Texty z roku 2005

Ota Ulč

(2011)

Štítky:

publicistika

publicistikattt

Ota Ulč - texty z roku 2005

Brazílie I - Úvodní nahlédnutí  (leden 2005)

Brazílie II - Další plusy a minusy v Riu  (leden 2005)

Brazílie III - Češi a císař  (leden 2005)

Brazílie IV - Salvador neboli Bahia  (leden 2005)

Brazílie V - Kubíčkovo hlavní město  (leden 2005)

Brazílie VI - Amazonie, její mohutnost a ubývání  (leden 2005)

Brazíle VII - K ústí Amazonky a dál podél břehu  (leden 2005)

Brazíle VIII - Vnitrozemím k velevodopádům  (leden 2005)

Brazíle IX - Přichází velmoc  (leden 2005)

Hillary a Condi  (leden 2005)

Případné proměny nepředstavitelného v realitu  (leden 2005)

Znovuzvolení prezidentů  (leden 2005)

Čerstvé nahlédnutí na dvě místa v Asii - I  (únor 2005)

Čerstvé nahlédnutí na dvě místa v Asii - II  (únor 2005)

Čerstvé nahlédnutí na dvě místa v Asii - III  (únor 2005)

Čerstvé nahlédnutí na dvě místa v Asii - IV  (únor 2005)

Čerstvé nahlédnutí na dvě místa v Asii - V  (únor 2005)

Čerstvé nahlédnutí na dvě místa v Asii - VI  (únor 2005)

Čerstvé nahlédnutí na dvě místa v Asii - VII  (únor 2005)

Nepříjemnost v sousedství  (únor 2005)

Za užitečnou informaci plno peněz  (únor 2005)

Iniciativa šlápnout na lačné advokáty  (únor 2005)

Rovnost stejnost za každou cenu  (únor 2005)

Potíže Americké branné moci s rovnoprávností  (březen 2005)

Umění a politika, umělci v politice  (březen 2005)

Jak jsme všechno vždycky zavinili  (březen 2005)

Státy modré a červené  (březen 2005)

Budování státu po Texasku  (březen 2005)

Že by demokracie zamířila i Arabům?  (březen 2005)

Moudrá francouzská hlava a obtíže s poučitelností  (duben 2005)

Picasso Erotique  (duben 2005)

Knižní trh v nových podmínkách  (duben 2005)

Pár poznámek o terorismu  (duben 2005)

Vyvolávání a přesazování minulosti  (duben 2005)

Co třeba reinkarnace?  (duben 2005)

Potíže s rovnoprávností a prezidentstvím  (duben 2005)

České muzeum a počínání na preriích  (duben 2005)

Obtížná hranice  (duben 2005)

Státy selhavší a co snimi  (duben 2005)

Osudy zvědů  (duben 2005)

První střet Ameriky s mohamedány a preventivní válka  (duben 2005)

Dlouhá cesta 1 : Příprava, kádrování  (duben 2005)

Dlouhá cesta 2 : Tehdy dosud britský Hongkong  (duben 2005)

Dlouhá cesta 3 . Hříšné Macao  (duben 2005)

Dlouhá cesta 4 : Zezadu do Klokánie  (duben 2005)

Dlouhá cesta 5 : Darwin a seznamování s našinci  (duben 2005)

Dlouhá cesta 6 : Rozjezd do okolí  (duben 2005)

Dlouhá cesta 7 : Praobyvatelé klokánie  (duben 2005)

Daleká cesta 8 : Z Darwinu do Alice  (duben 2005)

Dlouhá cesta 9 : Z pouště pryč k opačnému břehu  (duben 2005)

Dlouhá cesta 10 : Naši Češi - Protinožci  (duben 2005)

Dlouhá cesta 11 : Hlavní město a největší město  (duben 2005)

Dlouhá cesta 12 : Rurální expedice  (duben 2005)

Dlouhá cesta 13 : Pozdější záskoky do Klokánie  (duben 2005)

Dlouhá cesta 14 : Tropický Queensland a Brychiáda  (duben 2005)

Austrálie a Amerika - pokus o porovnání  (duben 2005)

Třicáté výročí Vietnamského debaklu  (květen 2005)

S kým na atol  (květen 2005)

Kolaps SSSR - důvod k radosti či žalu  (květen 2005)

Rozkvétání politicky korektní komunikace  (červenec 2005)

Různé počínání ve dvou metropolích  (červenec 2005)

Malebný padesátý stát  (červenec 2005)

Že by z Londýna Londonistan a z Evropy Euroarabie?  (červenec 2005

Vysvětlování popudů krvelačných  (červenec 2005)

Hollywood a posuny tamějšího ideologického vkusu  (červenec 2005)

Případné ošidnosti při výměně domova  (srpen 2005)

Sudy s vepřovým  (srpen 2005)

Obhájci národní, politicky korektní sebevraždy  (srpen 2005)

Vize a tužby povstalců  (srpen 2005)

Starost o naše hochy  (srpen 2005)

Nutkání odpelášit  (srpen 2005)

Pár odhadů budounosti pacifických ostrovů  (srpen 2005)

Pojmenovávání potomstva  (srpen 2005)

Porozhlédnutí v rodné zemi 2005  (srpen 2005)

Boj o vodu a proti vodě  (srpen 2005)

Potíže s pochopením, natož překladem do jakéhokoliv jazyka  (srpen 2005)

Když živly běsní  (srpen 2005)

Potíže s odlišností názorů  (září 2005)

Neutuchající problémy a možné vyřešení  (září 2005)

Nový Orleáns v podobě starého Konga  (září 2005)

Jak rodná strana dovedla tupit  (září 2005)

Amerika a houby  (září 2005)

Profil a motivy nejposlednějších uprchlíků z reálného socialismu  (září 2005)

Někdejší antinostalgicum  (září 2005)

Hurikán, rasismus, zločin, peníze  (září 2005)

Ostrov téměř tak velký či tak malý jako Česká republika  (září 2005)

Kvality vysokých škol  (září 2005)

Americké hurikány: když živly běsní (psáno pro měsíčník 51 PRO)  (září 2005)

Svědectví z kolébky jazzu a pohřebiště civilizace  (září 2005)

Pro případné zájemce o studium v Americe  (září 2005)

Na paty přilepené zvyklosti bývalých časů  (říjen 2005)

Umění padělané a kradené  (říjen 2005)

Střílet nebo nestřílet  (říjen 2005)

Vybírání nejvyšších soudců  (říjen 2005)

Blahopřání  (říjen 2005)

Nestejnost států pod stejnou střechou  (říjen 2005)

Fotbal a fatwa  (říjen 2005)

Cesta s Evou: 1. Od hurikánů k tajfunům  (listopad 2005)

Cesta s Evou: 2. Co se změnilo a nezměnilo  (listopad 2005)

Cesta s Evou: 3.Co stojí za spatření  (listopad 2005)

Cesta s Evou: 4.Mezinárodní souvislosti  (listopad 2005)

Cesta s Evou: 5 Vztahy česko-taiwanské, ptačí pohroma  (listopad 2005)

Rasismus a hodně nepravostí ve třetím světě  (prosinec 2005)

Čínský rozmach mnoha směry  (prosinec 2005)

Otcovství nevítaná, sporná, anonymní  (prosinec 2005)

Pokračování o amerických školách  (prosinec 2005)

Vánoce a jejich dodatečné vyhodnocování  (prosinec 2005)

O.S.N. - Dezorganizace málo spojených národů  (prosinec 2005)

Současný terorismus, tradiční starosti s financováním  (prosinec 2005)

Pokrytectví v různých podobách  (prosinec 2005)

Politika a plný měšec  (prosinec 2005)

Váha politikovy rodinné pohody či nepohody  (prosinec 2005)

Sladkokyselá Francie, plápolající automobily  (prosinec 2005)

Potíže s orientací  (prosinec 2005)

Muslimské frustrace a přitažlivost sebezničení  (prosinec 2005)

Explozivní mohamedánky  (prosinec 2005)

Povolební odhady iráckého politického počasí  (prosinec 2005)

Izrael - krušné komplikace, sen nesplněn  (prosinec 2005)

Počínání jižně od Rio Grande  (prosinec 2005)

Jihoamerické snahy oživit socialismus  (prosinec 2005)

BRAZÍLIE  1  —  ÚVODNÍ  NAHLÉDNUTÍ

Mezi předpokládanými reformami churavé Organizace spojených národů je rozšíření permanentního členstva Rady bezpečnosti. K původní pětici z roku 1945 (USA, Rusko – tehdejší Sovětský svaz; Čína, tehdy nacionalistická, teď oficiálně komunistická;

Velká Británie a Francie) přibydou ve velké válce poražené Německo a Japonsko,  nezávislost nabyvší Indie a nepochybně i Brazílie, zmáhající se gigant latinsko-amerického kontinentu, pátý největší stát světa. Tedy nejen samba, káva, kopaná, Pelé, ale mohutnící průmyslová mocnost, vývozce zbraní, letadel, mnohého jiného.

Už nedělá dojem trapně zbabraného hospodaření s inflací 2.600 procent, jak tomu bylo v roce 1993. V osmdesátých letech Brazílie vyměnila dvanáct ministrů financí a absolvovala čtyři měnové reformy. Bez nich šálek kávy, který v roce 1980 stál 15 cruzeiro, by pak byl přišel na 22 miliard cruzeiro. Cestou z letiště, tam vyměněné místní bankovky ztratily na hodnotě dřív, než taxi dovezlo pasažéra do města. Platilo základní pravidlo: utrácet co nejrychleji, nemít u sebe hotovost. Únosci odmítali výkupné v cruzeiro, bankovní lupiči nemínili podržet si lup déle než jeden týden. Situace takového absurdna prozatím pominula, v roce 1988 inflace téměř zmizela – zbylo jí pouhých 1,4 procenta, a od roku 2000 ekonomie dál mohutní. Pokud ovšem nedojde k recidivě inflační spirály.

Papež před několika stoletími jižní Ameriku rozdělil království španělskému a portugalskému na dvě téměř stejně velké poloviny. S výsledkem, že státy se španělskou tradicí jsou početné, kdežto ten s portugalskou je jen jeden, ale zato zdaleka největší. Tam do rozsahu osm a půl milionu čtverečních kilometrů by se Česká republika vešla stoosmkrát. S dvěma výjimkami (Ekvádor a Chile) Brazílie sousedí se všemi ostatními státy kontinentu. Je to země nejen s jinou řečí, ale i jinou muzikou a mentalitou. Nevraždí býky v koridě, ba ani vesměs nevraždí lidí. Země nezažila ani jednu krvavou revoluci, jediný násilnický převrat. Hrdlořezstvím vynikají jiní. Například v sousední Bolivii už zažili tucty vládních kotrmelců, dokonce se jim podařilo mít tři prezidenty v jednom dni. První visel na kandelábru už před obědem.

Na obálkách tamějších časopisů sice převládají bělošské tváře, ale Brazilci nejsou příliš hákliví na barvu pokožky. Evropští přistěhovalci se už před pěti stoletími angažovali s domorodkami, s výsledkem, že třetina nynějšího obyvatelstva, jehož  počet v oficiálním odhadu dosáhl v roce 1999 172 milionů, má příměs indiánské krve. Z odhadovaných šesti milionů původního obyvatelstva, čistokrevných Indiánů zbylo snad jen 200.000, což se docílilo různými způsoby, včetně prodeje zboží, infikovaného neštovicemi. V přemnohých domorodcích koluje krev černošská. Však pouze v Nigérii žije víc černochů než v Brazílii. Tam z Afriky putoval rekordní počet nedobrovolných otroků, dosáhnuvších prý počtu osmnácti milionů. Značné rasové a etnické mísení, s výsledky, že bývalým generálním prokurátorem byl Arab Ibrahim Abi-Ackel, hlavou olejářského konglomerátu Japonec Shigeaki Ueki, ředitelem asociace bankéřů Němec Jorge Bornhausen, a tak dlouze dále.

