrušoval svůj připravovaný projev o nutnosti číst mravně, čestně ve spravedlivé Americe.

Na otázku v televizní studiu, jak že si vysvětluje a ospravedlňuje své počínání, Edwards to svedl na „sebesoustředění v politické kampani, na egoismus, narcismus, který pak vede k přesvědčení, že si lze cokoliv dovolit.“ Celou aféru se snažil odmávnout slovy my mistake („moje chyba“).

Na názor tazatele, že tím jeho politická kariéra končí, Edwards rozhořčeně nesouhlasil a zdůraznil, že „Můj Bůh a moje žena mi odpustili,“ že k nevěře došlo, kdy její rakovina byla ústupu (remission - diagnoza bohužel nesprávná). Komentátorka Maureen Dowd (NYT, 10.8.08) to ohodnotila jako creepy - husí kůži nahánějící, jako že by nevěra měla být něco onkologicky korektního.

Před kamerou  Edwards si počínal s bravurou advokáta v soudní síni, jež mu vynesla  přemnoho milionů. Dlužno dodat, že při těhotenském kypění milenky došlo k jejímu přesídlení se Severní Karoliny do Kalifornie na opačný konec země, se štědrou finanční kompenzací z kapsy jeho politických příznivců.

Edwards připouští své cizoložné počínání, ale nikoliv své otcovství. Je ochoten  podstoupit paternitní zkoušku, ovšem s vědomím, že matka dítěte se zkouškou nebude souhlasit a podle zákona (údajně psaného ultrafeministkou Glorii Steinemovou) bez takového souhlasu zkoušku nelze provést.

(Konzervativní publicistka Ann Coulter v Townhall, 14.8.2008, v této souvislosti se zmiňuje o podobném úhybném manévru v případě tragedie v roce 1969 na ostrově Chappaquiddick, když senátor Edward Kennedy za volantem a pádem z mostu zavinil smrt své sekretářky Mary Jo Kopechne. Místo aby se pokusil ji zachránit, z vozu vyprostit, doběhnout do některého z blízkých domů, Kennedy zmizel ve svém hotelu, přemýšlet co dál a teprve po devíti hodinách informoval policii. Po vyproštění těla, coroner - ohledavač mrtvol, usoudil, že dotyčná se neutopila, ale udusila v uvíznuvším autě, z něhož se nikdo nepokusil ji vyprostit, což pitva by byla jednoznačně zjistila. Leč prý poprvé v historii státu Massachusetts v situaci při podezření násilné smrti, k pitvě nedošlo pro rezolutní nesouhlas jejích rodičů. Jejich advokát odmítl sdělit, kdo hradil soudní výlohy ve snaze pitvě zabránit. A kolik pak peněz obohatilo konto osiřelých rodičů.)

Nevěry jsou nevymýtitelné. Poskytují vzrušení, jsou zdrojem tragedií i komedií a o to všechno bychom bez monogamie mohli přijít. Takže tady máme hodně pádný důvod být tomuto vynálezu vděční.

MEZINÁRODNÍ  TERORISMUS  A  VŠELIJAKÉ OTÁZKY

Desátého září 2001 téměř nikdo v Americe nevěděl něco kloudného o islámu.

Dvanáctého září 2001 už jakoby téměř každý věděl všechno. Právě absolvovaná katastrofa se stává rodičem instantních jistot, přesvědčení o vlastních pravdách.

Jenže otázky zůstávají – míří snad vývoj směrem ke globálnímu kalifátu, podle představ a ambicí nejkovanějších islamistů, nebo naopak stále přetrvává optimistická víra v ideál západní liberální demokracie?

Historie nezřídka mívá sklon k poťouchlým překvapením, obtížně dešifrovatelným zákrutům. V památném roce 1989, poznamenaném masakrem na náměstí Tiananmen v Pekingu a pádem zdi v Berlíně, Američan japonského původu Francis Fukuyama uveřejnil esej s názvem „Konec historie?“ o dosaženém triumfu demokracie jako kýženém cíli s univerzální platností: je přece součástí lidské přirozenosti dát přednost svobodě a prosperitě před tyranií a strádáním. Základní to článek víry neokonzervativců a podle tvrzení kritiků i železobetonová premisa Bushovy doktriny.

Od té doby tak růžových předpokladů uplynulo již téměř dvacet let. Sovětské imperium se rozpadlo – údajně ta největší geopolitická katastrofa dvacátého století, tvrdí Vladimír V. Putin, tuze se teď snažící potupu odstranit a jeho snahy jsou v ruském národě značně populární. Neposlušnou Gruzii v čele s osobně jím nenáviděným, americkou demokracií infikovaným prezidentem Saakašvilim, řízně již potrestal – a na řadu by mohly přijít Ukrajina a pobaltské republiky. Zřetelně se vyjadřují někteří ruští generálové českým a ještě víc polským směrem.

K obrněnému potrestání Gruzie došlo v době Olympiády v Číně, jí realizovaného patriotického triumfu. Pokud by někdo snad mínil demonstrovat, nějakou nelibost  vyjádřit, k tomu účelu stát vyhradil tři speciální protestní zony.  Zájemce musel ale napřed na policii požádat o permit, několik jedinců tak učinilo, čímž spáchali trestní čin „narušení společenského pořádku.“ Policie se nemusí obtěžovat zatýkáním demonstrantů, ti k policii sami přijdou. Orwell by to líp vymyslet nedovedl.

Pakistán flirtuje s Talibánem, indičtí demokraté pilně kšeftují s iránskými teokraty. Takže nikoliv věk svobody, mysliteli Fukuyamo, ale věk autokracie, velmi populární v nejednom národě.

-    -    -

Kdy to vlastně začalo a uskutečnit se mohlo, že skupinka devatenácti mladíků mohla zasáhnout  supervelmoc a způsobit jí víc ztrát na životech, než se v prosinci 1941 podařilo generálnímu štábu japonského císařství?

Na otázku se leckdo snažil odpovědět. Imponuje mi Andrew McCarthy, bývalý federální prokurátor, autor knihy s názvem Willful Blindness( Encounter, 2008) o slepotě vědomé, úmyslné, svéhlavé, započaté v době Clintonova prezidentování. O neochotě protiteroristických opatření vidět realitu jaká je – že to jsou nepřátelé ve válce s demokracií, že jejich záměry a činy přece nelze posuzovat jako běžnou kriminalitu.

Příslušným místem k řešení je spíš bojiště než soudní síň, se zachováváním přísných procedurálních nuancí, nekonečných průtahů, s použitím až směšně antikvárních zákonů (např. zákona o seditious conspiracy - „štvavé spiknutí“ – z dob občanské války Severu proti Jihu v polovině devatenáctého století).

Podle odhadu nejlépe informovaného činitele (Richard Clarke, National Security Council), v Afghánistánu absolvovalo trénink v terorismus víc než deset tisíc dobrovolníků. Leč za osm let - od prvního útoku v roce 1993 na dvojčata mrakodrapů v New Yorku a jejich zničení v roce 2001, došlo za Clintona k pouhému odsouzení 29 teroristů.

Autor McCarthy kritizuje obtížně pochopitelné počínání F.B.I.: už v roce 1989, kdy upustilo od vyšetřování skupiny džihádistů, kteří se cvičili ve střelbě (Calverton, Long Island, New York). Jeden z nich, jménem El Sayyid Nosair, poté zavraždil radikálního rabína Meir Kahaneho a vzdor obrovskému množství přesvědčivých důkazů, vrah od soudu odešel s potrestáním za méně závažný delikt.  Obdržel trest v trvání patnácti roků a výlohy za jeho obhajobu hradil proslulý Osama bin Laden na neznámé adrese.

Mizernému výkonu justice se vyrovnalo i mizerné vyšetřování. Nosair totiž po sobě zanechal poklad dokumentace a policie se nezajímala o obsah víc než 40 krabic materiálů o celé teroristické síti, o zamýšlených cílech k zasažení – mezi nimi budova OSN, tunely Holland a Lincoln, vedoucí pod řekou Hudsonem z New Yorku do New Jersey. (Čemuž se zabránilo zejména zásluhou Egypťana jménem Emad Salem, pracujícího pro FBI, jemuž se podařilo proniknout mezi teroristy a získat jejich důvěru.)

Nosair se podroboval autoritě slepého šejka jménem Omar Abdel Rahman, ročník 1938, o zrak ho v mládí připravila cukrovka. Pohroužil se do studie islámu a poskytoval příslušné náboženské zdůvodňování teroristických počinů v rodném Egyptě, včetně zavraždění prezidenta Anwara Sadata. Působil jako vůdce organizace Al-Gama’a al-Islamiyya, která se kromě jiného v roce 1997 postarala o masakr v Luxoru, kde ztratilo život 58 zahraničních turistů.

Tohoto Rahmana,  americké úřady, přece známé pro potíže, jaké že dovedou dělat cavyky při udělování viz, ho do země pouštěly, opakovaně viza mu udělovaly a umožňovaly, aby mohl kázat v mešitách v Brooklynu a Jersey City, co nesměl kázat doma v Kairu. V roce 1992 sice pozbyl tzv.zelenou kartu, poté co byl obviněn, že lhal v žádosti o udělení viza. Soudce nařídil jeho deportaci, jíž se Rahman úspěšně bránil. Ze své zachované americké báze distribuoval magnetofonové pásky s vášnivými kázáními a pod jeho vlivem se podařilo zavraždit nejednoho egyptského vládního činitele včetně předsedy parlamentu.

Washington projevoval svůj druh slepoty přehlížením počínání agentů Saddama Husseina, mullahů z Teheránu, saudských wahhabistů, a z takových pramenů se postupně vytvořila ona al-Kájda, zkázonosná a bez zřetelné adresy. Zájem nevzbuzoval sudánský radikál Hassan al-Turabi, podílející se na prvním útoku na mrakodrapy v roce 1993, a dlouhodobý přítel a spojenec slepého šejka Rahmana. Sudánská delegace u OSN poskytovala materiální podporu Rahmanovým teroristům, pilně se angažujícím na přípravě zničení newyorských tzv. landmarks. Clintonova administrativa se konečně pohnula a aspoň dva sudánské diplomaty vykázala ze země.

V roce 1995 čili po dvou letech prvního útoku na mrakodrapy, Rahman, spolu s devíti následovníky, se přece jen dostal před soud a obdržel doživotní trest bez možnosti předčasného propuštění. Takto oceněn tehdy prohlásil, že „Tento soud není nic jiného než prodloužení americké války proti islámu.“

-    -    -

U soudu ho reprezentovala o rok mladší (1939) korpulentní radikálka Lynne Steward, obhájkyně teroristů, revolucionářů, ztotožňující se s jejich kauzami stejně jako proslulí advokáti William Kunstler a Ronald Kuby (úspěšný obhájce vraha Nosaira).

Zlatá doba tak pokrokového advokátního počínání z let sedmdesátých však již dost povadla. Když se jim nedostávalo klientů patřičné politické orientace, spokojovali se s mafiány, vrahy, úchyláky.

Tuto Lynne Steward přivedl ke slepému šejkovi Ramsey Clark, mimořádně odporná postava (a přitom někdejší Attorney General v době prezidenta L.B.Johnsona), se slovy, že musí obhajobu převzít, aby celý arabský svět se necítil zrazen svými přáteli na americké levici.

Advokátka začala obdivovat svého klienta, velebila jeho poctivost, sílu charakteru a dokonce i jeho „škádlivý (teasing) humor.“

V soudní síni apelovala k převážně černošské porotě, že Rahman je přece bojovníkem i za jejich svobody, že Amerika je založena na brutalitě, na vykořisťování. Rezolutní odpůrkyně války proti terorismu, ale citlivost její duše bez obtíží koexistovala s chladnokrevností, s jakou reagovala na osud nevinných obětí. Když se její šaráda nepovedla a porota rozhodla jak rozhodla, neúspěšná obhájkyně štkala.

Její snaha ve prospěch Rahmana ale pokračovala, nikoliv však s pro ni blahodárným výsledkem.  Během pokusů o odvolání a zvrtnutí verdiktu, svého klienta často navštěvovala – a porušovala zákaz zprostředkovávat jakoukoukoli komunikaci s jeho teroristickou organizací.

V roce 1995 dopadena a usvědčena, výsledkem bylo disbarment - zbavena práva vykonávat své povolání, navíc s trestem osmnácti měsíců za mřížemi. Hrozilo ji třicet roků takového pobytu. Ale i tak, pokládá se za trpitelku, oběť fašistického útlaku.

Mnohé otázky, týkající se košatého tématu současného terorismu kolem nás zůstávají.

ČÍNA,  MEDAILE  A JAK  JE  POČÍTAT

Olympiáda, její perfektní uspořádání s originální choreografií a se závěrečným účtem, přesahujícím 40 miliard dolarů, se vládcům náramně povedla, pozvedla prestiž Číny ve světě, jím po přemnoho století tupené, ponižované – v tomto duchu je vychovávána mládež v době, kdy nacionalismus nahradil vize jakéhosi komunismu.

Vládě, která sice teď poskytuje daleko míň sociálních služeb, než je tomu ve většině západních demokracií, se ale za poslední tři desetiletí podařilo z chudoby vyprostit víc než čtvrtinu miliardy svého obyvatelstva. Pew Research Center zveřejnil výsledky  důkladného průzkumu 26 zemí (2008 Global Attitudes Survey) o rozsahu podpory veřejnosti vůči svým vládcům a té ze všech zcela nejvyšší (86%) se dostalo autokratům v Číně.

Ti aby si ale poradili s dilematem - konfliktem mezi uzavřeným politickým systémem jedné vládnoucí strany a otevřeným, bujně si počínajícím hospodářským systémem, a to v podmínkách již nikoliv zcela deptané, poslušné společnosti. S internetem je už obeznámeno 150 milionů občanstva, produkujících snad 50 milionů blogů. Mnohé, ale zdaleka ne vše lze kontrolovat, cenzurovat. Není dovoleno domáhat se odstranění monopolu partajního vládnutí, smí se ale kritizovat byrokracie, korupce, takového nešvary.(Čímž je ovšem tento vládnoucí monopol ohrožen. U.S.News and World Report, 1.9.2008:94 cituje nejmenovaného stranického předáka, že „Nebojovat proti korupci by zničilo tuto zemi, ale takový boj by zničil stranu.“)

Záležitosti ekologické: ve zkáze ovzduší Čína suverénně vede, mezi 20 nejvíce postiženými městy na světě, 16 je jejich. Většina obyvatelstva (700 milionů) má k dispozici pouze kontaminovanou vodu, ve větších městech voda je příliš toxická.  Poušť Gobi se rozlézá, a tak přibývá „ ekologických uprchlíků.“

Demografie: politika povoleného pouze jednoho dítěte do rodiny sice zabránila populační explozi, ale způsobila jiný notný bolehlav – jednak stárnoucí obyvatelstvo, jež zásluhou zlepšené životní úrovně se dožívá vyššího věku, jednak disproporce mezi pohlavími, mnohamilionové manko chybějících děvčat, k jejichž narození nesmělo dojít.

-    -    -

Nikdo není víc háklivý na ztrátu tváře, než právě Číňané. Docílený dojem může mít větší váhu než skutečný výkon. Leckde ve světě ovšem dochází k pokusům přikrášlovat realitu. Příklad takové potěmkiniády na Olympiádě: „Odu na vlast“ oficiálně zpívala devítiletá sličnější Lin Miaoke, jenže skutečný hlas vycházel z hrdélka sedmileté Yang Peiyi, nevybavené perfektním chrupem.

Od zpěvu k sportovním kolbištím, honbě po medailích a patriotickému třeštění:

Podílelo se přes 200 států či pseudostátů, z nichž většina odjela s prázdnem. Na stupni vítězů vystoupili, pugét rudých růží a medaili příslušné barvy obdrželi reprezentanti 86 zemí.  Mám před sebou tabulku s dosaženými výsledky: nejvíc zlatých medailí (49) získala hostitelka Čína, báječný triumf, nebezpečí ztráty tváře odvráceno.

V tabulce celkového počtu získaný trofejí (zlato, stříbro, bronz) vedou USA (106), následovány Čínou (96), Ruskem (68), a překvapivě pak Velkou Británií (47).

Počtem nejúspěšnější byli sportovci z Evropy (32 států), z Asie (23), o třetí a čtvrté místo se dělila Afrika a Jižní Amerika (11). Zbývaly Karibik (4), Severní Amerika a Oceánie (2), a v oblasti Středního východu (1), zásluhou Bahrainu. Na konci tabulky s jednou bronzovou medailí takto oceněných států bylo osm (Afghánistán, Egypt, Israel, Maroko, Moldova, Mauricius, Togo, Venezuela).

Obrovské regionální disproporce, značné pokulhávání Třetího světa, víc či spíše míň se rozvíjejícího. Vynikli pouze běžci na dlouhé tratě z východní Afriky a sprintéři z Jamajky. Početné kolosy odešly zcela s prázdnem: Barma(Myanmar), Kongo – 50 milionů obyvatel, Filipíny – 75 milionů, Bangladeš – 127 milionů,  Pakistán – 134 milionů (odhady 1999).

Dosažená úroveň vývoje versus počet obyvatelstva, hodnocení podle surrealistického principu rovnosti hlasů ve Valném shromáždění v OSN, kde trpaslík měří stejně jako obr? Na Olympiádě se takto například střetla republička Nauru s počtem necelých deseti tisíc obyvatel, s Indií, s víc než jednou miliardou obyvatel.

Porovnejme ty dva nejpočetnější, víc než miliardové giganty – Čínu a Indii. 96 medajlí oproti jedné jediné, kterou získal Ind Bindra ve střelbě vzduchovkou na vzdálenost 10 metrů – první zlaté ocenšní od dob moderní Olympiády v roce 1896.

Víc smysluplné by bylo hodnocení proporcionální, per capita. Charles Gati, americký politolog maďarského původu, můj někdejší spolužák na Kolumbijské univerzitě, před lety napsal tuze vtipný text, k mému úžasu uveřejněný v solidní, té nejprestižnšjší publikaci APSR (American Political Science Review). Gati tam statisticky dokazoval naprostou globální sportovní superioritu Mongolska. Na nějaké té tehdejší Olympiádě získalo čtyři zlaté medajle (jeho zápasníci či vzpěrači, už jen matně si vzpomínám), toť v pouze dvoumilionovém národě. Vyrovnat se takovému výkonu by Češi museli z Číny přivézt zlatých medailí dvacet.

Početně nepozoruhodné a druhou světovou válkou důkladně zdecimované Maďarsko přivezlo z Londýna v roce 1948 rekordní množství trofejí.

Po zřízení Dederonie, prvního německého státu dělníků a rolníků, stát tuze se snažil získat mezinárodní prestiž herkulesovskými sportovními výkony vědecky a neeticky vytvářených šampionů.

Při udělení Číně prestižní právo uspořádat Olympiádu, nemálo hlasů se ozvalo připomenutím precedentu z Berlína 1936. Mezinárodní olympijský komitét obhajoval své rozhodnutí, s poukazem na pokračující hlahodárný vývoj k čínské demokratizaci.  Strana a vláda přislíbila dobrou vůli, zavedení nových svobod, a pustila se do práce s vervou buldozeru. Vymýtila usedlosti, ulice nevhodného vzhledu  (aniž se postarala o náhradní ubytování), zabránila předpokládaným teroristickým inciativám Ujgurů ze vzdálené severozápadní provincie, demonstrantům v kauze Tibetu. Opatření tak radikální, že zájemci o olympijskou podívanou se nemohli zúčastnit a mnohdy stadiony zůstaly poloprázdné. Vláda vyhověla zahraničnímu tlaku a rezervovala tři parky - nikoliv v centru metropole – jako místo, kde legálně demonstrovat a zaprotestovat si v té či oné kauze.

Prohlížím si záběr jednoho ze tří určených oáz, jménem Purpurový bambusový park. (NYT, 24.8.2008). Nikde ani jeden jediný demonstrant. Stejné ticho i na ostatních dvou adresách. Načež se dočítáme o speciálně čínském přizpůsobování zahraničním požadavkům: Občanka Zhang Wei, jíž úřady ilegálně zbourali její dům, si zažádala o povolení projevit nelibost, jenže tato snaha ji promptně dostala za mříže údajným spácháním přečinu „ohrožení společenského pořádku.“ Vzdor takovým praktikám,  nejeden odvážlivec, často i ze vzdálené provincie, přijel do hlavního města prezentovat své příkoří: nic kloudného nepořídili, ale aspoň se svět dozvěděl například o trápení farmáře Gao Chuancai z provincie Heilongjiang, který marně protestoval proti korupci ve vesnici Xingyi nedaleko Harbinu, což už vedlo jeho k mnohonásobnému uvěznění a zmlácení. Emmanuelle Moreau, mluvčí olympijského výboru, odmítla odpovědět na otázku, zda Čína dodržela své sliby tolerance.

Zlatou či jakoukoliv jinou medajli ve vrhu, běhu, skoku směrem k demokratické toleranci vláda dosud nezíská. Optimisté ale upozorňují, že ledacos se přece jen mění, občané již nejsou svázáni příkazy, mohou dokonce i cestovat, k internetu se dostat – prozatím s tím dopadem, že Čína vězní víc uživatelů internetu než kterýkoliv jiný stát.

Je to onen cat-and-mouse game, hra kočky, myši pronásledující, jenže s nadějí, že myši přece jen zvítězí.

Číňané při řešení budoucnosti Hongkongu přišli s formulí „jeden stát – dva systémy.“ Významný publicista Thomas J. Friedman v eseji Melting Pot Meets Great Wall („Tavící hrnec se potká s Velkou zdí“) porovnává čínský systém soustředěné, koncentrované moci, s americkým systémem rozmanitosti (diversity). Procházel se olympijskou vesnicí a tam potkával atlety – Číňané vypadali čínsky, Rusové vypadali rusky, Afričaní africky. A Američané jako ti všichni dohromady. Jejich 33 reprezentantů se narodilo někde jinde, čtyři takoví Američané jsou rození Číňané. Lopez Lomong, který při zahájení nesl americkou vlajku, je sudánský uprchlík.

Mezinárodní olympijský komitét se zřejmě bude zabývat otázkou dosaženého věku vítězných čínských gymnastek, zda dosáhly vyžadovaných šestnáct roků. Některé vypadaly na daleko míň. Ale i kdyby došlo k odnětí medailí, Čína jich bude stále mít rekordní množství, bez ztráty tváře.

Jak dlouho ale ještě vydrží modrá obloha v Beijingu, jíž jsem tam nikdy nezažil a domorodci, teď po olympijském konci, realisticky  předvídají její konec?

KDO  JE  ASI  KDO

Demograf Campbell Gibson odhaduje, že koncem patnáctého století na území nynějších USA sídlilo 96 procent původního obyvatelstva, námi pojmenovaného na „Indiány“ a zbytek tvořili potomci s polynéskými kořeny.

První oficiální census v roce 1790 přinesl zdaleka jiné výsledky: téměř dvě třetiny (64%) tvořili běloši, z nichž víc než polovina byla britského původu.

V roce 1900, běloši ne-hispánského evropského původu byli obrovskou většinou (90%).

Federální úřad (Office of Management and Budget) definuje bělochy jako potomky „původního obyvatelstva Evropy, severní Afriky a Středního východu“, kdežto za obyvatelstvo tzv. Hispanic nebo Latino pokládá „Mexičany, Portorikánce, Kubánce, Američany ze střední a jižní části kontinentu a jiné španělské kultury.“ Harvardský vědec Samuel Huntington, jméno v České republice nikoliv neznámé, v knize s názvem „Kdo jsme?“ (Who Are We? The Challenges to America’s Identity, 2004) dokumentuje, že Hispánci, a mezi nimi zejména Mexičané, jsou mimořádně odolní vůči asimilaci – onomu americkému cíli „tavícího hrnce“ (melting pot), což se i neblaze projevuje ve vysokém procentu (40%) její mládeže, nedokončivších povinnou školní docházku, jejích pozdějších existenčních neúspěchů a spoléhání na podporu jak ze státních, tak privátních charitativních zdrojů. (Průzkum Pew Hispanic Center též zjistil, že téměř polovina všeho mexického obyvatelstva, jehož počet se odhaduje na víc než 100 milionů, by se okamžitě chtěla odstěhovat do USA.)

Nedostatek ochoty se splynutím v americkém národě s tak početnými kořeny však doprovází energické rozmnožovascí počiny vesměs katolických Hispánců. Bělošská většina se stává menšinou v přibývajícím množství územních celků (counties - kraje, okresy). Potrvá již jen jednu generaci a kolem roku 2040, nynější dosud menšiny se stanou všeobecnou většinou, tvrdí významné The New York Times v podrobném pojednání (14. 8.2008). „Žádná jiná země nezažila tak spěšnou rasovou a etnickou změnu,“ takto je citován demograf Mark Mather z výzkumného centra Population Reference Bureau ve Washingtonu.

Jenže týž mediální zdroj tři dny poté (17.8.2008) zveřejnil text jiného autora, znicotňujícího  předchozí ponuré předpovědi tvrzením, že do poloviny tohoto století v USA přibyde 80 milionů bělochů.

Jak tohle by bylo možné? Vysvětlení je jednoduché: hispánská rasa přece neexistuje. V šedesátých letech, v době prezidenta J.F. Kennedyho, census amerického obyvatelstva toto rozlišení Hispanics vůbec neznal. Ti spadali do kategorie bělochů (whites), stejně jako spadalo obyvatelstvo původem z Indie.

Před sto lety, tehdy téměř výlučně vládnoucí protestanti prosadili proti katolíkům kritéria, podle nichž Irčany, Italy, přistěhovalce z východní Evropy a dokonce i z Německa nepokládali za zcela stoprocentní bělochy, ač jimi ovšem nezpochybitelně byli. „Z hlediska Američanů ve vlivných pozicích té doby, imigranti po roce 1890 – Židé, Italové, různé slovanské skupiny, Řekové – byli posuzováni jako cizí živel, podobně jak je tomu v současné době s Hispánci,“ tvrdí Nathan Glazer, emeritní sociolog na harvardské univerzitě (a s Danielem Patrickem Moynihanem spoluautor významné knihy „Beyond the Melting Pot“).

V období od 1970 do předpokládaného roku 2050, hispánská populace docílí svého čtrnáctinásobného  zmnožení. Census v roce 1990 jich napočítal 22,3 milionů, v roce  2000 již 38,8 milionů. Tehdy téměř polovina respondentů odmítla se ztotožnit s některou z pěti eventualit na fomulářích: 1.běloši, 2.černoši, 3.Asiaté, 4.američtí Indiáni a původní obyvatelstvo Aljašky, 5. původní obyvatelstvo Hawaii a pacifických ostrovů. Rovněž téměř polovina (48%) se pokládala za bělochy, zatímco pouhá dvě procenta volila černošskou identitu.

Rasa a etnicita se staly záležitostí subjektivní, pouhé sebeidentifikace, záležitostí kulturní a ne biologickou. Nemalou zásluhou preferenční politiky Affirmative Action, jejíž údajná dočasnost již trvá po tři generace, se nelze divit velmi často postřehnutelné snaze na takové příležitosti vydělat. Jestliže jsou k mání výhody, přivilegia pro americké Indiány, nyní přejmenované na Native Americans, objeví se pak spousta takových, co se vydávají za stoprocentní rudokožce na základě třeba hodně pofidérního tvrzení, že jeho pradědeček byl Apač či Sioux.

-    -    -

Politicky korektní idioti se zasloužili, aby v dotaznících při sčítání obyvatel, kde se pamatuje na spoustu ukazatelů, se neobjevila kategorie „mixed race“, vzdor denně tuze viditelné a statisticky ověřitelné skutečnosti, že míšenců v Americe značně přibývá. Z osobních důvodů se o tyto záležitosti rovněž značně zajímám:

Průzkum mínění v roce 1958 zjistil, že naprostá většina (96%) bělochů odmítala eventualitu manželství mezi bělochy a černochy. V té době ve většině (42) států zákon taková manželství zakazoval. V roce 1963 stále většina (59%) Američanů se zákazem souhlasila.

Popudem k významné změně byl medii nijak utajovaný sňatek dcery Dean Ruska, tehdejšího ministra zahraničí, s černochem. Hollywood se začal ožehavého tématu dotýkat (takže posléze avantýry s ebenovými hvězdami kalibru Halle Berry místo pohoršení vyvolávaly větší dávky závisti).

Běloch William Cohen, ministr obrany v Clintonově administrativě, má za ženu černošku. Černoch Clarence Thomas, soudce Nejvyšší soudu, je ženat s běloškou. Mezirasových manželství přibývá, nyní již s podporou naprosté většiny veřejnosti jakéhokoliv rasového uspořádání. Sčítání obyvatelstva v roce 2000 zjistilo, že tři procenta černošek si bralo bělochy a šest procent černochů tak učinilo týmž směrem. Partnery jiné rasy volí 40 procent Asiatů. Počet mezirasových manželství již dosáhl jednoho a půl milionu a toto množství se během dekády zdvojnásobí (Nicholas D. Kristof, New York Times, 6.12.2002:A35).

Však něco podobného mám doma: otec mé manželky byl Číňan, její matka Švýcarka. Takže je půl a půl – mám ji posuzovat vertikálně nebo že do pasu by byla taková a od pasu nahoru maková? Nicméně politická korektnost dosud nepřipouští uznání tohoto přece značně viditelného a rostoucího fenoménu „míšenectví.“

Za míšenku – onen hybbrid - se pokládá nevlastní sestra Baracka Obamy, jejiž matka byla běloška a otec Indonésan.

Politická superhvězda Obama se vidí jinak. K tomu se zajímavě vyjadřuje Dr.Jack Wheeler, někdejší brilantní spolupracovník, přispěvší Ronaldu Reaganovi k dosaženému triumfu ve studené válce. Obdržel jsem Wheelerův e-mail, zde je pár výňatků:

„On nemá skutečnou identitu. Je z poloviny běloch, což on odmítá. Přitom ta druhá polovina je zejména arabská, což on tají, ale přece ho prozrazuje jeho neafrické arabské příjmení, jeho arabské první a prostřední jméno, trojnásobně tak dokazující jeho arabský původ. Pouze jeho malá část má něco společného s černou Afrikou zásluhou jeho babičky z kmene Luo, což on jedině zdůrazňuje.

Co Obama ale není, v něm není ani jedna genetická kapka toho „Afro-Američana“, potomka do otroctví uvržených Afričanů, dopravených do Ameriky na otrokářských lodích. Nemá jediného předka, jenž by býval otrokem. Naopak, jeho arabští předkové otroky vlastnili. Obchodování s otroky byl hlavní arabský byznys ve Východní Africe po mnohá století, než ho Britové zakázali.

Obamamánie se vymyká politice a rozumu. Je to opravdový náboženský kult, jehož následovníci sice odmítají křesťanství, nicméně věří v Prvotní Hřích, jehož zdrojem je zlo být bělochem.

A bělošským liberálům Obama nyní nabízí rozhřešení od hříchu být bělochem.“

Wheeler pokračuje pár větami o absurditách a pokrytectví a vyjadřuje mnou nesdílené přesvědčení, že většina Američanů nemá tak zoufalou potřebu bažit po tak falešném spasiteli (phony savior).

VÝTEČNÉ  PŘEKVAPENÍ

Ve čtvrtek  posledního srpnového týdne došlo na sportovním stadionu v Denveru, státu Coloradu, k vyvrcholení sjezdu Demokratické strany, nominující Baracka Obamu jako svého prezidentského kandidáta. Víc než osmdesát tisíc přítomných nadšeně aplaudovalo jeho mohutnému projevu se sliby mnohých reforem, nastávající hojnosti a se zatracováním předchozích hanebných let George W. Bushe, v nichž republikánský kandidát John McCain míní údajně pokračovat. Tolik a ještě víc Obama tvrdil.

Chudák deptaný McCain hned příští den, v pátek, měl své už sedmdesáté druhé narozeniny, kdy oznámil své rozhodnutí, koho že si do nepříliš perspektivního utkání vybral jako svého running mate do funkce viceprezidenta. Předpokládal jsem, že volba padne na Mitt Romneyho, bývalého guvernéra státu Massachusetts.

Předpokládal jsem špatně - jako i všichni, s nimiž jsem o překvapení pak mluvil.

Z víc než tuctu potenciálních kandidátů, v médiích zmiňovaných, volba padla na ženu jménem Sarah Palin, guvernérku ze vzdáleného státu Aljašky.

Se snad zbláznil? Taková byla má první reakce, než jsem začal pořádně přemýšlet, až dospěl k závěru, potvrzený mi řadou souhlasných názorů, že to vlastně byl brilantní tah. McCain, tento proslulý maverick - samorost, zas jednou zavesloval silně proti proudu. A že zavesloval účinným způsobem, mi potvrdila značně popuzená reakce z opozičního tábora. „Zoufalý, cynický, nebezpečný (desperate, cynical, dangerous) tah,“ slovy kongresmana jménem Rahn Emmanuel, z Obamova státu Illinois. Helemese, jako neúprosný McCainův odpůrce by se přece měl radovat z jeho pošetilosti, takto si přibíjet další hřebík na rakev svých beztoho neuskutečnitelných nadějí.

Chumelení negativ: například že Aljaška má jen půl milionu obyvatel, což se rovná pouhé jedné čtvrtině Brooklynu v New Yorku.

Málo obydlený stát, ale hodně velíkánský, též se zásobami nezcela využitého ropného bohatství. Petr Pithart mi tvrdil, že z celé Ameriky tam to měl nejradši. Víc než arktická klimatická nepřízeň mu nejspíš imponovala příroda, horská scenérie a ovšem plno prostoru. Tucty Českých republik by se tam vešly. Americký stát Rhode Island by se tam vešel téměř pětsetpadesátkrát. Silnice začíná v kanadské Britské Kolumbii, vede Yukonem, kde podle posledních zpráv je poměr počtu lidí a medvědů jedna ku jedné, a za dva a půl tisíce kilometrů se dojede do města Fairbanks s univerzitou, poskytující obživu též českým profesorům. Úplně na severu v zálivu Prudhoe v městysu Barrow starosta chorvatského původu má v juristikci oblast v rozsahu sjednoceného Německa. Vybudovaným ropovodem (1.200 kilometrů dlouhý, přes 34 větších a 800 menších řek a přes tři pohoří) plynou tak i přemnohé miliony dolarů do státní pokladny, hradící většinu výdajů státu. Jeho osvícení správci zřídili tzv. Alaska Permanent Fund, mnohamiliardovou investici k blahu tamějších obyvatel. Ti neplatí daně a stát naopak platí jim, od kojenců po pradědečky.

Kdo že je ta Palinová, bývalá starostka městečka Wasilla, kde jsem kdysi vlakem projížděl do blízké metropole Anchorage, kde v okolí, na rozdíl od Prahy, se potulují odhadem dvě smečky vlků, dva tucty medvědů grizzly a přes tisíc losů.