Za první mé cesty tamějším směrem (dostal jsem pozvání k mezinárodněprávní konzultaci)  za mřížemi prý nepobýval ani jeden politický vězeň. Na palubě jsem se z novin dozvěděl o nálezu pořádné hroudy zlata – víc než desetikilový valoun. Šťastný nálezce prohlásil, že teď konečně začne uskutečňovat svůj sen, vybuduje nejpěknější nevěstinec v celém amazonském povodí. Odlet z mrazivého New Yorku koncem prosince, liboval jsem si, jak se v Rio de Janeiru ohřeji. Čekal mě tam Bobouš, kamarád z pražských studií, multilingvální dopisovatel předních západoevropských novin. Dodnes setrvává v ne zcela přesném přesvědčení, že jsem mu v padesátých letech zachránil život. Budu u něho bydlet v luxusu na desátém poschodí na Avenida Atlantica, s výhledem na oceán a bájnou pláž Copacabanu. Darem jsem mu vezl konzervy pro rozmazleného kocoura, který dává přednost amerikánským výrobkům.

V ulicích poletovaly proužky papíru, místy jich bylo až po kotníky. Početné kutálky vyhrávaly, luzitánský dixieland, samba a tance. Dopoledne v pracovní den nezaměstnaní či nezaměstnatelní amatéři vyhrávali pro potěchu. Davy laskavé, laškovné, kde je třídní boj?

Ne ve vztahu mezi mužem a ženou, ujistil mě Bobouš. Zrovna telefonoval na jakýsi úřad: “Výborně, obejmu vás,“ oznámil do sluchátka.

„Dvakrát!“ požádala.

„Jednou, ale pořádně. A dám vám pusu.“

„Kolik?“

„Tucet.“

„Ne – chci jich tisíc!“

Dotyčnou samozřejmě neznal, ale tak to tam chodí, přívětivost se oceňuje. I nejprotivnější úřada se cítí nucen pokusit se o úsměv. Tuze nečeské. Když se něco povede, na znamení zdaru se doporučuje zvednout prst

Obtížné však je usmívat se nad nemravně značnými socio-ekonomickými kontrasty. Laxní daňový systém v podobě ementálského sýra, každý šidí, nepoctivost normou. Pár kroků od hotelu Excelsior, kde jsem si v recepci potřásl rukou s krajanem Jorge Beckem, stojí nevelký činžák, na jehož velemilionářské nájemníky připadá 2,7 procenta národního důchodu tohoto velmi početného národa. Jedno procento nejbohatších má dohromady stejný příjem jako padesát procent těch nejchudších. Rovněž jedno procento vlastní téměř jednu polovinu (45%) veškeré půdy. Nejmarkantnější to disproporce v celé latinské Americe a občasné prosazování pozemkové reformy a podělování bezzemků neprobíhá bez násilí. Brazílie je po USA tím největším exportérem potravy a přitom polovina jejího obyvatelstva údajně trpí podvýživou. Počet opuštěných, bezprizorných dětí se odhaduje na dvacet milionů. Jedna z nejmohutnějších ekonomií světa, ale podle řady ukazatelů (nejen income distribution, ale také gramotnost či kojenecká úmrtnost) je Brazílie na spodním konci latinsko-amerického řebříčku, spolu s Peru a El Salvadorem. Nemravnost takových kontrastů přiměla některé brazilské národohospodáře svou zemí označovat jako BELINDIA – stát, jehož část má životní standard Belgie, kdežto druhá část živoří na úrovni Indie.

Vláda vydala kritickou zprávu „Brazil 2000“, 300 stran, o chronické chudobě a drastických disproporcích, a domáhá se „mírové koexistence“mezi bohatými a chudými.

Je  to též záležitost kulturní, psychologická, tvrdí významný sociolog Herbert José de Souza. Elity jsou „highly insensitive“, chudé spoluobčany nevidí, nevnímají. V našich málo informovaných kruzích překvapí zjištění, že nejradikálnější volání po nápravě skandálního stavu nepochází od bouřliváků v  politických stranách nebo mezi odboráři, ale od římsko-katolické církve.

Jednomu z prezidentů ze sedmdesátých let se přisuzuje výrok „Brazílii se vede dobře, pouze lidem se vede špatně.“ Co by tomu řekl Karel Marx?

Pohovořil jsem s jeho pravnukem, rovněž jménem Marx. Je to velmi prestižní klenotník v zemi. Však většina (65%) všech drahokamů pochází z Brazílie – smaragdy, topasy, ametysty, akvamaríny (těch je 90%). Oficiálně pouze diamanty, rubíny a safíry lze kvalifikovat jako drahokamy. Tento Marx vymýšlí nové tvary skvostů z topasů, opálů, smaragdů (tenhle kousek je za 40.000 dolarů – skoro zadarmo, řekl Bobouš, který nás seznámil) a nemá o slovutném zkázonosném předkovi vysoké mínění. Méně noblesní, nikoliv však aušusová je firma Freddy´s, fungující s několika filiálkami. Freddy je český našinec emigrant.

Pohlížím z desátého poschodí na Copacabanu, dvě stě metrů  širokou, deset kilometrů dlouhou, v mírném zákrutu. Škádlení naháčů ke mně nedoléhá, zvuky modernizace, jimž říkáme civilizace, však ano. Téměř milion automobilů v Riu, s pozoruhodně nemotornými řidiči, neschopnými se řítit vpřed v tom kterém vyznačeném pruhu, se podílí na výsledku. Brazilčané získali oprávněnou pověst strůjců rekordního počtu dopravních neštěstí. Již tam přibylo víc kraválu než v Tokiu či New Yorku, dřívějších šampionech. Odborníci tvrdí, že rámus o intenzitě vyšší 55 decibelů škodí lidskému zdraví. Na Copacabaně naměřili 107 decibelů čili něco mezi ječením řetězové pily (105) a rachotem pneumatického kladiva (110).

Pojďme k oné bájné vodě. Kult pláže a těla neznamená kult plavání. Do dost značných a ne zrovna nejteplejších vln se vrhá jen pár atletů a v mělčině po sobě cákají dětičky. Desetititícové davy vyznavačů kultu si hoví na písku nebo pochodují podél břěhu – toť korzo, promenáda jako za starých časů na malém českém městě, být viděn a vidět, laškovat a lovit. A v průběhu činnosti si hlavu téměř ukroutit. Rio přece obdarovalo lidstvo vynálezem bikinek. Ukazují se v nich ženy nejen nejmladší a nejštíhlejší. Všechny jsou však kouzelnice, náznak chloupečku z nich nečouhá.

Tvárné pánve, hýždě téměř rubensovské, ale kde jsou ňadra? táži se. Tady nerostou? Vždyť to nejsou houby! Bobouš vysvětloval, že na rozdíl od USA, kde panuje přesvědčení, že nikdy nelze mít dost velká ňadra jako nelze být dost bohatý, v Brazílii plastičtí chirurgové mamální kontury zmenšují. Ano, brazilské móda je doslova potlačuje. Kdepak podprsenka s podpůrnými hroty, prosím vás! Naopak, pevné tričko na tělo, rozplácnout, odmocnit, znehodnotit. (Posléze jsem se v USA dočetl: Zatímco zvětšování ňader je druhým nejčastějším zákrokem amerických plastických chirurgů, pro jejich kolegy v Brazílii zmenšování téhož je činnost ta nejčastější a nejvýnosnější. V Brazílii je největší per capita počet plastických chirurgů na světě. Deset procent jejich klientely tvoří muži.)

Teď před Vánoci 2004 jsem obdržel (via Česká republika) sérii dokumentárních fotografií o úplně nejnovější módě copacabánské: dámy s hrudí nejen zcela odhalenou, ale i delikátní končiny v rozkroku pouze zdobené symbolickou šňůrčičkou, nezakrývající vůbec nic. Pokrok případně k nezastavení.

BRAZÍLIE  2  — DALŠÍ  PLUSY  A  MINUSY  V  RIU

Na světě se pravidelně pořádá několik unikátních událostí. Mezi ně například patří několikadenní domorodý sing-sing na Nové Guineji a též každoroční karneval v Rio de Janeiru — čtyři dny a noci trvající extravagance, surreálná, dost erotická podívaná s pochodujícími soubory, šinoucími se povozy, hypnotickou muzikou, epilepticky se zmítajícím osvětlením a ve výši vezené bohyně, s více blyštícími ozdobami na hlavě než na těle, s plejádou všelijakého peří jako svatozáře a pak už na sobě téměř nic. Účastní se nejvyšší státní a straničtí představitelé kynout davům. Před pár lety několik přílišných puritánů prezidentovi státu vytýkalo, že tak učinil v doprovodu mladičké královny krásy, oděné do minisukénky, leč bez spodních kalhotek, jak leckdo se zájmem zaznamenal.

Tyto vizuálně-akustické slasti mi byly odepřeny. Ale aspoň jsem v Riu zažil Silvestr. V travelogu ze série Fodor pojmenované po svém maďarském zakladateli, se píše: „Na pláži Copacabana se o Silvestru koná nejpodivnější, nejpohanštější událost v celé Latinské Americe.“ Prý desetitisíce příznivců vúdú, černé magie, se dostaví s úmyslem získat přízeň bohyně moře jménem Iemanjá. Zpěvy, tance, zaříkávání, zaklínání, oltáříčky, svíčky blikají. Příznivci bohyně moře přicházejí již před soumrakem, hrabou v písku a rozžínají svíce. Za tmy pak vzniká dojem, že došlo k invazi Karafiátových Broučků.

Některé orchestry přijely na nákladních vozech, jiné připochodovaly, přehrávajíce ad infinitum svou oblíbenou melodii. Připomínám si přípravy prvomájových oslav.

S rachejtlemi se až do půlnoci   nečekalo. Vojenští páni se pochlubili s novotou – laserem, modrou čárou, mnoha takovými čarami v prostoru. Pípalo to tam jak při galaktických bitvách ve Star Wars.

S Boboušem jdeme obhlédnout obřady zblízka. Dozvídám se, že vúdú vzdor africkým kořenům získává teď příznivce v evropských středních vrstvách a stává se módou mezi boháči. Boty v ruce, boříme se v písku. Oltáříčky s nastrkaným květinkami, nejčastěji gladiolami. Vedle znaků s klikyháky je soška Krista a Panny Marie. Symbióza věr, jež už začala před stoletími. Ženy ve zcela bílém se za bubnování a dost monotónních zvuků pouštěly do vytrvalých tanců. Točily se, kroužily, snad je přepadala únava či trans, občas se některá přichomýtla příliš blízko ke svícím. Lehounké sukně a spodničky nebyly ohnivzdorné, pár jich doutnalo a jedna na okamžik vzplála. S květinami a jinými dary se pak musí ke břehu, položit je na vlny a posečkat, až si je Iemanjá odnese do hlubin. Když nepřevezme poprvé, nutno se pokusit znovu. Odmítnutí darů je zcela špatné znamení do nového roku.

Nikdo nás bezvěrce neodstrkoval, i zde převládala harmonie, pohoda, dobrá nálada. Na Copacabaně současně probíhala ideologická protiofenziva. Baptisté lákali pohany svým polorokenrolovým orchestrem. Když se zpěvák odmlčel, už byl u mikrofonu kazatel s nabídkou čistě křesťanského spasení.

Že nás o tom silvestrovském veselí nikdo nepřepadl, ptal jsem se Bobouše. Řekl, aniž mě přesvědčil, že i zloději a loupežníci si potřebují odpočinout. Ráno v brzkou novoroční hodinu jsem se šel brouzdat a zakopával o bohyní nepřijaté dary. Hyacinty ještě voněly.

V Riu se už tísní téměř šest milionů lidí a víc se jich nevejde do prostoru mezi mořem a strmými svahy. Ty obsypaly takzvané favelas, bídné brlohy s kouzelnou vyhlídkou – vizuální, nikoliv existenční. Jeden a půl milionu tamějších obyvatel, tedy značně víc, než má celičká Praha, tam přežívá, s málo perspektivami a se značnou zločinností, kterou policie neřeší, poněvadž se tam málokdy odváží vkročit, natož zasáhnout.

Střetnutí světa nemajetných s majetnými, i když některý ze zručnějších zlodějů bývá majetnější než jeho oběti. Každý domorodec, s nímž jsem se tam potkal, nevyšel do ulic se svými originál dokumenty po kapsách – pouze kopie. Manželka afrického diplomata se objevila na veřejnosti se šperky a v cuku o ně přišla. Nedospělý poberta jich při útěku spolykal v hodnotě padesáti tisíc dolarů. Největšímu zájmu se ovšem těší přespolní, s mapou a turistickou příručkou v ruce, kameru přes rameno, strakatou havajskou košili a příliš bledou pokožku. Za večera mezi promenádujícími patrolovaly dívčí trojice. Agresivní kurvičky nás napadaly ve zhruba pětiminutových intervalech. K smilstvu nemělo dojít, toliko k okradení. Scénář se nemění: první slečna požádá o oheň, druhá laškovně sáhne pánovi mezi nohy a třetí už loví peněženku. Než se pán pořádně vzpamatuje, je po všem. Bobouš ale vždy včas obtěžovatelky zkušeně zaháněl slovem Déš.

Cena za nemravně značné socio-ekonomické disproporce přichází v přemnoha podobách. Gangsterská kontrola chudinských čtvrtí se rozmáhá, strach se šíří do celého města, i do oblastí boháčů jako je právě Copacabana či Ipanema. Gangy si troufnou kontrolovat obyvatelstvo v ulicích, věnují se únosům na objednávku, vraždí nepohodlné osoby, hodně z řad žurnalistů. Do prázdných činžovních novostaveb, nedokončených, poněvadž investorům došly peníze, se nastěhují chuďasové ze slumů a je z toho politický poprask s obtížným řešením. Kriminalita roste zejména během karnevalu. Dochází i k rabování údajně nedobytných tresorů v lepších hotelech. Ozbrojení lupiči přepadají i pohřební průvody. V Riu denně průměrně dojde ke krádeži sto automobilů a k osmdesáti vraždám. Nejvíc násilí, likvidací ve vlastních řadách, se realizuje ve slumech, jimž se policie raději vyhýbá.

Mafiáni, jejich organizace s komunisticky zavánějícím jménem „Rudé velitelství“ či ekologicky zeleně zbarvenou firmou  „Přátelé země“ se tam stali paralelním zdrojem moci, tím vlastně jediným. Děs nahánějí bossové-skuteční vládcové, mezi nimi prominentně se prosazující gangster znám pod jménem Eliáš Šílenec. Zločinci rozstřílejí policejní stanici, ruční granáty vrhají na policejní auta. Málokdo byl překvapen snahou mafiána získat rakety na sestřelování policejních helikoptér.

Zločinci značně nenávidí guvernéra či, přesněji, guvernérku  Beneditu da Silva z levicové Dělnické strany. Nejenom že se jí podařilo dostat za mříže některé mafiánské pohlaváry, ale tam je nevybavila klimatizovanými celami, odepřela používání mobilních telefonů a dodávku potravy z luxusních restaurací. Takové příkoří rozlítilo postižené do té míry, že z vězení zorganizovali na 30.září 2002 takzvané „černé pondělí“  — příkaz uzavření obchodů, úřadů, škol a tak se věru stalo. To aby osmatřicetimetrový Kristus na strmém kopci Corcovado se rozplakal nad takovým stavem věcí.

Veliké pokušení porušovat zákon a přitom minimální motivace dbát na jeho dodržování, natož život riskovat. Většina veřejnosti baží po obnově trestu smrti a její třetina, jak potvrzují průzkumy, schvaluje lynčování, řešení to definitivní, jehož se od státu nelze dočkat.

Nezapomeňme na další faktor, totiž na  tradici latinského machismo, toho, čemu se tam říká  „oprávněná obrana cti.“ Mário Stanciolli provrtal svou manželku Eloísu pěti kulemi, poté co mu oznámila, že od něho odejde, poněvadž si našla jiného. U soudu dostal podmíněný trest dvou roků, ve vězení nepobyl ani jeden den. V Sao Paulu zaregistrovali 722 takových oprávněných obran cti s vražedným výsledkem.

Zřídkakdy se tak stává v případech s opačnou rolí účastníků. Pak ale následuje jiné řešení, jak například potvrzuje Rúbia Maria de Oliveira Sousa, která za zabití svého partnera z těchže pohnutek obdržela trest čtrnácti nepříjemných let pobytu za mřížemi.

BRAZÍLIE  3  — ČEŠI A  CÍSAŘ

Latinská Amerika nikdy nebyla pro většinu českých emigrantů primárním cílem. Našly se ale výjimky, jak dokazují potomci či spíš prapotomci v osadách Argentiny, na pampách Paraguaye, v peruánské Limě či v pivovarnictví ve Venezuele. A také ovšem ve veliké, rozsáhlé Brazílii. Tu přece dost maličké Portugalsko nemohlo samo kolonizovat. Evropští přistěhovalci, zejména z jižní části kontinentu, byli vítáni, přijíždělo též hodně Němců a Poláků. Po druhé světové válce se z opačného konce světa dostavil značný počet Japonců, velmi zdárně se uchytili v ekonomii, ve vědách, i v politice. Někteří se dokonce posadili na ministerská křesla.

Na těch žádný z našinců nesedí, ale máme právo pochlubit se s jiným, přímo vrcholným  unikátem – panem prezidentem: Juscelino Kubitschek, zakladatel hlavního města Brasília. Není mnoho hlav států, kteří by něco takového zvládly. Však ano, kde je či jsou ti, z jejichž popudu vznikl Londýn, Berlín, Paříž, naše Praha? Pídit ve starých pověstech českých? A tento brazilský tvůrce Kubíček má prokazatelně české kořeny, pocházející, jak jsem se někde dočetl, z Příbrami či tamějšího okolí.

Našinci prchali jak před nacisty, tak komunisty. Začátky poúnorových emigrantů, živořících v lágrech v rozbitém Německu, byly ovšem nevalné. Vyhlídky na získání amerického viza v nedohlednu a tak možnost brazilská získávala na přitažlivosti. Oznamuji zkušenost věrohodného svědka té doby: Táborem proběhla zpráva o návštěvě brazilského konzula vybírat správné kandidáty. Zájemci si pospíšili pohazovat cihly, poničit si ruce a tak mít k předložení důkaz o svém kladném postoji k manuální práci. V inspekční den položili kandidáty na záda na dlouhý stůl, jeden vedle druhého. Konzul kráčel podél hlav, zkoumal kvalitu chrupu a bicepsů a když je neshledal dost kvalitní, dal pokyn svému asistentovi na opačném konci stolu, aby dotyčného zatáhl za nohu a odstranil. Takto prokádrovaní šťastlivci pak odjeli do dálav. Mnozí z těch, kteří zvolili alternativu exotické existence někde u Amazonky, tam spíš nalezli brzkou smrt.

V megaměstě Sao Paulo (obyvatel přes 10 milionů) je našinců nejvíc, mají tam svůj klub a občas i vydávají časopis Čecho-Evropan Nepravidelně začal vycházet v roce 1957, redigován profesorem A.Cejnarem. V Riu jsem Čechů potkal jen pár — například pozoruhodnou dámu, automobilovou závodnici z předválečných let. Eliška, za svobodna Slavíková — pamětníci si možná ještě vybaví její jméno. Karel Sýkora šéfuje všem barům v obrovitém hotelu Nacional a je též zasloužilým učitelem všech kvalitních barmanů. Jen co jsem se o něm zmínil, jeho vděční absolventi přeštědře nalévali. Jiný pan Karel je v Riu velmistrem opravářem televizorů. A máme tam i naši dělnickou třídu. Denně se schází a nasákne pivem. Hodní, přívětiví, jako ostatně většina Brazilčanů – tolik se asimilovali, tolik málo jsem o nich slyšel.

S Boboušem jsme si vyjeli do hor uniknout vlhkému horku. Minuli jsme odbočku na Nova Fribourg, město, vybudované německými kolonisty, a na Teresopolis, pojmenované po Marii Terezii. Naší konečnou zastávkou bylo vyhledávané lázeňské město Petrópolis, obyvatel něco přes čtvrt milionu, kde nás očekával krajan Otto Heilig, baťovák na penzi.(Baťa zachraňoval své židovské zaměstnance přesunem na odbočky mimo Hitlerův dosah. Několik zachráněných jsem potkal také v karibské oblasti. Článek o Heiligově osudu, s názvem „Češi, Jan Hus a Don Pedro“, uveřejnil Pes 23.5.2002.)

Za vysokou zdí se honosilo sídlo emigranta milionáře Svačiny. Na návštěvě u přístupnějších našinců, posrpnových uprchlíků, jejichž češtinu už prošpikovala řeč portugalská a u jejich dětí to bylo samozřejmě ještě výraznější, páni se začali hádat, jak že to bylo s cenzurováním Čapkových Mloků v komunistických vydáních, a hned listovali ve svazcích výtečně vybavené knihovny. Popíjelo se dobré pivo značky BOHEMIA – PILSEN, Indústria Brasileira. Město je postaveno podél osmnácti řek a říček. Kolem jsou svahy, z nichž bych se nerad kutálel.

Petrópolis se honosí palácem, kde ukazují císařskou korunu, skoro dvě kila zlata, posázeno 639 diamanty. Dom Pedro II. byl vlastně jediný kdy evropský císař v západní hemisféře. Dědic trůnu Pedro Gaston Orleans e Braganca jezdí městem na koni, patří mu mnoho pozemků a má plno peněz. Při převodech veškerých nemovitostí jsou mu všechny strany povinny platit daň (2,5%) – republika, nerepublika. Nabízí se otázka, proč něco takového by se mělo tolerovat na kontinentě, kde si na monarchický způsob vládnutí z Evropy importovaných potentátů příliš nepotrpěli (v Mexiku Maximiliána, bratra našeho Franze Josefa, dokonce popravili). Tento brazilský případ je unikátní výjimkou z pravidla: potomci této dynastie, která všeho všudy vládla jen šedesát sedm let (od 1822, roku nezávislosti, do roku 1889), se těší  všeobecnému respektu.

A úžas si zaslouží mezi námi Čechy. “Pedro Gaston mluví česky, představte si!“ řekl Heilig. Zareagoval jsem se stejnou nedůvěrou, jako kdyby tím mluvčím měl být jeho kůň. Dostalo se mi tohoto vysvětlení (které přepisuji z již zmíněného článku NP):

„Sirku k dekolonizačnímu výbuchu přiložil vlastně Napoleon Bonaparte. Okupoval Portugalsko a král Dom Joao VI. uprchl za oceán. Po Waterloo se vrátil do Evropy a pustil se do kralování ve vlastní režii. Úkol se však nedařil, funkce se mu znechutila, praštil s ní a na trůn posadil pětiletého syna – a z toho se vyklubal onen jediný císař, dobrý vladař a téměř pokrokář. Nevděk ovšem vládne světem: došlo k nekrvavému převratu a vyhlášení republiky. Pedro se musel pakovat i s příbuzenstvem. Jeho syn měl zájem o důstojnickou kariéru. Požádal u Francouzů, ale nebyl kádrově přijatelný, však to byla doba Třetí republiky. Uspěl ale ve Vídni a dostal se k c. a k. hulánům, posádkou v Čechách. Oženil se s komtesou z Chrudimi, budoucí matkou Pedra Gastona orleánského a brabantského. Princátko piplaly české chůvy a máme to. Dnes muž v nejlepším pokročilém věku se rád upamatuje na doby svého českého dětství.“

Monarchie padla 15.listopadu 1889. Ke stému výročí, kdy se též konaly přímé prezidentské volby — poprvé po 29 letech — ozvali se nostalgici s voláním po obnově starých časů. Průzkum veřejného mínění zjistil pětinovou podporu (21%) monarchie, zejména mezi mladou generací. Však vysvědčení republiky se neblyští samými jedničkami: dva prezidenti rezignovali, jeden spáchal sebevraždu, tři svrženi, dalším třem zabráněno nastoupit do úřadu. Republika zažila sedm různých ústav a dvě dlouhá období diktatury. Příliš mnoho neschopnosti a korupce. V případě prezidenta jménem Fernando Collor de Mello kromě korupce též vyděračství, praktikované členy jeho početné rodiny.