Tato pohledná žena, věk 44, bývalá finalistka v soutěži o titul královny krásy, též je sportovkyně, běhající maraton a matka pěti dětí. O své předchozí kariéře mluví jako tzv. hockey mom - typu maminek, podporujících své ratolesti v utkání na ledě s hokejkami. Ve volném čase rybaří, střílí, loví, její oblíbenou krmí je dušená pečeně z losa či karibu. Je členkou odborů, stejně jako její manžel, celostátní přeborník v nějakém tom speciálním aljašském soutěžení.

Zastává konzervativní principy, nefandí homosexuálním a lesbickým manželstvím, není příznivkyní potratů – a to do té míry, že odmítla podstoupit proceduru i při vědomí, že donošený plod bude defektní (Down syndrome).Toto nejmladší dítě se jí narodilo, když už jako guvernérka vykonávala nejvyšší úřad ve státě. A nejstarší syn se připravuje jako voják odletět do Iráku.

Jakými kvalitami může přispět v politických soubojích na nejvyšší úrovni: prozatím se dovedla prosadit kombinací své vřelosti, šarmu a kuráže v bitkách v roli malého Davida proti Goliáši předsedovi republikánské strany, podařilo se jí v primárkách porazit o další svou nominaci usilujícího guvernéra Franka H.Murkowskiho. Těší se obrovské (80%) popularitě voličů zásluhou své integrity a odvahy úspěšně zaútočit a zatočit s provinilci v případech  korupce, nepotismu, šlendriánství, plýtvání veřejnými prostředky, jak například dokumentováno oním absurdním projektem vybudovat nákladný most from nowhere to nowhere, jak prosazoval mocný senátor Stevens, momentálně s kriminálním vyšetřováním na krku. Takové kvality nepochybně imponovaly McCainovi.

Na rozdíl od všech politiků ve Washingtonu, na překot se dohadujících, jak řešit energetickou krizi, tato guvernérka je jediná, která je seznámena s terénem oné Arctic Wildlife Refuge, je zastáncem aktivit, vrtů v oné oblasti – v souladu s naprostou většinou obyvatelstva Aljašky.

V nadcházejících volbách jejím velkým plusem je předpoklad získání podpory konzervativních voličů, jimž McCain nikdy příliš neimponoval.

Druhým plusem, který může, ale nemusí vyjít, je předpoklad podpory aspoň části těch osmnácti milionů voliček, které hlasovaly pro Hillary, jíž však byla odepřena příležitost se vrátit do Bílého domu nejen jako zvolená hlava státu, ale ani v roli viceprezidenta.

Obama si vybral zkušeného senátora Joe Bidena, který se ovšem bude značně snažit devalvovat viceprezidentskou kandidátku pro její nedostatek zkušeností – čili týž druh kritiky, republikáni míří proti Obamovi.

Biden dovede v takových soubojích uplatňovat svou notnou razanci, kterou ale v tomto případě bude užitečné tlumit, aby příliš nepopudil háklivé feministky.

Guvernérka však může v takovém utkání docela dobře obstát. Určitě jí prospěje upozornit na svou zkušenost v roli executive power, moci výkonné, na rozdíl od obou svých oponentů. Rovněž nelze přehlédnout, že nedostatek zkušenosti se zahraniční politikou, v jejím případě, usilujícím o zvolení na druhém místě, v roli viceprezidenta, je přece měně závažný, než ambice stejně nezkušeného Obamy, usilujícího stát se tím numero uno v celičkém světě.

POLITICKÉ  KLÁNÍ,  SPOLÉHÁNÍ  NA  AMNÉSII

Vracím se k tématu, jež jsem už začátkem roku nakousl článkem „Předvolební disciplíny ve vrhu blátem a mazání medem“ (NP,3.1.2008). Ač jde o fenomém s dost všeobecnou aplikací ve světě pluralistických demokracií, tahle naše americká supervelmoc v něm značně vyniká a to už od prvopočátku své nezávislé existence.

V roce 1800, v utkání mezi Johnem Adamsem, druhým prezidentem, a Thomasem Jeffersonem, jenž ho chtěl z úřadu vystrnadit, na opovážlivce se vyrojila celá řada bizárních obvinění, že nejenom dychtí legalizovat prostituci, ale též spálí všechny bible v zemi. Jefferson se revanžoval - ne přímo, ale s použitím autora jedovatých pamfletů Jamese Callendera, obvinivšího Adamse, že je hermafrodit. Tak mohutně páchnoucí mrvu by Topolánek s Paroutkem po sobě přece jen nevrhali. (Onen Callender byl za svá nactiutrhání odsouzen k trestu devíti měsíců pobytu za mřížemi, jenže byl amnestován ve volbách zvítězivším Jeffersonem.)

Ve dvacátém století,  prezident Lyndon B. Johnson na svého odpůrce Barry Goldwatera zaútočil ještě razantněji – televizním šotem Daisy („Sedmikráska“) v rukách nevinné dívenky – vábnička a varování, že Goldwater sice není hermafrodit, ale šílenec, jenž rozpoutá nukleární inferno a zničí život na této planetě.

V roce 2000 v důležitých primárkách Republikánské strany v Jižní Karolině, voliči byli zavaleni lživým obviněním tehdejšího kandidáta McCaina, že je otcem nemanželského černošského dítěte (ve skutečnosti adoptivním otcem holčičky, kterou z Bangladeše přivezla jeho manželka Cindy). To tehdy značně ovlivnilo důležité primárky a nemálo mudrců se domnívá, že i rozhodlo konečný výsledek s nastěhováním George W.Bushe do Bílého domu, kde pak pobyl osm značně kritizovaných roků.

Teď v roce 2008 jsme ušetřeni takové megatonáže, ale obdržené zásahy dost postačí. Nejmírnější dávkou je stará oblíbená finta tzv.straw man - strašáka, jehož si vymyslet a hravě rozdrtit. Takto například pravil kandidát Obama: „Neříkejte mi, že Demokraté nebudou hájit svou vlast! Neříkejte mi, že Demokraté nás nebudou ochraňovat!“ Však nikdo jim to takto neříká. (Přesně tak argumentoval Václav Klaus v době svého předprezidentského počínání, když na adresu proradného exilu tvrdil, že nikdo ho nepřesvědčí, že všichni emigranti zemi opustili z politických důvodů. Což ho někdy někdo o takové nehoráznosti přesvědčoval?)

Každý politik, kandidát, uchazeč o přízeň voličů aby byl stále ve střehu při uvážení jakékoliv odpovědi, jež přeinterpretací by mohla zapůsobit jako hodně zkázonosný bumerang. Na otázku novináře o délce pobytu amerického vojska v Iráku, John McCain se zmínil, že v Německu a Japonsku už jsou víc než šedesát roků. Záleží na okolnostech pobytu, v podmínkách bez ohrožení jejich života. To pak by mohlo trvat třeba sto let.

A z této poznámky, k níž došlo někde ve stoje, snad v čekání na autobus, vzešlo ad infinitum opakované tvrzení, že McCain dychtí sto let bojovat, krev našich hochů a dívek prolévat.

Politik aby tedy hodně bedlivě předem vážil dopad každého slova a rozhodně se vyvaroval ironie, vtipkování, jež se úmyslně a zlomyslně jakoby nepochopí. Ještě jednou McCain, takto si ublíživší: Na otázku, jak definuje příslušníky střední třídy, zavtipkoval odpovědí, že to jsou ti, co si vydělají až pět milionů dolarů ročně. Jen mentálně postižení by nepostřehli takovou hyperbolu, jež ale opozici znamenitě vypomohla zdůvodňovat nelidské, protilidové ledví tak neopatrného vtipálka.

Závěrečný den sjezdu Demokratické strany se uskutečnil na sportovním stadionu, zaplněném víc než osmdesáti tisíci nadšenců. Z překližky tam zbudovaná vize řeckého Parthenonu (odhadovaná cena této výstavby – 6 milionů dolarů) se sloupovím, připomínajícím Bílý dům, do něhož značně usiluje se nastěhovat nominovaný kandidát Obama. Vynikající orátor promluvil a uchvátil. Svého rivala tvrdě kritizoval, zpochybnil jeho „temperament,“ jeho způsobilost a připravenost být příštím commander in chief, hlavním velitelem: „John McCain rád tvrdí, že půjde po bin Ladenovi až k branám pekla – ale nejde ani za ním do jeskyně, kde žije.“

Mediální zdroje ve své velikánské většině Obamovi fandící, zcela pominuly tak padoušskou podpásovku:  veterán McCain se svými zásluhami byl de facto obviněn ze zbabělosti, že nevtrhne do Pakistánu a tam zajde za Osamou do jeskyně, jejíž lokaci Obama snad zná?

McCain je opakovaně obviňován, že je pokračováním politiky nepopulárního Bushe, že v devadesáti procentech případů hlasuje ve prospěch Bushovy administrativy.

Tohle obvinění s tolika procenty mě přimělo se na věc blíž podívat. Ano, devadesát procent – to souhlasí. Jenže to jsou procenta v hlasování v senátu aklamací, formální, jednomyslné přikývnutí maličkostem, jako třeba pochvala vodním skautům při výpomoci zdolávání požárů. A takto stejně jednomyslně hlasují jak Obama, tak jeho viceprezidentský partner Biden.

-    -    -

Senátor Joseph R.Biden, reprezentující Delaware, druhý nejmenší stát Unie, se u své Demokratické strany rovněž ucházel o nominaci na prezidenta. Byl mi z nich nejsympatičtější: vyzná se v zahraniční politice, jeho názor na řešení budoucnosti Iráku rozdělením na tři části mi dává smysl, dovede jednat s cizími potentáty,  o nichž si nedělá iluze. Ještě několik dalších pozitiv bych mohl jmenovat, zmíním se o osobní tragedii, jež ho postihla – krátce po senátním volebním triumfu ho postihla tragedie, dopravní karambol, v němž zahynula jeho jak manželka tak jedno dítě.

Během letošních primárek se o Baracku Obamovi opakovaně vyjádřil jako o osobě naprosto nekvalifikované převzít nejvyšší úřad v zemi - v čemž se značně ztotožnil se stejně negativním hodnocením svou soupeřkou Hillary Clintonovou. Současně se Biden o Johnu McCainovi, s nímž v senátě sdílí nejen expertizu ve věcech zahraniční politiky, ale nejednou spolu cestují, například do Iráku, se rovněž opakovaně vyjádřil, že vzdor jejich rozdílné stranické příslušnosti by neváhal s ním společně partnersky kandidovat.

Poté však  Obama z mnoha kandidátů na funkci viceprezidenta si vybral senátorského kolegu Bidena, svého značného kritika. Najednou ona nepřipravenost, neexistující kvalifikace, se zázračně vytratily a vděčný usměvavý Biden s velkou vervou ho národu nabízí jako ideál toho nejlepšího z nejlepších.

Táž zázračná transformace proběhla opačným směrem. McCaina, o němž se do předchozího dne tak vřele vyjadřoval, najednou začal důkladně drtit, zatracovat bod po bodu.

Jak si poté odpovědět na řadu otázek:

Může Biden věřit svým slovům nebo je to pouze show, docela ordinérní oportunistická šaráda?

Nebo že by Biden svým slovům doopravdy věřil?

Nebo věřil, že adresáti jsou natolik obalamutitelní primitivové, že oni uvěří?

Nebo, ať postiženi amnézií nebo nikoliv, beztoho uvěří, aniž by se obtěžovali nehoráznými protiklady, prezentovanými s takovým šarmem a vervou? „Biden can fake sincerity better than anyone,“ že dovede předstírat upřímnost líp než kdokoliv jiný - tak údajně hodnotil a třeba i ocenil Bill Clinton.

I když už nedochází k jeffersonovským obviněním o hermafroditech, těžko jen mávnout rukou nad tristní,  jakkoliv pochopitelnou devalvací demokratického procesu.

Odborníci, s odkazem na přemnoho precedentů, doporučují, aby žádný útok, i ten sebepitomější, nezůstal bez odezvy, v domnění, že sám od sebe bez následků vyšumí. Naopak, na vše nutno promptně razantně odpovědět. Ono negative campaigning zřejmě znamenitě pokvete.

Dobrou chuť přeji.

SLOVA  JAKO  VATA  ČI  TŘASKAVINA

Slova uspávací nebo výbušná. „Mám pro vás novinku, McCaine. Pro nás všechny je zájem naší země na prvním místě!“ vyřkl kandidát Obama,  dost pravděpodobný příští prezident USA, a dodal národu překvapivé tvrzení, že „Tyto volby nebudou o mně, ale o vás!“ Při té příležitosti slíbil daňové úlevy pro 95 procent občanstva a současně i značné zvýšení výdajů na zdravotnictví a školství.  Slova a činy  se pak nezřídka rozcházejí: třeba vyslovit podporu armádě a současně hlasovat proti přiznání fondů této armádě.

Víc než  slovům předáka je někdy užitečné se zajímat o kvality lidí, jimiž je obklopen. V Barakově případu značně ční Reverend Jeremiah Wright, po dobu dvaceti let jeho mentor, rádce, náhradní otec, jenž ho oddával, jeho dvě děti pokřtil a národu se v poslední době náramně zviditelnil jako nenávistný černošský rasista.  V takových sklonech se příliš neliší od Obamovy manželky Michelle, jež ve své disertační práci (tzv. senior thesis, 225 stran) na univerzitě v Princetonu zdůraznila své přesvědčení, že americký národ je založen na zločinu a nenávisti, že běloši jsou nevykořenitelní rasisté.

Zajímavý je též Obamův vztah k Williamu Ayersovi, bývalému revolucionáři domácí teroristické organizace Weather Underground. Spolu se svou manželkou Bernardine Dohrn se podílel na kladení bomb a vyhazování federálních budov do povětří.Ayers s chotí uspořádali večírek k zahájení Obamovy politické kariéry, Obama a Ayers vypomáhali nadaci Wood Foundation distribuovat peníze k prapodivným účelům. Ayers v interview (v New York Times, uveřejněném zrovna 11.září 2001) nostalgicky zavzpomínal na své někdejší teroristické počínání a jak že ho moc mrzí, že té škody nemohl způsobit víc. Paní Dohrnová, která si odseděla sedm měsíců za odmítnutí spoluipráce  při vyšetřování vraždy, Ameriku charakterizuje jako bestii (beast) a zrůdu (monster). Ayers se vyjadřuje se stejnými lichotkami a s předpovídá, že země spěje k fašismu.  Nicméně Obama vydal prohlášení, v němž tyto dva spoluobčany pokládá za „mainstream“ čili průměrné, normální, nepozoruhodné Američany.

Velmi často media – a jejich zásluhou i veřejnost – se soustřeďují na slovíčka, na přeřeknutí, s radostným zápalem z myši udělat horu a přeřeknutého ukřižovat. Že McCain v dlouhém impromptu interview řekl „Irán“, když mínil „Irák.“  Že Obama se zmínil o kanadském premiérovi jako prezidentovi, jehož země ale nemá.

Víc než za přeřeknutí by se ale dala pokládat Obamova výtka Bushovi, proč že tlumočníky z Iráku  nepřesune působit v Afghánistánu, o jehož  lingvistické struktuře  zřejmě neměl ani ponětí. Však kolik by arabsky či kurdsky mluvící experti byli k užitku v prostředí zcela jiných jazyků?

Během primárek původní favoritka Hillary Clintonová při různých příležitostech opakovala touž bajku, jak o své odvážně cestě do Bosny při vystoupení z letadla  v Tuzle se dostala do nebezpečí, že ji zasáhne sniper („odstřelovač“) – což bylo v březnu 1996,  kdy už válka skončila, a k  dispozici byl televizní záznam o poklidném přivítání,  u toho dětičky v krojích, tak jak zpravidla bývá. Manžel Bill věrně přispěchal k záchraně a vysvětloval, že jím pravidelně šálená konfabulátorka misspoke, že se „přeřekla.“ ¨

Century Dictionary z roku 1890 jako zcela první zdroj definoval tento misspeak jako „vyjádření nepřesné, nepatřičné – mluvit jinak než jaký byl úmysl.“

Krtériem, prubířským kamenem je ovšem úmysl mluvčího: tak se odliší neviňoučké přeřeknutí, nezamýšlený omyl od lži. V tom pak byl rozdíl mezi Obamovým omylem s kanadským premiérem či prezidentem a Hillary Clintonovou  opakovaným výmyslem o její chrabrosti v Tuzle.

Za pouhé „přeřeknutí“ rovněž nelze pokládat opakovaný důraz senátora Bidena, nynějšího kandidáta na úřad viceprezidenta, na svém údajně dělnickém původu.  Mnohé Čechy překvapí – a některé třeba i poděsí – jak v USA nynější uchazeči o přízeň voličů zdůrazňují své proletářské kořeny.   I Biden je tedy má, ačkoliv jeho proletářský otec byl obchodním zástupcem společnosti Amoco Oil  , poté, za druhé světové války, executive („vedoucí pracovník“) firmy, zásobující obchodní loďstvo.

Biden v roce 1988 víc než přeřeknutím zruinoval své tehdejší prezidentské ambice. Během volební kampaně  zveřejnil svůj údajně autobiografický text, doslova to opsanou  životní story britského levicového labouristy  Neil Kinnocka, MP, nyní Lorda Kinnocka. Ať už pachatelem byl sám Biden nebo někdo na jeho štábu, výlučná bylo jeho odpovědnost. Richard A. Posner,  mediálně dobře známý jurista, soudce u federálního  odvolacího soudu ( Court of Appeals for the Seventh Circuit), autor knihy The Little Book of Plagiarism, velmi nevřele zhodnotil Bidenův počin jako přivlastnění si cizího osudu.

Poté vypukly  zprávy o podobných praktikách  z dob jeho právnických studií, což Bidenovy prezidentské ambice stoprocentně pohřbilo.

O imitaci se říká, že to je nejvyšší forma lichotky.  Thomas Mallon, autor knihy Stolen Words („Kradená slova“) se o politické řeči vyjadřuje jako „unusually fluid.“   Politici, ať už vědomě či nikoliv, si vypůjčují, používají a vykrádají táž slova, totožné fráze o pokroku, reformách, slibech tvrdé nezištné práce pro veřejné dobro, a tak dlouze dále. Kde plagiátorství začíná a kde končí? Nyní historicky tak slavná výzva Ronalda Reagana Gorbačovovi, aby strhnul berlínskou zeď  , byla pouhým opakováním téhož požadavku, jak  před dvěma měsíci vyslovil Jim Wright, tehdejší předseda  Sněmovny reprezentantů. „ Já přeci Reagana nebudu žalovat kvůli plagiátorství,“

reagoval Wright.

Na otázku, zda lze vykrádat sám sebe, odpověděl bych kladně, se zdůrazněním výhody, že by to nemohl být postih právní , ale zato politický, šířícím reputaci o  tvoru nudném, příliš se opakujícím.

Víc než slovům pouze mluveným se větší ochrana přisuzuje těm, jež se objeví v tisku. Obama ve své kampani opakovaně užil pasáže z řeči Devala  Patricka, guvernéra státu Massachusetts, aniž by se zmínil o původním autorství, za což se Obama omluvil.

Jedním z mnohých překvapení při mém seznamování s americkou realitou byl nedostatek zábran, ochota politiků přiznat  existenci svých speech writers. Jak poctivé, autentické jsou pak jejich proslovy, zformulované někým jiným? Nebo že komitét, po zvážení každého slova by se dohodl na správné verzi?

Je vůbec ještě někde k nalezení politik, který by promlouval k národu slovy, jež sám zformuloval?

Jedinou mně známou výjimkou je Václav Havel.

PRÁVO  SE  MÝLIT  A  POVINNOST  ZAPOMENOUT

Všelijaké  hříchy, zejména ty mladistvé, kdo by je neměl? Což lze popřít nárok, právo na vlastní blbost? Jak ale reagovat v případě přílišného zneužití takového práva? Jistěže značný je – či aspoň by měl být - rozdíl mezi nárokem na víru a šíření úchylných pitomých bludů bez prokazatelně škodlivého následku, na rozdíl od činů, jež dovedly způsobit přemnoho nedobrého.

Z Šavlů Pavlové, z vlků jehňátka, jak posuzovat věrohodnost takových transformací, co s právem vyžadovat amnézii? Konflikt mezi srdcem a rozumem, zda pohodlnými racionalizacemi, nebo s odvahou se s dřívějším hanebným počínáním vyrovnat.

Příkladem nám poslouží Jiří Pelikán, po únorovém vítězství pracujícího lidu v roce 1948 superaktivní bouřlivák, radikál, komunistický Koniáš, likvidátor existenčních perspektiv stovek či spíš tisíců vysokoškolského studentstva. S vervou Savonaroly dosahoval stále značnějších výšin – stal se prezidentem Mezinárodního svazu studenstva, nejen poslancem v československém loutkovém parlamentu, ale i členem Ústředního výboru vládnoucí KSČ, monopolistiky vší moci ve státě.

Uplynulo dvacet let, doba jedné generace, započala éra budovatelů se zlidštěnou tváří, o jejichž krátkodobost se postaraly tanky poskytovatelů bratrské internacionální pomoci. Řada majitelů lidské tváře ji brzo pozbyla, odvolala, kajícně se zhanobila, někteří upláchli do zemí se zřízením, jimi donedávna nemilosrdně zatracovaným. Někteří tam pak zasedli na pohodlné akademické stolice a jednomu z nich se podařila obdivuhodná několikanásobná transformace: z marxisty-leninisty reformní nerevoluční usilovatel o lepší příští,  z významného činitele strany komunistické v činitele strany socialistické, z Čecha Ital, reprezentující svou novou vlast v parlamentu Evropy. A tohle vše a ještě víc docílil Jiří Pelikán, vydavatel významného exilového časopisu Listy v Římě, pražským normalizátorům víc vadící a škodící, než tucty hřmících celoživotních antikomunistů dohromady.

Načež dostanu zprávu, že tahle pozoruhodná osobnost přijede do Ameriky, vpuštěn tam s prominentním vizem, zpravidla mimo dosah tvorům s tak bolševickou anamnézou. To bylo začátkem osmdesátých let, Pelikán se měl prezentovat v New Yorku na Kolumbijské univerzitě v institutu, tehdy pod komandem Zbigniewa Brezinského.

Kontaktoval jsem Roberta Lamberga, kamaráda z někdejších studií na pražské právnické fakultě, posléze dopisovatele předních švýcarských novin v New Yorku u OSN, že od nás z venkova v Binghamtonu bych přijel do metropole a zašli bychom si vyslechnout tak mimořádného chameleona.

Do příslušné posluchárny jsme přišli zcela první a posadili se do první řady.

Očekávaný řečník mě překvapil svou slušnou angličtinou, zejména poté, co prohlásil, že to je vlastně poprvé, kdy v této řeči v takovémto foru promlouvá. Informoval nás o stavu vládnutí normalizátorů, ledacos jsme se dozvěděli. Načež došlo na otázky. Jako první se ozval pořádně nabroušený Bobajs Lamberg, s přímočarou výzvou, jak že si vůbec mohl troufnout sem přijet: on, který ničil existence hlava nehlava, zdevastoval tolik životů a teď má tu drzost horovat o výhodách tolerance, pluralistrické demokracie. Kanonáda tak pořádná, že mi v tom okamžiku bylo Pelikána až líto a moc jsem byl zvědav, jak odpoví, jak se vyvleče, jak se dá – zda by se vůbec mohlo – úspěšně odpovědět.

A Pelikánovi se to povedlo. Nepochybně se s takovými útoky nesetkal poprvé.

Vůbec nepopíral svou stalinistickou minulost a nezvýšeným hlasem se nám svěřil s dilematem, poté co mu konečně došlo na jakých hanebnostech se podílel. Že měl před sebou jedno ze tří možných řešení: buď se nezměnit a ve svinstvech důsledně pokračovat, nebo se jít od válu, stáhnout se do ústraní, spoléhat na krátkou  paměť, že časem všechno beztoho zapomenuto bude, nebo tedy zvolit řešení třetí, to nejobtížnější – snažit se napravit aspoň některé ze způsobených či spoluzpůsobených škod, i při vědomí, že všechno odčinit se nikdy nepodaří a že bude vystavován obviněním, přesně tak, jak se právě teď stalo.

O jeho upřímnosti jsem přestal pochybovat při jedné z dalších příležitostí, když jsme se ve Washingtonu na State Departmentu setkali a vedle sebe seděli na konferenci pro pár pozvaných. To bylo krátce před změnou v Kremlu, kde na uvolněné místo po zemřelém Brežněvovi zasedl kágébácký Andropov. Tehdy v Číně významnou pozici generálního sekretáře vládnoucí strany zastával reformátor Hu Yaobang, někdejší Pelikánův zástupce ve vedení onoho Mezinárodního svazu studentstva. Ti dva zůstávali v kontaktu, Pelikán mi ukázal pár zajíimavých dokumentů, jejichž obsah jsem si nenechal jen pro sebe. Rovněž mi imponovaly Pelikánovy přetrvávající kontakty do centra pražských partajních orgánů: jak tam na washingtonské konferenci sedíme a předstíráme bedlivé naslouchání některému ze střídajících se řečníků, Pelikán zalovil v aktovce a poskytl mi k přečtení záznam z čerstvého zasedání politbyra.

Přemýšlím a málo se mi daří vybavit si jména stalinistů, sekerníků, kteří se zpožděním prohlédli a přímočaře se k věci vyjádřili. Učinil tak například Jiří Hochman, někdejší zahraniční dopisovatel Rudého práva, v roce 1968 tuze se podílející na tvorbě kurážného Reportéra, v němž například napsal, že dvacet let byl členem zločinecké organizace KSČ. Z poinvazního exilu se do rodné země nevrátil, navštívil jsem ho na jeho permanentní floridské adrese, kde u svého bungalowu měl člun, na němž mohl doplout k Atlantiku.

Vyléčený provinilec Pelikán se dost úspěšně pokoušel o nápravu svých někdejších hříchů. Nezametal je pod koberec zapomnění či všelijakých úhybných racionalizací, natož aby si v nich dokonce arogantně liboval, při vědomí své nezasloužené beztrestnosti, čimž se pak dostáváme do Ameriky těchto dní.

-    -    -

Zpět k mladistvým pohřeškům: Bill Clinton o své manželce Hillary opakovaně tvrdí, že už jako studentka práv nezištně poskytovala právní pomoc chudým. Ta ale spočívala v pomoci Černým pardálům (Black Panthers), před soudem v Connecticutu se odpovídajícím z mučení a vraždy federálního zaměstnance. Hillary u soudu vysedávala sledovat, zda v procesu nedojde k formálním procedurálním pochybením, které by u odvolací instance mohly vést k zrušení odsuzujícího rozsudku. Bill též tvrdil, že po promoci Hillary pracovala ve prospěch práv chudých dětí. Jenže Hillary po promoci odjela do San Francisca s Bobem Truehaftem, předsedou komunistické strany Kalifornie, s nímž se seznámila, když u soudu obhajoval Černé pardály.

Tom Hayden, jeden z  ultraradikálů šedesátých let a též jeden z bývalých manželů Jane Fondové, v současné době těšící se pověsti významného představitele tehdejší Nové Levice, ohodnotil (na webové stránce ultarpokrokového časopisu Nation, 22.4.2008) Hillary jako prosazovatelku těch nejlevicovějších postulátů. Leč ve svých memoárech, tato bývalá první dáma země zcela pominula takové své mladistvé záliby, ani slovem se například nezmínila o svých aktivitách ve prospěch černošských rasistů, o své redaktorské činnosti na univerzitě Yale, kde v právnickém časopisu se o policii vyjadřovala jako o prasatech a vrazích (pigs and murderers).

Upřímností rovněž příliš neoplývá Barack Obama. Ve svých pamětech Dreams From My Father se zmiňuje o černošském básníkovi, vlivném vzoru s křestním jménem Frank – nic víc. Šťouralům se podařilo zjistit jeho identitu: toť Frank Marshall Davis, spisovatel, komunistický aktivista, z Chicaga přesídlivší na Hawaii, s velkým pak vlivem na mladého Obamu, jenž z politické opatrnosti identitu takového mentora nemínil inzerovat.

V předvolební televizní debatě Obama dostal otázku o svém vztahu k Williamu Ayersovi, bývalém revolucionáři terorististické organizace Weather Underground, v níž se svou choté Bernardine Dohrn se jedenáct roků podíleli na kladení bomb ve snaze vyhazovat mnohé do povětří: budovu Kongresu, Pentagon, banky, policejní stanice, soudní budovy. Též se jim omylem podařilo explodovat vlastní dům v Greenwich Village, v němž zahynuli tři jejich spolurevolucionáři. Ayers a Bernardine vydávali krvelačné revoluční proklamace, též velebili morbidní počínání sadistického vraha Charlese Mansona. Při jejich nezdařeném pokusu o loupež přišli o život dva policisté, nicméně soud obviněné osvobodil, s odůvodněním jakési procedurální nepřesnosti. Typická americká velkorysost, outsidery mnohdy nerozlišitelná od přímo sebevražedné pitomnosti.

Obama a Ayers vypomáhali nadaci Wood Foundation distribuovat peníze k prapodivným účeelům. Manželé Ayersovi uspořádali večírek k zahájení Obamovy politické kariéry, Ameriku charakterizují jako bestii (beast) a zrůdu (monster).  Nicméně, Obama vydal prohlášení, v němž tyto dva spoluobčany pokládá za „mainstream“, čili průměrné, normální, nepozoruhodné Američany.

Michael Kinsley, známý publicista jednoznačně liberální orientace, pokládá (týdeník Time, 9.6.2008: 74) počínání tohoto manželského páru za despicable („opovrženíhodné“). Dotyční se nemíní omlouvat, pouze litují, že se jim nepodařilo uštědřit víc škod establišmentu,  jehož jsou produkty. Otec Ayers je totiž pilířem chicagské společnosti, nejvyšším ředitelem kolosu Commonwealth Edison, členem mnoha významných výborů včetně chicagského symfonického orchestru.

Tenhle establišment nepotrestaným a nepoučitelným fanatikům otevřel svou náruč. Univerzita Northwestern pro revolucionářku Bernardine vytvořila centrum zabývající se „family justice“. University of Illinois jejího manžela poctila titulem distinguished professor. Sebevědomým arogantním tvorům se dostává neutuchající mediální pozornosti, s vysvětlováním, že to jsou „aktivisté, kteří nikdy nezradili své ušlechtilé ideály.“

Na vlastní hanebnou minulost lze věru reagovat odlišně - od Pelikána po Ayerse.

KRÁL  S  MNOHA  MANŽELKAMI  A  BAVORÁKY

Dozvěděl jsem se novinku ze Swazilandu, poskytující osvěžující odskok od politického předvolebního mudrlantství těchto dní. Království sousedí jednak s Jihoafrickou republikou, jednak s Mozambikem.

V Johannesburgu jsem za hříšný obnos najal volkswagena a dal se na cestu po prázdných silnicích podél občasných eukalyptových hájů východního Transvaalu.

Ale hned za hranicí země plno člověčiny. Za prostornou vábničkou SWAZI  ROYAL – LÉTEJTE S  NÁMI  DO  SVĚTA (tzn. do Johannesburgu a do Lusaky v Zambii) jsem zastavil u hospůdky. Poručil jsem si pivo a než se mohl vypořádat s pěnou, přišel Swazi policajt s otázkou „Jste špion?“

„Dovolte, já jsem americký profesor, tadyhle mám papíry, jsem tu na studijní dovolené, jakýpak špion,“ a poklepal jsem si na kapsu s ospravedlňujícími dokumenty.

„Ale vy byste mi to beztak neřek, jestli jste špion, co byste to byl za špiona, že jo?“ mrkl na mě a přiklonil se k rychlému dosažení dojmu, že se zubním kartáčkem se už pár dnů nepotýkal.

„Ano,“ přikývl jsem do půllitru.

Popřál mi příjemný pobyt, vřele jsme se rozloučili.

-    -    -

Je to nevelká země – polovina rozsahu České republiky, s pouhým jedním milionem domorodců. Půl křesťané, půl pohané animisté, co vzývají kamení, kořínky, stromy, duchy v bahnu. Jenže většina lidu si oba světonázory všelijak kombinuje. Bývával to britský protektorát, vydržel až do září 1968, kdy došlo k vyhlášení nezávislosti. V Čechách emancipační úkon  nebyl zaznamenán pod tíhou událostí opačné povahy.

Rekordně dlouhou dobu na trůnu setrval Sobhuza II, plným titulem Lev Swazilandu, Býk, Syn slonice, Velká hora, Nevysvětlitelný.

Vládl 61 let, od roku 1921, tedy už před Stalinem, Hitlerem, Rooseveltem či Churchillem. Tehdy se Hitlerovi posmívali v bavorských pivnicích a Mussolini ještě nedopochodoval do Říma. Šmeral zakládal KSČ a Kléma s Rudlou byli dosud pominutelní karlínští kluci.

Sobhuza zemřel v památném dni 21.srpna, roku 1982, a mohl třeba vládnout dodnes – podezírá se totiž, že byl otráven. Dva netrpěliví synové zatčeni, obviněni z travičství, laboratorní zkoušky ale nic neprokázaly.

Vzešla složitá otázka panovnické posloupnosti. Král zanechal sedmdesát vdov a několik set princů a princezen. Tradice vytvořila systém jakéhosi dvojmocnářství: že vládne král NGWENYAMA (lev) a královna NDLOVUKAZI (slonice). Když král zemře, moc zcela přísluší slonici. Situaci zkomplikovala královská rada Liqoqo, neboť  jmenovala za spoluvládce princeznu Ladwhalu, takže žezlo měly držet dvě slonice.

Zamířil jsem k tamějšímu hradu v místě Loziuthehlezi, po vzorně asfaltovaném a osvětleném kilometru jsem přijel k závorám a informaci, že dál nelze, vy chámové nelezte do konstituční monarchie bez účinné konstituce. Přibrzdil jsem, zmáčkl kameru, aniž biřicové postřehli.

Týž den jsem se potkal se skupinou mužů značně zarputilého vzezření a v podivném odění.  Na sobě sako standardního bělošského střihu, ale bez kalhot. Na bercích se jim plandaly kůže a kožky, snad ze šelem, snad ze syslů. Hlavy zdobili peřím: nikoliv majestátní čelenky amerických Indiánů, jak jsme se s nimi seznamovali u znalce Karla Maye, ale jeden dlouhý brk zapíchnutý v kadeřích. Třímali oštěpy a klacky. Poté co jsem na ně z volkswagenu zamířil kamerou, pár jich po mě hodili, ale minuli.

-    -    -

Sobhuza II. se sedmdesáti manželkami, jejichž počet jiné zdroje odhadují na sto deset, si na příliš extravagantní počínání nepotrpěl. Královskou rodinu rozvážel autobusem a poddaní ho milovali.

Jinak tomu ale teď za kralování jeho nástupce, jímž se stal jeden z jeho mnoha synů, nyní znám jako Mswati III. Sice se mírnil počtem svých manželek – vybral si toliko třináct krasavic. Jenže popuzuje poddané rozmařilými sklony každou z nich vybavit palácem a luxusním vozidlem BMW. A všem družkám dohromady k zahraničnímu nakupování poskytl speciální letadlo.

Toť v zemi jedné z nejchudších (průměrný roční příjem USD 1.000), trpící podvýživou,  postižené rekodně vysokým procentem pohromy H.I.V. Průměrná životní délka, v roce 1997 dosahující 60 roků, se zkrátila o téměř polovinu, a téměř jedna třetina všech dětí jsou sirotci. (Čerstvým zdrojem tak úděsných údajů je International Herald Tribune, 5.9.2008).

V roce 2001, král Mswati na epidemii či spíš pandemii AIDS zareagoval apelem k dodržování cudnosti, s požadavkem pohlavního odříkání, celibátu po dobu pěti let. Taková prý to byla v zemi tradice. Král ji ale promptně porušil výběrem sedmnáctileté krasavice, zmnožit řady svých chotí. Prohřešek se pak snažil odčinit tradiční pokutou – platbou za jednu kravku.

Zmeškal jsem Reed Dance – tanec s dlouhými rákosy, každoroční velkolepou událost v království, k níž bývá vybráno deset tisíc nejpěknějších panen (finest virgins). Barevně oděné, po pás obnažené, s výjimkou princezen, jimž je dovoleno ozdobit si hlavy červenými péry z ptáka druhu u nás známého jako kardinál, ale ve Svazijsku jen jako biskup. Značný sbor nejvybranějších krásek poskakoval, země se třásla, ňadra vlnila, zprávu mi sdělující diplomat se olizoval. Této letošní spartakiády na travnatém terénu v aréně Ludzidzini, s panoramatem pohoří Mdzima v pozadí, se údajně zúčastnilo šedesát tisíc tanečnic.

V září 2008 došlo k uspořádání dvojích oslav: jak ke čtyřicátému výročí nezávislosti, tak ke čtyřicátým narozeninám rozhazovačného krále. Oslavenec se mínil hodně blýsknout, pro pozvané domácí a zahraniční papaláše zakoupil větší množství automobilů své oblíbené značky BMW. Na světovém řebříčku (Forbes.com)  tento vládce hodně chudé země je hodnocen jako patnáctý nejbohatší monarcha světa.

V tradičně poslušném království však propukají nepokoje, protesty, demonstrace, již i projevy snadno  pochopitelného násilí. Trůn se třeba natolik rozkomácí a rozpadne, že ještě stihne dostat se na pořad amerických předvolebních hádanic, jak že na takový úkaz by zareagovala kandidátka Palinová, guvernérka z Aljašky.

-    -   -

Hledal jsem vesnici jménem Helehele. Vůbec mi na ní ovšem nezáleželo – toliko to jméno.  Zastavil jsem pohledné sedmnáctileté stopařce, vlekla kanistr s vodou a čekala na autobus, který nejel. Anglicky se vyjadřovala líp než mnoho mých amerických studentů. Co půjde pěkná inteligentní swazi-slečna studovat?

Jak by mohla? Rozhoduje realita, ekonomické zákony třetího světa.  V nejlepším případě to prý dotáhne na švadlenu.

Odvezl jsem ji dalších padesát kilometrů domů do městysu Sitekli, poslední zastávky před mozambickou hranicí.

Autostop je hlavní způsob swazijské dopravy. Pořád někdo mával. Dalším mým spolucestujícím se stal výpomocný protestantský kazatel. Živil se hrou na saxofon.

COMMUNITY  ORGANIZER : CO  TO  ASI  JE

V letošním americkém předvolebním utkání prozatím největší vzruch vyvolala republikánská nominace Sáry Palinové, guvernérky Aljašky, do funkce viceprezidenta.

Přitom je to funkce  podivná až posměšná, jíž se tradičně dost pohrdalo: jakési páté kolo u vozu, posílat ho do zahraničí reprezentovat zemi na pohřbech velikánů.

Viceprezidenti jsou vybíráni podle kritérií politické vhodnosti, balancovat nabídku voličům, že třeba J.F.Kennedy, produkt Harvardu, zvolil texaského L.B.Johnsona, jímž pohrdal a dotyčný, frustrován  prázdnotou své funkce, se revanžoval stejným nedostatkem sympatií.

Až tedy do okamžiku, kdy musel převzít vrcholný úřad v zemi. Počítejme: v roce 2008 dojde k zvolení 44.prezidenta. U těch  předchozích, v devíti případech to byl právě viceprezident takto povýšený. Jednou kvůli rezignaci (Richard Nixon, aféra Watergate), čtyřikrát v případě smrti přirozené, čtyřikrát v případě smrti násilné: v roce 1865, mimořádně neschopný Andrew Johnson po zavražděném Abrahamu Lincolnovi, tom nejznamenitějším prezidentovi v historii země; v roce 1881 Chester Arthur po Jamesi Abramu Garfieldovi, zavražděném zklamaným usilovatelem o úřední postavení; v roce 1901 Theodore Roosevelt, jehož předchůdce William McKinley ztratil život zásahem anarchisty jménem Czolgosz; v roce 1963 snad už teď doopravdy naposled, již zmíněný L.B.Johnson, po smrti Kennedyho v Dallasu.

Čili vrcholné žezlo již přejímal zhruba každý pátý viceprezident  - tzv. accidental („náhodný, nepodstatný“). Zatímco někteří ve vrcholné funkci zklamali, jiné však historie s odstupem času hodnotí velmi příznivě. Toť případ Harry S. Trumana, někdejšího senátora a původním povoláním obchodníka s galanterním zbožím v Missiouri.

Nyní tedy k nominaci a otázkám o kvalifikaci guvernérky Palinové, matky pěti dětí. Již se jejím směrem rozjelo přemnoho supů, najít nějakou špínu (např. prohřešek jejího manžela, že před dvaceti lety seděl za volantem po požití alkoholu). Carol Fowlerová, předsedkyně Demokratické strany ve státě Jižní Karolina, o  Palinové prohlásila, že její jediným výkonem kdy bylo, že nikdy neměla potrat.  Konzervativní, nábožensky založená, ráda rybaří a loví, nic neví o zahraniční politice, hravě ji znemožníme.

Se zájmem jsem sledoval  prozatím největší takový pokus. Zručný reportér Charlie Gibson, televize ABC, ji podrobil výslechu a připravil past v podobě otázky, jaký že je její názor na Bushovu doktrinu. Zručně uhýbala, odpověď neznala, taky bych ji neznal. Rovněž tazatel Gibson to měl notně popletené. Posléze jsem se dočetl (Charles Krauthammer, Townhall, 13.9.2008), že to, co se za jakousi Bushovu doktrinu pokládá, se vyskytuje ve čtyřech rozlišných podobách: 1. V červnu 2001, o právu zasáhnout nepřítele dřív, než by mohl ublížit (right of anticipatory self-defense, doctrine of pre-emption); 2. po útoku 11.září 2001, reakce na mezinárodní terorismus, odmítnutí neutrality, ve smyslu „kdo není s námi, je proti nám,“; 3. unilaterální počínání v zahraniční politice, například se distancovat od Kyoto protokolu; 4. podporovat demokracii kdekoliv ve světě – echo Wilsonových 14 bodů, Trumanovy doktriny z roku 1947, častá  prohlášení J.F.Kennedyho o takových snahách.

V jiných interview  Palinová opakovaně dostávala otázku o jejích kvalifikacích.

Nepopuzena, s úsměvem zareagovala slovy, že již jako starosta malého města – dřív než se stala guvernérem velkého státu – musela rozhodovat spoustu věcí, tak jak musí starostové kdekoliv – na rozdíl od Baracka Obamy, opozičního kandidáta nikoliv na druhé, ale první, to prezidentské místo, s jeho dřívější kvalifikací jako „community organizer,“ kdy přece žádnou rozhodovací, výkonnou odpovědnost neměl.

Obama dal přednost takové volbě jako nástupu k politické kariéře, před mnohonásobně výnosnějšími příležitostmi pro právníka, graduanta z Harvardu, s dveřmi otevřenými leckde na Wall Streetu.

Co vlastně dělá takový „commmunity organizer“? S nikým takovým jsem se nesetkal. Politický organizátor, propagandista, rádce, výpomocný sociální pracovník, jakýsi desítkář naší neblahé paměti?

To že by měla být náramná kvalifikace pro hlavu státu, supervelmoci? Na republikánském nominačním kongrwesu se tomu posmíval Rudy Giuliani, bývalý starosta New York City a též bývalý a naúspěšný kandidát právě na touž prezidentskou nominaci.

Michelle Malkinová, mladá americká publicistka filipínského původu, se o tomto „komunálním organizátorství“ značně nevřele rozepsala (Townhall, 5.9.2008).

Nesnažila se znicotnit poctivé snahy o sousedskou výpomoc v případě ekonomické nepřízně, náhlé nezaměstnanosti, choroby, potřeby hospitalizace. Soustředila se ale na jiné snahy jako například na využívání bezdomovců, houmlesáků, propuštěných kriminálníků, k registraci voličů, nezřídka se zapisováním jmen nebožtíků, též vydírat firmy, korporace, ohánět se klackem obviňování z rasistického útlaku.

Obama v době tohoto svého komunálního organizování se údajně věnoval tzv. training grievance-mongers, tvorů permanentně si stěžujících, rozhořčených, zlostných, z ultralevicové organizace ACORN (Association of Community Organizations for Reform Now), proslulé svými hodně nešetrnými iniciativami – tzv.direct actions. ACORN již čtyři desetiletí využívá a zneužívá všelijaké podpůrné vládní programy, podílí se  na podpoře ilegální imigrace, padělání řidičských průkazů, registrace sociálního zabezpečení, a volebních podvodů.  V Novém Mexiku tato ACORN měla na své výplastní listině odsouzené zločince. V Pennsylvánii policie pátrá po výtečníku jménem Luis R.Torres-Serano, který předložil sto falešných volebních registrací pro ACORN, jehož přední činitelé zpronevěřili téměř milion dolarů.

Takovými nepravostmi nelze ovšem očerňovat Obamu, publicistka Malkinová tak nečiní. Upozornila však, že z fondů Obamovy kampaně 800.000 USD se poskytlo tomuto ACORN, kamuflovanému jako „Citizen Services, Inc.“

Ať už volby v listopadu dopadnou jakkoliv, tolik je jisté, že kandidátka Palinová prozatím zazářila, získala značnou pozornost veřejnosti jakož i nepříliš sympaticky naladěných medií, to vše k neprospěchu Obamy, té zcela největší celebrity. („For no presidential nominee in living memory had the gap between adulation and achievement been so great“ – slova již citovaného Krauthammera).

DALŠÍ  DÍLO  VÝTEČNÉHO  THOMASE  FRIEDMANA

Tento potomek židovských přistěhovalců přišel na svět v roce 1953 v Minnesotě,  státě se značným procentem skandinávských, ale též českých, moravských a slovenských  pionýrů. Se studii pokračoval na anglické univerzitě v Oxfordu, se specializací v oblasti Středního východu, a posléze se uplatnil ve významné roli (bureau chief) The New York Times, nejvýznamnějších amerických novin, napřed v Bejrútu, poté v Jeruzalémě. Se světem důkladně obeznámený publicista už byl, prozatím třikrát, obdařen prestižní Pulitzerovou cenou. Jeho kniha The World Is Flat (s podtitulem  A Brief History of the Twenty-First Century), že svět je plochý - název na první pohled poněkud matoucí, až provokativní – vyšla v roce 2005 a předpokládám, že již existuje i v českém překladu. Poskytla pozoruhodné podrobnosti o dopadu globalizace, kvapící technologii, zdroji doslova explozivního pokroku a též zvyšování životní úrovně zejména v Číně a Indii. „Velká to kniha, která nám umožňuje vidět věci ve zcela jiném světle,“ tak ji v recenzi hodnotil ekonom Joseph E. Stiglitz, laureát Nobelovy ceny.

Nedávno (9.září 2008) z těch několika set televizních kanálů se mi poštěstilo zastihnout Friedmanův hodinový rozhovor (Charlie Rose – TV PBS). Právě se vrátil z dalšího globálního pobíhání a vyšla mu další kniha  s neméně provokativním titulem Hot, Flat, and Crowded - že naše planeta je nejen plochá, ale i horká a přecpaná. U toho pak dlouhý podtitulek o potřebě zelené revoluce a oživení Ameriky. Tvrdí a snaží se dokazovat, že energetická krize a klima jsou ty nejožehavější priority, rozepisuje se o specifických technologiích, jež se mají stát bází národní politické platformy „geo-greenismu“. Čeští Zelení aby aplaudovali.

Do knihy s kapitolami jak o přírodních zdrojích, tak petroolejových diktaturách, jsem dosud neměl příležitost nahlédnout a omezím se na informace, získané z televizního interview. Americkou vládu a americkou společnost nikterak nešetří. Vyčítá jí tzv.self-indulgence, sobecké, krátkozraké požitkářství, jež se vláda nesnaží potírat, nečiní viditelné smysluplné kroky. Zatímco již několik desetiletí oficielně proklamuje odhodlání dosáhnout energetické soběstačnosti, závislost na zahraničních dodávkách však stále roste, platíme miliardy dolarů dodavatelům, též takovým, kteří pak financují naše nepřátele.

Friedman opakoval výrok bývalého saúdského ministra, jehož jméno jsem už zapomněl, ač jsem se s ním na jedné konferenci potkal. Ten shrnul dilema Západu v báječné zkratce: Doba kamenná pominula ne proto, že by bylo došlo k vyčerpání zásob kamení a ropný věk pomine nikoliv vyčerpáním zásob ropy, ale novou technologií. Ta ho pohřbí.

Ledacos je již v pohybu. Dánsko vede v inovacích ve využití větrných zdrojů (wind technology), Japonci jsou v čele využití novinek energie slunečné. Friedman se však nezmínil o prvenství Francie s energií jadernou – přemnoho Temelínů. Zato se tuze rozezlel na reakci účastníků republikánského kongresu v jeho rodném státu Minnesotě, skandujících slogan „drill, baby, drill“. Nominovaný John McCain nijak vášnívě nepodporuje vrtné aktivity v pobřežních vodách a vůbec ne v panenské prázdnotě Aljašky, tak jak doporučuje viceprezidentská kandidátka Palinová, která ze všech předních politiků, do ožehavého tématu zasahujících, je ta jediná, s tamějším terénem seznámená a ví, o čem mluví.

Friedman je vzácnou výjimkou, nehořekující kvůli rostoucím cenám pohonných hmot: naopak, přál by si, aby ještě víc rostly - poněvadž jedině tak se kapitalistický trh a mentalita pohnou a spočítají si, že se jim přece jenom vyplatí pustit se do nákladných investic k využití oněch náhradních, kýžených ale dosud ziskově neperspektivních zdrojů. Jestliže takové inovace se za nynější cenu čtyř dolarů za galon nevyplatí, jinak se bude reagovat po dosažení ceny deseti dolarů.

Texaský miliardář T.Boon Pickens v současné době utrácí miliony vlastních peněz za televizní seznamování národa s jeho receptem na řešení kize, o vymanění se ze zahraniční ropné závislosti. Do alternativních zdrojů energie je připraven investovat mnohé své miliardy.

Činí tak nejen jako americký patriot, ale také jako americký kapitalista, jenž si už spočítal možnosti dalšího profitu. Ale tato snaha o dosažení energetické soběstačnosti je tak mohutný projekt, který trh, privátní iniciativy, nezvládnou a bez spoluúčasti státu je nezvládnutelný. Proto, vyhrňme si rukávy, povzbuzeni úspěšným precedentem, jímž bylo dobývání kosmu, cesta na Měsíc. Dosavadní počínání Washingtonu ale nedodává příliš optimismu. Na rozdíl od postoje jiných vlád, Bushova administrativa místo aby přilákala investory daňovými úlevami, zájemce odrazuje. A platnost úlev ke konci tohoto kalendářního roku vypovídá.

Však to je také důvod, proč čínský miliardář, jenž ke svému obrovskému bohatství v ČLR, ke komunismu údajně spějící, dospěl zejména výrobou výplní, desek k využití sluneční energie, si rozmyslel rozjet produkční linku na americkém území.

Friedman se nedávno vrátil z Číny, kde získal dojem, že tamější potentáti si začínají uvědomovat neudržitelnost, nežádoucnost pokračujícího hospodářského růstu za každou cenu („growth uber alles“ – jeho slova). Kdykoliv do země přijede, tak vidí, že lidé tam mají menší zábrany promluvit, ale stále rostoucí potíže dýchat.

V hospodářsky nejčilejší provincii Guandong na jihu země dochází ke znatelnému přechodu od tzv. dirty economy, životnímu prostředí ubližujících továren (stěhovaných do málo průmyslového vnitrozemí, kde jejich přítomnost bude aspoň na čas vítaná) k moderní clean economy.

„Tak jak se pohne Čína, tak se pohne celý svět,“ tvrdil Friedman a dodal, že „My potřebujeme si počínat jako Čína na jeden den.“ Pochopil jsem to jako povzdech pozorovatele, který byl svědkem úspěchu autokracie nad demokracií – obrovského využití energie v přípravě na Olympiádu, v porovnání se situací v Novém Orleánsu, metropoli, co se po dopadu ničivého hurikánu Katrina před třemi roky dosud nevzpamatovala. Pomalé jsou kroky demokracie a ne vždy tím nejsprávnějším směrem. USA riskují stát se banánovou republikou, postěžoval si při porovnání například letiště v Berlíně, Pekingu, Šanghaji, s prostorami, v nichž musíme v New Yorku přistávat.

Tvrdí, že to je důsledek naší complacency - sebeuspokojení, k němuž došlo po rozpadu Sovětského svazu, supermocnosti, našeho rivala.

Není ale jiné moci, velmoci než USA, ochotné a schopné převzít vedení, onu inspirující pochodeň potřebného globálního pokroku. Tak Friedmana ujistil Nicolas Sarkozy ve Francii a stejně ujišťovali čínští předáci. Americký magnet tolika výzkumných ústavů, univerzit, nejkvalitnějších tvůrčích mozků. Všemožné, vzájemně se doplňující varianty řešení – atom, slunce, vítr, mořské vlny, thermální, všelijaký další zdroj. (A ledacos viditelného se už děje: před několika týdny jsem jel do Kanady a cestou postřehl kopce náhle obsypané oněmi větrnými novotami.)

Ano, inovace, nejdůležitější ze slov - Innovate, baby, innovate! Jen tak lze ukončit  dominantní éru petrovládců, ktará pak pomine, tak jak pominula doba kamenná.

Friedman ale vyjádřil obavu o blížící se nové studené válce. Tento minus kompenzoval plusem naděje, že islámský fanatismus by přece jen mohl pominout, poněvadž Achillovou patou extrémistů je jejich puzení k ještě většímu ultraradikalismu, jenž je připraví o sympatie dřívějších podpůrců. Kéž by tomu tak bylo.

PREFERENCE,  PRIORITY,  POŠETILOSTI  VOLIČSTVA

Blíží se české komunální volby, přibývá jiskření na kolbišti nikterak ohleduplných gladiátorů. Z dálky od opačného břehu Atlantiku se snažím sledovat a orientovat: odpadá náboženství v tom našem až výstředně ateistickém národě, na rozdíl od jiných kritérií jako jsou věk, pohlaví, vzdělání, zkušenosti s lety v totalitě, kdo na ní vydělal a kdo prodělal, komu se stýská a kdo si libuje, hodnocení svobody jako daru či břemena. Nátura, ambice, sklony spoléhat víc na sebe nebo na stát, pro nesplněné ambice nacházet vysvětlení na všemožných adresách s výjimkou té vlastní. Ochota tolerovat realitu značných socio-ekonomických rozdílů a stále se zvětšujících vzdáleností, kolik že hlodá závist, proslulá to česká vlastnost. (Vzpomínám na někdejší anktetu po rozpadu ČSR – ČSSR – ČSFR, při vymýšlení nejvhodnějšího názvu čerstvého českého státu. Mezi alternativami bylo i doporučení „Republika Závist“.)

Nevím, do jak důkladných podrobností šťourají čeští průzkumníci veřejného mínění, v porovnání s praktikami zde v Americe, zemi rozsáhlejší, s příslušně větším množstvím komplikací a následných bolehlavů. Nejen tedy věk, vzdělání, životní úroveň, ale i vliv rasy, národnosti, náboženství, stavu dosažené integrace-asimilace, zda přistěhovalci nedávní či potomci pionýrů z předchozích století.

-    -    -

Začnu rozdíly regionálními, nyní s nominací aljašské guvernérky Palinové záležitostí dost aktuální, byť s méně disharmonickým, natož destruktivním potenciálem. Ale i zde je kontrast značný: porovnejme zálesáckou lovkyni losů s intelektuální elitou východního pobřeží, zejména s tzv. bostonskými brahmíny. Před čtyřmi roky prezidentský kandidát John Kerry, přímo ukázkový brahmín, v takových divočinách nemohl neuspět.

Na západ od řeky Mississippi bývá desetkrát míň obyvatel na tu kterou čtvereční míli a na vzdálené Aljašce je disproporce ještě větší. Otrlí, individualističtí pionýři, pohrdající vzdáleným Washingtonem s jeho legiemi všetečných byrokratů – taková je představa, reputace. Báječně osmahlý Barry Goldwater v kovbojském širáku, senátor z Arizony, dokonce ovládal tuze obtížnou indiánskou řeč Navajo. Konzervativci typu Ronalda Reagana zdůrazňují, že vláda, která vládne nejmíň, vládne nejlíp. Takové ujišťování jde ale stranou v okamžiku, když vypukne  kalamita, způsobená přírodními či jinými živly. Nejen hurikán Katrina vyžadoval, aby Washington přispěchal s asistencí, ale i teď v předvolebním závěru roku 2008 probíhá vládní úsilí zachraňovat provinivší se Wall Street.

Federální vláda vlastní daleko víc půdy v oněch západních státech (polovinu všeho území a v případě Aljašky 70 procent). Zatímco množství federální dobročinnosti – tzv.earmarks - vychází v Obamově státě Illinois na 22 dolarů per capita, na Aljašce to je 231 dolarů per capita, čili víc než desetkrát (The New York Times, 14.9.2008:WK1).

-     -    -

Mnou často citovaný až opěvovaný publicista Thomas L. Friedman v tomtéž zdroji z téhož dne ostře kritizoval republikánského prezidentského kandidáta Johna McCaina, že „vytáhl do kulturního boje“ (to play the culture-war card). Rozhlížel jsem se po zpřesnění tak překvapivého verdiktu. Poskytl mi je Herbert F. Meyer, v době Reaganovy administrativy Special Assistant to the Director of Central Intelligence, svým informativním esejem (“The Culture War’s Decisive Battle Has Begun“ 8.9.2008), že tato kulturní bitva, probíhající již několik desítek let, teď pořádně vzplála a blíží se k vrcholu právě v těchto prezidentských volbách. Pro budoucnost by mohla mít stejně zásadní dopad jako bitva u Gettysburgu za občanské války v devatenáctém a námořní bitva u ostrova Midway ve století dvacátém.  Pořádná to hyperbola, tady ji máte.

Autor nás seznamuje s protivníky. V jeho terminologii těmito antagonisty jsou jednak „tradicionalisté“, jednak „levicoví liberálové.“

Bezostyšně sympatizuje s tradicionalisty, hlásící se ke křesťanské tradici, k přesvědčení, že jedinci jsou důležitější než skupiny, že rodiny mají větší váhu než vlády,  že manželství je svazek muže s ženou. V oblasti lidských práv se klade důraz nejen na práva, ale i na odpovědnost jako opačnou stranu téže mince, na osobní svobodu, jež nesmí být zneužívána, a na zákon, jehož platnost nezávisí na okolnostech, zda se jeho dodržování zrovna hodí nebo nehodí.  V hospodářské sféře má převládat svoboda s minimálním zasahováním úřadů. Tradicionialisté uznávají a respektují rozlišnost lidí v jiných zemích a jsou přesvědčeni, že jejich USA, vzdor všem svým nedostatkům, jsou zemí to nejpožehnanější (in history’s most blessed country), jíž v případě útoku budou bránit svými životy.

Oni „levicoví liberálové“ vidí svět a svou vlast značně jinak. Přemnohé jim vadí na tradici vlastní země, včetně nerovnosti v kapitalistické ekonomii volného trhu,  vadí jim síla vojenské moci a okázalé projevy vlastenectví. Odmítají se ztotožňovat s převažujícími mravními hodnotami, a nedostatky vlastní společnosti jim brání uznat a ocenit jakékoliv pozitivní výkony jejího počínání.

Tento druh radikálně nevlídného hodnocení vlasti započal v šedesátých letech minulého století, s projevy odcizení, drogové závislosti a blažených sexuálních eskapád.

Časem se ale zformovala politická agenda s úsilím tyto Spojené státy důkladně předělat, tradic a dosavadní orientace se zbavit. Bůh jako ultimální autorita odmrštěn a nahrazen Státem.  Absolutní pravdy a hodnoty neexistují, právo-neprávo a dobro-zlo je rozmělněno v relativismu, kulturním pluralismu, v důrazu na rovnosti hodnot, kdy pak není rozdílu mezi vegetariánem a kanibalem. Vždy se najde nějaké ospravedlnění i těch nejnehoráznějších činů škodících pluralistické demokracii.  V jakémkoliv konfliktu se nedává přednost porážce nepřítele: přednější je porážka či aspoň potupa vlastní strany.

Ve vidění tohoto autora, USA dospěly do stavu stalemate, neboli patové situace. Nejvyšší soud pěti hlasy proti čtyřem se obtížně dopracovává k řešení důležitých problémů, ať ve sféře války či míru, ekonomie, energie, školství, zdravotnictví, kontroly hranic a imigrace vůbec. V zahraniční politice, na rozdíl od tradičních vojenských konfliktů na bitevním poli, došlo k válce ideologické, té studené, v níž vůle spojenců demokratických zemí koncem sedmdesátých let se postupně vypařila a převládlo bažení s jménem détente – eufemistický to synonym pro kapitulaci. Meyer uvádí tři jména: Ronald Reagan, Margaret Thatcher a papež Jan-Pavel II, žádný z nich se zkušeností v zahraniční politice. Jejich záměrem se ale nestala snaha „neprohrát,“ ale přestat s ústupky a přejít k ofenzivě, což pak tuze šokovalo kremelské vládce, tolik přesvědčené, že historie je na jejich straně. Během pak jedné dekády bylo po studené válce jakož i po Sovětském svazu.

Nyní v tomto prezidentském volebním utkání, republikánský kandidát McCain se svou partnerkovou Palinovou se pustili do patriotické ofenzivy oněch tradicionalistů, ona kulturní válka se teď náramně rozkošatila.

K tématu teď jen poněkud nakousnutému se pokusím ještě vrátit.

KRÁJENÍ KOLÁČE  A  LEVICOVÉ  IDEÁLY

Jak by mělo vypadat pokrokové porcování požitků? Lidé si mají být před zákonem rovni svými právy – a též by měli i svými povinnostmi. Jenže jsou vybaveni různými vlastnostmi, s nimiž na svět přišli. Různá inteligence, talent, ambice a k tomu pak připočíst štěstí – onu zapeklitou mušku zlatou. Rovnost příležitosti poskytnuté nerovným tvorům ale vede k nerovným výsledkům, s nimiž se prosazovatelé pokrokových ambicí na předělávání lidské přirozenosti nedovedou smířit.

Když jsem se přiharcoval za velkou louži a začal rozkoukávat, jedním z prvních překvapení, co mě pořádně praštilo přes nos, byly obrovské příjmové rozdíly, že třeba hollywoodský tajtrlík či baseballové eso pobírají mnohonásobně větší plat než prezident supervelmoci. Jestliže v Japonsku plat kapitánů průmyslu (CEO – Chief Executive Officer) je v průměru desetkrát vyšší než jejich podřízených,  v USA to je rozdíl stonásobný až tisícinásobný.

Ještě víc mě ale překvapilo, že tak nehorázné disproporce jakoby nevadily té daleko míň majetné většině národa – snad za pošetilého předpokladu, že i jim se poštěstí stejně tak se náramně vyšvihnout.

Současně se lze dočíst, že jedno procento – ti nejbohatší – platí víc než polovinu všech daní, zatímco polovina obyvatel daně vůbec neplatí. Jsme zahrnováni vzájemně se vylučujícími ciframi, statistickými údaji, všelijak přizpůsobenými tvrzeními.

-     -     -

Walter E. Williams,  profesor ekonomie na univerzitě ve Virginii, černoch a  výtečný myslitel, v článku s prostořekým názvem A Nation of Thieves („Národ zlodějů“) mi umožnil dozvědět se o existenci Edgara K.Browninga, kolegy ekonoma na univerzitě v Texasu a s jeho neméně provokativní knize Stealing from Each Other („Vzájemné okrádání“), s podtitulem How the Welfare State Robs Americans of Money and Spirit, jak příliš pečující stát připravuje občany o peníze i motivaci. Tvrdí a dokazuje, že rovnostářská ideologie přiměla Američany, aby jeden okrádal druhého. Zatímco rovnost před zákonem a pokud možno (within reason) i rovnost příležitosti jsou logickou, přirozenou součástí svobodné společnosti, naopak požadavek rovnosti výsledku je jejím výrazným popřením a zárodkem tyranie.

Naprostá většina národohospodářů uznává úzkou spojitost mezi příjmem a produktivitou. Browning uvádí příklady nerovnosti oprávněné a neoprávněné. Taková je zkušenost, že lidé s vyšším vzděláním mají v průměru vyšší příjmy, vyšší životní úroveň než ti, kteří nedokončili povinnou školní docházku. Pilně studující, pracující, víc se snažící jedinci dosahují oprávněně vyšších, legitimních a přitom nerovných výsledků. Ovšem je plno zdrojů a příčin nerovnosti nespravedlivé, dosažené nepoctivým úsilím: podvody, korupce, nepotismus, zlodějna, bezohledné vykořisťování.

Příliš pečující welfare state se snaží příjmovou nerovnost omezovat a pokud možno zcela eliminovat redistribucí, což Browning jednoznačně odmítá a přirovnává ke krádeži: však i zloděj se podílí na redistribuci – z kapsy okradeného do kapsy vlastní.

Rozdíl v tomto druhu počínání je pouze v jeho případné legalitě, zákonodárného politického aktu státu.

Autor prezentuje překvapivé údaje: V roce 2005 výdaje z veřejných zdrojů (federace, státy, lokality) na celkem 85 podpůrných (welfare) programů dosáhly sumy 620 miliard dolarů, což převyšovalo výdaje na obranu země (472 miliard). Tehdy úřady napočítaly 37 milionů osob, spadajících do kategorie chudoby, což vycházelo na 16.750 USD na osobu, na 67.000 USD pro čtyřčlennou rodinu.

K tomu notno připočíst další požitky jako starobní pojištění (Social Security) a platby z přemnoha dobročinných soukromých zdrojů, včetně těch církevních.

Leckdo si pak láme hlavu nalézt správnou odpověď, proč chudoba v Americe může tak sveřepě přetrvávat.

-     -     -

Od tématu s tak zapeklitou otázkou poněkud odbočím zmínkou o pojednání „The Vision of the Left“ (Townhall, 9.9.2008), o vizích politické levice, z pera Thomase Sowella, rovněž černošského ekonoma, působícího na Hooverově Institutu kalifornské univerzity ve Stanfordu. Sowella si vážím jako jednoho z nejpozoruhodnějších myslitelů naší doby.

Tento jeho text začíná přiznáním, že konzervativci stejně jako liberálové by raději žili ve světě, vymyšleném bažícími idealisty. Pramálo lidí, ať už z ideologických či praktických důvodů, by dávalo přednost nerovnosti ve společnosti. Též nemnoho nás dychtí utrácet na zbrojení, obranu země, přemnohé miliardy, které proto neplynou do lékařského výzkumu. Vůbec nepřekvapuje, že zejména mladou generaci přitahují vize takového světa, který není a zítra by podle jejich představ být měl. Chybí ale zkušenost, důkladné obeznámení s existující realitou: vyrůstání, dosažení dospělosti je věru obtížný, nesnadný proces.

Sowell zdůrazňuje, že kromě mladé generace jsou to i ti, kteří měli výhodu narodit se do prosperity, bez materiálních starostí, takto izolováni a navíc i ochraňováni oním pečujícím welfare státem. Připočtěme intelektuály na univerzitách, nevyhoditelné s existenční definitivou - tyto až nesmyslně hýčkané blahovolným systémem, jímž ovšem opovrhují. V prostředí takto téměř totožně uvažujících teoretických pseudorevolucionářů je velkou modou existující politický systém a vládu bezpodmínečně zatracovat. Výsledkem bývá stav jejich trvalé nezralosti (perpetual immaturity). K nim též třeba přičíst hollywoodské celebrity a všelijaké boháče, jež osud rovněž zbavil potřeby doopravdy dospět. V těchto kruzích však lze jen s velkými obtížemi najít typ proletáře, jemuž Karel Marx přisoudil historickou odpovědnost za předělání světa.

Taková nedospělost mívá neblahý dopad v mezináerodních vztazích. Poslužme si příkladem z třicátých let minulého století, se snahami o appeasement, konejšení nenasytných diktátorů. Posléze, ve studené válce, pokrokoví bojovníci za mír protestovali proti americkým, nikoliv však sovětským raketám. Se snahou docílit unilaterální odzbrojení západních demokracií, vždy odsuzovat jejich zbrojení se zlověstným epitetem „horečné.“

Naštěstí jsme měli Ronalda Reagana, který se nemínil inspirovat chamberlainovskými usmiřovačkami a tuze přispěl ke kolapsu sovětského imperia -  k výsledku, Vladimírem Putinem charakterizovaného jako „největší tragedie dvacátého století.“

Nepoučitelnost nedospěvších idealistů je ovšem nevymýtitelná. Právě jsem v televizi  vyslechl lamentace hollywoodských mystitelů, jejich zděšení, že v případě  republikánského vítězství ve volbách, kandidátka Palinová bude cenzurovat veřejné knihovny. Slovo nevole jsem ale z těchto kruhů nepostřehl vůči barbarskému počínání islámských fanatiků například v Iránu, pilně usilujících o získání nukleární bomby a zničení státu Izraele se vším všudy. V Iránu (dle Baracka Obamy small country - „malé zemi“, s obyvatelstvem, jehož počet se odhaduje na víc než 100 milionů) všelijaké provinilce bičují, případně i kamenují, na náměstích tuze věší homosexuály k poučení veřejnosti. Před několika dny jsem obdržel hrůzostrašnou dokumentaci, kterou jsem e-mailem rozeslal mnohými směry. Neobtěžoval jsem se ale s adresami zde zmíněných horlitelů, jež přece něco takového nezajímá. (Rovněž se ovšem nezajímá United Nations Human Rights Council - starostí o lidská práva pověřená větev OSN. Na její webové stránce se lze dozvědět, že jediným porušovatelem lidských práv na světě je Izrael.)

POLITICKY  ZÁVAŽNÉ  ODSTÍNY  NAŠÍ  POKOŽKY

Ošidná to záležitost tahle pigmentace s potenciálem politické třaskaviny.

Pustit se takovým směrem obsahuje riziko vstupu na minové pole. Svědectvím nám může posloužit Geraldine Ferraro, bývalá zákonodárkyně, členka Kongresu a rovněž bývalá, leč neúspěšná kandidátka na úřad viceprezidenta země. To bylo v roce 1984.