Poslední dobou pověst císařského potomstva ale utrpěla šrámy. Rodina se totiž rozhašteřila. Ač dcera Cristina a syn Pedro Carlos žijí pod společnou střechou paláce Grao Pará, vcházejí a vycházejí různými směry a když se potkají, neberou se na vědomí. A stalo se, že Pedrův syn jménem Pedro Tiago, dvaadvacetiletý student a sportovec, ukradl tetě porcelánový servis a prodal. Okradená se obrátila na policii a její bratr Pedro Carlos spěchal odkoupit zpět lup od starožitníka, jemuž zaplatil čtyřnásobek ceny, kterou inkasoval jeho poberta potomek. Porcelán  přinesl sestře, která ho ale odmítla přijmout. Zloděj vyrukoval s nejapnou báchorkou, že porcelán našel a tak si myslel, že to je jejich vlastní. Proč se tedy nepřeptal tatínka a nepožádal o souhlas? Brazilský trestní řád neuznává presumpci neviny, policie a prokurátor mu nevěří, takže teď aby se pachatel obtížně vytáčel. Čerstvé to zprávy z tohoto jednadvacátého století.

V Petrópolisu je pohřben velký spisovatel Stefan Zweig, který spáchal sebevraždu, údajně kvůli pesismistickým předtuchám, jak nepovedeně bude vypadat svět po právě vyhrané druhé světové válce. Tento Zweig byl strýcem našeho literáta, melancholického Egona Hostovského. Tak mi to v New Yorku vyprávěl.

BRAZÍLIE  4  — SALVADOR  NEBOLI  BAHIA

Stefan Zweig je sice pohřben v náhorním Petrópolisu, ale část svého exilu trávil v Salvadoru, po Sao Paulu a Riu té třetí největší metropoli země, u břehu Atlantiku. Jako zcela první tam dorazil italský mořeplavec Amerigo Vespucci 1.listopadu 1501 a na počest tohoto dne končinu pojmenoval: Baia de Todos os Santos - Záliv všech svatých. Je tak veliký, že by se prý i dnes do něj vešly všechny lodi světa.

Z první usedlosti vznikl Salvador da Bahia, první hlavní město kolonie, a primát si podrželo po víc než dvě století, když pak došlo k přestěhování do Ria. A Bahia zůstala tím nejhistoričtějším státem Brazílie a též tím nejafričtějším. Však odtud je nejblíž k africkému kontinentu. Odtud putovaly lodi se zlatem, diamanty a zejména s cukrem, zdrojem největší prosperity. Kolonie kvetla, Salvador bohatl, přibývající kostely zlatem zářily a někdo se musel na plantážích s cukrovou třtinou plahočit. Leč k něčemu takovému se původní indiánské obyvatelstvo příliš nehodilo – málo pracovité a rovněž málo odolné vůči Evropany přivezeným chorobám. Došlo tedy k dovozu afrických otroků, ze Senegalu, Guineje, Ghany,  Angoly, několik jich milionů. Vznikla smíchaná kultura, vytvořila se portugalsko-africká atmosféra, nic není v Brazílii černoštější než Bahia, a to bez nevraživosti, s jakou se například setkáváme v místech jako je Harlem či Watts.

Po Lisabonu byl Salvador tím největším, nejdůležitějším centrem portugalské říše, v sedmnáctém století proslul svým bohatstvím, okázalou výstavbou, kumštýřským talentem, též svou dráždivou dekadencí. Ale pak v době naší Marie Terezie, hospodářství na pilířích z cukru začalo chřadnout, rozpouštět, a primát metropole se přesunul do již zmíněného Ria.

Prý nikde jinde na světě není tolik kostelů co do počtu a krásy. Iberský koloniální barok mě dosud nikdy neuchvátil. Ať se chlubilové podívají na jiné adresy. I Praha s jejími českými víc neznabohy než věřícími by možná stačila. Inu, uvidíme.

Cesta do baroka tam z letiště vede pozoruhodným tunelem, aspoň kilometr dlouhým a je z bambusu. Větve se k sobě přes cestu nahnuly a vytvořily dost gotickou klenbu. Rozhodl jsem se ubytovat v kláštěře. Z jedné poloviny se z  něho stalo muzeum, z druhé poloviny Pousada do convento do carmo, moderní hotel s původním nábytkem. V zahradním kvadranglu, kde mniši meditovávali, fungoval bazén,  obklopený naháči.

Zde ve staré čtvrti dláždění je kočičí, uličky strmé, domy v pastelových barvách, některé zbrusu opravené, jiné na spadnutí. Dvacet tisíc stavení je daleko starší než cokoliv v USA, holedbala se brožurka. Hezké a fotogenické je Largo do Pelourinho, náměstí s nepěknou minulostí, jak slovo Pelourinho dokazuje: „místo, kde bičovat.“ Tam se konaly aukce otroků, kšeftování s člověčinou, hlavní to otrokářský jarmark. Tisícovky ebenového zboží odprodány za směnu. Teď je tam nevelké muzeum a něco skulptur z kovu, moderní design.

Chrámy dopadly podle očekávání. Většina zavřená, s opustěnými lešeními, nemeleme. Totožné barokní exteriéry pískové barvy. Největší nával byl u svatého Františka. To je totiž nejzlatější svatostánek. Naprosto vše se blyští a není to kočičí zlato. Co si myslet o tomhle církevním Fort Knoxu? Cožpak není v bibli kritická pasáž o zlatém teleti?

Nebavte se tady, nežvýkejte – NAO MASTIGANDO CHICLETE, opisuji ze zdi. Atmosféra spíš neformální převládala i v katedrále. Přichomýtl jsem se ke křtu sedmi nemluvňat. Knězi ministrovala jedna paní ve strakatých šatech. Barva pokožky přítomných rodičů a potomků – křtěnců pokrývala celou černobílou paletu. U zlatého Františka jsem se posadil vedle krásky s perfektním habešským profilem. Na hlavě bílou krajku, na těle džínsy a bílé tričko s nápisem MILK IS COOL. Mše bez varhan. Aspoň že byl slyšet jeden zvoneček. Pak zjistím, že to je zmrzlinář před vchodem.

Na náměstí před katedrálou si na prostoře sto metrů konkurovaly čtyři pohřební ústavy – Funerárie jménem Duran, Brasilia, Bahiana a Decorativa. Přepravu nebožtíků obstarávaly krémově žluté dodávky značky VW. Funerárie mají pořád otevřeno, vždyť smrt, dárkyně věčného spánku, nikdy nespí. Štosy bílých rakviček, snadno s jednou odejít v podpaží. Však kojenecká úmrtnost v zemích Třetího světa je značná. Podél zdí byly k mání rakve pro dospělé, na stojato. Prodavači netrpělivě poťukávali u pultu, s nevraživým pohledem na veselé davy. Proč ta nevrlost, vždyť se dočkáte. Přiznávám se však k jakémusi reziduálnímu pocitu spoluodpovědnosti za jejich pochmurnou náladu.

Vlezl jsem do našeho klášterního muzea. Údajný skvost mě nenadchl, všechno na jedno brdo. Jako veletucty Buddhů v Thajsku. Totožné sošky svatých, páni zde, dámy v opačném koutě. Opatrně jsem našlapoval po nerovné podlaze, nicméně světci ve viklavých vitrinách reagovali, drnčeli, ba i na mě kývali. Ve sbírce mincí největší peníz byl vyražen v Albánii v roce 1969.

Pro mě nejzajímavější v Salvadoru-Bahii byli lidé, ti současní, velmi živí, příjemní. Nepocítil jsem v onom černém světě škraloupek rasové nevůle. Do restaurace vešel k žebrák, v ruce cedulku s oznámením, že je SOLITARIO. Já jsem rovněž solitario. Zocelen zkušenostmi z Indie, nic jsem mu nedal. Ale všichni kolem dávali. Jeden opilec lovil bankovky, jednu za druhou, plácal je na žebráka a všichni měli legraci.

Jen jednou jsem postřehl náznak násilí. Nedaleko od našeho kláštera fungovaly dva neřestné domy. Ráno se z něj couraly uondané dívky s opuchlýma očima, s cigaretou ke snídani, obtížně se rozkoukávajíce do světla. A vyšel též transvestita či hermafrodit či obojí. Dlouhé černé vousy a na sobě staromódní růžové kombiné. Kluci, co hráli v ulici kopanou, si z něho utahovali a osoba nejistého druhu začala běsnit. Junáci tak čtrnáctiletí a když se usmáli, nedalo se říct, že zazubili, z dásních jim trčely jen dva tesáky. Špatné zuby, spolehlivé znamení o stavu Třetího světa.

Žádné nápisy YANKEE GO GOME. Zato na Avenidě Vargas REAGAN BAR E RESTAURANTE. Jiný restaurant se jmenoval NEBRASKA a další KANSAS. Kuřte cigarety HOLLYWOOD a ARIZONA.

Nabízí se jedno porovnání s ubožáckou, vlastní vlády neschopnou republikou Haiti, totiž s tamějším kumštýřským talentem. V Bahii se mnoho lidí věnuje malířství,  výtvarné práci s kamenem, kovem, kůží, textilem. Hodně zajímavou podívanou poskytuje tzv.capoeira - původně způsob boje otroků proti jejich utlačovatelům, který se ale transformoval v akrobatickou kombinaci pohybového umění, hry a tance, kdy soupeři se sebe ani nedotknou. A nedělají dojem ziskuchtivých kejklířů. Viděl jsem několik takových utkání na náměstích a nikdo nechrastil miskou.

Unikátní je cosi jménem candomblé, náboženský kult, ceremoniál v africké řeči yoruba, v Bahii až do roku 1970 úředně zakázaný obřad. Teď se takové počínání koná na údajně 1200 adresách. Vůbec to není inzerovaná podívaná pro turisty, ale k jedné takové seanci jsem se dostal. Kněží a kněžky, rituál v samozřejmě nesrozumitelné řeči, bubnování a tanec, ženy oděné do bohatých krajek kroužily tak dlouho, než je přemohl trans. Takto v napětí tráví přítomní celý večer. Za hodinu jsem hledal dveře.

V Bahii se též dobře jedlo – tedy dost velká výjimka z pravidla o omezeném kulinárním umu v zemi.  Mladší dívky v bělostných spodničkách a svrchničkách dělaly dojem přeludů na svatebním dortu. Podsaditější matrony v bahijském kroji seděly na mnoha rozích a stále něco pekly. Kupoval jsem u nich kobližky z jakési tropické substance.

Unikát místa: zatímco v jiných končinách město staré a nové dělí vozovka či řeka, tady to mají vertikálně, s výtahem. Z historické části předchozích století se do modernější doby jede výtahem, nikoliv nahoru, ale dolů. ELEVADOR LACERDA je už v provozu téměř stopadesát let. Pětaosmdesát metrů zvládne za patnáct vteřin, denně se tak za pár haléřů přepraví padesát tisíc zájemců. Z výšin k mořské hladině. Několikrát jsem absolvoval tuto zkušenost a nepřestal se divit.

Literatura varuje před používáním městských autobusů, že prý jsou špinavé, nespolehlivé, ba i nebezpečné. Vůbec nepotvrzuji tak příkré hodnocení, ač jsem zásluhou veřejné dopravy projel metropoli křížem krážem. Někteří autobusáci tam vozili veřejnost zadarmo. Ti, co peníze vybírali, jízdenky nevydávali a obnos strkali do kapes. Nikdo je nekontroloval, snad jen manželka. Jednou, téměř již za soumraku, vozidlo zkolabovalo, dveře se zasekly, nedaly se otevřít. Několik mladistvých pasažérů uniklo oknem ven a tam s pomocí okounějících se pokusili autobus roztlačit. Povedlo se, motor oživl, dveře se otevřely, mládenci naskákali dovnitř a nám se podařilo správně dojet.

U pobřeží setrvávalo několik bytelných portugalských tvrzí. Nedaleko od šancí Forte de Santo Antonio do Barra jsem konečně našel kýženou adresu – modernistický dům s nápisem HERMA DE ESTEFAN ZWEIG. Zde tedy pobýval strýc našeho českého exulanta, znamenitého spisovatele Egona Hostovského.