V nynějších volbách roku 2008 podporovala kandidaturu Hillary Clintonové jako členka jejího finančního výboru. Při jakési příležitosti ale utrousila, že  nominace Hillary by nebyla možná bez jejího ženství a Obamova bez jeho černošství. Vyjádřila tak  samozřejmost, o níž by přece nikdo příčetný nepochyboval. Nicméně z toho byl skandál, obvinění z rasismu, dotyčná prostořeká musela z výboru rezignovat, od kampaně se distancovat, umlčena byla a od té doby mlčí. Tématem tolik stále háklivým aby se pouze zabýval běloch s existenčně sebevražednými sklony.

Jedině černoši se mohou beztrestně ozvat. Vím jen o jedné výjimce, jíž je Dinesh D’Souza, hodně tmavý přistěhovalec z Indie, výtečný publicista, nenáviděný v politicky korektních kruzích, a natolik statečný, že – v nečastém případě, že ho některá univerzita pozve na přednášku – pozvání přijme a promluví, než bude rozlíceným davem ukřičen a umlčen. V roce 1995 mu vyšla kniha s dost prorockým titulem The End of Racism, stal se z ní bestseller. Ovšem bělošská pokroková, politicky korektní levice přece nemohla připustit názor o mizícím rasismu. Naopak, rasismus stále bují a tím, že je míň viditelný, tím je ještě víc zkázonosný, a nic na tom nemění uzákoněné praktiky Affirmative Action o přednostech, jichž se černochům dostává nejen při přijetí do škol a zaměstnání.

V pojednání nazvaném Obama and the End of Racism (Townhall, 1.9.2008) D’Souza píše o tomto údajně rasistickém národě, v němž Barack Obama získává tolik hlasů v socio-ekonomicky nejúspěšnějších bělošských vrstvách. Že Obama a nikoliv Hillary se stal pilířem bělošského establišmentu. Obamova kampaň vychází z premisy, že Amerika již rasistická přestala být, taková éra pominula. Nedomáhá se ani solidarity černochů, ani se nesnaží využívat pocity setrvávajícího provinění v bělošských řadách.

Na tak pozitivní posun nevřele reagují politicky korektní bijci za lepší příští za každou cenu a tuze vadí černochům z povolání, typu velebníčků Jesse Jacksona a Al Sharptona,  jejichž lukrativní existence přece závisí na neutuchajícím zdůrazňování černošského utrpení. Důkazy však nelze snadno nalézt. Na tvrzení, že McCain má větší podporu mezi bělochy, což dokazuje bělošskou rasistickou zaujatost, lze reagovat odkazem na téměř stoprocentní černošskou podporu Obamy, což tedy by dokazovalo téměř stoprocentní opačnou bigotnost.

Situace ale není tak zcela růžová, D’Souza se vyjádřil takto: „Ačkoliv Obamova kandidatura signalizuje, že Amerika překonává svou rasistickou minulost, ani Obama či jeho manželka to tak osobně nevnímají. Jejich osobní přiznání, například v Obamových knihách, jsou zaplavena rasovou háklivostí, rasovou posedlostí a zlostí. Čím víc privilegií se jim dostává, tím se zdají být víc zatrpklí. Zdrojem této patologie je onen liberalismus, jejž Obama přijal za svůj: liberalismus, který proklamuje rovnost, ale zachází s nimi jako s podřadnými, jimž je třeba poskytovat přednostní zacházení.“

Mezi černochy s odvahou nebýt omámen Obamou vyniká Thomas Sowell, ekonom na Hooverově Institutu v Kalifornii. Například v pojednání Idol of Crowds (Townhall, 16.9.2008) přirovnává  euforické reakce v Berlíně k filmovým týdeníkům z třicátých let, když tehdy německý národ třeštil. Sowell ale spěchá se zpřesněním, že do katastrofy nevede národ jen vůdce hanebný, ale i jen málo zkušený, málo schopný. Zejména v nynějším nukleárním věku, kdy třeba velmi brzo jadernou zbraň získají islámští fanatici v Iránu – dle tvrzení Obamy „malé zemi“, s víc než 100 miliony obyvatel. „Nejsme schopni dospělé předvídavosti a dospělé odpovědnosti?“ ptá se Sowell a odpovídá: „Barack Obama má ovšem svou obvyklou odpověd: mluvit. Rétorika se zdá být jeho odpovědí na všechno. Obama volá po „agresivní diplomacii“ po „houževnatém vyjednávání“ s Iránem. Tak barvitá adjektiva mohou údělat dojem na naivního voliče, ne však na fanatiky, neváhající se zničit a při té příležitosti také zničit nás všechny.“

Již zmíněnou ošidností oné bělošské viny se zabývá Shelby Steele, vědec, rovněž černoch, v knize White Guilt. Ona údajná bělošská privilegia odmítá jako disingenuous („neupřímná, naivní“), ty nejsou problémem těchto dní. Tím skutečným problémem je nezodpovědnost černochů. „Kdybych teď byl černošský student, byl bych zavalen nabídkami všemožných příležitostí z amerických belošských institucí, univerzit. Téměř každá instituce má svůj diversity výbor. Tak jako ho má každý soukromý klub. Já jsem byl žádán vstoupit do tolika klubů, že ani nevím kolik jich bylo. Netřeba se rozhlížet po příležitostech v mnoha případech, ty za mnou samy přijdou.“ Steele pak dodává: „Je nejvyšší čas přestat se stížnostmi o bývalé někdejší diskriminaci a začít posuzovat lidi jako individua, ne jako příslušníky té či oné rasy.“

K tomtu tématu se v jiném pojednání (Townhall, 17.9.2008) vrací Thomas Sowell:

The High Cost of Racial Hype neboli vysoká cena za fixaci, pohroužení se (navel-gazing)do vlastní „identity.“ Zmínil se o zprávě na první stránce významných novin Wall Street Journal, s fotografií černošského mladíka z dobře situované rodiny, jemuž matka uvazuje motýlka, mladík ve smokingu se chystá na ples, a předmětem zprávy je jeho  starost kvůli vlastní identitě.

Zaobírat se vlastními kořeny a nevidět skutečný svět kolem nás – to má být ta smysluplná prioritas? Sowell: „Ve světě, kde naprostá většina černošských dětí se narodila a vyrůstá v rodinách bez otce, kde většina černošských dětí nedokončí povinnou školní docházku a kde vražednost v černošských řadách je mnohonásobně větší než národní průměr, by přece měly být naléhavější priority než starosti o vlastní životní styl a identitu. Za desetiletí své práce při zkoumání rasových a národnostních skupin v mnoha zemích světa – zejména se zaměřením na ty, jež se z chudoby dopracovaly k prosperitě – nikdy jsem se nesetkal s případem  posedlosti s kmenovou sounáležitostí, s důrazem na udržování solidarity s jejími příslušníky, bez ohledu, kdo jsou a jak si počínají.“

Proč tedy dávat kmenové identitě větší váhu než závažným zásadním otázkám a starostem o počínání skupin a jednotlivců?

Částečnou vinu Sowell přisuzuje ideologii onoho „multikulturalismu“, jenž tvrdí, že všechny kultury jsou equally valid - stejně, rovnocenně oprávněné, hodnotné. Onen druh zkázonosného uvažování, nerozlišujícího vegetariány od kanibalů.

Přemíra romantických idiotických sebeiluzí.

Třeba nám mnoha statečných tvorů Sowellova kalibru.

NOBELOVY  CENU  MÍRU  - 1:  NEJEDNO  PODIVNÉ  ROZDÁVÁNÍ

Švédský průmyslník a vynálezce dynamitu se světu též revanžoval poskytnutím fondů k vytvoření ceny ve světě té nejprestižnější. Uděluje se  každoročně ve třech vědních oborech – fyzika, chemie, medicina – a za zásluhy v literární tvorbě.

Jinak je tomu v případě ceny v oboru ekonomie: tu zřídili švédští finančníci „k uctění památky“ Alfreda Nobela, nikoliv tedy ze zdrojů jeho dědictví. Nejeden kritický hlas se domáhá zrušení takové pocty či aspoň jejího zřetelnějšího odlišování. Tak či onak, všichni laureáti spolu se slávou inkasují značné množství peněz, nepodléhajících zdanění.

Místem slavnostního aktu je Stockholm, ale k udělení ceny míru dochází v Oslu v sousedním Norsku, vždy 10.prosince, k výročí Nobelovy smrti. Kandidáta, který co nejznamenitěji přispěl k míru v tomto tolik rozháraném světě, vybírá pětičlenný výbor, volený norským parlamentem.

Touto poctou, započatou v roce 1901, bylo prozatím obdařeno 95 jednotlivců a 20 organizací. Počet neúspěšných kandidátů je ovšem daleko větší. Svého času se mezi nimi vyskytli i Hitler a Stalin, a mezi navrhovateli tak humanistických mírotvůrců údajně byl i George Bernard Shaw.(Dosud jsem se nepustil do pídění o takového iniciativě břitkého přísného komentátora britské reality. Tolik je ale stoprocentně známo, že byl zasažen slepotou a hluchotou, když v  třicátých letech za genocidálního hladomoru a teroru navštívil Stalinovu říši a nemohl si ji dost vynachválit.)

V období před druhou světovou válkou, ceny se několikrát takto udělily k potěše doslouživších státníků. Amerického ministra zahraničí Frank Kellogga jakož i francouzského kolegu Aristide Brianda ocenili za jejich spoluautorství výsostně nepraktické inciativy – tzv. Briand Kellogg Pact - zakazující, mimo zákon postavivší válku jako nástroj národní politiky. K udělení ceny došlo v roce 1929 a přesně za deset let vypukla druhá světová válka.

Nejednou se dostalo na Organizaci spojených národů: v roce 1961 byl poctěn Dag Hammarskjold, generální sekretář OSN, posléze zahynuvší v leteckém neštěstí na cestě s mírovým posláním do občanskou válkou cloumaného Konga. Tehdy hodně  lkali zaměstnanci světové organizace (včetně mé budoucí manželky, pracující pro UNICEF).

UNICEF, odvětví pověřené péčí o dětičky, tuto Nobelovu poctu získalo v roce 1965, jakož ji i získala větev UNHCR s agendou k prospěchu uprchlíků (1981), a OSN modré přilby, s nevalným úspěchem se snažící o dosažení jakéhosi míru na přemnoha výbušných místech světa (1988).

Dostalo se i na nevládní organizace jako Mezinárodní červený kříž (1963), Amnesty International (1977) a Doctors Without Borders - Lékaři bez hranic (1999).

Došlo však ke značnému zpolitizování kritérií oním pětičlenným komitétem.

První příkladem nám poslouží cena v roce 1962, za krátkodobého prezidentství J.F. Kennedyho, udělená Američanu Linusi Paulingovi, jehož antinukleární iniciativa byla namířena především proti jeho vlastní vládě.

Lech Walesa překvapivě uspěl v roce 1983 čili šest dlouhých let před kolapsem komunismu na evropském kontinentě. Leč dva roky poté (1985), politicky korektní krok byl učiněn oceněním organizace vědců (International Physicians for the Prevention of Nuclear War), oné čeledě amerických a sovětských „mírových aktivistů“, zatracujících Reaganovo politické počínání, avšak beze slova kritického zájmu třeba o osud disidentů v Sovětském svazu, zavíraných do blázinců. V roce 1990 laureátstvím byl poctěn Gorbačov za jeho zásluhy o ukončení studené války („pro jeho vůdčí roli v mírovém procesu, charakterizujícím důležitou část mezinárodního společenství“), aniž by došlo ke zmínce o zásluhách amerického Ronalda Reagana.

O Nobelovy cenu míru se dělili dost rozliční partneří: 1973, Henry Kissinger a Le Duc Tho k ocenění závěrečného debaklu ve Vietnamu (vietnamský spolulaureát ale poctu odmítl – jediné, takové mně známé protestní gesto); 1978, Anwar Sadat a Menachem Begin za kurážný krok k jakémusi izraelsko-arabskému usmiřování; 1993, Frederick W. De Klerk a Nelson Mandela, k úspěšné likvidaci apartheidu; načež 1994 přímo surrealistické rozhodnutí obdařit Shimona Perese, Yitzaka Rabina a Jásira Arafata, tolik kontrastní trio dvou slušných, o poctivé mírové uspořádání usilujících státníků, spolu pak s celoživotním lhářem a teroristou.

Tuze o tuto slávu usiloval bývalý, pramálo úspěšný, americký prezident Jimmy Carter. Prosazoval se, viditelňoval se, z vlastní iniciativy bez pověření Washingtonu se pletl do mezinárodních konfliktů (například v případě Severní Koreje, k oprávněné nelibosti tehdejšího úřadujícího prezidenta Billa Clintona).  Úsilí se mu nakonec přece jen podařilo, cenu získal v roce 2002 a politicky velmi korektně pokračuje v zatracování Izraele pro jeho údajně nedostatečně demokratické počiny tam v oblasti mnohonásobně početnějších arabských diktatur.

Několikerá nominace českého prezidenta disidenta Václava Havla málem vyšla v roce 1991 a pak přece se jen nepovedla. Dostala ji statečná barmská disidentka Daw Aung San Kyi.

A hned následující rok 1992 jí byla poctěna podvodnice Rigoberta Menchú z Guatemaly, pro její autobiografii. Presentována jako téměř negramotná vesničanka mayanského původu, ve skutečnosti však vybavená na tamější poměry privilegovaným vzděláním. Popsala horory způsobené pravicovou diktaturou v Guatemale. Jak byl její otec připraven o půdu vládnoucími vykořisťovateli, ač ho ve skutečnosti okradli vlastní příbuzní. Jak vládní soldateska upálila jejího bratra k smrti, byť se tak vůbec nestalo. A za tento výkon lhářka Menchú obdržela Nobeláčka, náhle ověnčená globální slávou.

Její kritici byli ztraceni jako reakční hnidopiši. Ve jménu „vyšší pravdy“ ona přece pravdu má.  Jestliže její bratr upálen nebyl, jiní upáleni byli, že ano. „Indiáni mluví kolektivně,“ potvrdil autorčin editor Arturo Taraceanu (citován Charlesem Krauthammerem v Time, 4.října 1999, též citujícím profesorku Marjorie Agasinovou, že jí vůbec nezáleží na pravdivosti této knihy, neboť dosahuje vyšší pravdy zásluhou svěho pokrokového politického záměru.) Tak zvaná „objektivní pravda, skutečná historie“ jsou jen lži sloužící zájmům privilegovaných vykořisťovatelských tříd.

Pseudoautorka Menchú rovněž posloužila světovému míru svým důsledně protiamerickým postojem, zatracováním Washingtonu, což se rovněž sluší připočíst k jejím literárním jakož i o spravedlnost ve světě usilujícím zásluhám. Oficiální citace Nobelovy poroty – „uznání jejích snah o etno-kulturní usmíření, založené na respektu pro práva domorodého obyvatelstva“ – zůstává nedotčeno.

S takovým druhem uvažováním pak mnozí, hodně zasloužilí kandidáti ovšem uspět nemohou.

NOBELOVY  CENY  MÍRU  - 2:  LECKDO  BYL  POMINUT

Stejně jako v případě udělování cen za literaturu, kdy místo titanů kalibru Lva Nikolajeviče Tolstého se pocty dostalo tvůrcům pominutelného formátu, jakým byl například Rene Sully Prudhomme, cena ta mírová unikla veĺikánům jako byl Mahatma Gandhi.

V jeho případě to však nezavinila výběrová komise, ale podmínka mecenáše Alfreda Nobela cenou obdařit  pouze žijící zasloužilce, nic in memoriam. Leč v roce 1948, před udělením 10.prosince, silně favorizovaný kandidát Gandhi byl zavražděn. Rok čtyřicátý osmý, pro český národ tak neblahý, pak byl tím jediným po skončení druhé světové války, kdy v udělení ceny vůbec nedošlo.

Mezi početnými neúspěšnými kandidáty na tak prestižní cenu byli i dva papežové (Jan XXIII., Jan Pavel II) jakož i Winstonem Churchillem nominovaný, neprávem pominutý Raphael Lemkin. Narozen v polské židovské rodině, jeho otec byl farmář, matka intelektuálka a tento jejich syn už ve svých čtrnácti letech ovládal devět jazyků. Po univerzitních studiích (Lvov, Heidelberg) působil řadu let v justici ve Varšavě. Holocaustu, v něm zahynulo 49 členů jeho rodiny, se mu podařilo uniknout do Švédska a z Evropy pak dál do Ameriky. Tam vyučoval na univerzitách (Duke, Yale), pilně publikoval se záměrem prosazovat mírové uspořádání světa  cestou trestního práva, stal se poradcem Roberta H. Jacksona, soudce Nejvyššího soudu, který se v Norimberku podílel na procesu s nacistickými zločinci. Lemkinovou zásluhou vzniklo tolik teď ve světě používané a zneužívané slovo „genocida.“ Zejména jeho zásluhou došlo ke zrodu a přijetí příslušné mezinárodní konvence (Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide).

Moje manželka, tehdy ještě slečna Priscilla Lim ve službách UNICEFu, se s Lemkinem dobře znala. On, neúnavný bojovník v ošuntělém kabátě, s aktovkou napěchovanou dalšími svými návrhy, totiž do budovy OSN na Manhattanu pravidelně docházel, snažil se lapat delegáty a ti před ním nezřídka prchali. Ta moje nynější před idealistickým chudákem neprchala, vídali se i v neúředních hodinách. Teď si v americkém domově prohlížím memorábilie z té doby: gramofonovou desku, natočenou v OSN, s titulem „Raphael Lemkin – Citizen of the World,“ publikaci „The Crime of Genocide – a United Nations Convention“ s připsaným vřelým věnováním oné slečně Limové, s datem 31.ledna 1959. A za necelých sedm měsíců byl mrtvev. Lemkin bez peněz, vlastní kanceláře, bez štábu asistentů, ale s početným množstvím posměváčků se uštval, skácel ho infarkt dřív, než se mohl dožít šedesátin. Na pohřeb mu přišlo všeho všudy sedm lidí.

Právníci kladli všemožné procedurální překážky a někteří senátoři si dělali veliké starosti povýšit systematické masové vraždy toho či onoho lidského společenství – čili genocidu – do kategorie federálního zločinu a tím ochudit jurisdikční oprávnění jednotlivých států. Čtyřicet let trvalo, než se americký senát uráčil konvenci o genocidě – toto Lemkinovo celoživotní dílo – ratifikovat. Učinil tak bez zmínky o jeho tvůrci.

-     -     -

Osobně jsem ho neznal, na rozdíl od Matky Teresy, s níž jsem seznámil v červenci 1973, tedy šest let před tím, než dostala tuto Nobelu cenu míru a stala se značnou mediální celebritou. Ono dlouhé horké léto jsem trávil v Indii jako člen expedice vědátorů zkoumajících  indický pokrok s jeho předmnohými překážkami. My se potkali v Kalkutě, tehdy hodně děsivé metropoli. Hieronymus Bosch by si tam byl užil, místo posloužilo těmi nejapokalyptějšími prototypy. Potkávat tam tvory žebravé, malomocné, zdeformované, všelijak uťaté, houfy chudáků, kteří se na chodníku narodí, žijí, plodí a umřou. Žebrající dětičky by se dobře fotografovaly, ale cvakal jsem spíš zubama, když jsem dal klukovi peníz a on padl na kolena a dal se do líbání mých vyšmachťaných sandálů. Vzápětí ho odkopl hotelový hlídač, aby neobtěžoval bílého pána.

Setkání s pozdější laureátkou předcházel dýchánek v luxusním sídle primadony bengálské opery a jejího manžela, bohatého lékaře. Tehdy jsem se ho zeptal, jak on reaguje na okolní panující bídu, na chudáky, kteří mu doslova mřou pod okny.  Odpověděl, že se to musí nevnímat, jinak by se z tohoto jakkoliv jen poněkud citlivý člověk uzoufal.

Taxík mě dovezl na adresu 54A Lower Circle Road, kde na věc měli jiný názor. Matka Teresa, rozená Agnes Bojaxhiu, přišla na svět v roce 1910 v albánské rodině tehdejšího otomanského impéria. Jako mladá jeptiška byla poslána do Indie, kde setrvala celý svůj život. V roce 1950 založila řád Missionaries of Charity a přijala indické občanství. Necelý metr a půl, malá pod plachetkou osoba, unikající stereotypům.

Žádná svatost, před níž dlužno jen špitat, žádná hrabivá organizátorka, ale s praktickým, pragmatickým přístupem k životu. „Peníze od lidí dostaneme, peníze utratíme. Kdy přestaneme rozdávat? Tehdy, až je přestaneme dostávat.“ Náš víc než hodinový rozhovor jsem si zaznamenal na magnetofonu.

V Kalkutě jí už tehdy fungovalo 57 center, dál se rozrůstají. Rovněž se starají o patnáct tisíc malomocných. Na několika adresách se starají o čerstvě narosená robátka, jež matky odhazují do popelnic nebo je aspoň balí do denního tisku a strkají pod vrata.

V těchto místech mě hodně dojal nedostatek svatosti. Žádné tichoučké našlapování či zákaz brát boží jméno nadarmo; na zdi se místo krucifixů spíš daly vidět karikatury a místo Madony Mickey Mouse. Vymalované symboly radosti ze života jsou asi ta nejznamenitější zbožnost.

K dispozici měla štáb jeptišek, z jejichž tmavých vizáží jsem usuzoval, že nejspíš pocházejí z hodně křesťanského státu Kerala na zcela jižním konci indického subkontinentu. Téměř všechny, s nimiž jsem se potkal, byly krásné, mladé, s velkými kukadly, pletí k závidění, vše podtrženo bílým hábitem. Vesele natřásaly robátka, jež nedávno mohla umřít v popelnicích. Odrostlejší zachránění mi zazpívali písničku „Bangladeš.“

Zeptal jsem se na proceduru s přijímáním novicek, na vyžadované vlastnosti. „Především musí mít common sense a cheerful disposition,“ zdůraznila. Ano, veselou optimistickou náturu, bez ní by se člověk tváří v tvář tolika utrpením neobešel. Zájemkyně o takovou životní dráhu přijdou napřed se s prostředím seznámit a po šesti měsících se vrátí domů vše si znova promyslet. Jestliže se se rozhodnou pro „beautiful but hard life“, jak řekla, potrvá několik roků, než dojde ke slibu permanentní příslušnosti k řádu. Kdyby došlo k pozbytí oné cheerful disposition, řád by se s dotyčnou sám rozloučil.

Zeptal jsem se albánské, poněkud světácké světice, jak si počínat s žebráctvem. Jsme západní konzumní hlupáci. „Co dělat?“ vznesl jsem leninský dotaz. Vysvětlila, že žebrák profesionál a žebrák autentický se rozpoznají podle energie, kterou vloží do svého nároku. Profesionál je agresivní, zlý, s prázdnotou v očích a duši, kdežto opravdový chudák si zachovává aspoň milimetr důstojnosti.

-    -    -

V roce 1910, stejně jako světice Teresa, se narodila Irena Sendlerowa, rovněž nominovaná na Nobelovu poctu. Tato rozená Němka s výučním listem a umem klempířky dostala za druhé světové války od nacistů povolení pracovat v ghetu ve Varšavě, tragické metropoli, v níž před válkou v jiné roli působíval Raphael Lemkin. Tam docházela a z tamějšího děsu se jí podařilo vypašovat, život zachránit židovské děti – dva tisíce pět set životů, až ohromující  množství. Ty nejmenší dostala ven v prostorných příručních brašnách, určených pro nástroje jejího řemesla. Větší děti balila do pytlovin uskládaných na vozíku, s nímž se dostavila. Věrným jejím asistentem byl pes natrénovaný, aby velice divoce štěkal - jednak aby přehlušil případné zvuky zděšených zachraňovaných tvorů, ale zejména aby odrazoval vojenské stráže příliš se přibližovat k inspekci.

Dlouho se její samaritánské úsilí dařilo, až pak ji nacisté přece jen lapili. Krutě ji zmlátili, obě ruce a nohy jí zlomili a přesto se jí podařilo válku přežít.

Sklenici s přesným seznamem všech zachráněných dětí zakopala pod stromem. Po válce došlo k vyhledávání rodičů, pokud z nich některý rovněž přežil.

Se zpožděním přemnoha let Irena Sendlerowa se dočkala zasloužené nominace. Nobelovu cenu  ale dostal Albert Gore. Nobelově porotě přehrál video o globálním oteplování.  Nejsou zásluhy jako zásluhy.

Neuvěřitelně statečná zachránkyně dětí se tedy nedočkala a již se nedočká, poněvadž v 12.května 2008, ve věku devadesáti šesti let, zemřela.

KOREA - MÁLO  VÍTANÁ  VIZE  SJEDNOCENÍ

Za nepravděpodobného předpokladu, že  žível, spíš politický než přírodní, by způsobil roztržení rodné země, likvidaci státu na část českou a část moravskou, a každá z nich se vydala na radikálně odlišnou cestu, i tak bych očekával, že v příštích generacích by stále setrvávala touha po znovuspojení, tak jak dřív bývalo.

Takové bažení ale nelze zaznamenat na korejském poloostrově, kde v závětří okolního světa kdysi dlouhodobě fungovalo Hermit Kingdom - doslova „království poustevnické.“ K brutální změně došlo začátkem minulého století japonskou agresí a anexí, koloniální nadvládou, která trvala až do konce prohrané druhé světové války.

Sověti se přihrnuli ze severu, exkolonii si s Američany rozdělili půl na půl, hranicí se stala 38.rovnoběžka. Na svém terénu zavedli tuhý stalinistický režim se vším všudy, v jeho čele Kim Il-song (též Kim Ir Sen), zasloužilý marxista-leninista, protijaponský bojovník. Důkladně zbožněn, vládl dlouho,  až do roku 1994, a na jeho náhrobku údajně je pouze vytesáno datum narození, nikoliv však smrti – i takto zdůraznit jeho nesmrtelnost.

V roce 1950 se souhlasem z Kremlu poručil své armádě vyrazit k jihu a ten téměř beze zbytku převálcoval a sjednocení málem realizoval. V tehdy ještě fungující, většinou i racionálně si počínající Organizaci spojených národů došlo k vytvoření armády, vojenských jednotek mnohých národností (hodně tehdy Turků), pod hlavičkou OSN a americkým komandem.

Karty se obrátily, agresor zatlačen. Ale nezničen, neboť konflikt zkomplikoval příval čínských údajných dobrovolníků. Maocetung jich poslal několik divizí.

Obrovská destrukce a ztráty na životech v odhadovaném počtu tří milionů.

V roce 1953, pár měsíců po Stalinově smrti, se fronta zastavila tam kde začala, příměří (armistice) podepsáno, ale nikdy nedošlo k podepsání mírové smlouvy, ukončení války nikdy nevyhlášené, a vznikla ona proslulá demilitarizovaná zona. Svědčí surrealismu doby, že tento čtyři kilometry demilitarizovaný pruh zůstává tou nejmohutněji opevněnou hranicí kdekoliv na světě. Zůstává jediným pozůstatkem studené války, která pominula už téměř před dvěma desetiletími, dobou téměř jedné generace.

Čtyřicet roků (1949-1989) vydržela Deutsche Demokratische Republik, první a poslední německý stát dělníků a rolníků. Po pádu berlínské zdi míru na věčné časy, po všeobecné explozi euforie, se ale dostavilo probuzení, vystřízlivění tváří tvář realitě, jak že se příslušníci národa se stejnou řečí ale značně nestejnou životní zkušeností a příslušně zformovanou či deformovanou mentalitou vzájemně odcizili. S jinakostí se dostavila nevraživost, racionalizace, nelichotivé generalizace a výčítky, na kolik ten špás přijde, z kterých kapes poplynou přemnohé miliardy k obnově harmonického manželského soužití. A zatímco štědrý penězotok plynul, neubýval odchod zájemců západním směrem, s vylidňováním saských, mecklenburských a dalších oblastí. Z Branibor hurá do Bavor!

Teď si takové dilema porovnejme s Koreou, kde separace trvala – a stále trvá, a kontrast života v obou částech země je daleko značnější. Zatímco v době sjednocení Německa, východní stát byl per capita dvakrát až třikrát chudší než jeho západní protějšek, v případě Koreje je to propast až patnáctinásobná.

Zvláštní příloha The Economist (27.9.2008) obsahuje řadu pozoruhodných údajů: Sever (22,6 mil.obyv.), Jih (48,5 mi.obyv.), hodnota hrubého domácího produktu – v miliardách USD: Sever – 25.6; Jih – 957,1.

Export zboží – v miliardách USD: Sever – 3,5; Jih – 356,7.

Per capita roční příjem  - v USD: Sever – 1.118; Jih – 19.751.

Průměrný fyzický vzrůst – na Jihu o 7 centimetrů větší.

Na Jihu se průměrná životní délka prodloužila o 30 roků.

Na Severu politický systém dosáhl úrovně totalitního hororu: koncentráky, biochemická likvidace údajných třídních nepřátel včetně dětí a navíc občasné hladomory.  Třem vědcům (Yoonok Chang, Stephan Haggard, Marcus Noland) se podařilo vytvořit portrét na základě průzkumu 1.300 severokorejských respondentů.  (Knihu vydal Peterson Institute for International Economics, 2008). Došlo se k těmto zjištěním: Rodinní příslušníci 23% mužů a 37% žen zemřeli hladem. Víc než čtvrtina byla vězněna, 60% byli svědky mučení a 27% svědky poprav.

Třetinu národního důchodu pozře armáda.

Hladomor v období 1995-1998 způsobil smrt v počtu odhadovaném na jeden milion.

Příliv humanitární pomoci ze zahraničí, se záměrem uživit třetinu všeho obyvatelstva,  se k němu však nedostal. Tamější politický režim se ve světě těší druhu reputace, jíž se přibližuje snad jen Mugabeho Zimbabwe.

-    -    -

V téměř každém jihokorejském úřadě na zdi visí scénický obrázek skalnatých, většinou neobydlených ostrůvků Dokto, v neblahé minulosti Japonci pozřených a přejmenovaných na Takešima. Zejména teď, ke stému výročí oné potupy, tisíce korejských patriotů přemáhají zrádné vody doplout tamějším směrem, neboť národní prestiž je v sázce. Na protest proti rukověti, vydané japonským ministerstvem školství, k instrukci učitelů, že ostrůvky jsou jejich na věčné časy,  Jižní Korea odvolala svého velvyslance z Tokia a v Soulu skupina rozlícených nacionalistů před japonským velvyslanectvím utnula hlavy bažantům – symbolickému to národnímu ptáku Japonska.

(Též došlo k odstranění reklam na japonské kondomy v soulském metru.)

Zatím na severu země se v Pchjongjangu (takto psaného ve Slovníku spisovné češtiny pro školy a veřejnost) při příležitosti 40.výročí založení KLDR konaly oslavy s impozantní vojenskou přehlídkou. Leč nikde na tribuně nebyl k spatření vládce Kim Jong Il, s náramně vybudovaným kultem vlastní osobnosti, podivín malého vzrůstu, se zájmem o francouzský koňak a kinematografii nejen hollywoodskou. Proslulého jihokorejského filmového režiséra (Shin San-ok) poručil unést i s jeho manželkou herečkou. V neokonfuciánské tradici se vidí v roli morálního a politického krále národa.

Veškeré otázky o důvodu jeho nepřítomnosti a stavu jeho zdraví se setkaly s rozhořčeným protestem proti nepřípustnému vměšování do vnitřních záležitostí suverenního státu.

O jeho fungování se ví pramálo,  špionům se nedaří proniknout do nejzasvěcenějších kuloárů. O pokračování dynastie těchto Kimů se však pochybuje.

Nejstarší syn vůdcovské vlohy zdaleka neprojevuje: v Japonsku byl zadržen při pokusu s falešným pasem se vetřít do tokijského Disneylandu a poté skončil, pokud je známo, v kasinech čínského Macaa.

Národ sice může umírat hlady, ale stát má jiné priority, jež prozatím prokázal zhotovením vlastní nukleární zbraně a schopností ji raketou expedovat ke kýženému cíli. Sousedící Rusko a Čína se snaží tlumit tolik nebezpečné ambice, a Američané si pospíšili vybavit jak Jižní Koreu tak Japonsko všemožným obranným systémem. Rovněž se snaží přesvědčit Kim Jong Ila o výhodách denuklearizace výměnou za materiální pomoc a záruky vlastní bezpečnosti. Američané již dodali první část slíbeného půl milionu tun obilí. V létě 2008 skutečně došlo k likvidaci nějakého jaderného zařízení, ale tempo realizace závazků je glacial. Severokorejská strana nikdy nezmešká příležitost nedodržet slíbený termín.

Vzdor hodně bedlivým hraničním opatřením, desítkám tisíců hladových Severokorejců se již podařilo proniknout do Číny. Ta se ovšem právem obává kolapsu režimu KLDR, jenž by způsobil příval obtížně zvládnutelných hord.

Ještě větší starosti si oprávněně dělají jihokorejští sousedé, architekti svého obrovského hospodářského pokroku. Před půl stoletím ekonomika Jižní Koreje byla na úrovni africké ubožácké Horní Volty. Modernizace se rozproudila začátkem šedesátých let, vznikly mohutné loděnice, čilé automobilky, elektronický průmysl, již se podařilo dosáhnout životní úrovně s průměrným ročním per capita příjmem 20.000 dolarů.

Před deseti lety, vláda v Soulu zahájila tzv.sunshine policy - příznivý, slunečný, nekonfrontační přístup k ubožáckému policejnímu státu na severu, ale se strategií neuspíšit kolaps tamějšího režimu, ale spíš ho co nejdéle udržet při životě či živoření materiální pomocí, penězi, podplácením. Představa věru děsivá, že režim by se najednou rozpadl a prosperujicí Jižané by měli tak mohutný problematický dar na krku.

Korea není na unifikaci připravena ekonomicky, politicky, psychologicky. Severní Korea není jen jiný stát, ale i jiná planeta. Těm co se z ní podařilo uprchnout a na jih dorazit, se jen s velkými obtížemi dovedou vypořádat s kontrastem životních podmínek. Jihokorejci je neobjali s nadšením – spíš jimi pohrdají. Jinakost životní zkušenosti, jejich traumat je příliš značná.

Moc jsem zvědav, jak a s jakými šrámy se tento poslední pozůstatek studené války vyřeší.

AMERICKÉ  VOLEBNÍ  SOUTĚŽENÍ

Událost dlouhodobá, hrůzně nákladná – česká politická realita budiž jí permanentně ušetřena.  Vítaná by ale mohla být praxe televizní debaty uchazečů o vrcholný úřad, tak jak prosazoval posléze neúspěšný kandidát Jan Švejnar.

Utkání s druhým profesorem ekonomie, pokud k němu došlo, jsem od opačného břehu Atlantiku ale nepostřehl. Zřetelně se pamatuji na souboj Kennedyho s Nixonem v roce 1960, krátce poté, co jsem do New Yorku dorazil a jako čerstvý studentík sledoval u televizoru na Kolumbijské univerzitě.  Sličný J.F.K. nám skoro všem bez výjimky imponoval, na rozdíl od svého protivníka, sice netrpícího nedostatkem výřečnosti, ale zdál se nám být unaven, nedostatečně oholen. A volby pak těsně, o fous prohrál.

Toť tedy úvodem k hodnotícím kritériím voličů v mnohamilionovém počtu. Dojem, forma, dovedou deklasovat obsah sdělovaného a opakovaně se tak přesvědčujeme.  Například v roce 1984, v utkání mezi tehdejším viceprezidentem Mondalem a kalifornským guvernérem Reaganem, onen někdejší hollywoodský herec druhé jakostní třídy byl věkově tím zcela nejstarším kandidátem v historii země.  První debatní kolo jednoznačně prohrál, ale v druhém kole se mu povedl parádní manévr, když tento handicap znicotnil slovy „přece nevyužiji nevýhodu mládí svého oponenta.“ Diváci aplaudovali, i Mondale se musel smát – a volby prohrál.

I detailní záběr kamery dovede pořádně ublížit, jak si ke svému žalu ověřil tehdy úřadující George Bush starší, když v roce 1992 v debatě s Billem Clintonem na jeho monolog zareagoval letným soustředěním na své hodinky.

Teď tedy jsme svědky duelu mezi dvěma značně rozlišnými soupeři. Jednak Republikán John McCain, jehož otec a též dědeček sloužili vlasti v roli velících admirálů flotily v Pacifiku, a jejich potomek pilot byl za vietnamské války setřelen a strávil pět a půl roku ve velmi nepříjemném zajetí. Po propuštění se dal na politiku, v Arizoně byl zvolen senátorem a vysloužil si pověst tzv. maverick - samorosta, prosazujícího politicky nepohodlné kauzy. A teď ve věku 72 roků to je úplně nejstarší uchazeč o Bílý dům.

Tam se ale míni nastěhovat Barack Hussein Obama, 47 roků, víc než o generaci mladší, jeho otec byl černoch z Keni a matka běloška z Kansasu. Na rozdíl od své sestry, jež se oprávněně pokládá za míšenku, kandidát Obama se prezentuje jako stoprocentní „Afro-Američan“ ač v něm není jediná genetická kapka potomka do otroctví uvržených Afričanů, dopravených do Ameriky na otrokářských lodích. Nemá jediného předka, jenž by býval otrokem. Naopak jeho arabští předkové, jak jím nezdůrazňované jméno „Hussein“ dokazuje, přece otroky vlastnili a s nimi obchodovali.

Obama, velmi obratný řečník, s pramalými zásluhami, leč s přemnoha sliby o předělávání světa, ještě víc než na domácí půdě dovede učarovat davům v zámoří. V Berlíně, kde před lety na příjezd tehdejšího prezidenta Reagana čekali hodně vzteklí demonstranti, charismatik Obama se prezentoval jako „posel lidstva“ a přilákal obrovský dav téměř čtvrt milionu nadšenců. „Úplný  mesiáš, mesiáš!“ televizní kamera zaregistrovala reakci domorodců v zemi s neblahou tradicí nadšení ze spasitelů. Rétorika se zdá být Obamovou odpovědí na všechno. Například volá po „agresivní diplomacii“ a „houževnatém vyjednávání“ s Iránem, jeho slovy „malé zemi“, byť s víc než 100 miliony obyvatel. Tak barvitá adjektiva mohou udělat dojem na naivního voliče, ne však na fanatiky, neváhající nukleárně nás všechny zničit, i za cenu ztráty vlastního života.

Uchazeč o přízeň voličů aby byl stále ve střehu při uvážení jakékoliv odpovědi, jež přeinterpretací by mohla zapůsobit jako hodně zkázonosný bumerang. Velmi často media – a jejich zásluhou i veřejnost – se soustřeďují  na slovíčka, na přeřeknutí, s radostným zápalem z myši udělat horu a přeřeknutého ukřižovat. Že McCain v dlouhém impromtu interview řekl „Irán,“ když mínil „Irák.“ Že Obama se zmínil o kanadském premiérovi jako prezidentovi, jehož země ale nemá. Víc než za přeřeknutí by se ale dala pokládat jeho výtka Bushovi, proč tlumočníky nepřesune z Iráku do Afghanistánu, o jehož lingvistické struktuře zřejmě neměl ani ponětí. Však kolik by arabsky či kurdsky mluvící experti byli k užitku v prostředí zcela jiných jazyků?

Za pouhé „přeřeknutí“ lze jen obtížně pokládat opakovaný důraz senátora Josepha Bidena, nynějšího viceprezidentského kandidáta, na svém údajně dělnickém původu. Mnohé Čechy překvapí – a některé třeba i poděsí – jak v USA nynější uchazeči o přízeň voličů zdůrazňují své proletářské kořeny. I Biden je tedy má, ačkoliv jeho proletářský otec byl obchodním zástupcem společnosti Amoco Oil.

Kritériem, prubířským kamenem je ovšem úmysl mluvčího: tak se odliší neviňoučké přeřeknutí, nezamýšlený omyl, od vědomé, sprosté lži. Proto slovo L (lie - lež) se donedávna nevyskytovalo při vzájemném obviňování zájemců o nejvyšší trůn. Vypomáhalo se eufemismy a dosud tak činí McCain výrazem misleading - „uvádět v omyl,“ desinformovat. Obama již pozbyl takových skrupulí, McCaina častuje oním L – slovem, s doprovodem  pochyb o jeho cti, na níž patriotický veterán je zvlášť háklivý – ve snaze ho vyprovokovat, strefit se do jeho předpokládané Achillovy pasty výbušného temperamentu, že se natolik rozkatí, sebekontrolu pozbyde a bude po utkání, voliči permanentně odepsán.

Obama vyniká u řečnického pultu s napsaným textem před očima, kdežto McCain se líp cítí v neformálním prostředí tzv.townhall meeting, procházet se po podiu s mikrofonem v ruce a odpovídat na nepřipravené otázky přítomné veřejnosti. Deset takových střetnutí Obama odmítl. Vyjednávači se dohodli pouze na třech devadesátiminutových vystoupeních, každé s poněkud jiným formátem. Sebemenší detail nezůstal pominut – zda sedět či stát, jaká bude vzdálenost mezi účinkujícími a tazatelem.

Kandidát bude mít dvě minuty vyjádřit se ke každému tématu, po němž bude následovat pětiminutová přestřelka názorů.

Druhá debata bude mít formát onoho townhall meeting, kde kandidáti budou odpovídat na otázky, které obdrží internetem nebo od posluchačů v sále.

Třetí debata se uskuteční u kulatého stolu, s přesným určením, kdo bude kde sedět.

Před bitvou a rovněž po ní si soupeři vřele potřesou rukou. Četl jsem o českém politikovi, který odešel z televizního studia nakvašen bez ruky podání. Gestem takové nevole by se v americké politice permanentně diskvalifikoval.

K prvnímu vystoupení již došlo (v pátek 26.září na univerzitě v Oxfordu – nikoliv proslulém anglickém učilišti, ale v Mississippi, nejprimitivnějším státu Unie) a mělo se výlučně zabývat zahraniční politikou. Jenže finanční krize, která zasáhla zemi, se stala tím prvním dominantním tématem a pozřela polovinu všeho času k dispozici.

První debata bývá ta nejdůležitější. Obama svého o tolik staršího oponenta adresoval jeho křestním jménem, kdežto pro tohoto Johna on byl výlučně „senátor Obama“, o něhož ani pohledem nezavadil. Obama udělal lepší dojem v části zabývající se ekonomií, kdežto McCainovi patřila druhá polovina se zahraniční tematikou.

Taková je dosavadní zkušenost, že mnozí diváci hodnotí právě absolvované střetnutí podle toho, co se o něm teprve příští den dozvědí v mediích – jaké bude jejich hodnocení. Což pak dostává McCaina do notné nevýhody.

Nejvlivnější mediální zdroje jednoznačně podporují liberální Demokraty a tedy i Obamu důkladnou porcí své pozornosti – slovem i obrazem. Přední televizní kolosy – CBS, NBC, ABC, CNN -  věnují Obamovi dvakrát tolik vysílacího času. Týdeník Newsweek v posledním červencovém týdnu 2008 velebí Obamu, s výběrem atraktivních fotografií, sličných portrétů s hrdě vztyčenou hlavou a soustředěným pohledem k budoucnosti, v kontrastu s McCainem, trapně postávajícím někde na letišti. V témže vydání se nezapomnělo na jejich manželky: Obamova údajně oslňující Michelle versus McCainova Cindy, prezentovaná sice detailně, ale s nepřehlédnutelnou antipatií. The New York Times velice podrobně na první své straně rozmáznout drb o McCainovi, že by asi mohl mít poměr s jednou mladicí. Bublina sice brzo splaskla, ale záměr ublížit reputaci osočeného byl úspěšně dosažen. Týž zdroj ale důsledně pomlčel o autentické avantýře Johna Edwardse, předního z kandidátů na nominaci Demokratickou stranou, až do doby, než se prostopášník v televizi k nevěře přiznal.

Nejčerstvější příklad měření nestejným metrem: viceprezidentského kandidáta Bidena postihl kolosální trapas, když na letadle v televizním interview si notně popletl nedávnou historii vlastní země, hospodářskou krizi roku 1929 uvedl v kontextu prezidenství F.D.Roosevelta, jež započalo až v roce 1933. A v žádných významných novinách o tak náramné botě ani zmínka. Vsadím se o milion peněz, že stát se tak Bidenově soupeřce Palinové, byla by to senzace prvního řádu, doprovázená plejádou škodolibých komentářů. Však ona je konzervativní, nábožensky založená, ráda rybaří a loví, nic neví o zahraniční politice, hravě ji namočíme a potopíme. Carol Fowlerová, předsedkyně Demokratické strany ve státě Jižní Karolina, o Palinové prohlásila, že jejím jediným výkonem kdy bylo, že nikdy neměla potrat. Současně McCain je fackován vlevo vpravo (např. v NYT, 28.9.2008) víc než jedním komentátorem, častován nelichotivými epitety - impulsive, impetuous, impatient, že je vznětlivý, netrpělivý, vášnivý, teatrální, nebezpečný.

Nevěřím, že McCain, ač veterán bojovník, jenž sestřeloval nepřátelská letadla, až sám byl raketou sestřelen, by měl tolik kuráže pustit se do politicky nedotknutelné tabu  tématiky jako je rasa. Jak rasistický je tento americký národ, v němž Obama se těší tak značné podpoře v socio-ekonomicky nejúspěšnějších bělošských vrstvách? Obamova kampaň oficiálně vychází z premisy, že éra rasismu již pominula. Téměř polovina černochů žije ve vlastním domě. Jenže v černošských řadách je kriminalita  třikrát větší než mezi  Hispánci a sedmkrát větší než mezi bělochy. Jenže místo aby se zmínil o podstatné příčině – kolapsu černošské rodiny, za stavu, že víc než dvě třetiny dětí vyrůstají bez otce - Obama se soustřeďuje na nedostatek hospodářských příležitostí, na nedostatečné financování škol. (V převážně černošském hlavním městě Washingtonu, roční výdaje na žáka dosahují 15.000 USD, což je dvojnásobek národního průměru, leč takto preferované školy dosahují ty nejmizernější výsledky.)

Víc než slovům předáka je někdy užitečné se zajímat o kvality lidí, jimiž je obklopen. V Barakově případu značně ční Reverend Jeremiah Wright, po dobu dvaceti let jeho mentor, rádce, náhradní otec, jenž ho oddával, jeho dvě děti pokřtil a národu se v poslední době náramně zviditelnil jako nenávistný černošský rasista. (Například s muslimským fanatikem Farakhanem odjel do návštěvu k libyjskému Kaddáfímu a při té příležitosti „naléhavě prosil Boha, aby zatratil Ameriku“.) V takových sklonech se příliš neliší od Obamovy manželky Michelle, jež ve své disertační práci (tzv. senior thesis, 225 stran) na univerzitě v Princetonu zdůraznila své přesvědčení, že americký národ je založen na zločinu a nenávisti, že běloši jsou nevykořenitelní rasisté.

Zajímavý je též Obamův vztah k Williamu Ayersovi, bývalému revolucionáři domácí teroristické organizace Weather Underground. Spolu se svou manželkou Bernardine Dohrn se podílel na kladení bomb a vyhazování federálních budov do povětří. Ayers s chotí uspořádali večírek k zahájení Obamovy politické kariéry, Obama a Ayers vypomáhali nadaci Wood Foundation distribuovat peníze k prapodivným účelům. Ayers v interview (v New York Times, uveřejněném zrovna 11.září 2001) nostalgicky zavzpomínal na své někdejší teroristické počínání a jak že ho moc mrzí, že té škody nemohl způsobit víc. Nicméně Obama vydal prohlášení, v němž tyto dva spoluobčany pokládá za „mainstream“ čili průměrné, normální, nepozoruhodné Američany. (David Axelrod, hlavní představitel Obamova početného volebního týmu, přidal informaci, že se sousedem Ayersem ho pojí skutečnost, že jejich děti chodí do společné školy. To vedlo k poznámce o Ayersových potomcích jako značně slow learners: jednomu je totiž 39 roků a druhému a 28 roků, na rozdíl od Obamovy devítileté a šestileté holčičky.)

Rovněž pochybuji, že by McCain byl ochoten se pustit do Obamových jiných prapodivných konexí. Jeden příklad za mnohé: Alice Palmerová, jež umožnila Obamův vstup do legislativy státu Ilinois. Tato významná aktivistka prosovětského „mírového výboru“ se též jako host v roce 1986 účastnila 27.sjezdu  komunistické strany v Moskvě.

Břitkému kritikovi H.L.Menckenovi se přisuzuje autorství názoru, že nelze prodělat na podceňování inteligence americké veřejnosti. Oprávněnost tak ponurého soudu mi v roce 2000 potvrdila Hillary Clintonová svým vítězstvím v senátních volbách ve státě New Yorku, s nímž do té doby neměla nic společného.

Volební vítězství mesiáše Baracka Husseina Obamy je již téměř na dosah, „Bůh s námi!“ slyším  kvílení z mnohých úst, jenže Všemohoucí se na nás právem vykašle.

Přesto bych příliš nesázel na předčasné radovánky prosazovatelů vědeckého komunismu – od marxleninského archeologa Exnera po rudou husičku Kateřinu Konečnou.

Dopsáno v předvečer debatního střetnutí viceprezidentských kandidátů Bidena a Palinové.

TÉMATIKA  NADMÍRU  DELIKÁTNÍ

V předchozím článku o americkém volebním soutěžení jsem se o Johnu McCainovi zmínil, že on veterán bojovník, jenž sestřeloval nepřátelská letadla, až sám byl raketou sestřelen, si netroufá dotknout čtyřpísmenné výbušniny RASA. Svědectvím nám může posloužit Geraldine Ferraro, bývalá členka Kongresu, v nynějších volbách podporovala kandidátku Hillary. Při jakési příležitosti totiž utrousila, že nominace Hillary by nebyla možná bez jejího ženství stejně jako ta Obamova bez jeho černošství. Vyjádřila tak samozřejmost, o níž by přece nikdo příčetný nemohl pochybovat. Nicméně z toho byl skandál, obvinění z rasismu, dotyčná prostořeká byla donucena od kampaně se distancovat, umlčena byla a od té doby mlčí.

A přitom Obama nárok na politicky korektní přiznání svého černošství přece nemá. Jeho otec byl sice černoch z Keňi (rodinu opustil, když synovi byly dva roky a pak ho už nikdy neviděl), ale matka běloška pocházela z Kansasu, a vychovávala ho jeho bělošská babička. Na rozdíl od své sestry, jež se oprávněně pokládá za míšenku, kandidát Obama se prezentuje jako stoprocentní „Afro-Američan“, ač v něm není jediná genetická kapka potomka do otroctví uvržených Afričanů, dopravených do Ameriky na otrokářských lodích. Nemá jediného předka, jenž by býval otrokem. Naopak jeho arabští předkové, jak jím nezdůrazňované jméno „Hussein“ dokazuje, přece otroky vlastnili a s nimi obchodovali.

Tématem stále tolik háklivým jako například již půl století trvající „dočasný“ program privilegovaného  zacházení s černochy (Affirmative Action), jejich přednosti při příjímání do škol a zaměstnání, aby si pouze troufl zabývat běloch se sebevražednými sklony. A pro zájemce o politickou kariéru by to byl polibek velmi spěšné existenční smrti.

V trošku lepší pozici jsou ženy, pokud možno i s jinačí etnickou klasifikací. To je případ Lindy Chavezové, narozené v Albuquerque v Novém Mexiku, prominentní hispánsko-americké autorky. V Reaganově administrativě to v Bílém domě dotáhla co nejvýš, a George Bush ji v roce 1991 nominoval do funkce ministryně práce. Pilně a odvážně publikuje, jak dokazuje článek s pobídkou k poctivé výměně názorů o rasové problematice (Let Us by All Means Have an Honest Conversation About Race), uveřejněném v červnu 2008 ve významném měsíčníku Commentary. (* celý článek je připojen pod čarou.) Je to zdroj natolik vlivný, že Reagan, po přečtení studie z pera Jeanne Kirkpatrickové, ač z opačného politického tábora, jí nabídl funkci hlavního amerického delegáta u OSN, což ona přijala a zájmy své země v pramálo jí sympatickém foru vehementně hájila.

Kurážná Chavezová začíná tvrzením, že vztahy mezi bělochy a černochy nikdy dřív nebyly lepší. Celá řada průzkumů, uskutečněných za poslední řadu let, zjistila, že pouhých 10 procent bělochů o černoších smýšlí nepříznivě. Výsledek průzkumu v roce 2007 organizací Pew Research Center uvedl pouhých 8 procent, což bylo míň než procento negativního hodnocení ve vlastních řadách. Též se zjistilo, že černoši dávají přednost jednání a obchodování s bělochy než s Asiaty či osobami latinskoamerického původu.

V tomto údajně rasistickém národě Obama získává většinu hlasů v socio- ekonomicky nejúspěšnějších bělošských vrstvách. První velké vítězství v primárkách vychutnal v žírné farmářské, velkou svou většinou převážně bělošské Iowě. „Jeho kandidaturu lze považovat za velmi významný akt rasového usmíření v americké historii,“ tvrdí autorka.

Jenže po dobré zprávě – oněch pouhých 10 procent negativních postojů (negative attitudes) bělochů vůči černochům – následuje zpráva daleka míň dobrá, značně deprimující, že totiž víc než tři čtvrtiny černochů se své averze vůči bělochům nezbavilo.

Průzkum zjistil, že čtvrtina jich zůstává přesvědčena, že běloští lékaři vynalezli AIDS za účelem spáchat genocidu. Téměř polovina respondentů je přesvědčena, že FBI a CIA zaplavily černošské čtvrtě drogami způsobit co největší devastaci. A vztah vůči židům je ještě míň vřelý. Jak například dokazuje důkladná studie (Paul M. Snideman a Thomas Piazza, Black Pride and Black Prejudice, 2002), antisemitismus v těchto řadách zvlášť bují.

Sečtěno a podtrženo: Primární podstatnou překážkou k dosažení skutečné rasové harmonie a porozumění nejsou běloši, ale postoj černochů. Takové je závěrečné hodnocení Lindy Chavezové, která se odvážila vyjádřit.

Něco tak nehorázně heretického v těch nejvlivnějších mediálních zdrojích jako jsou The New York Times či Washington Post ovšem nikdy nelze nalézt. Nedávno jsem se dočetl o politicky velekorektní iniciativě na univerzitě ve státě Delaware, kde studenti, běloši a bělošky, jsou nuceni k přiznání svého rasismu, jakkoliv nevědomého, neviditelného, nepozorovatelného. V nedávném (5.10.2008) vydání  The New York Time, vlivný komentátor Nicholas D.Kristof v článku příhodně nazvaném Racism Without Racists se zabývá oním rasismem nevědomým, našimi pudy diskriminovat, ať děláme co děláme.

-    -    -

Reverend Jeremiah Wright, po dvě desetiletí Obamův mentor, zdroj inspirace, mimořádně vehementně obviňuje americkou vládu pro její údajnou ilegální distribuci narkotik, pro vynález AIDS jako nástroje genocidy, namířené nejen proti americkým černochům, ale proti lidem s nebělošskou pokožkou kdekoliv jinde ve světě.

S námitkou  o rostoucí životní úrovni této údajně genociálně vyhlazované menšiny, velebný pán Wrigt má k dispozici odpověď vyjádřenou dvouslovím false consciousness - „falešné vědomí, podvědomí.“ Víc se dozvíme z webové stránky Trinity United Church of Christ, této Wrightovy farnosti, že totiž snaha o dosažení materiální prosperity (the pursuit of middle-classness)  je zvlášť zákeřná forma uvěznění (insidious form of imprisonment). Skutečné dosažení změny je pouhá iluze, je to jen jiná forma otroctví.

Značnou inspirací tohoto Obamova mentora je učení teologů „černošského osvobození“ (the black liberation theologians), odstartovaného v roce 1969 publikací knihy Black Power and Black Ideology. Autor Dr.James Cone sumíruje takto: „Křesťanství a bělošství jsou vzájemně se vylučující protiklady. V Americe nebude smír dosažen do té doby, než běloši začnou nenávidět své bělošství.“

Pak se s lidmi s takovým uvažováním pokuste o vzájemně přijatelný konsensus!

Obama vyhrál v primárkách nejen v převážně bělošské Iowě, ale poněvadž přece jenom značné procento hlasů dostali a příště dostanou jiní kandidáti, to mnohým pozorovatelům postačí k přísnému soudu o stále přetrvávajících rasistických instinktech.

Někdo si ale třeba troufne poznamenat, že pro Obamu sice nehlasují všichni běloši, ale přece jenom jejich většina. Jestliže tohle má být důkazem rasismu, jak potom posuzovat skutečnost, že Obamu podporuje víc než devadesátiprocentní  černošská většina? Námitka bude odmítnuta, s vysvětlením, že v kontrastu k bělošskému hlasování, čpícímu rasismem, ona tak obrovská černošská podpora Obamy je pouze přesvědčivým důkazem zdravé etnické solidarity.

A pokud snad zázrakem by Obama volby nevyhrál, lze již slyšet obavy, že výsledek tak provokativní opovážlivosti by vedl k důkladným ničivým bouřím rasové nevole.

Již velmi brzo se výsledek dozvíme.

PŘÍČINY  A  POZADÍ  AMERICKÉHO  FINANČNÍHO  KARAMBOLU – 1

Sem do Ameriky mi přišlo několik dotazů, abych vysvětlil tenhle náramný kolaps. Spěchám s přiznáním, že nejsem ekonom, ani nevím, jak se správně česky řekne downpayment (nenacházím v 10.vydání anglicko-českém slovníku Poldauf a kol.), co si počít s ošemetnostmi jako například subprime loan - podprůměrná, méně jakostní půjčka?

Pokusím se odpovědět jako investor,  který za poslední měsíc pozbyl, ochuzen byl už asi o dva miliony (prozatím naštěstí v přepočtu pouze na koruny – zítra to třeba bude ještě horší.)…

Češi ale nemají příliš důvodu radovat se z takové Schadenfreude ke škodě zrádného emigranta, který upláchl k imperialistům, samozřejmě že za vidinou zlatého telete, zatímco národ doma trpěl: poněvadž máme globalizaci, v pondělí 8.října pořádně zacloumala i českou burzou, došlo k jejímu rekordnímu poklesu o 8,46% v jednom dni.

Začnu od podlahy čili od doby příjezdu ke zdejším břehům. Nejedna tamější novinka mě nemile překvapila a případně i poděsila – tlusté ženské s mohutnou zadnicí, napasovanou do kraťasů pokud možno i růžové barvy, slaboučké pivo, přeslazené dorty, nezřídka s cukrovou polevou barvy modré, kromobyčejně idiotské televizní reklamy a tak hodně dlouze truchlivě dál. Rovněž jsem kroutil hlavou  nad způsobem života - žít na dluh, utrácet sumy dřív, než je vydělám. Pokud by to nebyly peníze kradené, tak tedy vypůjčené. „V týdle zemi se nedá zbohatnou vlastníma penězama, ale akorát vypučenejma,“ poučovali mě dříve se tam dostavivší čeští svědci, se zkušenostmi s americkou realitou. Instant gratification přece, la dolce vita na dluh, jen tak se ekonomie zdárně kapitalisticky žene vpřed.

Jenže já paličák staromilec, jakoby ve fraku, s parukou, třeba i s copem, krášleným mašlí, se vzpouzel. Mně se příčí kupovat na dluh, s prázdnou kapsou. První auto, první a pak i druhý dům jsem koupil, až když jsem na něj měl – vysolil v hotovosti, kolem se divili, to se přece nedělá. Daňové výhody, ty bloude, odečteš z daňového přiznání. Jenže bloud pokládal za důležitější onu emocionální nevýhodu hodně dlouhého splácení dluhu, třeba až ad infinitum.

To v situaci trvalého bombardování vábničkami vlevo vpravo. Kreditních karet jsem poštou obdržel už aspoň tucet. Američané v průměru dluží víc než deset tisíc dolarů, jež aby pak spláceli s nezřídka lichvářským úrokem. Čemuž jsem se s chutí vyhnul.

-     -     -

MORTGAGE neboli zástava, hypotéka je v těchto dnech tuze opakovaným slovem. Půjčka k nákupu nemovitosti, za předpokladu, že  to je ona tzv. win – win situation, na níž se nedá prodělat. Lidí přibývá, prostoru však nikoliv. Hodnota domu se v průměru za šest let zdvojnásobí. Pouze hlupák, každopádně podivín, pomine takovou příležitost, že ano.

Banky donedávna značně vábily veřejnost, předháněly se s nabídkami takových možností, z důvodů ovšem nikoliv humanitárních, ale merkuriálních – profit nade vše. Však to je jejich byznys a lakota, nenažranost finančníků bezbřehá. Odměny, premie za výkon, znásobují, i třeba zmnohonásobují jejich plat.

Nabyvatel vlastní střechy nad hlavou, jež ovšem zdaleka není jeho vlastní, tedy podepsal a banka – věřitel si hypotéku, ponechá nebo neponechá. Dlužní úpis se stane zbožím, s nímž se dá obchodovat jako s čímkoliv jinačím, od kyselých okurek po olomoucké syrečky. Může se pustit na tuze nepřehlednou pouť – z ruky do ruky, od makléře k makléřovi, od spekulanta ke spekulantovi, až skončí třeba v Singapuru nebo Albánii.

Banky věřitelky se natolik předháněly údajnou náramností svých služeb, nabídkami tak štědrými, že  ani nepožadovaly onen downpayment – platbu, poskytnutí vlastních peněz, ke stvrzení smlouvy o zapůjčení jejich velkého zbytku. A dotyčný klient si  lebedil: získal nejen dům, v němž bude bydlet, ale on si jako mazaný investor takto na dluh pořídil domů několik: bude je pronajímat, činži inkasovat, bohatnout a radovat se z představy zmnožování takto snadno nabytého majetku.

Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají – tak nějak. Jenže po prvních měsíčních splátkách dluhu na snesitelně nízký úrok, dlužník nezřídka narazil na tvrdou realitu, že úroková míra vzrostla a tím i podstatně vzrostla platební povinnost, měsíc co měsíc.

S rostoucí saturací, přesycením bytového trhu, se ovšem přibližovalo nebezpečí, že bublina by mohla prasknout a onen tak dlouho trvající, téměř jakoby železobetonový předpoklad o neustálem pravidelném růstu hodnot nemovitostí, porovnatelný svou spolehlivostí k zákonu o přitažlivosti zemské, najednou přestal platit.

Překvapený zaskočený vlastník nemovitostí, jež mu zas tak úplně nepatřily, začal kalkulovat. Řekněme, že bez downpayment si kolem krku uvázal hypotéku na čtvrt milionu dolarů, aby mohl bydlet „ve svém.“ Do toho svého se nastěhuje a měsíčně bance věřiteli – která už dlužní úpis třeba prodala někam do Tramtárie – splácí obnos, zhruba se rovnající činži, kterou by někde v nájmu musel platit panu domácímu. V jeho případě to má výhodu, že po letech tím panem domácím se stane on sám. Teď ale zjistí, že cena, tržní hodnota kýženého majetku klesla, dále klesá, již po cenu, za kterou ho kupoval a hypotéčně se zadlužil.

Co tedy dál? I kdyby pokračoval s placením a jednoho dne by dům skutečně vlastnil, třeba i pak bude mít menší hodnotu, než měl při podpisu transakce, původního kroku.

Udělá tedy krok jiným směrem a od nepovedené investice odejde. Přestane splácet, vzdor opakovaným upomínkám. A na jeho vysněném zámku, pyšném sídle se objeví nápis se zlověstným slovem FORECLOSURE. Takových nápisů přibývají tisíce, desetitisíce, zejména v oblastech, kde se zvlášť bezhlavě přebudovalo – slunné oblasti jako Florida, Arizona, Kalifornie, ba i neřestná Nevada, kde přibylo neprodejných domů jako hub, tam v poušti, kde přece houby nerostou.

Co si teď mají banky počít s prázdnými domy bez splácejících klientů rezidentů, jimž poskytly úvěry v celkově závratné výši? Věřiteli přibývají výdaje s údržbou, majetky zvlášť spěšně chátrají v horkém, vlhkém klimatu, jinde zas mají výdaje s topením, střiháním trávy a všude s místní daní jak nemovitostní, jak školní, z nichž se financují místní školy, což se v Americe dovede pořádně prodražit.

Kdo ale vlastní hypotéku, ono zboží s přitažlivostí spěšné zkáze podléhajících olomouckých syrečků tam někde v Albánii či dokonce v Singapuru?

Cenné papíry již nejsou cenné, třeba poklesnou k hodnotě hajlzpapíru. Banka půjčila, její investice splaskla, finanční instituce se začínají kácet, vše se začne klížit, lavina se valí, zlověstný mrak globalizačního dopadu začíná houstnout. Začíná se dotýkat i České republiky, jejíž obyvatelstvo si teprve zvyká na životní styl oné instant gratification, užij si teď a plať později – a, žel, spěšně a snadno si takto zvyká, jak se přesvědčuji při svých pravidelných návštěvách rodného terénu.

V tomhle mém amatérském povídání jsem se ale zmínil jen o polovině šlamastiky, příčinách tohoto amerického maléru.

Ta druhá polovina je míň viditelná a každopádně závažnější a politicky explozivnější. Jí se budu se specifickými informacemi věnovat v příštím, rovněž neveselém textu.

PŘÍČINY  A  POZADÍ  AMERICKÉHO  FINANČNÍHO  KARAMBOLU – 2

Kořeny nynější krize abychom začali hledat v dávném již roce 1938, tehdy zřízením instituce s podivným jménem  FANNIE  MAE, následované zrodem bratrance FREDDIE  MAC, se stejně podivným právním určením tzv.GSE – Government Sponsored Enterprise. Sice ne národní podnik, ale s příjemnou zárukou vládní ochrany v případě hospodářské nepřízně a naopak s výhodou plně si užít zisku, pokud se dostaví. Jejich posláním bylo ordinary („obyčejným, běžným, normálním, řádným“) Americans umožnit financování k nákupu nemovitostí.

Půjčky přímo neposkytovaly, ale v podstatě fungovaly jako jakási pojišťovna, která hypotéky kupovala: některé si podržela, většinou je za poplatek dál prodala investorům, se zárukou splacení pohledávky, že v případě onoho default (nesplnění závazku platby) ji uhradí z vlastních zdrojů. Užitečná až blahodárná záruka takového zprostředkovatele umožnila získat vlastní střechu nad hlavou velkému množství zájemců. Počínání těchto GSE se mohutně rozrostlo, až dosáhlo obrovské výše poloviny celého tohoto trhu.

Léta plynula a v roce 1977, době prezidenta Cartera, došlo k přijetí novinky s iniciálkami CRA (Community Reinvestment Act). Hodně pokroková to iniciativa, jejímž záměrem bylo umožnit financování méně majetným vrstvám,  s důrazem vyhovět, sloužit k prospěchu menšinového obyvatelstva a v nouzi se nacházejících oblastí (distressed neigborhoods). Na dodržování nařízené nové praxe bděli dozorčí orgány (regulators). „Sociální inženýři“ se začali prosazovat. Například federální banka v Bostonu vydala směrnici s názvem „Closing the Gap: A Guide to Equal Opportunities Lending“ o úplně jiném přístupu k práci finančních ústavů. Zatímco od nepaměti si věřitel ověřoval pravdivost tvrzení žadatele o půjčku, teď  se situace radikálně změnila: „an applicant’s lack of credit history should not be seen as a negative factor in obtaining mortgage.“ Čili k mému předchozímu neúspěšnému a třeba i hodně nesolidnímu počínání, dluhů nesplácení, vyvléknutí se z dluhů vyhlášením bankrotu, je neradno až nedovoleno přihlížet.

Taková blahovolnost získala na intenzitě v devadesátých letech, zásluhou Demokratů, s prezidentem Williamem Jeffersonem Clintonem v čele. Multikulturalismus značně získal na váze a ďábelské kolo se začalo roztáčet. A na scéně se objevila a značně se projevovala organizace s písmeny ACORN.

-    -    -

ACORN je zkratka ultrapokrokového sdružení Association of Community Organizations for Reform Now. Jejím duchovním otcem byl Saul Alinsky, v roce 1908 v Chicagu narozený syn ruských židovských přistěhovalců. Znamenitě se uplatňoval jako agitátor, organizátor, jako autor vlivné knihy Rules for Radicals, která vyšla v roce 1971, krátce před jeho smrtí. Alinského krédo: zatímco Machiavelli psal svého Prince pro vládce, aby si mohli udržet moc, tato kniha je určena bezmocným, aby se mohli vlády zmocnit.

ACORN se stala útočištěm stárnoucích radikálů - rádobyrevolucionářů generace let šedesátých,  jimž se nepodařilo vtlačit se na univerzity, na akademická křesla s definitivou - zaručenou nevyhoditelností, odkud pak spílat systému pluralistické demokracie, umožňující jim tak pohodlný život, a vymýšlet způsob, jak takový až sebevražedně tolerantní stav věcí zničit. (Ledacos se jim třeba podaří, jak naznačuje záměr tzv. Cloward Pliven Strategy of Orchestrated Crisis s uspíšením pádu kapitalismu, zavalením její byrokracie nesplnitelnými požadavky a tak dostat společnost do krize a k hospodářskému kolapsu. Tento scénář dvou profesorů na Kolumbijské univerzitě si zaslouží pozornost v separátním článku.)

Je to organizace  s víc než stotisícovým platícím členstvem, s 800 filiálkami v prozatím 104 městech. Oficielně se prezentuje jako non-partisan (nestranické, nepolitické) společenství, věnující se pomoci chudým, registraci nových voličů, aby se rovněž mohli podílet na výkonu svých demokratických práv. Agitace a prosazování zvýšení minimální mzdy, vytvářet odbory pro tzv. welfare workers - osoby bez zaměstnání, žijící z veřejné podpory, jejíž příjem je ale vázán podmínkou přispívat užitečnou prací, například zametáním listí v parku. (Tuto povinnost se kupodivu dosud nepodařilo všude zakázat politicky korektními zastánci multikulturalismu, zatracujícími princip „něco za něco“ jako moderní formu otroctví.)