BRAZÍLIE  5  — KUBÍČKOVO  HLAVNÍ  MĚSTO

Jestliže v témže státě je jedno místo lidmi přecpáno a na tom druhém je pusto prázdno, situace je to zajisté nenormální. Případ to brazilského pobřeží a vnitrozemí. Zejména by bylo záhodno ulevit nejen veleměstům, ale i suchopárné, permanentní bídou postižené končině Ceará na severovýchodním cípu země.

Už víc než před sto lety Kongres poslal výpravu najít v divočině správné místo k vybudování hlavního města. Odborníci našli a tím snaha skončila. Plynula desetiletí, o projekt se nikdo nezajímal až do doby, kdy se o prezidentský úřad začal ucházet Juscelino Kubitschek. Tento předák s českými kořeny, jak jeho příjmení prozrazuje, se dostal do úřadu v roce 1956 a podařilo se mu v něm setrvat po celé ústavně zaručené období čili výkon po šedesát roků tehdy nevídaný. Začal prosazovat konkrétní konstruktivní program, aby se stát konečně pohnul od břehu a pořádně se pustil do využití svého potenciálu.

Gigantického úkolu se ujali významní architekti Lúcio Costa a Oscar Niemeyer, oba ovlivněni  vizemi a činy veleslavného realizátora Le Corbusiera. (Ten se například značně přičinil o zrození Chandigarghu – česky asi Čandigár, hlavního města ne jednoho, ale dvou indických států, Pandžábu a Haryány, s výsledkem, který se začal už rozpadat před svým dokončením, jak jsem si byl ověřil.) Niemeyer se podílel na tvorbě sídla OSN v New Yorku, projektu značně umírněného, v porovnání s realizací fantazie v brazilské divočině.Costa zemřel v roce 1998, Niemeyerovi, pokud ještě žije (v Riu, nikooliv v Brasílii) by v roce 2004 bylo 102 let. Vydával se za “romantického komunistu,“ tedy něco jiného, než další, významně se podílející landscape architect Burle Marx (to Burle měl po své sefardické matce), bratr onoho milionářského klenotníka v Riu, a tedy rovněž potomek nám známého zkázonosného Karla Marxe z devatenáctého století.

Kola se začala točit k započetí úkolu, který neměl v moderních dějinách obdoby. Chyběly místní zdroje, atlantický břeh byl tisíc kilometrů daleko, vše aby se vozilo, leč chyběly i cesty. Vznikl vzdušný most jako za berlínské blokády. Letadla se vznášela a přistávala s železem, betonem, se vším. Pracovalo se na tři směny. Vznikalo dílo spolu s otázkou, zda výsledek bude svět závidět nebo přivede zemi do bankrotu. Kubíčkovým záměrem bylo nejen pohnout národ k pohybu do vnitrozemí, ale Brazilčany, tehdy značně rozhádané, stmelit vizí společného patriotického cíle. Prezident dosáhl své rekordní popularity a stát dospěl k neméně rekordní inflaci.

Hlavní opozice proti projektu vřela v Riu, jež mělo ztratit svůj primát. V senátu se významní státní a straničtí představitelé fackovali. Oficiální vyhlášení zrodu nového hlavního města připadlo na den 21.dubna 1960 – za neuvěřitelně krátkou dobu tří roků od zahájení projektu.

Kdo tam ale bude bydlet? Politici a byroktrati pravidelně prchali, trávíce mnohodenní víkendy v Riu. Začarovaný kruh: Přece nebudu v Brasílii, vždyť se tam nic neděje, ale jak se může dít, když tam nikdo z nás není. Vláda přistoupila ke zpravidla účinným metodám hmotné zainteresovanosti. Autentickým permanentním přesídlencům poskytnout gratis zařízené byty, zvýšit, až zdvojnásobit plat, polevit na daních, uspíšit penzijní nároky. A pro diplomatický sbor, aby rovněž setrvával, pořádat koktejlové dýchánky, štědře zásobené ze zdrojů, zabavených celní správou.

V roce 1987, UNESCO přidalo Brasílii na prestižní seznam World Heritage Sites, skvostů lidstva, spolu s Českým Krumlovem a náměstím v Telči. Moderní architektura může vytvořit náramné budovy, ne ale města. Tento Distrito Federal je vyčleněn z území státu Goiás, pravidelně trpícím nedostatkem vody. Takový deficit je zvlášť patrný, poté co se hlavní nové město, jakkoliv nemilované, z původně plánovaného počtu půl milionu obyvatel již zmnožilo čtyřnásobně. Došlo tam na oněch plochých prázdných pláních ke zrodu celkem již šestnácti satelitních měst, dosažitelých autobusem. Do několika z nich jsem dojel, žádná pastva pro oko.

Z pobřeží jsem mohl do Brasílie dojet autobusem: 18 hodin z Ria, 25 hodin ze Salvadoru. Nechtěl jsem se ale tak dlouho trmácet, takže jsem letěl. Přistání tam do pošmourného dne. Když se konečně ukázalo slunce, vůbec to nebyl tropický žár uprostřed brazilského léta. Inu, ocitl jsem se od moře nejen tisíc kilometrů daleko, ale také téměř tisíc metrů vysoko. Tak tady pod námi, kde se rozrůstá čerstvá metropole, donedávno v prázdnotě poskakovali jaguáři. Na mapě má město obrysy letadla, symbol jistěže zasloužený. Křídla, to je EIXO RODIVÁRIO SUL a EIXO RODIVÁRIO NORTE, hlavní magistrála. Trup tvoří pruh s vládními úřady.

Získal jsem dojem, že skutečným centrem není hlava, mozek, prezidentský palác, tajná policie, ale autobusové nádraží. Moudrý pokrok, náznak blížících se racionálnějších časů? Pracující se nesjíždí v metrácích privátního železa, nezacpou se k nepohnutí.. Prostředky veřejné dopravy sviští po vozovkách, na konečné stanici výtah vyveze pasažéry do obchodního střediska, kde je vše potřebné k mání. A z nákupem do práce či naopak. Hlavní urbanista, jehož manželka zahynula v automobilové nehodě, se zapřisáhl vymyslet nejméně nebezpečný dopravní systém a slovo dodržel. Křižovatek je minimálně, převládají podjezdy a nadjezdy.

Většina návštěníků do Brasílie ráno přiletí, večer odletí a městem je proveze turistická služba. Což se mi nezamlouvalo. Setrvám pár dní a metropoli budu zdolávat zejména pěšky. Boty jsou ale neskladné, náhradní nevozím, ty na noze, Made in Poland,začínají vystrkovat růžky. Jak říct portugalsky „vložky“? Vypomohl jsem si s papundeklem a hřebíky zneutralizoval. Yankee ingenuity, profesor šupák.

Stejně jako v onom indickém Chandigarghu, označení ulic, obytných bloků, není slovy, ale číslicemi a nějakým tím písmenem. Dojem, připomínajíci vojenské ubikace,  baráky koncentráků. Žádné pojmenování k poctě toho kterého velikána — hrdiny, revolucionáře, diktátora.

V kontrastu s americkými městy, pěší osoba tam není vzácností. Lidé tam dosud užívají končetiny k původnímu určení. Pochodují po širokých boulevardech a též mezi budovami po zeleném či spíš polozeleném terénu. Divná tuhá tráva přežívá v červené zemi. Novotu města netřeba vidět jen v nových mrakodraspech. Upozorňovaly na ni kopečky termitů, mravenčí věže, jež v tempu výstavby zapomněli mezi ministerstvy vymýtit.

Která budova je nejznamenitější? Je to ministsrstvo zahraničních věcí s jezírkem, ministerstvo spravedlnosti s kaskádami, parlamentní dvojče senátu a sněmovny reprezentantů, je to presidentský Palácio da Alvorada?  Názory se ovšem liší. Svůj hlas dávám katedrále, výtvoru ateisty a údajně romantického komunisty Niemeyera. Poněkud ve tvaru polootevřeného květu, trošku stan, jejž drží pohromadě prsty, vzpínající se k obloze. Exteriér ladí oku, ale nevyrazí dech. To teprve když jsem vešel dovnitř. Vchází se tunelem. Dojem nepopíšu, nejsem kouzelník. Mezi prsty k nebi, co to je za stanový materiál? Poloprůhledné, průsvitné stěny mžikaly, jakoby zvenku byly posedlé bataliony třepetajících bělásků.

Před jedním z úřadů čtu na trávě nápis NAO PISE NA GRAMA. Patrně to neznamená NEPIŠTE GRAMATICKY či NEPIŠTE BABIČCE či dokonce NEPIŠTE NA BABIČKU.

Congresso Nacional, ono dvojče, je nejvyšší a nejmarkantnější budova na náměstí tří vládních složek Praca dos tres Poderes. Na Nejvyšší soud dopadalo pozdní odpolední slunce, takže zářilo zlatově. Parlamentu ale již popraskala střecha. Po té se totiž procházíte. Vnikl jsem do kuloárů, ale jen na chvilku, úslužný uvaděč mě vyvedl.

Opravoval jsem si papundekl v botě před ministerstvem zemědělství, když zrovna končila pracovní doba a vyhrnuli se zaměstnanci, od posluhovaček po generály. Ani jeden neusedl do pancéřové mercedesky, jež by se s kvílející sirénou rozjela pekelným tempem. Porovnával jsem tuhle neprkennou generalitu s protějšky v některém sousedství –  s napomádovanými operetními panáky, latinskými hrdlořezi, jedni nevylučujícími druhé.

Jen co jsem se přibelhal zpět do hotelu,  v onom nedostatkem vláhy trpícím státě Goiás vypukla tropická dešťová smršť. Ze sedmého poschodí pozoruji, jak bičuje Kubíčkovo dítě. Za hodinu trest jako když utne a ještě se ukázala převážně purpurová obloha. Den končil. Zubožené nohy jsem strčil do bidetu a čekal na zázrak zmrtvýchvstání. Německý diplomat mě lákal k návštěvě stripteasu. Zalhal jsem cosi o cudnosti.

BRAZÍLIE  6  — AMAZONIE , JEJÍ  MOHUTNOST  A  UBÝVÁNÍ

Tady se nám představuje gigant pokrývající téměř polovinu (42%) území celičké Brazílie. Je to největší tropický prales světa, zdroj jedné pětiny (a některé zdroje tvrdí, že dvou pětin) všeho kyslíku, co má lidstvo k dispozici. Je to domov stovek a tisíců druhů ryb, ptáků, savců, mnohých z nich dosud pořádně neprozkoumaných a klasifikovaných. A tudy pluje Amazonka, řeka 6275 kilometrů dlouhá, ta nejdelší na světě. Vlévá se do ní víc než tisíc řek, z nichž deset je mohutnějších než ta naše nejmohutnější americká Mississippi. Oceánské lodě plují z Atlantiku proti proudu Amazonky tisíce mil, až do peruánského přístavu Iquitos.

V celé té obrovské oblasti žijí všeho všudy jen dva miliony lidí (včetně nikým nikdy nespočítaných Indiánů, odhadovaných na necelých 200.000), z nichž tři čtvrtiny sídlí na jednom místě: Manaus, metropole na rovníku, kam nevede ani jedna aspoň trošku pořádná silnice. Dá se tam jen plout tisíc mil proti proudu Amazonky nebo letět. Mezinárodní identifikační zkratka je MAO.

Proč tam kdo kdy něco stavěl? Odpovědí je kaučuk, zdroj někdejší náhlé náramné prosperity. Kaučukoví baroni, notně zbohatnuvší začátkem dvacátého století, si dokonce vystavěli operu, plno mramoru, tři řady balkonů. Ona pověst, že jim tam přijel zpívat velký Caruso, je jen pověstí, ale prokázanou pravdou zůstává skutečnost, že milionářští zhýčkanci si nechali posílat prádlo k vyprání a vyželení do Anglie. Opera slavnostně zahájila v roce 1896 a umělecké soubory přijížděly až do roku 1910, kdy se roh ekonomické hojnosti roztříštil, došlo ke krachu cen kaučuku, což krutě postihlo i operní provoz. Dva Angličané totiž vypašovali vzácné gumovníkové stvoly a zrodily se konkurenční plantáže, napřed v Malajsku, pak i jinde. Načež se povedl vynález se syntetickou náhražkou. Konec náramné éry.