ACORN se věnuje všelijakým aktivitám včetně tzv.direct action - dost nešetrného počínání. Využívá a zneužívá všelijaké podpůrné vládní programy, podílí se  na podpoře ilegální imigrace, padělání řidičských průkazů, registrace sociálního zabezpečení, a volebních podvodů. V Novém Mexiku tato organizace měla na své výplatní listině odsouzené zločince. V Pennsylvánii přední činitelé odbočky zpronevěřili téměř milion dolarů. Tamější policie pátrá po výtečníku jménem Luis R.Torres-Serano, který předložil sto falešných volebních registrací. Zrovna včera se v mediích objevila zpráva o tvoru na Manhattanu, přistiženém, jak se registroval sedmdesátkrát.

Aktivisté se činí, již se jim podařilo do voličských seznamů zapsat odhadovaný počet 1,3 milionu nových účastníků. Zřejmě se vychází z principu o univerzalitě takového práva, že nezáleží, zda dotyčný je či není americkým občanem, zda je v zemi ilegálně a že vlastně nezáleží, zda žije nebo už je nebožtík.

Prozatím největší skandál se dostal před soudní stolici ve státu Washingtonu. V jednom případě z 1800 čerstvých registrantů skutečných jich bylo pouze osm. Aktivisté zasedli v Seattlu ve veřejné knihovně, s telefonním seznamem k dispozici, vymýšleli jména, adresy, čísla sociálního zabezpečení (Social Security Number).

Stejně nehoráznými lumpárnami jsou postiženy a k trestnímu postihu by mělo dojít v aspoň dvanácti státech včetně státu Ohio - hodnoceného jako pivotal: tradičně bez Ohia se prezidentské volby vyhrát nedají. (V utkání Carter – Ford to tam rozhodlo pouhých 11.000 hlasů. Čili maličkost k získání pro tak čilé aktivisty.)

Nepřekvapuje, že návrh Republikánské strany na zřízení nestranné komise se na tyto praktiky podrobněji podívat, zůstal v Obamově táboře bez odezvy. Však Obama býval v Illinois předním činitelem ACORN a jako právník ji v soudních sporech zastupoval.

V polovině devadesátých let mecenáš Walter Annenberg dal k dispozici několik stovek milionů dolarů ve prospěch amerických veřejných škol. William Ayers, někdejší terorista a nynější Obamův podpůrce, zažádal o grant za účelem „zvýšení politického uvědomění“ (raise political consciousness), obdržel 50 milionů a pověřil Obamu, aby je náležitě rozdával. Tedy nikoliv k vylepšení výuky například matematiky. Obama a Ayers spolu seděli ve výboru poskytujícím peníze z Woods Fund a na ACORN se nezapomínalo. V únoru a březnu 2008, z fondů Obamovy kampaně značná částka (800.000 USD) připlula k této organizaci, kamuflované jako „Citizen Services, Inc.“

I federální vláda prokazuje svou štědrost. Ministerstvo (Department of Housing and Urban Development) podporuje stovky, ne-li tisíce oněch tzv.antipowerty skupin včetně ACORN. Této mimořádně čilé organizaci se dokonce podařilo přinutit mocnou Citibank k poskytnutí hypoték ilegálně v USA pobývajícím cizincům.

Ona „direct action“ se významně posazuje praxí zvanou shakedown. V anglicko-českém slovníku uvedený překlad „provizorní lůžko na zemi“ je zřejmě zcestný: jde o nikterak šetrný nátlak, zastrašování, vydírání, výpalné proti kapitalistickým institucícm, takto se angažovat v třídním boji – ano, nebojme se, jen si to otevřeně, věru soudružsky přiznejme. Madeline Talbottová, významná činitelka ACORN v Chicagu, se holedbala takovými úspěchy přimět banky, že tuze nedobrovolně („kicking and screaming“ – její slova) poskytly takzvané subprime loans, půjčky též známé jako Ninja loans, osobám bez příjmu, bez zaměstnání, bez jakéhokoliv majetku. A velice se na těchto snahách podílel Obama, nyní tolik favorizovaný kandidát na převzetí vlády v zemi.(Což přivedlo výtečnou publicistku Monu Charenovou v článku „Acorn, Obama, and the Mortgage Mess,“ Real Clean Politics, 30.9.2008, k povzdechu  „Jestliže Obama zvítězí, bude to znamenat dosazení žháře do funkce požárníka.“)

Energická funkcionářka Talbottová si dokonce vynutila velké finanční odměny za svou pofidérní roli bankovního poradce. Rovněž si najala Obamu, aby vyškolil její štáb ve zručnosti onoho shakedown - pořádně zatřást kapitalistickým stromečkem. Však to má solidní tradici placení výpalného agresivním velebníčkům demagogům jako Jesse Jackson či Al Sharpton a značně teď i této ACORN. Chicagská filiálka úspěšně používá taktiku Alinského proti cílům jako například Bell Federal Savings and Loan. Dosavadní finanční údajný gigant J.P.Morgan též najednou věnoval 100.000 dolarů.

Další účinnou formou  oné „přímé akce“ jsou kanonády negativní publicity, pořádání demonstrací, zaplnění bankovních kuloárů, nevítané návštěvy v domácnostech bankovních manažerů, doprovázené neutuchajícím obviňování z rasismu.

-    -    -

S příchozem Billa Clintona do Bílého domu v roce 1993 došlo ke zřetelné změně s poskytováním oněch subprime loans, problematických půjček pochybným žadatelům, jež by odpovědný bankéř šmahem odmítal. V rámci kýžené diversity - multikulturní rozmanitosti, dosavadní racionální kritéria přestala platit. Došlo k tzv. CRA Rating, hodnocení bank, nakolik se přizpůsobují, a trestání váhajících institucí. Mnohé z nich pak ve snaze si vylepšit politickou reputaci se snažily otvírat pobočky na naprosto neperspektivních adresách v černošských ghetech, ale politicky chválihodném sousedství. Bankéřům, neochotným poskytovat úvěry bez downpayment a jakékoliv dokumentace, hrozily značné pokuty, kdežto ti ochotní přizpůsobilí pobírali premie v omamné výši.

Kongres dal zelenou Fannie a Freddie, tento multikulturní zkázonosný nonsens financovat, takové hypotéky od bank kupovat, všelijak přebalovat a snažit se je prodávat na volném trhu. Vytvořilo se prostředí s vysoce riskantními úvěry a nákaza se spěšně rozšířila. Cituji údaje z The New York Times, (5.10.2008:A1), Obamu jednoznačně podporujícího zdroje: Z 35 miliard dolarů na úvěrech v roce 1994 vzrůst na jeden bilion v roce 2008. Mezi 2005 – 2008 Fannie zakoupila či se zaručila za riskantní půjčky ve výši 311 miliard neboli pětkrát víc, než za všechny předcházející roky dohromady. V roce 2000 oznámila, že do roku 2010 koupí riskantní úvěry ve výši dvou bilionů.

V roce 1999, v blížícím se závěru svého prezidentství, Clinton posadil do čela Fannie svého oblíbence jménem Franklin Delano Raines, jemuž se podařilo do vlastní kapsy nahrabat téměř 100 milionů dolarů.

Podobně lukrativně povýšil svou oblíbenkyni Jamie Gorelickovou. Na ní se matně pamatuji z doby kongresového vyšetřování, když jako značná veličina na ministerstvu spravedlnosti (Department of Justice) zabraňovala snaze FBI a CIA vzájemně se informovat, poznatky sdílet v záležitostech mezinárodního terorismu. Jí tato nová pomlázka vynesla 75 milionů.

V roce 2004 však přece jen z Bushovy iniciativy došlo k jakémusi vyšetřování nepravostí. Kontroloři si ověřili příliš riskantní počínání těchto institucí, jejich „scandalously mis-stated accounts,“, s falešnými údaji o neexistujícím zisku víc než devíti miliard, na jehož základě ovšem došlo k vyplácení existujících premií.

Raines a celá řada dalších provinilců rezignovala. Poněvadž Raines byl (a ovšem stále je) černoch, onen kongresový Black Caucus zákonodárců se za něj vehementně postavil, zejména militantní zákonodárkyně Maxine Walters řádila, a z řad rozhořčených se zaslechlo obvinění o „lynčování.“

-     -    -

Jestliže bychom pídili o příkladu, jak si demokracie nemá počínat a jak důkladně se může diskreditovat, tady to máme. Fannie a Freddie, politicky korektně si počínající dojné krávy, s vedením pěchujícím si nejen vlastní kapsy, ale s měšcem otevřeným k potěše členů Kongresu v roli dohlížecí. Došlo k obohacení pokladny, volebního fondu, celkem 354 kongresmanů a senátorů – převážně ale ne výlučně Demokratů, i na některé Republikány se dostalo. Toto bylo pořadí čtyř největších příjemců – samí Demokraté:

1.Senátor Christopher Dodd, předseda příslušného dozorčího vyboru (Banking, Housing and Urban Affairs Committee).

2. Senátor Barack Obama, člen výboru Federal Financial Management, teprve nedávno do Washingtonu dorazivší a tak spěšně a zručně se naučil rýžovat.

3. Senátor Chuck Schumer, předseda Finance Committee.

4.Kongresman Barney Frank, předseda House Financial Services Commitee.

Bush se marně pokusil o zřízení zvláštního dozorčího výboru. Kongres, který zpravidla neváhá pustit se do vyšetřování všemožných trivialit, v tomto případě nesvolal jedinou schůzi k jedinému slyšení, nikdo nebyl trestán pobytem za mřížemi, nikdo nemusel peníze vracet. Onen Raines prý musel zaplatit pokutu ve výši 31,4 milionů, leč přemnohé mu zbyly, aby nadále  v poklidu pobýval na Floridě a měl dál možnost vylepšovat svůj um na golfových prostorách.

Senátor John McCain se snažil prosadit Regulatory Reform Act, pohnout Kongresem, aby jednal a tak odvrátil nebezpečí, které hrozí celé ekonomii. Ani jeden z oněch čtyř největších příjemců finanční pozornosti nepodpořil jeho úsilí. Návrh zákona byl úspěšně blokován, z výboru se nikdy nedostal, hlasováno o něm nebylo.

Teď tedy štkát nad výsledkem – k potvrzení zkušenosti, že žádný dobrý čin nemá zůstat nepotrestán. Nad zranitelností globálně propojeného světa, nad lakotou všemožných spekulantů tohoto světa. Tak to aspoň vypadá v předvečer důležitých prezidentských voleb.

AMERICKÉ  VOLBY  MOŽNÁ  ROZHODNE  JEDEN  RODNÝ  LIST

V roce 2000, v souvislosti s podivným výsledkem amerických prezidentských voleb (rozhodnutých Nejvyšším soudem většinou jednoho hlasu, takže se vítězem stal George W.Bush, prosazovatel pluralistické demokracie mezi Araby a nikoliv Albert Gore, zachraňovatel celé planety), jsem napsal článek s poněkud poťouchlým názvem „Na Floridu do Kocourkova.“

Od doby naturalizace jsem už volil – ve státě New Yorku - devětkrát, procedura vždy jednoduchá, naprosto spolehlivá. Vejdu za plentu, před sebou mám jména kandidátů za tu kterou stranu, až po exotická seskupení všelijakých reformátorů vizionářů, o jakou funkci usilují, od hlavy státu až po místního šerifa. U každého jména je páčka. Tou u vyvoleného kandidáta pohnu směrem dolů a je to. Při odchodu otevřením záclony se taková volba automaticky zaregistruje. Nikoliv však na Floridě, kde používají antikvární zařízení, jež si pak vyžádalo přepočítání, zkoumání několika set tisíc hlasovacích lístků, zjišťovat, jak kdo udělal správnou dírku, zda ten který otvor (užito slovo „chad“, jež jsem nikdy dřív neslyšel) platí či neplatí.

Tentokrát nás třeba čeká jiná komplikace, o níž jsem psal už před čtvrt rokem (Neviditelný pes, 15.7.2008) v článku „Jak diskvalifikovat všechny možné vítěze.“

U kandidátů na vrcholný úřad v zemi, ústava přece vyžaduje narození na americkém území, což ale není McCainům případ. Na svět přišel v  Panama Zone, kde jeho otec sloužil jako námořní důstojník. Onen pruh země podle nyní již neplatné smlouvy sice býval „v trvalé držbě“ (in perpetuity) Spojených států, nikoliv však v jejich stoprocentním vlastnictví.

S takovým zdůvodněním ve státě New Hampshire u federálního soudu jakýsi Fred Hollander se pokusil McCainovu kandidaturu diskvalifikovat. Jeho právním zástupcem se stal známý jurista Theodore B. Olson, bývalý Solicitor General. (Snad se nemýlím v předpokladu, že po Attorney General, americké obdobě ministra spravedlnosti, to je nejvýznamnější oficiál, který obhajuje zájmy státu i před nejvyšší soudní stolicí. Olsonova manželka byla jednou z obětí za útoku 11.září 2001.) Olson spolu s prominentním harvardským profesorem (Laurence H. Tribe, značně liberální orientace, na týmu McCainova rivala Baracka Obamy) připravili memorandum, tvrdící, že McCain je věru natural-born citizen, což zdůvodňovali místem jeho narození, občanstvím jeho rodičů jakož i „službou vlasti“ (service to the country).

-    -   -

Podpůrci McCainova konkurenta neměli však důvod ke zlomyslnému jásotu. Barack Hussein Obama aby se totiž potýkal s ještě bytelnějšími překážkami.

Například Thomas Sowell, černoch, významný ekonom a publicista na Hoover Institute Stanfordské univerzity v Kalifornii, tvrdí, že na základě zákona s platností od 1952 do 1986, Obama natural-born citizen vůbec není. Zákon totiž vyžadoval: „Jestliže pouze jeden z rodičů byl americkým občanem v době narození dítěte, tento rodič musel pobývat na území USA aspoň 10 roků, z toho 5 roků po dosažení věku 16 roků.“ Jenže Obamova matka byla teprve osmnáctiletá, když syna porodila, takže nemohl automaticky kvalifikovat na občanství jako natural-born citizen. (na něž by kvalifikoval být matce 21 čili 16 plus 5).

Matky obou kandidátů byly v USA narozené občanky, jakož nepochybně byl i McCainův otec, posléze velitel veškerého amerického loďstva v Pacifiku, a jímž neméně nepochybně nebyl Obamův otec, svou dřívější specializací údajný pastevec koz na kenžských pláních.

-    -    -

Začaly přibývat další otazníky. Přejímám z článku, který napsal Jon Christian Dryer, 3.října 2008, NewsWithViews.com, s názvem „Judge Orders Obama to Produce Birth Certificate“. Předložení rodného listu si 29.září 2008 vyžádal  R.Barclay Surrick, soudce u federálního soudu pro východní oblast Pennsylvánie, z iniciativy žadatele Philipa J. Berga, právníka, podporovatele Hillary Clintonové.

Původní iniciativa ale vzešla u žurnalisty Jima Geraghtyho, National Review, který  u štábu Obamovy kampaně neúspěšně zažádal o kopii rodného listu, jako důkazu, že prezidentský kandidát se skutečně v USA narodil. Leckde totiž kolovaly zprávy o tvrzení Obamovy africké babičky Sarah Hussein Obama, že její nynější slavný vnuk se narodil v Keňi, kam se tehdy vrátil její syn spolu se svou značně již těhotnou bělošskou manželkou. Ta se údajně necítila nejlíp v tamějším prostředí, zejména jí vadilo zacházení muslimských mužů s jejich manželskými protějšky. Rozhodla se do USA vrátit, ale vzhledem k jejímu příliš pokročilému těhotenství letecká společnost ji odmítla vzít na palubu. K porodu tedy došlo v Keně – tak tvrdí babička Obamová.

Žurnalista Wayne Madsen (Online Journal) uveřejnil 9.června 2008 článek, v němž tvrdil, že jeho slídilům (research team) se podařilo v  keňském přístavě Mombasa nalézt dokument o narození Baracka Husseina Obamy Jr., z otce, občana Keňi, a matky, americké občanky. Ta krátce po porodu s potomkem do USA odlétla a v Honolulu na Hawaii ho registrovala jako tam narozeného.

Vyšetřovatelé  z pokynu právníka Berga kontaktovali Obamovu nevlastní sestru Mayu Soetoro, jež se starším polobratrem Barackem společně vyrůstala. Jenže ta poskytovala vzájemně se vylučující informace:  k narození že mělo dojít 4.srpna 1961 v jedné porodnici (Queens Medical Center v Honolulu) a pak že na jiném místě (Kaliolani Medical Center for Woman and Children).

Obamova matka jménem Stanley Ann Dunham se vbrzku s manželem Obamou rozvedla o odstěhovala se do Indonésie jako manželka dalšího, rovněž jen dočasného partnera, tamějšího občana Lolo Soetoro. Provdáním byla ale povinna vzdát se svého amerického občanství. Její nový manžel adoptoval nezletilého Baracka a ten se rovněž stal indonéským občanem. K dispozici jsou důkazy o jeho muslimské školní výchově, jež by nám ovšem neměla zas tak moc vadit. (Například výpis z úředního archivu v indonéské škole, kde Obama byl uveden jako indonéský občan: Zdroj Jerome R.Corsi, The Obama Nation. Kniha se dokonce dostala na seznam bestsellerů New York Times).

-     -    -

Závažná, zcela zásadní je otázka o místě jeho narození. Pokud to skutečně byla Keňa, s prezidentskymi ambicemi by byl definitivní, neoddiskutovatelný konec.

Obamovi věru neposloužila asistence ultralevicového zdroje The Daily Kos zveřejněním  očividně amatérského výtvoru od jakéhosi Jay McKinnona, údajného specialisty  u Department of Homeland Security, což pak korunovala Obamova oficiální webová stránka „Fight the Smears“ tvrzením o jeho naprosté věrohodnosti. (Zájemcům o podrobnosti lze ledacos doporučit, například Israel Insider, 3.7.2008.)

Fundamentální fakt: Obama originál svého rodného listu nikomu neukázal.

V pondělí 13.října se v internetu objevila zpráva, že zmíněný autor Corsi byl v Keňi zatčen, načež propuštěn, s možností zem spěšně opustit, což učinil a ještě týž den se měl objevit na televizní obrazovce FOX-TV, interview s Sean Hannity.

Naladil jsem na kanál 33, jenže v tomto pravidelném hodinovém programu (21 – 22 hod.) o inzerovaném Corsim ani sebemenší zmínka. Den poté jsem telefonoval do Washingtonu pídit po příčinách. Tvor nejlépe informovaný, co tam znám, vyjádřil domněnku, že zasáhl State Department, z důvodů vyšších státních zájmů, zabránit konfliktu s tamější vládou.

Zůstávám nepřesvědčen a navíc mě mátne dosavadní ticho v McCainově táboře nejen o této záležitosti. Nikde se dosud nemohu dočíst o výsledku snahy federálního soudce Surricka spatřit originál Obamova rodného listu. Panuje snad mediální embargo z obavy z krvavého výbuchu v řadách Obamových rozkacených příznivců? Už jsem se setkal i s takovým vysvětlením.

Přední sdělovací prostředky se například ani slovem nezmínily o velezajímavém projevu nevole z úst Michelle Obamové, značně pravděpodobně naší příští první dámy země. Tohle jsem se dozvěděl z internetu (Rightpundits.com, 15.10.2008): Dotyčná zatelefonovala tiskové agentuře African Press International a spustila krátkou, ale zlostnou tirátu (unleashed a short but angry tirade) proti API, že misto podpory afrických a afro-amerických stanovisek podporují bělošské rasisty proti jejímu manželovi. Dost podrobně se zmínila se o Obamově adopci jeho indonéským nevlastním otcem (s neblahým přece dopadem, že by adoptovaný případně pozbyl americké občanství, natož pak právo stát se americkým prezidentem).

Během několikam hodin štáb Obamovy volební kampaně vydal prohlášení, že k tomuto telefonátu nikdy nedošlo.

Mluvčí z API  zareagovali oznámením, že zveřejní audio záznam telefonátu, o jehož existenci popuzená paní Michelle neměla tušení.

Dosud jsem nezjistil, zda se tak stalo.

Ještě pár dnů před volbami zbývá, ledacos  třeskutého by se ještě mohlo přihodit a provalit.

CHYTRÁ  ZKÁZONOSNÁ  CLOWARD  PIVEN  STRATEGIE

Do národního povědomí se též dostává jako „orchestrated“ strategy. Autor James Simpson ji characterizoval slovem manufactured - ve své analýze „Barack Obama and the Strategy of Manufactured Crisis“, American Thinker, 28.9.2008.

V článku „Příčiny a pozadí amerického finančního karambolu – 2“ (NP, 16.10.2008) jsem se letmo zmínil o tomto záměru „uspíšit pád kapitalismu zavalením jeho byrokracie nesplnitelnými požadavky a tak dostat společnost do krize a k hospodářskému kolapsu“ a že tento scénář dvou profesorů na Kolumbijské univerzitě si zaslouží pozornost v separátním článku.

O ten se teď pokusím. Na tomto učilišti v New Yorku, kde se mi podařilo dodrat se k druhému doktorátu, jsem tehdy měl dost svých starostí a o existenci takových pedagogů jsem neměl tušení: Richard Andrew Cloward, ročník 1926, syn radikálního baptistického kazatele z Rochesteru (adresa známé firmy Kodak) a jeho manželka Frances Fox Piven, umělkyně, za svobodna s jménem Esther Fleming. On sociolog, ona politoložka, oba aktivisté, radikálové, spoluautoři. Vznikala  jejich díla o zločinnosti mladistvých (Delinquency and Opportunity: A Theory of Delinquent Gangs), o vězeních (Theoretical Studies in Social Organization of the Prisons), o chudobě a roli státu (Regulating the Poor: The Function of Public Welfare). Nic mi není známo, zda se s nimi stýkal a nakolik se jimi inspiroval Barack Obama, rovněž produkt Kolumbijské univerzity.

Profesorské duo se značně inspirovalo knihou Rules for Radicals, kterou krátce před svou smrtí napsal ultraradikál Saul Alinsky, jak účinně zasáhnout nepřítele (pluralistickou demokracii) do její Achillovy paty - aby dodržoval všechny své zákony, velkorysá pravidla, plejádu humanistických slibů, do posledního puntíku, a tak zavalit nenáviděný stát nezvládnutelným břemenem a tím ho diskreditovat a rozložit. (V této souvislosti si připomínám Lenina a jeho údajná slova, že bolševici co nejúčinněji využijí a ke svému prospěchu zneužijí svobody, jež buržoazní demokracie zaručuje svými principy, a po dosažení moci tyto svobody zruší, poněvadž mezi bolševické principy přece nepatří.)

Se svojí strategií se poprvé vytasili v roce 1966, v dosud existujícím a nadále tuze odporném časopise The Nation (2.5.1966). Jak vyvolat krizi, velmi viditelný pokles schopnosti fungování státu, demonstracemi jak spontálními, tak plánovanými, s velkým získáním publicity. Důkladné využijí kádrů agresivních organizátorů,  s podporou příznivě nakloněných medií a tak si vynutit redistribuci národního bohatství. Touto ofenzivou se budou domáhat materiální podpory od státu a rozšiřovat okruh žadatelů, domáhajících se dalších, nových, neutuchajících požitků. Účelem ovšem je zavalit stát požadavky do takové míry, že zkolabuje.

Tuto opportunity theory se strůjci pokusili prosadit na Manhattanu, s pomocí projektu Mobilization for Youth, domáhat se uskutečnění požadavků členů mladistvých gangů, což se pak stalo modelem pro řadu federálních podpůrných programů, iniciovaných tehdejším prezidentem L.B.Johnsonem. S využitím rasového vření šedesátých let, Cloward a Piven se zaměřili na welfare system - žít z podpory  města či státu, bez jakýchkoli povinností, prosazovat druh nákladné, parazitické existence, děděné pak z jedné generace na druhou, jako svůj první cíl. Zaangažovali radikálního černošského aktivistu jménem George Wiley, který pro účel zamýšlené strategie založil National Welfare Reform Organization (NWRO), organizoval skupiny  aktivistů, kteří přepadávali úřadovny sociálního zabezpečení, s výhrůžkou násilí se domáhat svých „práv.“  Ony welfare rolls (seznamy osob bez pracovního poměru, s nárokem na permanentní péči platícího státu) se v polovině sedmdesátých let víc než zdvojnásobily - z 4,3 na 10,8 milionů.

Strategie se zvlášť dařila v New York City, kde se docílilo stavu, že na každé dvě osoby, zaměstnané v soukromém sektoru, připadal jeden welfarový parazit. Alinského cíl paralýzy, kolapsu demokratického státu, a jeho nahražení kýženou socialistickou totalitou, se zdárně přibližoval. City Journal jeden ze svých článků uvedl pod titulkem „Compassion Gone Mad“ – že soucit se zbláznil. V roce 1960 metropole New York se starala o 150.000 osob s nárokem na lifetime  entitlement - ono celoživotní zaopatření. Během deseti let se jejich počet zmnožil desetkrát - na jeden a půl milionu.

Cloward - Piven taktika byla natolik úspěšná, že v roce 1975 přivedla New York City k bankrotu.

Bankrot celé země se ale nepodařil, vzdor intenzivním praktikám zastrašování, vydírání, domáhání se neutuchajících požadavků. (Nadále se však utratí miliardy, například na food stamps - poukázky na potraviny, nezřídka pak směňované za alkohol.)

Nemalou zásluhu měl Ronald Reagan, tehdy nový prezident, když úspěšně zasáhl proti mnohým nehoráznostem, podařilo se mu zlikvidovat některé zvlášť zkázonosné stávky (například letištních traffic controllers), v té době započala vadnout váha odborů a počet jeho členstva. Profesorská dvojice Cloward – Piven tehdy (1982) zareagovala novou knihou s přiléhavým titulem „The New Class War“ – o novém třídním boji.

Taktika těchto akademických revolucionářů se rozkošatila směrem k mass  voters registration - intenzivnímu náboru nových voličů. Velmi se takto vyznamenal George Wileyho chráněnec Wade Rathke, stejně jako Bill Ayers, Obamův dobrý známý, člen někdejší extrémistické SDS (Students for Democratic Society, takto orweliánsky nazvané – však i afghánský Talibán jsou „Studenti“). Z takového úsilí vznikla organizace, posléze známá jako ACORN (Association of Community Organizations for Reform Now) s rozsáhlou agendou, zejména ve sféře bydlení, volebního práva a ilegálního přistěhovalectví. Z prozatím nejposlednějších údajů se dozvídám, že počet členstva již přesáhl 400.000, s 1.200 odbočkami ve 110 městech. ACORN se holedbá docíleným úspěchem registrace 1,7 milionu nových voličů z řad zejména chudiny, předpokládaných odpůrců Republikánské strany, se soustředěním na státy, v nichž je nejspíš zranitelná. Aktivisté při náboru ne vždy rozlišují mezi osobami oprávněnými a neoprávněnými, legálními a ilegálními, občany autentickými či jen virtuálními,  živými či mrtvými, každému dána příležitost, být registrován víc než jednou, pokud možno mnohokrát. Vyšetřování podvodů probíhá již ve dvanácti státech.  V důležitém státu Ohio se pokus o nápravu však nedaří. Nejvyšší soud státu si našel procedurální záminku a tak prozatím zmařil snahu zabránit podvodným praktikám.

Zákon Motor Voter Act of 1993 umožňuje se registrovat v úřadovnách dopravního inspektorátu, vydávajícího řidičské průkazy, rovněž i ve školách, veřejných knihovnách a na dalších veřejných místech. Báječná příležitost pro podvody již přináší ovoce, nezřídka velmi trpké chuti. Po 11.září 2001, ministerstvo spravedlnosti zjistilo, že z devatenácti sebevražedných teroristů, jimž se podařilo pořádně zasáhnout nenáviděnou supervelmoc, osm z nich, ač cizinci, byli řádně zaregistrováni k volbám se dostavit, uplatnit demokratické právo, na něž jako cizinci neměli nárok, jakož by ani neměli v diktátorských podmínkách jejich skutečných  vlastí. Velkým zastáncem tohoto zákona z roku 1993 je senátor Obama, leč ve své nynější prezidentské kampani tuto ošemetnost příliš nezdůrazňuje.

Práva ilegálních přistěhovalců  prosazuje nejen ACORN, ale i jiní obhájci pokroku jako například Soros Open Society Institute, vše pod společným označením Coalition for Comprehensive Immigration Reform( CCIR). Iniciativu z roku 2007 se však dosud nepodařilo prosadit.

Tito ilegálové mohou účinně přispět ke kýženému kolapsu státní mašinerie – od služeb v nemocnicích po vězeňská zařízení. Zvlášť účinně je zasažena Kalifornie:  například v porodnicích Los Angeles víc než polovina dětí se narodí z lůna matek, v zemi nezákonně pobývajících, leč využívajících zákona s nárokem na poskytnutí bezplatné péče.

O zásluhách ACORN  v souvislosti s prosazením reforem, jež za prezidenta Clintona hodně prospěly pohlavárům polostátní Fannie Mae a značně přispěly k následné celostátní finanční krizi, jsem se zmínil v dřívějším textu (NP, 16.10.2008).

V Chicagu zásluhou ACORN ve spolupráci s místní stranou komunistickou, též stranou socialistickou, se skupenstvími veteránů radikálů,  došlo k založení New Party, která označila Obamu, bývalého právního zástupce ACORN, jako „ideálního kandidáta.“

Obamovi odpůrci ho ale nepřestávají kritizovat, že za dvacet roků nepostřehl, že  jeho mentor, intimní přítel Jeremiah Wright, je nenávistný černošský rasista, že Bill Ayers se nadále s pýchou hlásí ke svým dřívějším teroristickým zásluhám, že Obama vlastně nevěděl o záluscích svého mandanta ACORN. (Pak se přece nemůžeme divit, že Paroubek rovněž nevěděl, že jeho přítel, Kočkův střelec Durička, s nímž minil trávit dovolenou na jeho jachtě na moři, přítelem přece nebyl, skoro vůbec se neznali.)

Zpět k onomu Cloward-Pivenovu revolučnímu receptu: Končím otázkou, jaké je asi procento podpůrců, spadajích do čeledě nepraktických snílků, patetických idiotů, a kolik je těch ostatních zájemců, kteří to s důsledky myslejí smrtelně vážně.

DALŠÍ  POZORUHODNOST  NAŠICH  DNŮ:  PIRÁTSTVÍ  KVETE

Takovým označením dost hýříme - z neurvalých řidičů učiníme piráty silnic, z Viktora Koženého piráta podvodníka, finančního velmistra. Neoprávněné kopírování knih, hudebních záznamů, filmů, imitace všemožného zboží s falešnou cedulkou světových domů módy, načež občas shlédneme dokumentární záznam, jak buldozér drtí a pohřbívá horu blyštivých náramkových hodinek, podvodných rolexů.

Činnost případně výnosná, ale v podstatě nekrvavá. Podle klasické definice, pirátství je však pouze „násilný akt v mezinárodních vodách soukromým plavidlem proti jinému plavidlu za účelem lupu (animus furandi)“. Pirátství jako zcela první bylo prohlášeno za mezinárodní zločin (druhým pak bylo otrokářství), jeho provozovatelé se stali „vyvrheli, psanci lidstva“ a kterákoli země je mohla pravomocně soudit. I Mongolsko, Nepál, Česká republika, kterýkoliv suchozemský stát.

Vůbec se nejedná o činnost na vymření, o níž se lze pouze dočíst v ohmataných dobrodružných knížkách dávného data. Piráti nebrázdí vody ve škunerech, kde by na stěžni plápolal černý prápor s lebkou a zkříženými hnáty. Zmodernizovali se, jsou vybaveni automatickými zbraněmi, minomety, i protipancéřovými kanony. Často mají lepší radary a víc koňských sil pod palubou než jejich pronásledovatelé.

Za pobytu na Filipínách a v Malajsii jsem se nejednou dočítal o pirátských přepadech s lupem a vražděním. Že třeba došlo k přepadení vesnice a likvidaci obyvatelstva; že konkurenční korzáři se nepohodli o rozdělení výkupného od rybářů a uspořádali v malacké úžině mezi Indonézií a Singapurem pořádnou bitvu. Zprávy to byly objektivní, nekomentované, bez mravního rozhořčení – tak jako se píše o tajfúnech, sopečném výbuchu a jiných přírodních katastrofách.

Piráti značně zamořili vody v jihovýchodní Asii. Mnohé rejdařské společnosti se oněm oblastem vyhýbají velkou oklikou. Jachtám na trase Hongkong – Bali se nedoporučuje plout celebeským mořem. Celebes (Sulawesi), moře Sulu a thajský záliv jsou patrně ty nejnebezpečnější. Jen na západním pobřeží Thajska dojde ročně k dvěma stům pirátských přepadení – těch hlášených. Otázkou zůstává počet neoznámených činů, kdy často není kdo by přežil a hlásil.

Proč zrovna tam?  Důvodů popularity je několik. Jednak je to věc tradice, živnost dědičná. Otec i děd se jí věnovali a proto syn nezklame a bude pokračovat. Generace si um předávají. Na zvýšení hrdlořezné činnosti se podílejí i politicko-ekonomické faktory. Američané zanechali ve Vietnamu hory zbraní a ty jsou snadno k mání. Piráti nesahají po malorážkách. Například se jim podařilo proděravět a málem zajmout transoceánskou loď Rio Colorad o výtlaku téměř pěti tisíc tun. Připočtěme inflaci – celosvětový fenomén. Ceny ryb rovněž značně vzrostly a leckdo si spočítal, že je lacinější ryby krást než se plahočit se sítěmi, napichovat ponravy a čekat na Neptunovu přízeň.

V thajském zálivu na prostoře 18.000 čtverečních mil se snaží živobytí uhájit 200.000 rybářů za podmínek rostoucích nákladů (zejména ceny pohonných hmot) a klesajících úlovků. Načež se zásluhou politických vývinů ve Vietnamu nabízel náhradní úlovek – uprchlíci od budování socialismu. Tak započala nová krutá kapitola moderního pirátství, o němž se ve světě občas napsalo pár řádek.

Odhadem polovina těchto tzv. boat people cestou zahynula jako oběti živlů přírodních a lidských či spíš nelidských. Několik těch přeživších, včetně dívky teď studující na naší univerzitě, jsem vyzpovídal a vždy slyšel totéž: Piráti šli hlavně po zlatě, prsten ušmikli i s prstem, náhrdelník získán i s uříznutím hrdla. A pak se hodovalo. Děti musely přihlížet znásilňování svých matek nebo i vlastnímu znásilňování. Nebo se lupič cítil na měkko, děcku dal cukroví, ale zato odhodil tatínka mezi žraloky. „Krutost, brutalita, je nepředstavitelná,“ charakterizoval Paul Hartling, komisař pro uprchlíky při OSN.

K úhoně lze přijít i v jiných končinách. Vlastníte-li jachtu v Kalifornii či pozve-li vás vlastník na výlet Pacifikem směrem ke Kolumbii, třeba to nebude expedice příliš pacifická. To je též mínění pojišťovacích společností, jež vypovídají pojistky pošetilců, odváživších se do tak problematických vod.

Na atlantské straně Ameriky je ještě živěji. Karibské moře se stalo pilným přepravištěm drog – marihuány v hodnotě přemnoha miliard dolarů ročně a kokainu v hodnotě ještě větší. Vládní pobřežní lodě pochytají jen deset procent tohoto zboží. Populární turistickou oblast brázdí tisíce soukromých lodí a lodiček a je téměř na denním pořádku, že dojde k přepadení a zabití posádky. Oběti letí přes palubu a jachta, nikým nepodezíraná, se vydá za dalším výnosným obchodem.

-   -   -

Poslední dobou rozkvetlo pirátství v blízkosti Somálska, státu ve stavu totálního rozkladu. Přitom v sousedství, v Rudém moři a zálivu Adenu, probíhá čilá lodní doprava – tudy pluje 10 procent všeho zboží světa. V roce 2008 se uskutečnilo přes šedesát pirátských přepadů čili víc než jeden týdně. Piráti, za spolupráve s pozemními gangy v Jemenu, lapené plavidlo zanavigují do odlehlého přístavečku Haradheere (v jiným zdrojích slabikován jako Xarardheere). Vymáhají a získávají výkupné v odhadované výši 100 milionů dolarů, zatímco Somálsko od OSN (United Nations Development Program) ročně inkazuje pouhých 14 milionů.

Ze sdělení  Noela Choonga, mluvčího mezinárodní organizace International Maritime Bureau v Kuala Lumpuru, Malajsii, se dozvídám (New York Times, 12.10.2008), že prozatím nejposlednější obětí se stala řecká loď, registrovaná v Panamě, a mířící z jihovýhodní Asie do Evropy.

Prozatím největší mediální publicity se dostalo ukrajinské lodi Faina, jíž piráti na třech rychlých člunech přepadli 200 mil od břehu, na cestě do Keňi. Náklad tvořilo  zboží s nikterak mírumilovným určením: 33 ruských tanků T-72,  protileteckých děl, všemožného dalšího materiálu v úctyhodné celkové váze  2.320 tun. Keňa se hlásí k vlastnictví zboží, ač lodní tzv.manifest se zmiňuje o jižním Sudánu (což by tedy mohl být onen neblahý Darfur) jako konečné adrese. Činnost pirátů, v tomto případě se domáhajích výkupného ve výši 20 milionů dolarů, však přispívá jakési mezinárodní koexistenci, tmelené společnými zájmy. Na místo již dorazilo šest amerických válečných lodí a jedna ruská.

Ukrajinský kapitán překvapení nepřežil, infarkt či mrtvice ho zklátily. Rovněž přibylo pár mrtvol k pirátských řadách po jakési jejich vzájemné rozmíšce. Třeba se hádali o způsobu, jak na souš dostat ty tanky, každý z nich o obrovské váze (80.000 liber).

Nechápu obtížnost vyřešení krize. Na své nedávné (březen 2008) měsíc trvající plavbě v Pacifiku po stopách bojišť druhé světové války, přišla také řeč na piráty.

Dozvěděli jsme se, že flotila naší Holland America Line je vybavena vodními děly (water cannons) a vysokofrekvenčním, ušní bubínky drásajícím varováním (high pitch warning) v pěti jazycích. Jiné zbraně nemáme, jsme rychlí, schopni docílit 22 uzlů, bylo-li by třeba. Beztoho velmi obtížně by se pirátům lezlo na takového obra.

“Přece jen bych dal přednost pořádným kanonům,“ kdosi poznamenal s logickým, přesvědčivým zdůvodněním, že z humanitárních důvodů, se snahou prokázat nezištnou službu lidstvu, rozstřílením pirátů by se zejména posloužilo těm menším a pomalejším lodím.

-     -     -

Když dojde k přepadu v pobřežních vodách nebo v přístavu, pirátství zůstává pirátsvím, ale už to není mezinárodní zločin, s nímž bychom mohli obtěžovat prokurátora ve Vsetíně. Je to jen porušení místního zákona a případem se budou – či aspoň by se měly – zabývat místní orgány jako v případě každého jiného lupiče, suchozemského či sladkovodního. K incidentům tohoto druhu často dochází v manilském zálivu. Zdaleka nejznamenitějším šampionem pobřežního pirátství je Nigérie, nejpočetnější africká země, nasáklá ropou, a lodi se do jejích přístavů (Lagos, Port Harcourt, Calabar) jen hrnou.

Vlastně hrnout se moc nelze, zásluhou neschopnosti, tolik smutně typické pro většinu zemí Třetího světa. Lodě musejí někdy čekat na odbavení i dlouhé měsíce, než na ně přijde řada a přístav jejich zboží zvládne. Nabízí se tak vynikající příležitost pro piráty, dostavivší se na rychlých člunech, jimiž pak zmizí v labyrintech lagun k nenalezení. Pokud se kdy někdo obtěžuje je hledat.

Pirátská tlupa se dostala na palubu dánské lodi, loď zběsile hodinu a půl troubila o pomoc, střílela poplašné rakety, aniž ale získala pozornost přístavní policie. „Co není přibité, všechno zmizí,“ zhodnotil německý kapitán. V tomto dánském případě piráti mínili odnést i dvacetiletou plavovlasou kuchařku.

Pojišťovny zvyšují své sazby, lodní společnosti lamentují, vlády postižených rejdařů protestují, posádky hrozí vzpourami, že tam už nikdy nepoplují, a vládnoucí nigerští potentáti krčí rameny a odvolávají se na potíže růstu. Policie s piráty spíš spolupracuje než nespolupracuje. Jde o výtečně zorganizovaný byznys. Za pár hodin je uloupené zboží už k mání v ulicích Lagosu. Tunely prý od břehu vedou přímo do městských skladíšť. Občas s piráty spolupracují i posádky postižených lodí, jak se například stalo ghánské lodi, z níž zmizelo osm tisíc beden německého piva.

Na soumrak se nečeká, i ve dne dochází k přepadu lodí všech vlajek – až na jednu: tu ruskou a dříve sovětskou se srpem a kladivem. Někdejší molodci si v místních pirátských kruzích získali zasloužený respekt. Loupežníci se jednou totiž šeredně spletli: vyšplhali se na palubu a matrosové byli připraveni. Netroubili o pomoc, ale pořádně zmáčkli samopaly  a vetřelce proměnili v mrtvá, zcela neškodná řešeta.

MNOHÉ OKOLNOSTI JAK PŘIJÍT K ÚHONĚ

Snad ve většině států světa podněcování k vraždě se nedovoluje, nedoporučuje, dokonce i bývá trestáno. Není tomu tak ale všude. Například v ultrapobožné Saúdské Arábii, šejk Saleh Luhajdan, ten úplně nejvýznamnější soudce (předseda Nejvyššího odvolacího soudu) vyjádřil v rozhlasovém projevu názor, že provozovatele údajně lascivních televizních pořadů během svatého měsíce ramadádu je žádoucno zabíjet. Posléze se poopravil zpřesněním, aby napřed došlo k soudu a teprve pak k jejich zabití.

K takové umírrněnosti ho třeba přiměla skutečnost, že nejeden z majitelů televizních zdrojů má úzké vztahy ke královské rodině. Největším akcionářem kolosu MBC, pokrývajícím oblast s 80 miliony diváků, je švagr bývalého krále Fahda. Princ Waleed bin Talal, synovec nynějšího krále, je zdatný finančník, vlastník televizní sítě Rotana, na jejíž obrazovce se pravidelně producírují libanonské krasavice s důkladným mamálním vybavením. Saúdští dohlížitelé, prosazovatelé kýžené cudnosti, mohou pouze bezmocně soptit, poněvadž hříšný zdroj je mimo dosah ve spěšně se modernizujícím emirátu Dubai.

V saúdském  království funguje 700 náboženských soudců, puritánů, interpretů té nejpřísnější wahhabistické verze islámu. Jejich nejvyšší autorita – Grand Mufti, Sheikh Abdul Aziz al-Sheikh - se dostal nedávno do západního mediálního povědomí (například The Economist, 20.9.2008) zatracením jiné tamější náboženské autority za vyjádření názoru o neškodnosti oslavy narozenin. Naopak, tvrdí ten Nejvyšší, je to počínání naprosto neislámské. Neméně se proviňuje islámské byť nearabské Turecko, kde zejména v kosmopolitním Istambulu televize uvádí seriály s romantikou a intrikami nedostatečně zabalených představitelek.

-    -    -

Prohlásit se za citlivého, vnímavého, háklivého, emocionálně snadno zranitelného, žijícího v úzkostech jakkoliv pofidérního ohrožení – toť náramný trumf, k nepřebití. Prosazování nároku na privilegium nedokazatelného a rovněž i nevyvratitelného tvrzení, že já jsem náchylnější, zranitelnější, víc ohrožený, než kdokoliv jiný, se věru stala populární taktikou a strategií jak v životě jedinců, tak národů, států a v současné době i celičkého náboženského, civilizačního hnutí.

Přemnozí islamisté se ztotožňují s Osamou bin Ladinem a jeho fatwou, volající po povinnosti všech muslimů zabít všechny Američany včetně nemluvňat. O většině muslimů však není známo, že by jednoznačně, hlasitě, otevřeně zavrhovali tak krvelačnou výzvu. Po 9/11, Londýnu, Madridu či Bali, my nepřestáváme ujišťovat, že islám je náboženstvím míru, tolerance – i když tedy jsou islámské země, kde případné rozhodnutí přestat být mohamedánem se trestá smrtí. Kolik křesťanských chrámů v islámských zemích a kolik mešit v západních zemích se zbudovalo v poslední době? Nicméně, ultrasenzitivní mohamedáni zdůrazňují své pocity ohrožení.

Jsme vmanipulováni do automatického uplatňování dvojího metru a přijetí normy maximálně urážlivého tvora, který se vydává za obět spiknutí, ohroženého ve stavu obležení (siege), který pak využije sebemalichernější záminku k explozím nenávistné netolerance. Ať už to byl Salman Rushdie se svým románem nebo karikatury v Dánsku nebo dokumentární filmy v Holandsku (výtečné burcující video mimořádně kurážného politika Wilderse). Fatwu na ně, smrtí je trestat. „Kdokoliv urazí proroka Mohameda, musí být na místě zabit tím nejbližším muslimem,“ prohlásil v Mogadišu ve svém kázání vlivný Sheik Abubakar Hassan Malin. Kdepak, tato senzitivita je trumf k nepřekonání.

Někdy k důkladnému potrestání by postačil nedostatek projevené úcty – a tak být disrespectful. Něčeho takového bych se dopustil vstupem do mešity, aniž si zul boty. Ale co když mešitu minu, poněvadž mě nic ke vstupu nenutká, poněvadž jsem nevěřící pes? Dopouštím se provinění nedostatkem respektu, za což by mi mohla či dokonce měla být uříznuta má hanebná hlava? Nebo mi utnout údy, jimiž se dotýkám klávesnice při sepisování takovýchto málo uctivých názorů?

Prozatím jsme mimo dosah trestního postihu. O změnu ale značně usiluje významný prokurátor v Jordánsku, království dosud s reputací náboženské umírněnosti.

Tento jurista začíná vehementně prosazovat požadavek univerzality takového provinění a tedy i univerzality potrestání, bez ohledu na národnost provinilce. Jestliže se neislámsky vyjádřím ve státě A, k mému potrestání může dojít ve státě B. Dřív jsem uvažoval vlézt do turistického autobusu na cestě k památnému místu a městu Petra z 6 století B.C., jehož se marně snažil zmocnit i zlověstný biblický Herodes. Nyní je po zásluze prohlášeno za jeden ze skvostů světa (UNESCO World Heritage Site). Od zálivu Aqaba bych tam dorazil za pouhé dvě hodiny, jenže rovněž za pár hodin bych se mohl nedobrovolně ocitnout v jordánském hlavním městě Ammanu, v drápech dychtivého prokurátora.

-    -    -

Jenže jak vlastně vypadá důkladnost a důslednost trestání islámu nepříznivých či aspoň nepříjemných počinů?

Na takovou otázku připojím další otázku „Why Are Jews So Powerful?“, proč že jsou židé tak mocní, vznesenou stoprocentním muslimem Dr.Farrukhem Saleemem, pakistánským publicistou. Z jeho e-mailu (farrukh15@hotmail.com) se totiž mnohé dozvídám. Začíná takto: „Na světě je 14 milionů židů; sedm milionů v Americe, pět milionů v Asii, dva miliony v Evropě a 100.000 v Africe. Na každého žida připadá 100 muslimů. Jenže židé jsou víc než stokrát mocnější než všichni muslimové dohromady. Nepodivujete se, proč je tomu tak?“

Autor pokračuje s výčtem jmen nejvýznamnějších židů. Začíná Ježíšem, pokračuje Albertem Einsteinem, Sigmundem Freudem, zmiňuje se o ekonomech Paulu Samuelsonovi a Miltonu Friedmanovi. Následují jména jako Jonas Salk (vakcína proti obrně),  Gertrude Elion (léčba leukemie), další a další jako třeba Gregory Pincus (antikoncepční pilulka ) či Willem Kolff (kidney dialysis machine).

Za dobu 105 roků oněch 14 milionů židů získalo přes 180 Nobelových cen, kdežto 1,4 miliardy muslimů   získaly všeho všudy ceny tři.

Židé se výtečně prosadili mezi vynálezci: Stanley Menzor (mikročip), Leo Szilard (nukleární reaktor),  Peter Schultz (optická vlákna), Isador Kisee (zvukový film), Charles Ginsburg (videotape recorder, magnetofon).

Prostořeký autor zamířil do všemožných výkonů počínání pozemšťanů: mezi politiky státníky (od britského Benjamina Disraeliho po sovětského Maxima Litvinova, amerického Henry Kissingera), přemnoho finančníků, kapitánů průmyslu, mediálních mogulů, spisovatelů, kumštýřů, herců, ba i olympijských šampionů, sportovců jako třeba Mark Spitz či prý i Boris Becker.

V jeho výčtu je William James Sidis s IQ 250-300 tvorem s nejznamenitěji fungujícím mozkem a snadné je uhodnout jakého je asi původu.

A proč že jsou židé tak mocní? Osvícený statečný muslim odpovídá jedním slovem, jímž ovšem je VZDĚLÁNÍ. Celkem 57 členských států společenství Organisation of Islamic Conference (OIC) má v provozu kolem 500 univerzit, z nichž ani jedna jediná dosahuje úrovně mezi 500 nejlepšími učilišti světa (v tabulce šanghajské univerzity Jiao Tong, hodnotící „Academic Ranking of World Universities“).

Stav všeobecné gramotnosti: západní křesťanský svět – 90 procent, kdežto státy s většinou muslimského obyvatelstva – 40 procent, z nichž ani jeden nedocílil stoprocentní gramotnost. V západních zemích kolem 40 procent obyvatelstva získává vyšší vzdělání, zatímco mezi muslimy to jsou pouhá dvě procenta.

V muslimských zemích na jeden milion lidí připadá 230 vědců, na rozdíl od USA (4.000) či Japonska (5.000). V islámských zemí se na výzkum utratí 0,2 procenta domácího národního produktu, kdežto v západních zemích to je 5 procent.

Přístup k informacím: v Singapuru je patnáctkrát větší příležitost dostat se k dennímu tisku než v Pakistánu. Ve Velké Británii, množství knižních titulů per capita je stonásobně větší než v Egyptě.

Podíl vývozu moderních high technology products na celkovém exportu je spolehlivým ukazatelem aplikovaných znalostí v praxi. V případě Pakistánu to je pouhé jedno procento. Výsledky nejen Saúdské Arábie, ale i Kuvajtu, Maroka či Alžírska jsou ještě žalostnější - toliko 0,3 procenta. Porovnejme se Singapurem, podílejícím se 58 procenty.

Takto a ještě víc  Dr.Farrukh Saleem si troufl vyrukovat s neúprosnou realitou, fackovat vlevo vpravo A nikdo prostořekého vyznavače Mohamedova učení dosud neukamenoval, nerozčtvrtil, ač jistěže přemnozí radikálové by dychtivě rádi tak učinili. Není mi známo, zda s odkazem na pohodlnou a ve svém důsledku zkázonosnou záminku oné sensitivity, subjektivního pocitu ponížení, jordánský prokurátor již zahájil kroky, jak zasáhnout a středověcí wahhabisté se mohli radovat.

VÍDEŇSKÁ  FILHARMONIE  MÁ VĚTŠÍ  VÁHU  NEŽ  ISLANDSKÉ  LÍVANCE

Bizární titul tohoto textu, nahradivšího původní „Nepovedené dítě nejlepších naději“, se ovšem týká písmen OSN - Organizace spojených národů, jejichž počet se prozatím rozrostl na 192. Tolik vlajek plápolá před hlavním velitelstvím v New Yorku na První Avenue u 42.ulice. Státy původní i nedávné, mohutné i miniaturní, s počtem všeho obyvatelstva mnohonásobně menším než jeho vzrůst u sousedů za jeden jediný den. Disproporce však znicotněna dosud nedotčeným principem rovnosti hlasů - jak obrů, tak liliputánů.

K prvnímu zasedání došlo v únoru 1946 v Londýně. Tehdejší Československá republika byla mezi jejími původními členy (od prvopočátku, v říjnu 1945) – tehdy zhruba jen čtvrtina nynějšího členského počtu. Valné shromáždění (United Nations General Assembly) zahajuje každý rok svou činnost koncem září, kdy se do New Yorku přihrnou kavalkády potentátů, od nejvýznamnějšěích státníků až po hanebné diktátory s případně jepičí životností. I lidožroutům typu Idi Amina či Jean-Bedéla Bokassy se tam dostávalo příslušných poct.

Valné shromádění má fungovat jako jakýsi globální parlament. Vytváří rezoluce, jejichž počet do roku 2008 již dosáhl mamutího počtu 1.800, leč jsou to rozhodnutí bezzubá – naštěstí bezzubá, leckdo si takto oddychne - bez donucovací moci.

Od této větve rádoby zákonodárné se liší Rada bezpečnosti, s posláním výkonným, dbát na dodržování míru. Tento orgán má být k permantnentní dispozici, k zásahu kdykoliv by bylo třeba, a ač její adresou je New York, občas zasedá na různých místech jako například v etiopské Addis Ababě.

Výsledky jsou víc žalostné než radostné. Ovšem vinit OSN za takový výkon dává stejně málo smyslu jako obvinit housle za mizerný výkon houslisty. Organizace je pouhým spoleečenstvím státních útvarů víc či míň ochotných dodržovat chvalitebné ideály zakládající Charty. Nelze spoléhat na demokratické počínání kolosu, jehož členská většina příliš demokratická není. Existuje blok 115 nezávislých (Non-Alligned Movement), z nichž 56  patří k Organizaci islámských států (Organisation of the Islamic Countries – OIC), z její poloviny pak sdružených v Arabské lize. A většina zásadně nepříznivé, případně otevřeně nepřátelské orientace vůči vyvinutým demokratickým státům západní civilizace je tak zaručena.

V roce 1947, OSN ve své rezoluci 181 odhlasovalo zřízení státu Izraele a trvalo dalších 60 roků než došlo k uznání skutečnosti, že kdysi se udál jakýsi holocaust.

Nicméně v roce 2006 při příležitosti OSN sponzorovaného Dnes solidarity s palestinským lidem, generální tajemník Kofi Annan slavnostně promluvil před mapou sporné oblasti, na níž onen stát Izrael neexistoval. Vbrzku poté iránský prezident Ahmadinežád přijel, aby zopakoval svůj krvelačný záměr zprovodit Izrael ze světa. Většina delegátů aplaudovala.

Rada bezpečnosti odhlasovala stažení svých jednotek („modré přilby“) z Rwandy, zrovna v době kdy (v dubnu 1994) většinové obyvatelstvo Hutu uspořádalo genocidu 900.000 spoluobyvatelů Tutsi.

OSN se zasloužila o zpronevěru ke škodě iráckého civilního obyvatelstva – onen Oil-for-Food program – rozkradením, odhadovaným na dvě miliardy dolsrů, na němž se kromě dodavatelů (jichž bylo víc než 2.200), podíleli představitelé evropských vlád ve vysokých funkcích jakož i pořádně namočení významní zaměstnanci sekretariátu OSN. (Kofi Annana syn Koyo se rovněž značně zapletl a obohatil v těchto manipulacích, otec však za nezdárného potomka nenese odpovědnost. Měl by ji ale nést za počínání své pravé ruky, kyperského oblíbence Benona Sevana, nejvyššího a nejdůležitějšího funkcionáře v tomto zlodějnami prolezlém programu. Sevan z OSN zmizel na rodný ostrov, někteří jeho podřízení již mají na krku prokurátora a jeden významný funkcionář ruské národnosti se dobrovolně dostavil k vyšetřovatelům s kajícným přiznáním.)

Súdánu, který se zasloužil o dosud probíhající genocidu v Darfuru, se podařilo získat znovuzvolení ve výboru pečujícícím o lidská práva. Tehdejší generální tajemník Annan velmi správně poznamenal, že řada členů výboru tam zasedá ne proto, aby o lidská práva pečovali, ale aby mohli zabraňovat kritice počínání států, které reprezentují.

Vraťme se k houslím a mizerné kvalitě houslistů. Valná většina Valného shromáždění si ledacos hanebného již odhlasovala, například rezoluci o „rozmanitosti“ (diversity) demokratických systémů, natolik rozmanitých, že demokratickými vůbec nejsou. Vítězná rezoluce získala 110 hlasů, zdrželo se 61, proti pouhých 6 (USA, Austrálie, Izrael, Mikronésie, Marshallovy ostrovy a Palau).

Napočítal jsem 28 států, které vždy a ve všem hlasují proti USA. Mezi nimi jsou nejen Súdán, Kuba či Venezuela, nejen Rusko a Čína, ale příjemci mnoha milionů americké zahraniční pomoci jako například Egypt, Filipíny, Jordánsko, Pakistán, Indie, též NATO spojenec Turecko. Což nám poslouží k potvrzení pravidla, že žádný dobrý čin nemá zůstat nepotrestán.

-    -   -

Systém hlasování v Radě bezpečnosti je založen na principu připomínajícím Orwellovu Farmu o různě hodnocených zvířatech. Onen systém veta byl ale jedinou možností, jak přimět tehdejší Sovětský svaz, aby členství ve světové organizaci přijal. Takovým vetem si vymohl záruku, že nemůže dojít k rozhodnutí proti jeho zájmům. Právem veta bylo tak obdařeno pět mocností – SSSR, USA, Čína, Velká Británie a tehdy již už zcela nevelká Francie. Jen jednou (červen 1950) došlo k rozhodnutí proti zájmům Kremlu a to pouze jeho vlastní vinou. Tehdy jeho reprezentanti bojkotovali zasedání Rady bezpečnosti (v protestu proti zastoupení Číny Čankajškovou a nikoliv Maocetungovou delegací) a svou nepřítomností tak nezabránili OSN vyslat bojové jednotky, pod americkým velením generála McArthura, do Koreje). Právo veta lze uplatnit při hlasování o věcech substantivních a nikoliv procedurálních.

Těchto pět permanentních členů počtem, ale nikoliv pravomocí převyšuje deset členů, zvolených na pouhé dva roky, s právem na znovuzvolení až po uplynutí deseti roků. Celkem tedy 15 hlasů a k přijetí rozhodnutí je třeba většiny 9 hlasů. Ale i tak je to role prestižní, s vědomím zaručené mediální pozornosti, s televizními kamerami, mířícími do tohoto významného prostředí.

Někdejší Československo si takovou slast okusilo dvakrát a v obou případech za monopolu KSČ se zahraniční politikou pouhých satelitních kašpárků: poprve v roce 1964, podruhé 1978-9, za působení Bohumila Chňoupka (tam vyslovovaného jako Čnupek).

Po rozpadu federace, Česká republika se stala samostatným členem OSN v lednu 1993 a hned rok poté se jí dostalo příležitosti zasedat v Radě bezpečnosti a podílet se na mediální záři v období 1994 – 1995.

Po uplynutí potřebného mezidobí deseti roků, ČR se pokusila znovu zasednout, ale prohrála v soutěži s Chorvatskem.

Dodržuje se jakési regionální porcování, až do konce roku 2008 v tomto složení: Evropa 3 (Belgie, Chorvatsko, Itálie), Afrika 3 (Burkina Faso, Libye, Jižní Afrika), latinská Amerika 2 (Kostarika, Panama - oba státy střední a nikoliv jižní Aneriky), Asie 2 (Indonésie, Vietnam).

Valné shromádění odhlasovalo změny složení Rady bezpečnosti s platností od 1.ledna 2009 takto: Belgii nahradí Rakousko, Jižní Afriku Uganda, Panamu Mexiko a Indonésii Japonsko.

Disproporce zastoupení kontinentů je očividná: početnější reprezentace Afriky než Evropy a zejména pak Asie, s desetkrát větším počtem obyvatelstva než má Afrika.

Zájemci o kandidaturu aby vážili své plusy a minusy. České republice s soutěži s Chorvatskem údajně neprospěly proslovy Václava Klause proti momentálně modnímu přesvědčení o ničení planety, za což byl její zachraňovatel Al Gore odměněn Nobeláčkem.

Valné shromáždění rozhoduje  dvoutřetinovou většinou. Každý hlas má stejnou váhu, takže nepřekvapuje, že jak Reykjavik, tak Vídeň poslala své vábitele na miniaturní atoly Tuvalu, Palau a Nauru. Kde kdo komu za příznivý hlas platil, ovšem nevíme. Určitě platit nemohl chudák Island, tuze zasažený globální finanční krizí. Pouze si mohl dovolit uspořádat recepci v jídelně delegátů, bufet servírující ony lívanečky (Pancakes Folded with Jam of Mixed Berries and Whipped Cream). Konkurující Rakušáci přivezli svou proslulou filharmonii koncertovat v neméně prosluslé Carnegie Hall a v předvečer hlasování uspořádali velkou párty v Metropolitan Clubu.

Neboť hlasování je tajné, nikdy se pak neví, zda vynaložená námaha se vyplastila.

-     -    -

O potřebě reformovat tuto Světovou organizaci se už nepochybuje mnohá desetiletí. Zbavit se onoho absurdního principu rovnosti hlasů ve Valném shromáždění, rozšířit počet permanentních členů v Radě bezpečnosti, aby tam zasedla i Indie, nejpočetnější demokratický stát na světě, Brazilie, zdaleka nejmocnější stát latinské Ameriky, průmyslový gigant Japonsko, druhý největší finanční přispěvatel, a Německo, třetí nejštědřejší plátce. Americký kongres již před časem odhlasoval United Nations Reform Act of 2005, s pohrůžkou omezení příspěvků k provozu OSN na polovinu.

OSN s tolika aktivitami na všech kontinentech, s organizacemi jako ILO, FAO, WHO, UNESCO či UNICEF, a s všelijakými jejich odnožemi poskytují ovšem výtečné příležitosti a pokušení k nepravostem, k privátnímu obohacení. Přemnoho mraků korupce na obzoru. V konfliktech, vyvolávajících pramalou pozornost světové veřejnosti, mezinárodní jednotky s nedostatečným počtem mužstva a výzbroje se pokoušejí o řešení s různými výsledky. V Kongu jednotky v modrých helmách, známé jako MONUC, už působí od šedesátých let čili téměř půl století. Domorodci jim posměšně říkají „motýlkové“ - hezcí na pohled, ale prakticky k ničemu. Přitom to tam zdaleka není bezpečná, příjemná služba, kdy dochází ke ztrátám životů ve vlastních řadách.

Dostalo se nám obohacení definicí tzv.failed states - států naprosto nefunkčních, neschopných zaručit svému lidu minimální bezpečnost, služby, podmínky ke snesitelnému životu. Světová banka vypočítává těch tzv.LICUS (low-income countries under stress) kolem třiceti, nejvíc jich je ovšem v Africe. Přímo čítankovým příkladem státu, kde nic nefunguje a vše se rozpadlo, je Somálsko. Jako možné řešení se navrhuje zřídit formu protektorátu, správy pod patronátem mezinárodní organizace. Což by ovšem vyžadovalo přímo horentní výlohy a ty jsou v nedohlednu, jakož i vůle členských států je poskytnout. Však jejich odpovědností je především prosazování vlastního národního zájmu. Pro altruismus mnoho místa nezbývá za podmínek, kdy zájmy to jsou nezřídka protichůdné, vzájemně se vylučující. Docílit mezinárodní harmonii, představa takového zázraku se ale prozarím zdá být v nedohlednu.

Po těchto jeremiádách pár optimistických slov: ledacos se podařilo v úsilí omezit obchodování s omamnými drogami, obchodování s ženami, výpomoci při přírodních katasrofách, záchrany mnoha životů ohrožených nákazou AIDS.

AMERICKÁ  VOLBA  :  POTĚŠENÍ  ČI  PODĚŠENÍ

Pošetilé jsou snahy předvídat politickou budoucnost. Ověřil si to i tak zdatný a výtečně informovaný žurnalista a autor Bob Woodward, jeden z dua reportérů, kteří vyčenichali aféru Watergate, s dopadem prozatím jediné rezignace prezidenta (Richard M. Nixon) z úřadu. Woodward v roce 2005 předpověděl, že o nájemnictví v Bílém domě se v roce 2008  budou potýkat tehdejší viceprezident Dick Cheney a dřívější první dáma Hillary Clintonová. Ta o své úspěšné nominaci byla ještě před několika měsíci skálopevně přesvědčena.

V politickém životě se události nezřídka pohybují tempem býků, řítících se ulicemi Pamplony. Ještě před necelým čtvrt rokem dominovala dvě témata - válka v Iráku a ilegální imigrace z Mexika. O nich však ve třech televizních debatách rivalů nepadlo téměř ani slovo. Ještě začátkem září se kandidát John McCain těšil značné podpoře voličů – až tedy do okamžiku, kdy finanční trhy zkolabovaly a americké hospodářství, v zápětí i s globálním dopadem, postihly sakramentské potíže. Ekonomika se stala hlavní starostí pro 63 procent veřejnosti, jejíž pouhých 10 procent se ještě zejména zajímalo o zdárný vývin událostí v Iráku, zásluhou McCainem obhajované a jeho konkurentem Obamou popírané strategie. To vše za podmínek pramálo populárního republikánského prezidenta George W.Bushe. Republikánský kandidát McCain, jakkoliv znám jako dlouholetý Bushův rival a řízný kritik mnoha jeho počinů, přece jen na něm uvízl podíl břemena spoluodpovědnosti za momentálně neveselý stav věcí. To vše s pozadím mohutného chorálu hlasů bažících po „změně,“ jakkoliv jen v mlžných představách. Teď v post mortem kibicování se mudrci shodují v názoru, že za takových okolností by nebyl uspěl žádný kandidát z republikánských řad.

Takže moje pesimistické předpovědi o výsledku utkání bohužel vyšly. Však již v jednom předchozím textu jsem se zmínil o břitkému kritikovi H.L.Menckenovi, jemuž se přisuzuje autorství názoru, že nelze prodělat na podceňování inteligence americké veřejnosti. Oprávněnost tak ponurého soudu mi v roce 2000 potvrdila Hillary Clintonová svým vítězstvím v senátních volbách ve státě New Yorku, s nímž do té doby neměla nic společného.

Volební vítězství mesiáše Baracka Husseina Obamy nás tedy neminulo. „Bůh s námi!“ slyším kvílení z mnohých úst, jenže Všemohoucí se na nás právem vykašle.

-    -    -

Objevila se hvězda s neobvyklým rodokmenem: otec černoch z africké Keni, matka běloška z Kansasu, on pobytem na Hawaii, většinu svého dětství strávil v péči bělošských prarodiců, poté několik let žil v Indonésii se svým nevlastním indonéským otcem. První mou reakcí byla instinktivní sympatie. Jednak takové končiny osobně trošku znám, jednak se kloním k názoru, že takový tvor by mohl mít jiný rozhled, pohled na svět, než ten kdo ze svého provinčního prostředí nikdy nevytáhl paty.

Vůbec mi ale neimponuje jeho prezentace jako Afroameričana (za takového v mediích a vlastně i všude jinde takto pokládán) a zdaleka ne jako Euroameričana, na což by přece měl perfektní padesátiprocentní nárok. Afrického otce od svého velmi útlého věku dvou roků neviděl, vyrostl v péči svých bělošských prarodičů, není v něm jediná genetická kapka potomka Afričanů, dopravených do Ameriky na otrokářských lodích. Jeho sestra Maya Soetoro-Ng, z téže matky, se naopak, zdaleka přesněji, charakterizuje jako hybrid – míšenka. (Nepopírám osobní zájem v takové záležitosti: moje v Číně narozená manželka má čínského otce a švýcarskou matku a nikdy by ji nenapadlo se pokládat za výlučnou součást buď mohutnící asijské velmoci nebo záviděníhodné helvétské konfederace. Je přece míšenka, půl a půl.)

Na rozdíl od staré gardy tzv.černochů z povolání jako jsou velebníčci Jesse Jackson či Al Sharpton, oba neúspěšní uchazeči o prezidentský úřad, prosazovatelé oné grievance („stížnost, rozhořčení, zlost“) politiky s neutuchajícími požadavky a odpovědnosti státu za vlastní počínání – ať už je to zločinnost ve vlastních řadách, mizerné výkony ve škole, většina dětí narozených mimo manželství, vyrůstajících  bez otce - Obama se projevuje oproštěn od onoho standardního prokurátorského horlení, okázalých projevů údajné citlivosti, urážlivosti, kterou nelze konejšit. Je už „post-ideological“, bez ostentativního zdůrazňování rasy jako fundamentálního kritéria.

Obama opakovaně tvrdí, že všichni jsme Američané, bez rozdílu zabarvení pokožky. Takovým postojem si ovšem získává popularitu v bělošských, dosud většinových kruzích.