Letím již několik hodin, sedím u okénka s napřaženou kamerou v podmínkách dobré viditelnosti. Míním fotografovat pronikající silniční výstavbu, divochy, jakékoliv známky člověčí přítomnosti a stále nic — jen prales, prales a v něm se klikatící toky. Toto jsou tedy ony plíce planety, nekonečné do nedohledna,  tak optimistický byl první dojem.

Kapitán nás informoval, že se blížíme k unikátu takzvané svatby řek, soutoku Rio Negro a řeky Solimoes, jež se pár kilometrů za Manausem spojí a Amazonku vytvoří. Jenže spojení to není harmonické, vody různé barvy, teploty a rychlosti se nemíní mísit a tvoří dvoubarevný hnědo-černý prapor po delší vzdálenost, vskutku podivná podívaná. Trošku mi to připomnělo nejjižnější bod Afriky, tam kde se u Mysu Dobré naděje setkává teplejší Indický oceán se studenějším Atlantikem, valícím se od Antarktidy — jejich šedomodré zbarvení se rovněž, ale daleko míň, lišilo.

Pak už je před námi, pod námi, hodně blízko u rovníku, ono MAO. Z výšky dělá dojem moderního města, dokonce i s několika mrakodrapy, vše na levém břehu Rio Negro, přes řeku most nevede. Nikde tam nevede. Břeh je strmý a nelze jinak, vždyť v dešťové sezóně se hladina zvedne o hrůzných dvacet, snad i třicet metrů, a nabobnalý tok se opačným směrem rozlije do kilometrových vzdáleností.

Přistáváme, je to free port, zona franca, teď už největší výrobce motocyklů, televizorů, vidoekazet v latinské Americe, největší industriální centrum mezi Caracasem a Sao Paulem, odrazový můstek jak ovládnout trhy na západ v Peru (kam je to blíž než do Ria), Ekvádoru, Kolumbie a na sever do Venezuely, kam se dosud vyváží míň než do Singapuru. Jestliže se podaří zbavit se izolace a vystavět pořádnou silnici do Venezuely a dostat se tak v pobřeží, též cesta na trhy v Karibiku a pak dál do střední Ameriky by byla otevřena.

Tato bezcelní zóna ale pro návštěvníka znamená byrokratickou nepříjemnost. Nejedu přece do džungle kupovat barevné televizory, ale někteří domorodci asi jezdí. Společnosti jako Sony či Sanyo tam mají své provozovny – nejen distribuci, ale i výrobu – a vláda  počínání přeje. Však jde o to roztočit kola pokroku a výrobky jsou pak hodně lacinější než ve zbytku země. Aby se zabránilo celním únikům, každý pasažér musí portugalsky vyplnit a sepsat veškeré své propriety. Při odletu doporučuji rezervovat si extra hodinu pro ještě přísnější proceduru. Byl jsem svědkem, jak u některých cestujících zjišťovali výrobní čísla fuseklí.

Měl jsem rezervaci do TROPICAL HOTEL MANAUS, z čehož se vyklubala luxusní oáza v džungli, též trošku jako koncentrák, několik kilometrů za městem. Při vjezdu na výsostné pozemky panovala přísnost jako kdysi na hranicích třídně rozděleného světa. Privátní armáda s pistolemi a pendreky, i metaři měli na zástěře jmenovky s fotografií. Byl jsem tam nejen jediný Čech, ale i jediný Američan. Šel jsem se bavit s papoušky: tato boháčská výspa totiž měla i vlastní minizoo. Prozatím jsem ve volné přírodě postřehl jen malé ptactvo a vůbec žádné dravce.

Ráno jsem seběhl k molu a vlezl na loď. Když kolesa zabrala, zjistil jsem, že tohle byla dvoutýdenní výprava proti proudu daleko, k úpatí And. Měl jsem jednodenní jízdenku na padesátikilometrový výlet opačným směrem. Seskočil jsem do mělčiny a děti se mi smály.

Správné plavidlo nás dopravilo přes Rio Negro do přítoků. Následoval hodinový pochod po souši, předběhl jsem expedici, abych mohl vstoupit do nepoplašené přírody. Potkal jsem se jen s velkým hmyzem a modrými motýli. V zeleném příšeří divně kvílelo ptactvo. Džungle vysoko ve větvích se nad námi uzavírala, slunce jí nepronikalo, místo předpokládaného vlhkého skleníkového vedra k zadušení převládal téměř chládek.

A ani nás nepřepadaly eskadry žravého hmyzu. Usedli jsme do kanoí, pádlujíce do všelijakých postranních vod. Jenže ono se to brzo okouká. Neviděl jsem ani jeden ovocný strom, džungle vřeštěla málo a vůbec nevoněla. Můj někdejší dlouhodobý pobyt na jihopacifickém ostrově Rarotonga mě zřejmě příliš zhýčkal.

Jiný výlet se uskutečnil k onomu soutoku dvou řek, kde se potká černá voda s vodou hnědou a nemíní se mísit po vzdálenost několika kilometrů. Vzájemně na sebe nevraží, odstrkávají se. Neobyčejnou podívanou jsem fotografoval z metrové vzdálenosti.

Tato dvojbarevná řeka, předlouhý prapor, proč tomu tak: Rio Negro je teplejší (33 versus 22 stupňů Celsia) a pomalejší (1.5 km/hod.versus 7 km/hod..) Černá hladina je jako sklo, kdežto Solimoes se nepokojně čepejří a její hnědé vlny nelákají.

Naše loď se před soumrakem vrátila po tichém, uklidňujícím veletoku. Černou barvu řeky tvoří rozkládající se řasy. Upocení pasažéři se hnali k modernímu bazénu s voňavou vodou. Já však zůstal u břehu a zeptal se průvodce, jak časté a nebezpečné tam jsou pirány.

„Tady nejsou,“ ujistil mě.

Ve veleteplé, veleklidné vodě o údajné hloubce devadesáti metrů jsem byl sám, řeka mi patřila. Dlaní jsem plácl na nepohnutou hladinu a odstartoval pěšinku, co se rozběhla do ztracena. Pak jsem slyšel plácnutí ryby, takže přece jen jsem nebyl sám. Ke mně se blížilo cosi asi tak třímetrového. Ustal jsem v pohybech a pokusil se podobat kusu dřeva. Tvor mě obeplouval, tohle tedy pirána určitě nebude. Ani jsem nedutal a spoléhal na proud, že mě přisune k mělčině. Přeopatrně jsem si vypomáhal rukama a když pak již bylo dno v dosahu, pustil se do úprku. Ještě nedoděšen jsem našel informátora v baru a začal na něj chrlit nadávky, proč mě nevaroval.

„Ptal jste se na pirány a ty tu nejsou. Na žraloky jste se neptal — tak vidíte,“ řekl. Dozvěděl jsem se, že až sem do vnitrozemí, tak daleko od atlantického břehu, žraví netvoři plují do sladkovodního zátiší.

Odjel jsem do města. Cestou podél břehu sleduji vojenské rajony s nápisy COMANDO MILITAR PAR AMAZON. Posádka kanonýrů. Oblast je údajně ve stavu cizáckého ohrožení. Který agresor by tam asi mínil pronikat,do koho se míní amazonští Jabůrkové strefovat? Nejspíš by to byl konflikt s Venezuelou, svár kvůli dvěma tisícům čtverečních mil pralesa, Indiánům a zlatu. Dochází k pohraniční střelbě, s výkřiky ve španělštině „Tady je Venezuela!“ a s portugalskou odpovědí „Tady je Brazílie!“ z opačné strany. Vinu má nejasná smlouva z osmnáctého století, kde že vlastně končí Orinoko a začínají brazilské toky. Navíc situaci komplikuje bojovný kmen Indiánů Yanomani. Brazilská vláda se snaží zabránit prospektorům, aby pronikali na jejich území, pídit se po zlatu a ještě cennějších diamantech. (Tam oni pokládají zlato za pouhý vedlejší produkt — ne sice k zahození, úplnému přehlédnutí, ale rozhodně nic moc extra.)

Pokud v okolí pobíhají nahatí Indiáni, neviděl jsem ani jednoho. Ale pohlednice s nahatci jsem koupil všechny. Popsal, zachvástal si, nalepil známky, hodil do kastlíku a ani jedna nedošla. Sděluji pozdní zkušenost: Nutno dojít na poštu, kde stroj před vašima očima pohlednici orazítkuje a vy nic nepřilepujte. Nedostatečně placení úředníci totiž známky odlepují, prodají a ochuzená písemnost letí do koše.

Zahlédl jsem autobus. Jak daleko asi může dojet? Dálkový autobus na sever směrem k Venezuele do Boa Vista prý vzdálenost 770 kilometrů zvládne za patnáct hodin, jichž ale někdy bývá dvojnásobně. Cesta je „zpravidla průjezdná“, sto kilometrů vede neklidným indiánským územím. Autobusy občas doprovází vojáci ochraňovat před nerudným domorodým živlem.

Tato Boa Vista se stala hlavním městem či městysem státu Roraima. Nahrnulo se tam totiž padesát tisíc zlatokopů — zlatá horečka, připomínajíci někdejší doby v Yukonu, Aljašce, Kalifornii. Roční produkce váží 100 tun. The New York Times citují (30.11.1989 čili zrovna v době našich sametových událostí) místního chlapíka, jak že se mu vyplácí zametat před obchody, vykupujícími žlutý kov. Za den v průměru namete větrem rozprášené dva až tři gramy.

Tam kde nejsou silnice, ale zato velké vzdálenosti, jediným řešením je letadlo.

To na tamějším Divokém Západu zastává roli koně. Boa Vista má údajně nejrušnější letiště v celé Brazílii a tento stát Roraima v pralese má už 126 přistávajích ploch a denně aspoň jedna další přibývá. Létá se se vším možným, na opatrnost a formality se kálí. Americký profesor nukleární fyziky zanechal výuky na univerzitě v Sao Paulo a raději létá – a vydělá si desetinásobek pedagogického platu. Život je tam laciný – stovky zlatokopů již zahynuly v leteckých karambolech a ve vzájemných přestřelkách.

Sedl jsem u katedrály do stínu a pozoroval okolí. Poměr zcela bělošských, evropských vizáží, jen tak jedna v padesáti. Čistokrevně indiánská tvář nebyla vidět vůbec. Nebyly tady takové pěknice jako v Riu. Tam v tropech se nadívaly do neprodyšných džínsů. V parku senioři přemýšleli nad stolečkem s namalovanou šachovnicí.. Cosi hráli, ale nebyly to šachy. Místo figurek měli k dispozici jen zátky od lahví. Neviděl jsem, že by někdo žebral, ale pouliční zločinnosti je tam značně. Rovněž se mi dostalo varování před taxikáři. Mají hanebnou pověst, asi jako ti pražští.

Šel jsem obhlédnout tržiště – Mercado Municipal, vystavěné podle pařížského vzoru Les Halles architekta Eiffela, proslulého ještě známějším výkonem. Zajímavosti nepostrádaly ryby, velikánské a nezvykle zbarvené. Třeba modré oko na zlatých šupinách, jakoby rozzlobený Neptun udeřil pěstí.

Pak spěchám k opeře. Obával jsem se, že to bude vlhkými tropy zplesnivělá barabizna, někdejší mnohonásobně přeceněná pozoruhodnost, a ono ne. Není na rozpadnutí, kouty nepáchnou močí, je to zbrusu a do modrava vycíděná krása na pěkném náměstí. Bylo zavřeno, vnikl jsem otvorem pro kulisáky. Zmenšená verze milánské La Scaly, pečlivé kopírovaný dekór, fresky, lyry, múzy, cherubíni, pro 685 diváků. Jsme tam v tropech na rovníku, kde prší aspoň každý druhý den. Ještě víc zkázy než vlhkost napáchali termiti, rozežrali interiér, sametem potažená křesla. Vyhubení si vyžádalo spotřebu víc než 15.000 litrů insekticid. Rekonstrukce stála spoustu peněz a znovuotevření, s produkci Carmen s Placido Domingem v hlavní roli, naplánované na rok 1990, vláda v rámci protiinflačních opatření na poslední chvíli zrušila. Došlo k němu teprve v roce 1997, kdy přijel Bolšoj Těátr z Minska s třemi operami (Lazebník sevilský, Traviata a ona odložená Carmen.) Drahé, obyčejným lidem nedostupné vstupenky, velký o ně zájem mezi snoby a estéty v Riu a též v zámoří. Pořádná Aida by se jim na scénu určitě nevešla. Včera tam měli klavírního mistra, zítra se předvede jiný virtuoz. A zítra budu odlétat.

Víc oprávněné obavy působí osud amazonského pralesa, jakkoliv z výše letadla  dělal dojem své nekonečnosti, nezničitelnosti. Mýcení, kácení, ono neblahé deforestation pokračuje vzdor ekologickým protestům, mezinárodním konferencím, svatosvatým slibům a zárukám. Ohně, dřevaři, kutači, prospektoři vykonávají své. V oblasti Amazonky se odhadem plahočí půl milionu zájemců, z nichž někteří snad zbohatnou, ale přemnozí zcela určitě přispívají k devastaci. Příklad: pro získání jednoho kilogramu zlata spotřebují dva kilogramy jedovaté rtuti. Takže pak máme hodně takových jedovatých tun. Polovina se vypaří a vdechuje, polovina se do vod a půdy vrací. Z vylovených ryb rovněž polovina  obsahuje víc než povolený limit škodlivé substance. Přibývá postižené flory, fauny a lidí.

Mnohde dochází k rozhazování fondů, ale pouhých osmdesát inspektorů má na starost dozor na území v rozsahu dvou milionů čtverečních mil. Rovněž takovému úsilí neprospěla pozemková reforma, přidělování půdy bezzemkům, kteří si pak svůj majetek na úkor přírody rozšiřují. Komise Kongresu došla k závěru, že se tak každý rok ztratí 22.393 čtverečních mil dešťového pralesa, což je víc než dvě třetiny plochy České republiky. A zákonodárství se záměrem tomu všemu bránit je vesměs bezzubé.

BRAZÍLIE  7  — K  ÚSTÍ  AMAZONKY  A  DÁL  PODÉL  BŘEHU

Jak se po tak velké zemi pohybovat?  Kontinent lze komplikovaně překřížit, zdolat autobusem, částečně i vlakem a lodí. Po seznámení s kvalitou jak silnic, tak řidičů, jsem alternativu jízdy za volantem na dlouhé vzdálenosti vyloučil. Budování silnic pokračuje, stejně jako opačný proces, když se jich znovu zmocňuje a požírá džungle. A leckterý kritik se beztoho posmívá, že mnohde jde jen o nákladný projekt spojit mokrou poušť se suchou pouští. Navíc nejsem natolik zdatně jazykově vybavený a též postrádám dost trpělivosti potýkat se s nepředvídanými zádrhely, k nimž pak beztoho nevyhnutelně dojde. Zbývají tedy letadla, cestu přerušit, vystoupit v tom kterém místě a pustit se do inspekce okolí některým z pozemních dopravních prostředků. O brazilské letecké dopravě – tři celonárodní a řada regionálních společností – se lze dočíst nelichotivé soudy, charakteristické pro země Třetího světa: že jsou lajdácké, nespolehlivé, neochotné, nebezpečné. Takovou zkušenost jsem neměl. Vozil mě zejména Varig, na kvalitu jeho servisu dohlížel Swiss Air a výsledky jsem velebil.

Odlet z Manaus za totální tmy. Z okénka pod sebou tuším onu majestátní Amazonku,  občas zablikalo světélko na plavidle. První zastávkou se stává Santarém, přístav, s jehož budováním začala skupina amerických Jižanů po prohrané občanské válce, ale příliš se jim tam nedařilo, tropické choroby je klátily. Teď je to ono takzvané sleepy backwater, ale nijak odpudivé místo. Tamější nemocnice se snaží léčit desítky zlatokopů, trpících již dřív zmíněným jedovatým dopadem rtuti v jejich práci.

Z Brazílie se získává zlato, diamanty, všelijaké drahokamy a polodrahokamy, pod povrchem na jednom místě dosud zůstává odhadovaných 18 miliard tun železné rudy a 600 milionů tun bauxitu na místě dalším. Horší je to s kvalitou povrchu, s příliš tenkou vrstvou prsti, v níž se toho pramálo urodí a dlouho netrvá, než se terén přemění v pouhé pastviny a případně i ve zcela bezperspektivní poušť.

Leckdo se již pustil do úsilí zdolat nepřízně přírody. Jednomu člověku se to málem podařilo, než ho uondala nepřízeň spíš politické povahy a on úsilí vzdal. Zde někde ve tmě pode mnou, kam se nedostanu, kam se údajně vůbec nesmí, americký miliardář Daniel K. Ludwig se pustil do projektu, zřejmě největšího, co si kdy jedinec předsevzal - projekt Jari (jméno to řeky, která se na mapách ale píše Jary) ve velikosti státu Connecticutu. Podivín bezdětný stařec, teď už nejspíš po smrti, jeho quijotická investice přišla na 180.000 dolarů — den co den, po dobu čtrnácti let. Utratil víc než miliardu dolarů. Vybudoval tisíce kilometrů silnic, železnici, přístav, přistávací plochy, nemocnici, školu, své hlavní město Monte Dourado, adresu 30.000 novousedlíků.

Amazonský prales neničil, ale naopak v nezalesněném terénu sázel filipínské eukalypty a karibské borovice, které by pak zpracovala obrovitá, sedmnáct poschodí vysoká papírna, vyrobená v Japonsku a z takové dálky pak transportovaná.

Investor Ludwig byl zřejmě obtížný tvor, v průměru dvakrát do roka vyměnil všechny ředitele projektu a navíc mu brazilská vláda začala házet klacky pod nohy. Přibývaly politické tlaky, šířily se pověsti, že se pokouší o vytvoření separátního státu, nového národa, drženého jako v nějakém koncentráku. Patrioté, nacionalisté zvedali hlasy. Stokrát nic umořilo osla (třetí zákon dialektiky dle Stalina o narůstající kvantitě a její přeměně v novou kvalitu), cizáckému pionýrovi došla trpělivost, na další počínání se vykašlal a celého velenákladného projektu se zbavil. Dvacet sedm brazilských společností to převzalo, se závazkem Ludwigovu výzkumnému ústavu rakoviny ve Švýcarsku platit dividendy po dobu 35 roků. Bývalý záměr Jari tady teď někde pod námi, co z toho asi teď je?

Konečně svítá, blížíme se k rozsáhlému ústí Amazonky, k Belému, hlavnímu  městu státu Pará. Se zajímavým centrem a nepochybnými známkami přibývající ošuntělosti. V roce 1616 čili ještě před výpukem Třicetileté války tam Portugalci vystavěli tvrz zabránit Angličanům, Francouzům, Španělům a Holanďanům, aby jejich lodi vplouvaly do Amazonky proti proudu a pak se domáhaly vlastnických práv k takovému území. Jezuité zde jakož i jinde se snažili zachraňovat Indiány. Větry, vichry, mořské proudy odřízly tento přístav od zbytku kolonie,  zobtížnily či zcela znemožňovaly kontakt se Salvadorem, tehdejším hlavním městem kolonie. Cesta do Evropy, do Lisabonu, tehdy byla kratší, trvala jen šest týdnů.

V Belému byl honorárním konzulem Jihoafrické republiky náš krajan José Sláma z Holice. Vlastnil obchod se sportovním zbožím a mému příteli Vladimírovi, hostujícímu profesoru geologie na tamější univerzitě, prodal zbraň se slovy „Pane doktore, tenhle revolver se vám bude krásně hodit, s tím můžete i do divadla.“ Belém je jedním z nejdeštivějších míst na světě. Jak asi ovlivňuje náladu při delším pobytu? Vladimír tam působil jako pedagog dva roky. Leckde působil – kutal zlato na Nové Guineji, na lodičce sám plul v Pacifiku na ostrov Norfolk, bádal a mrznul na severu v kanadském Quebecu a teď se natrvalo usadil v jihočeské Třeboni.

Teď z této mokré zeleně se podíváme jižním směrem podél pobřeží na tři města. Nejsevernější je Sao Luís, to jediné v zemi, které založili Francouzové (a pojmenovali k poctě krále Ludvíka XIII.). Brzo je ale Portugalci vypudili. Město si zachovalo koloniální šarm, je příjemné projít si ho pěšky.

Jen co jsme vzlétli, zeleň zmizela, nastal suchopár, pouštní hněď, připomnělo mi to někdejší zkušenost na letadélku jen spolu s pilotem nad vnitrozemím Austrálie. Brazilský terén jménem sertao, vyprahlý, bezútěšný: v zázemí ubývá vláhy, přibývá úhoru a mizerie. Chudičká to končina velikosti Francie, Italie, Španělska a Portugalska dohromady. Takové to tam už je šest tisíc let, tvrdí archeologové. Lidé pěstují kaktusy, jimiž krmí dosud přežívající dobytek. Tamější výdělek dosahuje jen jednu třetinu národního průměru. Při příjezdu policejní patroly postřikují vozidla přípravky proti moskytům.

A zcela nejchudším v zemi je stát Ceará, před dvaceti, třiceti lety každým odepisovaný jako beznadějný případ, odsouzený na věky. Leč došlo ke změně, blížící se zázraku. Nová vláda ve státě, mimořádně schopný, poctivý a populární guvernér Gomes, jemuž se podařilo snížit dětskou úmrtnost na třetinu, teď dosahují rekordní hospodářský růst. Na něm se značnou měrou podílí jedno v minulosti přehlížené, pomíjené plus – totiž nádherné pláže, stovky kilometrů. Rozjel se turismus, z Evropy přibývá přímých letů a přiláká víc návštěvníků než Rio de Janeiro. Dvoumilionové hlavní město Fortaleza se stalo po Riu tím největším módním centrem. Stalo se módou natáčet filmy a televizní seriály v oněch donedávna přehlížených končinách. Množící se mrakodrapy, aspoň z výše oblaků, již někomu připomínají floridské Miami.

A třetí zastávkou je Recife, kde hlavním zdrojem prosperity před stoletími býval cukr. Teď je hlavním městem státu Pernambuco, v Brazílii tím čtvrtým největším, rovněž s mrakodrapy a přímými non-stop lety z Evropy s přibývajícím množstvím zájemců. Je to komplikovaná metropole se značnými kontrasty mezi moderním a tradičním, mezi bohatstvím a chudobou. Enkláva historických domů, umělci, hudebníci, spisovatelé tam míří, rovněž do sesterského město či snad jen přeměstí Olinda, pár kilometrů na kopci. Plno vody a mostů, Recife se rádo charakterizuje jako „Benátky Brazílie“. Nemá však onu bohatou afro-brazilskou kulturu Salvadoru, města ještě jižnějším směrem, kde už jsme byli, takže ho pomineme, stejně jako Rio, kde jsme začali.

Míříme teď k úplně nejjižnějšímu konci země, tam kde naprostá většina obyvatel – odhadovaných 85 procent – má evropské kořeny. Zejména Italové a Němci. Německý konzulát v Porto Alegre odhaduje, že tři a půl milionu teutonských potomků žije v tamějších třech státech. Třeba ve státě Santa Catarina, velikosti Rakouska, je vyprávění o problémech amazonského pralesa vyprávěním z jiného světa. Největším zahraničním obchodním partnerem je Německo, do čtvrtmilionového města Blumenau na Oktoberfest  přijel tehdejší kancléř Helmut Kohl.