V pojednání nazvaném Obama and the End of Racism (Townhall, 1.9.2008) Dinesh D’Souza, kurážný publicista indického původu, píše o americkém, údajně rasistickém národě, v němž Barack Obama získává tolik hlasů v socio-ekonomicky nejúspěšnějších bělošských vrstvách, že Obama a nikoliv Hillary se stal pilířem bělošského establišmentu. Souza: „Ačkoliv Obamova kandidatura signalizuje, že Amerika překonává svou rasistickou minulost, ani Obama či jeho manželka to tak osobně nevnímají. Jejich osobní přiznání, například v Obamových knihách, jsou zaplavena rasovou háklivostí, rasovou posedlostí a zlostí. Čím víc privilegií se jim dostává, tím se zdají být víc zatrpklí. Zdrojem této patologie je onen liberalismus, jejž Obama přijal za svůj: liberalismus, který proklamuje rovnost, ale zachází s nimi jako s podřadnými, jimž je třeba poskytovat přednostní zacházení.“

Mezi černochy s odvahou nebýt omámen Obamou vyniká Thomas Sowell, ekonom na Hooverově Institutu v Kalifornii. Například v pojednání Idol of Crowds (Townhall, 16.9.2008) přirovnává euforické reakce v Berlíně k filmovým týdeníkům z třicátých let, když tehdy německý národ třeštil. V Berlíně, kde na příjezd tehdejšího prezidenta Reagana čekali hodně vzteklí demonstranti, charismatik Obama přilákal obrovský dav téměř čtvrt milionu nadšenců. Sowell přispěl se zpřesněním, že do katastrofy nevede národ jen vůdce hanebný, ale i jen málo zkušený, málo schopný. Zejména v nynějším nukleárním věku, kdy třeba velmi brzo jadernou zbraň získají islámští fanatici v Iránu – dle tvrzení Obamy „malé zemi“, s víc než 100 miliony obyvatel. „Nejsme schopni dospělé předvídavosti a dospělé odpovědnosti?“ ptá se Sowell a odpovídá: „Barack Obama má ovšem svou obvyklou odpověd: mluvit. Rétorika se zdá být jeho odpovědí na všechno. Obama volá po „agresivní diplomacii“ po „houževnatém vyjednávání“ s Iránem. Tak barvitá adjektiva mohou údělat dojem na naivního voliče, ne však na fanatiky, neváhající se zničit a při té příležitosti také zničit nás všechny.“

Sowell jiné své pojednání (A Living Lie -„Žijící lež“, ibid. 15.4.2007), započal větou, že zatímco Hillary Clintonová lže, Barack Obama je sám o sobě velkou lží. Když je přistižen, vymluví se na údajné vytržení z kontextu, na obvinění ze stereotypu, nebo se pokusí o clarification (vysvětlování, rozmělňování). „Není důvod, proč někdo tak arogantní, mazaný a ve svých důsledcích tak nebezpečný jako Barack Obama by měl být prezidentem,“ uzavírá Sowell (v tomtéž zdroji, 29.4.2008).

Oslňuje abstraktními apely o změně, naději, míru, potření bídy a nemocí, idealistickým globalismem, který má pramálo společného s realitou skutečného světa.

Barack Hussein Obama skutečně zazářil na zdejší politické scéně. Zlatoústý orátor, velmistr vágních slibů o změnách a naději v národě, v mnohých kruzích, včetně těch nejvlivnějších, je pokládán už za téměř spasitele Ameriky, ne-li všeho lidstva.

Talentovaný řečník, inteligentní stratég a organizátor, po úspěšném ukončení studií práv na slovutné Harvardově univerzitě v roce 1991, se vrátil do Chicaga, v letech 1992-1996 byl zaměstnán u advokátní furmy a rovněž se poněkud uplatil na University of Chicago nikoliv jako „profesor ústavního práva“ (jeho tvrzení), ale pouze jako „senior lecturer (on leave of absence)“.

Politickou kariéru započal v roli „community organizer“. S nikým takovým jsem se nesetkal. Politický organizátor, propagandista, rádce, výpomocný sociální pracovník, jakýsi desítkář naší neblahé paměti? Obama se podílel na výcviku kádrů ultralevicové organizace ACORN (Association of Community Organizations for Reform Now), proslulé svými hodně nešetrnými iniciativami – tzv.direct actions - charakterizované pohrůžkami, vydíráním, násilím. ACORN již čtyři desetiletí využívá a zneužívá všelijaké podpůrné vládní programy, podílí se na podpoře ilegální imigrace, padělání řidičských průkazů, registrace sociálního zabezpečení a volebních podvodů. Z fondů Obamovy kampaně 800.000 USD se poskytlo tomuto ACORN.

Narcisismus není nic neobvyklého mezi politiky. Každý senátor pohledem do zrcadla se v něm vidí v roli prezidenta, tvrdí Charles Krauthammer, významný publicista, původním povoláním lékař, a dodává, že v případě Obamy tato ambice je nebetyčná, zejména při uvážení jeho dosavadních, značně nepozoruhodných zásluh. Pouhé tři roky v senátě, němž ani jeden významný zákon nenese jeho jméno. Před svým povýšením do Washingtonu jako senátor ve státě Illinois téměř stotřicetkrát hlasoval slovem „přítomen“ čili nehlasoval tak či onak.

V politice snad na mnoha místech, a určitě tak v USA, Exaggeration is  acceptable, dishonesty isn’t. Přehánění, nadsázka jsou přípustné, nečestnost však není.

Již se ale ozývají střízlivé hlasy, že Obamův idealismus, jak že sjednotí, v senátu překlene tak značné rozdíly se zvými politickými oponenty, nikdy totiž takovou iniciativu neprojevil. Obama o sobě tvrdí že není „liberal“ (což v americké realitě znamená značně levicový postoj), vzdor skutečnosti, že National Journal na základě jeho hlasování hodnotí Obamu jako nejvíc levicového ze všech sto senátorů.

-    -    -

V prosinci 2007 Obama rezolutně prohlásil, že byl vždy křesťanem a s muslimstvím neměl nikdy nic společného. Což tedy je lež, jak pečlivě dokumentuje Daniel Pipes (Jewish World Review, 29.4.2008). Posléze se tedy poopavil zpřesněním, že nebyl practicing muslim. Jeho sestra Maya se netajila (New York Times): „Naše celá rodina byla muslimská a většina lidí to věděla, že jsme muslimové.“ Tak byl tento nynější prezidentský kandidát ve škole registrován, což potvrdili jeho tři učitelé. Ve škole  byl registrován jako muslim, tuto víru si udržel po jednatřicet roků, až do doby, kdy na popud své manželky, prosazující jeho  politické ambice, přestoupil na křesťanství.

E-mailem nám začaly přicházet seznamy padesáti údajných, Obamou vyřčených lží. Například:  Jeho otec Barack Hussein Obama Sr. (1936-1982) nebyl chudobným pasákem koz, ale příslušníkem místní politické smetánky se solidním vzděláním, se zaměstnáním u vlády. Obamova africká babička nebyla křesťanka, ale věrná muslimka. Však nežila v monogamním manželství, byla jednou ze čtrnácti manželek téhož muže. Obamovo jméno není africké, z jazyka swahili, jak tvrdí, „Barack“ pochází z arabského „baraka“, překládané jako „požehnaný“, a neméně arabský je ovšem onen Hussein.

Za zcela nepodstatné pokládám tvrzeni, že údajný křesťan Obama nikdy nebyl nepokřtěn a své dvě dcery podivně pojmenoval. Mně spíš vadí jeho příliš tvůrčí zacházení s realitou. Víc než slovům předáka je někdy užitečnější zajímat se o kvality lidí, jimiž je obklopen. Zajímavý je například jeho vztah k Williamu Ayersovi, bývalému revolucionáři domácí teroristické organizace Weather Underground. Spolu se svou manželkou Bernardine Dohrn se podílel na kladení bomb a vyhazování federálních budov do povětří. Ayers s chotí uspořádali večírek k zahájení Obamovy politické kariéry, Obama a Ayers vypomáhali nadaci Wood Foundation distribuovat peníze k prapodivným účelům. Obama otázku na jeho konexi s Ayersem odmítl, s poukazem na skutečnost, že jemu v době těchto teroristických aktivit bylo pouhých osm roků a že taková záležitost je irelevantní, nepodstatná (tenuous), falešná (phony). Jenže Obamovi nebylo osm, ale čtyřicet roků, když Ayers ve svém interview s New York Times, uveřejněném zrovna 11.září 2001, nostalgicky zavzpomínal na své někdejší teroristické počínání a jak že ho moc mrzí (despair - zoufalství), že té škody nemohl způsobit víc. Paní Dohrnová, která si odseděla sedm měsíců za odmítnutí výpomoci při vyšetřování vraždy, Ameriku charakterizuje jako bestii (beast) a zrůdu (monster). Ayers se vyjadřuje se stejnými lichotkami a s předpovědí, že zem spěje k fašismu.

Nicméně Obama vydal prohlášení, v němž tyto dva spoluobčany pokládá za „mainstream“ čili průměrné, normální, nepozoruhodné Američany. (David Axelrod, hlavní představitel Obamova početného volebního týmu, přidal informaci, že se sousedem Ayersem ho pojí skutečnost, že jejich děti chodí do společné školy. To vedlo k poznámce o Ayersových potomcích jako značně slow learners: jednomu je totiž 39 roků a druhému 28 roků, na rozdíl od Obamovy devítileté a šestileté holčičky.)

Objevila se zpráva, že pokrokové noviny Los Angeles Times vlastní video záznam ze slavnostního  posezení s večeří v New Yorku u profesora Rašida Khalidiho, někdejšího reprezentanta  teroristické organizace PLO a hlavy organizace AAAG (Arab American Action Group), též financované nadací Wood Foundation, jejíž peníze rozdávali tam rovněž přítomní Obama a Ayers. Ten s chotí Dohrnovou, je spoluautorem knihy, věnované politickým vězňům, trpícím za americkými mřížemi. Mezi takovými obětmi imperialistického bezpráví jmenují Sirhana Sirhana, vraha Roberta F. Kennedyho.

L.A.Times nevyhověly požadavkům zveřejnit nepochybně zajímavé video.

Není mi známo Obamovo hodnocení funkcionářky Alice Palmerové, jež umožnila Obamův vstup do legislativy státu Ilinois. Tato významná aktivistka prosovětského „mírového výboru“ se též jako host v roce 1986 účastnila 27.sjezdu komunistické strany v Moskvě.

Na Obamovu obhajobu lze uvést, že takoví, údajně průměrní, typičtí Američané nepatřili k jeho nejbližším přátelům, mezi něž zcela určitě patřil  duchovní Reverend Jeremiah Wright, Obamův mentor, rádce, náhradní otec, jenž ho oddával, dvacet let byl Obama členem jeho farnosti.

O slovech a činech tohoto velebného pána prosakovaly už delší dobu všelijaké pověsti, například v souvislosti s chválou muslimského černošského fanatika Farrakhana, taktéž Reverenda. S ním odjel do návštěvu k libyjskému Kaddáfímu a při té příležitosti „naléhavě prosil Boha, aby zatratil Ameriku“. Bělochy kromě mnohého jiného obviňuje ze systematické genocidy černošského obyvatelstva vynálezem AIDS. Tento Wright se poslední dobou náramně zviditelnil svými vystoupeními v texaském Dallasu, v Detroitu v Michiganu, v proslovu jednak na konferenci reprezentantů nejvýznamnější černošské organizace NAACP a jednak černošských církví, a k zástupcům medií ve Washingtonu (National Press Club). Všude tam opakoval svou životní filozofii a vztah k USA, své rodné zemi – témata a přesvědčení, tak jak kázal ve svém kostele po dobu 36 roků, kde, jak již poznamenáno, Obama po dobu 20 roků byl jedním z jeho farníků.

Nikoliv „God Bless America“ – Bůh aby Americe požehnal, ale aby ji zatratil.

Duchovní rádce Wright se prezentoval jako dokonalý rasista, jenže Obama ho nadále obhajoval, že to není potrhlý demagog (crank and demagogue), že on se ho nemůže zříct jako se nemůže zříct černošského společenství.

Po takové megatonáži Reverenda Wrighta muselo však dojít k pozměněné verzi Obamovy reakce.  Prošla několika modifikacemi: že slova byla vytržena z kontextu, že Obama mnohé neslyšel, takže se nemůže zcela vyjádřit, což  nevyhnutelně  vyvolalo otázku, jak že za dvacet let důvěrného přátelství mu mohlo něco takového uniknout. Došlo i k porovnání s filmem Casablanca, v němž policejní šéf Claude Rains v nočním klubu, v jehož každodenně provozovaném ilegálním kasinu pravidelně sázel, zjištěním jeho existence ho jakoby šokovalo.

Co vlastně Obama věděl či měl vědět? Třeba o existenci Wrightova časopisu Trumpet, publikaci s nákladem 100.000 výtisků. Zajímavé počtení v této Trumpetě:  černošský muslimský, antisemitský rasista Louis Farrakhan je Wrightem prezentován jako „gigant dvacátého a jednadvacátého století.“ Wrightův vztah k rodné zemi – ke kapitalismu, bělochům a s asimilací se ztotožňujícími černochy - je „trpce nepřátelský“ (bitterly hostile), americký patriotismus zavrhuje, o amerických černoších se vyjadřuje jako o „Afričanech, žijících v diaspoře na Západě.“ Též to jsou „zpěvaví ptáci (songbirds) uvěznění k kleci zvané Amerika.“ Ameriku obviňuje jednak z nedostatečné materiální podpory Africe a rovněž i z genocidy Afriky. Amerika je zločinný národ, jeho kriminalita a rasismus jsöu stejné jako v době otrokářství. A Ameriku beztoho objevili Afričané. Wright, prosazovatel oné black liberation theology, rovněž k věření předkládá zajímavost, že „černý Ježíš byl zavražděn evropskými utlačovateli.“ Dalo by se věřit, že Obama by nevěděl o existenci časopisu, i když jeho portrét okrášlil obálku jednoho vydání, s detailním profilem v textu?

Wright, prosazovatel oné black liberation theology, rovněž k věření předkládá zajímavost, že „černý Ježíš byl zavražděn evropskými ultlačovateli.“ Též resolutně odmítá nařčení, že by byl černošský rasista, a vysvětluje, že černošský rasismus neexistuje, přece nemůže existovat.

Megatonáž takového druhu nesmyslů přece jen přiměla Obamu, aby přistoupil k mikrofonu a od svého dlouholetého zdroje inspirace se odvrátil a jeho názory zatratil.

Ještě bližší zvolenému 44. prezidentovi je ovšem jeho manželka Michelle. Dostalo se jí privilegovaného, záviděníhodného vzdělání (univerzity Princeton a Harvard). Pod svým původním jménem Michelle LaVaughn Robinson předložila disertační práci (tzv. senior thesis, 225 stran, 1985) s názvem „Princeton-Educated Blacks and the Black Community“, v níž zdůrazňovala, že americký národ je založen na zločinu a nenávisti, že běloši jsou nevykořenitelní rasisté (ineradicably racist). Černochy třídí do dvou kategorií – na separationist a integrationist. Ona se hlásí k separatistům, přesvědčeným, že konflikt bělochů a černochů je nesmiřitelný, permanetní, potrvá věčně. Vyjádřila svou povinnost všechny síly vynaložit především a výlučně k dobru černošského společenství.

Tohle tedy bude naše nová první dáma země.

Jsem zvědav, zda si někdy někdo troufne zeptat a otázaný se bude obtěžovat, aby odpověděl – třeba s mlžením či mlčením, že o názorech své životní družky neměl tušení.

-   -   -

Byli jsme svědky duelu mezi dvěma značně rozlišnými soupeři. Jednak Republikán John McCain, jehož otec a též dědeček sloužili vlasti v roli velících admirálů flotily v Pacifiku, a jejich potomek pilot byl za vietnamské války setřelen a strávil pět a půl roku ve velmi nepříjemném zajetí. Po propuštění se dal na politiku, v Arizoně byl zvolen senátorem a vysloužil si pověst tzv. maverick - samorosta, posazujícího politicky nepohodlné kauzy. A teď ve věku 72 roků se stal úplně nejstarším uchazečem o Bílý dům.

Tam se ale úspěšněji snažil nastěhovat Barack Hussein Obama, 47 roků, víc než o generaci mladší. V předvečer historické volby, 3.listopadu 2008, na velikém shromádění v Columbusu, Cornal Garnett, biskup pro tamější stát Ohio jakož i pro Pennsylvánii a stát West Virginia, tohoto kandidáta přirovnal k Mojšížovi. Vykupitel našeho věku. (Reverend Jeremiah Wright se rozumně z kampaně vytratil.)

Sdělovací prostředky ve své valné většině podporovaly Obamu. Jejich zaujatost pak vedla k závěru, že největší prohru utrpěla právě media ztrátou své reputace, jakéhokoliv nároku na objektivitu. Různě se měřilo slovem, obrazem či délkou vysílacího času. Přední televizní zdroje – CBS, NBC, ABC, CNN – věnovaly Obamovi dvakrát tolik času než McCainovi. Zajímavé je též prolistování časopisy. Například Newsweek z posledního červnového týdne 2008: velebil Obamu, s dokumentací sličných jeho portrétů, se vztyčenou hlavou a soustředěným pohledem k budoucnosti, v kontrastu McCaina, trapně postávajícího někde na letišti. V témže vydání se nezapomnělo na jejich manželky: Obamova údajně oslňující Michelle versus McCainova Cindy, prezentovaná sice detajlně, ale s nepřehlédnutelnou antipatií. Ačkoliv McCain se nikdy nezmínil o rasistickém řádění Obamova dlouhodobého mentora Wrighta, ani jedním slovem nezavadil o rasistické předsudky Michelle Obamové, přece jen The New York Times zatratily McCainovu kampaň jako „nasty“ (odpornou, nechutnou). Sarah Palinová, republikánská kandidátka na úřad viceprezidenta, se stala terčem ustavičného zesměšňování, aniž se však někdo obtěžoval zmínit o mnohých nehoráznostech z úst Joe Bidena, viceprezidentského kandidáta Demokratů (když si například popletl dobu, když v Bílém domě seděl Hoover a nikoliv Roosevelt, když Biden popisoval své pravidelné návštěvy v dělnické restauraci, která v oné době už mnoho let neexistovala, a tak dost dlouho dále).

Bez peněz do hospody nelez a totéž v daleko větší míře platí pro uchazeče o politický úřad. Americké volební kampaně jsou nejen hrůzně dlouhé, ale i nákladné.

Oba kandidáti se zavázali přijmout pravidla tzv.public financing, což výměnou za federální finanční podporu znamenalo podřídit se podmínkám, jež by znemožňovaly přísun nekontrolovatelnych finančních zdrojů. McCain dohodu dodržel, Obama nikoliv. I jeho tuze hlasitý příznivec Frank Rich označil (NYT, 2.11.2008) tento podtrh – zaobalený slovesem „reversed“ – jako nejvýznamnější manévr v celé kampani.

Původ peněz v odhadované výši 190 milionů dolarů je nezjistitelný (Investor’s Business Daily, 7.10.2008). Budou se federální úřady zajímat a vyšetřovat? Prozatím se podařilo zjistit některé adresy – Saúdská Arábie, Abu Dhabi, dokonce i Ghaza, Addis Ababa a kdesi i v Číně.

Mediální smršť a finanční potopa  stačily  znicotnit  škraloupy, jimiž přispěly postavy jako duchovní Wright, bývalý terorista Ayers s manželkou, nynější antiizraelský profesor Khalidi, či Obamovo počínání v ACORN. Nedostatečný osvětový vliv zřejmě měly knižní publikace David Freddoso, The Case Against Barack Obama, Brad O’Leary, Th Audacity of Deceit, Jerome R.Corsi, The Obama Nation.

Bažení po změně bylo příliš značné, náhlá ekonomická pohroma příliš bolestivá, pořádně postihující většinu veřejnosti. Obama se úspěšně snažil prezentovat McCaina jako málem siamské dvojče všeeobecně zatracovaného, osm let v Bílém domě pobývajícího Bushe. Ten je odpovědný za všechno a zásluhy nemá naprosto na ničem – ani na skutečnosti, že na rozdíl od některých zemí v Evropě a Asii, nikde v USA nedošlo po 11.9.2001 ani k jednomu teroristickému útoku, ač snaha Al-Kájdy tom zajisté byla. To ale nazabránilo The New Tork Times  ve svém úvodníku (5.11.2008) Bushe zatratit za jeho naprosté selhání ochránit národ (utter failure of government to protect its citizens).

K volbám se dostavil rekodní počet oprávněných občanů (a ovšem i neoprávněných neobčanů). Ti co volili poprvé v životě, velkou většinou (69%) dali přednost Obamovi. V nejmladší věkové kategorii (18 – 20 roků) byla podpora rovněž nejvyšší (66%). Nejnižší(46%)pak mezi seniory od 60 roků a výš.

Obamovi dala přednost většina žen (56%) jakékoliv věkové kategorie, na rozdíl od mužů (49%).

Běloši hlasovali pro McCaina malou většinou (55%), v kontrastu k 95 procentům černochů, hlasujícím pro Obamu.

Obamovi dalo přednost 45% protestantů, 53% katolíků a velikánská většina, 77% příslušníků židovského vyznání. Tomu se leckdo, včetně mě, tuze podivil, nejen při uvážení o Obamově jménu Hussein, ale jeho přespříliš vřelého vztahu s profesorem Rašidem Khalidim, lamentujícím, jaká že to byla katastrofa ono zřízení státu Izraele. V Izraeli sídlících 40.000 amerických občanů vyjádřilo přesně opačnou volební preferenci.

Hodně trpkým zklamáním pro McCaina byl postoj oněch Hispanics či Latinos, španělsky mluvící menšiny latinsko-amerického původu, jež v mnohých oblastech se stává většinou. Téměř z dvou třetin (66%) totiž hlasovali pro Obamu. Od nich McCain inkasoval hodně nezasloužený políček. Spolu s Edwardem Kennedym, svým politickým protipolem, prosazoval reformu imigračního zákona, která však v Kongresu neprošla. Svou iniciativou si McCain znepřátelil konzervativce v řadách své strany, aniž získal ocenění v kruzích, jež měly důvod takový zákon přivítat. Demokratům se ale podařilo uspět v hispánské komunitě s tvrzenim, že Republikáni nepodporují její zájmy. Rovněž přispěl Obamův slib nepodpořit deportaci ilegálů ze země, a naopak jim vystavovat řádné řidičské průkazy.

Obamu značně podporovaly svobodné matky, často odkázané na veřejnou podporu. V televizi jsem postřehl jásající mladou černošku, jak že teď všechno bude krásné, Obama zařídí, aby nemusela splácet hypotéku a benzin bude lacinější.

-   -   -

V televizi byl rovněž citován názor profesora Krugmana, čerstvého laureáta Nobelovy ceny za ekonomii, že člověk, který se neraduje z Obamova vítězství, tím prokazuje svůj mentální i morální deficit. Velmi vlivný žurnalista a autor Thomas L. Friedman svůj první povolební komentář (NYT, 5.11.2008) nadepsal slovy „Finishing Our Work“, že vlastně teprve teď tímto zvolením Obamy skončila americká občanská válka, že „ráno jsme se probudili v jiné zemi.“

Ano, přemnohé se změnilo. Teprve v roce 1967, dozvídám se z téhož zdroje NYT, Nejvyšší soud za nezákonný prohlásil zákaz mezirasových manželství, tehdy v platnosti ještě v šestnácti státech. (Což já, právě takový provinilec, jsem nevěděl při projíždění takovými končinami.)

A nyní se hlavou státu, dosavadní supervelmoci, stává inteligentní, tuze ambiciozní selfmademan, hodně levicový, ideologicky laděný, ale prý dostatečně pragmatický, aby se dovedl přizpůsobit potřebám dne. Každopádně je značný rozdíl mezi tím co říká a tím, co prozatím činil.

O žádném z jeho předchůdců se tak málo vědělo. Například kdo financoval jeho velmi nákladná studia na Harvardu? Byl to v Sýrii narozený a nedávno k dlouhodobému nepodmíněnému trestu odnětí svobody odsouzený podvodník Rezko?

Do senátu ve Washingtonu se Obama dostal v roce 2005 a od roku 2007 se věnoval své volební kampani. Na zasedání do sněmovny a výborů přicházel pozdě nebo vůbec ne. Burt Prelutsky v článku „If I Were John McCain“ (Townhall, 13.10.2008) si troufl napsat: „Je nám řečeno, že Obama je brilantní. Ale zdá se to být brilantnost šejdíře, podvodníka.“

Obdržel jsem e-mail s diagnozou od mně neznámého psychiatra jménem Dr.Sam Vaknin, autora díla s názvem „Malignant Self Love“, údajné světové autority na narcisismus. Tuto vlastnost definuje jako „projekci grandiozní, leč falešné pojímání sama sebe.“ Jeho počínání, gesta, přirovnává k nelichotivým historickým postavám včetně Hitlera.

Není sám. Tohle jsem slyšel od česko-amerického našince: „Jen se podívej na ty paralely, historie se zřejmě opakuje! Ekonomická krize začátkem třicátých let a teď tady. Adolf i Barack, oba úchvatní řečníci, náramné charisma, prázdné fráze, bezvadná organizace, pompa a bombast – porovnej partajní sjezdy NSDAP a teď ten sjezd Demokratické partaje v Denveru, s tribunou, řeckými sloupy, antickým panoramatem..“ Též se zmínil o nedodržení dohody o veřejném financování kampaně, o volební podvodech ACORN, zastrašování a skandalizaci opozice, například útoky na Sarah Palinovou a Joe the Plumber, o jásání nekritických či aspoň předposraných medií a ovšem to velikánské nadšení davů tehdy a teď, že přišel spasitel, nový mesiáš.

Sýčkové se obávají mnohého: Bezprecedentní rozmach vládní moci. Zpomalení hospodářského růstu ve prospěch ekonomické rovnosti. Přerozdělování příjmů, prapodivné refundace jako navrácení daní oněm 40 procentům obyvatelstva, daně neplatícího. Rozmach pravomoce odborů zrušením tajného hlasováni a tím i zvýšením kontroly nad členstvem. Metodou tzv.fairness doctrine zlikvidovat nebo aspoň důkladně omezit vliv konzervativně orientovaného rozhlasového vysílání. Zkázonosný zásah do jmenování federálních soudců. Zatímco McCain v senátě hlasoval ve prospěch nominace soudců Nejvyššího soudu Ginsburgové a Breyera, v uznání jejich odborných kvalit, ač nesouhlasil s jejich justiční filozofií, Obama hlasoval proti soudcům Robertsovi a Alitovi z důvodů výlučně ideologických. Otevřeně prohlašuje prosazování soudců s prokázanými sympatiemi pro „downtrodden,“ chudáky utlačované.

-    -   -

Chladnější hlavy konejší ty poplašené. Netřeba se tolik děsit, nejeden záměr bude přece nesplnitelný. Obama sice vyhrál poměrem 56 procent proti 46 procentům hlasů, ale situace v zemi je taková, že zastánců liberálních (čili v evropském porozumění socialisticky tíhnoucích) názorů je jen 20 procent, pouhá jedna pětina. Dvakrát tolik (40%) je jak konzervativců, tak oněch tzv. moderates. Významný odborník průzkumů veřejného mínění, jménem Andrew Kohut, hodnotí výsledek voleb nikoliv jako posun k levici jako spíš vyjádření nespokojenosti se současným stavem věcí.

S Obamou důsledně sympatizujíci týdeník Newsweek ve svém vydání z 27.října 2008 svou obálku obdařil sdělením AMERICA  THE  CONSERVATIVE. Jeho editor Jon Meacham v podrobném pojednání zdůraznil, že America zůstává a center-right nation, což je skutečnost, kterou by Obama mohl pominout jen ke své velké škodě.

Obtížně by se dalo příliš levicovým způsobem vládnout v zemi spíš pravicově orientované a hodně víc nábožensky založené než je Kanada či kterákoliv evropská země.  V USA stále nepřehlédnutelnou váhu má 70 milionů oněch značně konzervativních tzv. Evangelicals. Například v těchto volbách v Kalifornii, státu ze všech snad nejliberálnějším, se většina voličů vyslovila pro zákaz homosexuálních manželství. (A nejvyšší procento (70%) negativních hlasů přišlo z řad Obamových černochů.)

Američané mají značně větší toleranci vůči ekonomické nerovnosti, než je tomu kdekoliv jinde ve světě. (Bylo to jedno z mých velkých překvapení po příjezdu ke zdejším břehům.)

Setrvávající kulturní konzervatismus, jak znovu čerstvě potvrzeno kalifornským hlasováním. Velký důraz na právu vlastnit zbraně a nemenší nedůvěra v příliš velkou pravomoc státu.

Meacham předpovídá, že mnoho liberálů bude téměř určitě zklamáno Obamovým počínáním, poté co se mu nepodaří dodržet mnohé své sliby. Však k  podobným reakcím došlo v době Billa Clintona, s jeho odklonem k politickému centru, prosazením užitečné reformy sociálního zaopatření (welfare). Nepochybně zklamána bude ona černoška, očekávající, že prezident bude platit její dluhy.

I odpůrci tohoto prezidentského vítěze aby příznivě hodnotili kvalitu poradců, které prozatím nashromáždil: investor velmistr Warren Buffet, finančníci, ekonomové jako Volcker, Rubin, Sommers, politologové jako Brzezinski, můj tehdy model a idol z dob studií na Kolumbijské univerzitě.

Tak či onak, zvolen byl  „the most far-left candidate in American history“ a důvodem je „historical amnesia.“ V průzkumech veřejného mínění, titíž respondenti, kteří v odpovědi na otázku o bezpečnosti státu a kompetence, až z devadesáti procenty dávali přednost McCainovi, nicméně hlasovali pro Obamu. Čtyři bývalí ministři zahraničí vyslovili svou podporu pro kandidáta McCaina, což media ignorovala. Zato tuze zdůraznila podporu Colina Powella pro Obamu.

Nicholas D. Kristof v článku „Rejoin the World“ (NYT, 2.11.2008) píše o návratu Ameriky do světového společenství jako té hlavní priority. Bushe neobviňuje z korupce, ale z oné údajné cowboy diplomacy, počínání supervelmoce bez dostatečných ohledů na háklivé reakce ve světě. Rovněž se odvolává na hodnocení celkem 109 historiků, z nichž 98 procent Bushovi dalo známku nedostatečnou, a téměř dvě třetiny (61%) ho hodnotilo jako nejhoršího prezidenta v historii země.

Fareed Zakharia, výtečný publicista indického původu, s předstihem již jásal takto (Newsseek, 27.10 2008): „Představme si, co lidé všude ve světě si budou myslet, až uvidí, že Amerika zas znovu jednou vynalézá budoucnost.“

-    -    -

„Ještě jedna zajímavá paralela mě napadá,“ dodal kriticky naladěný česko-americký našinec. „To občanství přece. Hitler se stal německým kancléřem dřív, než vůbec měl německé občanství. Pak se to muselo na poslední chvíli dohánět. A teď, když se o Obamovi poslýchá, že se narodil mimo území USA, to by se přece dohnat nedalo.“

Pravda pravdoucí – od toho máme ústavu, článek II.

Původní iniciativa ale vzešla u žurnalisty Jima Geraghtyho, National Review, který u štábu Obamovy kampaně neúspěšně zažádal o kopii rodného listu, jako důkazu, že prezidentský kandidát se skutečně v USA narodil. Leckde totiž kolovaly zprávy o tvrzení Obamovy africké babičky Sarah Hussein Obama, že její nynější slavný vnuk se narodil v Keni, kam se tehdy vrátil její syn spolu se svou značně již těhotnou bělošskou manželkou. Ta se údajně necítila nejlíp v tamějším prostředí, zejména jí vadilo zacházení muslimských mužů s jejich manželskými protějšky. Rozhodla se do USA vrátit, ale vzhledem k jejímu příliš pokročilému těhotenství letecká společnost ji odmítla vzít na palubu. K porodu, jehož byla svědkem, tedy došlo v Keně – tak v affidavitu tvrdí babička Obamová.

Žurnalista Wayne Madsen (Online Journal) uveřejnil 9.června 2008 článek, v němž tvrdil, že jeho slídilům (research team) se podařilo v  keňském přístavě Mombasa nalézt dokument o narození Baracka Husseina Obamy Jr., z otce, občana Keni, a matky, americké občanky. Ta krátce po porodu s potomkem do USA odlétla a v Honolulu na Hawaii ho registrovala jako tam narozeného.

Philip J. Berg, bývalý náměstek generálního prokurátora (Attoney General) státu Pennsylvánie, se v říjnu 2008 obrátil k soudu s iniciativou, aby senátor Obama prokázal své americké občanství jako nepominutelnou podmínku  k dosažení prezidentského úřadu, a tak vyvrátil domněnky, že je občanem Keňi, státu jeho údajného narození, nebo je občanem Indonésie, přičiněním jeho matky, v roce 1967 tam přesídlivší.

Týž měsíc, soudce R. Barclay Surrick, memorandem o 34 stranách, odmítl o věci jednat, s adjektivy jako ridiculous,  patently false, frivolous and not worthy of discussion („směšné,  prokazatelně falešné, frivolní a nemá cenu se tím zabývat“).

Obamův štáb zveřejnil cosi s názvem CERTIFICATION  OF  LIFE  BIRTH o narození s datem 4.srpna 1961, aniž by ale byla uvedeny vyžadované údaje jako váha a velikost novorozence, jméno nemocnice a případně i porodníka. V rubrice pro označení otce je napsáno „African“ – druh označení v té době neužívaného, neznámého. Officiálním termínem pro určení rasy tehdy bylo buď „Negro“ nebo „Colored.“

Vyšetřovatelé  z pokynu právníka Berga kontaktovali Obamovu nevlastní sestru Mayu Soetoro, jež se starším polobratrem Barackem společně vyrůstala. Jenže ta poskytovala vzájemně se vylučující informace: k narození že mělo dojít 4.srpna 1961 v jedné porodnici (Queens Medical Center v Honolulu) a pak že na jiném místě (Kaliolani Medical Center for Woman and Children).

Obama se odmítl vyjádřit, ale přerušil na dva dny svou kampaň a odletěl na Hawaii, údajně navštívit svou umírající babičku (již v minulých letech navštívil jen jednou, strávit s ní jednu hodinu). Návštěva nepochybně užitečná. Důkazem je vyjádření ředitele odboru zdravotnictví Dr.Chiyome Fukino, že originál rodného listu ověřil, aniž by ale dal příležitost k ověření jiným zájemcům. Linda Lingle, guvernérka státu Hawaii, tomuto odboru přikázala zajistit, aby originál rodného listu nebyl za žádných okolností zveřejněn.

Závažná, zcela zásadní je otázka o místě Obamova narození. Pokud  to skutečně byla Keňa, s prezidentstvím by to měl být definitivní, neoddiskutovatelný konec.

Právník Berg spolu s Robertem L.Schulzem, předsedou organizace „We The People Foundation For Constitutional Education“ se dosud nevzdávají. Poslali otevřený dopis Baraku Obamovi, s požadavkem, aby předložil přesvědčivý důkaz o svém americkém občanství, a budou ho očekávat ve Washingtonu,D.C., v budově National Press Club, v poledne v pondělí 17.listopadu 2008, pro nás památného dne.

Samozřejmě, že se nedočkají. Svou kauzu se pokusí prosadit u Nejvyššího soudu. Též se již objevily zprávy, že aspoň pět států nepotvrdí výsledek prezidentské volby bez předložení tohoto požadovaného důkazu, což by ovšem způsobilo kolosální zádrhel.

Nevěřím, že Nejvyšší soud vyhoví. Tak explozivní záležitost odloží s nějakým procedurálním zdůvodněním. Převáží zájem o odvrácení ústavní krize, následného chaosu a případného násilí, jež by nemuselo být nekrvavé. A s kdoví jakým  dopadem na zahraničně politické zájmy.

Takže smeteno bude ze stolu, i za cenu, že tento unikátní výherce prezidentského úřadu v něm bude fungovat naprosto nelegitimně.

Osud, pokud něco takového přece jen existuje, má v tomto případě hodně bizární, až morbidní, smysl pro humor.