Kdysi jsem psal o konceptu rozbitých hodinek. Že odchodem z původního prostředí se nám čas zastaví a opuštěné prostředí dovedeme chápat jen částečně, odvozeně. Připomněl jsem si zkušenost z Jižní  Austrálie, kde ve vinařské oblasti údolí Barossa s porouchanými hodinkami žijí potomci německých protestantských usedlíků z devatenáctého století. V brazilském Nuevo Hamburgo mnohým se čas rovněž zastavil. Zpívají a tančí jako před sto lety. I někteří domorodci, kteří se v Brazílii už narodili, mluví výlučně německy. Německé univerzity posílají vědce hloubat o této zakonzervované živé řeči devatenáctého století. Rovněž ale roste počet Brazilčanů, shánějících rodné listy svých předků, aby mohli kvalifikovat na udělení německého občanství a tím i na přesun zpátečním směrem do Evropy.

Nejvyšší životní standard v zemi mají tito nezřídka modroocí blonďáci a není v jejich zájmu, aby jim ho ničili přivandrovalci z chudobného severovýchodu. Na autobusovém nádraží v Blumenau každých patnáct minut je slyšet varovné oznámení, že už je tam plno. Patroly se snaží přimět zájemce k okamžitému návratu — i cestu zpět jim zaplatí. Kontroly na silnicích blokují průnik vozů s nevítaným nákladem.

Nejradikálněji se angažují zastánci hnutí secesionistů, bažících po odtrhnutí od Brazílie a z oněch tří jižních prosperujících států vytvořit separátní suverénní útvar  Republic of the Pampas, takto anglicky (čerpám z The New York Times,12.5.1993). Byl by to stát rozsahu Francie, s 22 miliony obyvatel. Hnutí už se těší podpoře třetiny veřejnosti, znechucené výdaji, jimiž musí podporovat vzdálené končiny jako je Amazonie. Vůdcem tohoto hnutí za nezávislost je muž jménem Marx. Irton Marx, zatracovaný jako údajný rasista. Centrální vláda  mu ovšem nepřeje. Naopak poukazuje na  neblahý precedent historie španělské latinské Ameriky,  rozdrobené na přemnoho nepříliš harmonických států. Zatímco portugalské dědictví je jen jedno a většina Brazílie si ho tak chce dál podržet.

BRAZÍLIE  8  —  VNITROZEMÍM  K  VELEVODOPÁDŮM

Mínil jsem letět nad neprobádanou prázdnotou. V hlavním městě jsem usedl do Varigu, v němž vzdor nepěkným pověstem se mnou bylo zacházeno královsky (výtečná vína, burcující káva a při každém sebekratším mezipřistání se dostavilo servisní komando vyluxovat palubu) a pohled z okénka znicotňoval přivezené předsudky. Namířeno jsem přece měl k Argentině a Paraguayi, pode mnou by vesměs měla být panensky nedotčená příroda a ono ne. Vynořila se Goiania, město solidního rozsahu a pak  přibývala další, která jsem na své mapě nenacházel: Uberaba, Uberlandia, taková to pojmenování. Úhledná výstavba, takový byl dojem z oné výšky, a táhne se do velkých dálek.

Zde na pravé straně letadla, kde sedím, by měly být prázdné pampy Mato Grosso a za ním pionýrský stát Rondónia, do něhož vábí vládní výzvy několikrát denně. Tak jsem slyšel a na obrazovce viděl při kterémkoliv zapnutí televizoru. Rekordně ambiciozní záměr přilákat k zdárnému zemědělskému rozvoji sto tisíc rodin se ale nepovedl. Ve čtvrtině státu sice došlo ke kompletnímu vymýcení pralesa, ale kukuřici a rýži se v písčité půdě nedařilo a kaučukovníky ze sebe nevymáčkly očekávaný latex.. Farmářská činnost téměř zcela uhynula a přivezené neduhy vymýtily většinu zbývajícího indiánského obyvatelstva. Přežívajícím sedmi stům příslušníků kmene jménem Uru-eu-wau-wau stát přiznal vlastnická práva k rezervaci o velikosti sedmi tisíc čtverečních kilometrů. Funkcionáři v oboru ochrany životního prostředí oznámili, že Rondonia, v roce 1980 ze sedmdesáti procent hodnocena jako rurální, se za jedno desetiletí přeměnila v převážně městskou oblast. Hlavní město Porto Velho podél břehu řeky Rio Madeiro prý rapidně pozbývá svůj říz divokého pionýrského západu, přibývá asfaltovaných ulic, chodí po nich prospektoři, rančeři, nikdy jsem se tam nedostal.

Pastvinářství přibývá žehem, kouř překrývá obrovskou oblast — šest milionů čtverečních kilometrů (nejen Brazílie, ale též Bolivie, Paraguaye a Uruguaye) — a je tak příčinou dost pravidelné paralýzy letecké dopravy, totiž uzavření letišť z důvodů nedostatečné viditelnosti. Nepředpokládám však, že by tím trpělo pašování drog ze sousední Bolivie, kam kolumbijská mafie, zřejmě pod tlakem Washingtonu,  přesunula aspoň část svých aktivit. Bolivijsko-brazilskou hranici — oblast v rozsahu Velké Británie — má k uhlídání na starost sto federálních policistů. Přeprava kokajnu vesele pokračuje, též džunglí po silnici pojmenované Trans-Coca.

Víc se o tom tentokrát nedozvím, mířím k Sao Paulo, o jehož  velikosti se encyklopedie rozcházejí. Některé uvádějí cifru sedmnácti milionů obyvatel. Já jsem tedy nic většího dosud nikdy neviděl. Tato hyperpolis mi připadala rozsáhlejší než Mexico City, než cokoliv v Číně. A jako v letu nad Japonskem, kde jsem mířil kamerou zachytit ten úplně nejposlednější ostrůveček archipelaga a jen co jsem tak učinil, objevil se ještě poslednější ždibec země, zde teď nad Sao Paulem se soustřeďuji na konglomerát mrakodrapů, v předpokladu, že tohle bude to pravé centrum, a jen co jsem cvaknul a dál jsme řadu kilometrů letěli a urbanizace spíš přízemního typu pokračovala, znovu se pak objevilo další množství mrakodrapů a tedy i další můj vadný předpoklad toho nejsprávnějšího centra a zkušenost se několikrát opakovala.

Sao Paulem, tím pravým hospodářským středem země, se nebudu zabývat, nezbyl by čas na nic jiného. Je to patrně magnet největšího počtu přistěhovalců, včetně našich českých. Zde se ale zmíním jen o japonských, hodně unikátní to sága. V roce 1908 přijeli ti nejprvnější v počtu 781, nahradit osvobozené otroky na kávových plantážích. Káceli džungli, trpěli malárií, nenáviděli místní stravu. Ale tradiční hodnoty, obava ze ztráty tváře návratem domů a tak přiznání porážky, způsobily, že setrvali a časem a další imigrací se jejich řady rozrůstaly, takže teď je jich již víc než milion — ta největší japonská zahraniční komunita kdekoliv ve světě. Víc než polovina jich žije v Sao Paulu, kde zbohatli, v průměru mají desetkrát — ano, desetkrát, vyšší příjem, než je národní průměr. Uspěli v ekonomii, ve vědách, pronikli do politiky v rolích senátorů a ministrů. V zemi, kde korupce je endemická, se těší oprávněné reputaci pro svou poctivost. Píle její mládeže je k neporovnání s brazilským průměrem, což vede k pravidelným stížnostem, že jsou zdrojem nekalé konkurence, poněvadž studují příliš moc.

Předposlední zastávkou před cílem mé cesty byla Curitiba, hlavní město státu Paraná, úspěšný domov zejména německých, italských a polských přistěhovalců. Město, které ve čtyřicátých letech mělo obyvatel jako má rodná Plzeň a teď se již rozrostlo na jeden a půl milionu. Na letišti jsem si zopakoval nepříjemnou zkušenost z Manaus, kde jsem vlezl na palubu nesprávné lodi. Tentokrát na poslední možnou vteřinu jsem zjistil svůj omyl, odpoutal se a místo někam k Antarktidě jsem odspěchal správným směřem k vodopádům, o něž se dělí tři státy a každý si je trošku odlišně pojmenoval: Iguacu (s ocáskem pod C), Iguazú, Iguassu. V indiánské řeči guaraní to zcela přesně znamená „Velká voda.“  Blížil se západ slunce, džunglí se plížily hadovité toky, na potkání zrudly, nepravděpodobné barvy jsem fotografoval.

Pravidelně přiznávám, že příroda mě pramálo vzrušuje a za deset minut, soustředěn na padající vodu, začnu zívat. „Niagára je ukapávající vodovodní kohoutek ve srovnání, co jsem tady viděla,“ prohlásila Eleanor Rooseveltová a tím „tady“ mínila trojmezí latinskoamerických států, kde těch vodopádů je celkem 275, o šíři tří kilometrů, víc než vodopády Victoria v Zimbabwe, a padají osmdesát metrů, tedy hlouběji než již zmíněná Niagára. UNESCO je rovněž zařadilo na seznam World Heritage Sites čili tam, kde kromě jiných našich krás máme Český Krumlov a náměstí v Telči. Hranici mezi Brazílií a Argentinou tvoří řeka ne víc než sto metrů široká a k vzniku mostu došlo teprve v roce 1985. Sousedé si příliš nevěří.

Jméno oné zemi dali konkistadoři: Argentina čili země stříbra. Před druhou světovou válkou, jíž se Argentina nazúčastnila a naopak na ní vydělávala, průměrná životní úroveň a produktivitta per capita se rovnala té severoamerické. Od doby diktátora Juana Perona a jeho světice Evity úroveň upadla na třetinu. Dost rekordní to výkon v zemi s úrodnou půdou, která vyváží potraviny a nemusí dovážet ropu. Patagonské pampy jsou olejem nasáklé. Stát nemá hordy negramotných Indiánů, nemá pouště, souše, bažiny. Ale má tradici vesměs neblahých vládců a podivné politické kultury. Typický Argentinec se prý pokládá za Itala, který mluví španělsky a domnívá se, že je Angličan. A sousedy pokládá za opičáky. S blahosklonným postojem ke komukoliv jinému v západní hemisféře a tak i se zárukou, že si tím nezíská velkou popularitu.

Takže když došlo k válce s Brity, jejich vzoru, kvůli Falklandským ostrovům, a následnému potupnému debaklu, latinsko-americký kontinent ovšem projevil slovní solidaritu s poraženými, ale ve skutečnosti je výprask tak arogantního, sebevědomého souseda mohl jen těšit.

V zemi s vysokou gramotností, značně rozsáhlou střední třídou, nikde jinde není tolik psychologů, psychoanalytiků:  per capita třikrát víc než v New Yorku. Jedné ze čtvrtí v Buenos Aires se říká „Villa Freud.“ Sociologové tvrdí, že tato společnost, je už od svého vzniku v šestnáctém století založena víc na mýtu a magii než na právu a morálce a že to je ta pravá podstata národního charakteru. Země má mnoho právníků, ale na právo příliš nedbá. Šidit v byznysu je normou. „Toto je mýtická společnost, pro níž rozum, logika, nejsou důležité,“ tvrdí přední sociolog José E. Miguens. „Je to národ bez národní identity,“ tvrdí velký argentinský spisovatel Jorge Luis Borges.

Ta vyšší vrstva střední třídy kopíruje anglické a francouzské manýry, kdežto dělnická třída, obyčejný pracující lid, přesnadno propadá iluzi o důležitosti svého národa ve světě. Není to národ pionýrů, dychtivě pronikajících do dálav za neznámem. Čtyřicet procent národa žije kolem Buenos Aires. Od Španělů zdědil zejména pocit, hodnotu cti, váhu sebedůstojnosti. Nejpočetnější jsou ale kořeny italské, projevující se v postoji, jemuž se anglicky říká ambivalence — rozporný vztah vůči roli, nutnosti vlády, kolísání mezi předností pro autoritářství či anarchii. Tam u vodopádů jsem si ověřil argentinský zlozvyk — mladí, staří, chudí, bohatí, primitivové, vzdělanci — zbavovat se odpadků, bez zábran je odhazovat pod sebe, před sebe, kolem sebe. Dopijí několikalitrovou láhev z plastiku a bez vteřiny váhání letí z okna ven v náramném národním parku se skvostnou přírodou kolem dokola. (Při televizní přenosu utkání v kopané z Argentiny, nelze přehlédnout zasviněnou hrací plochu poházenými papíry.)

Rovněž jsem v té končině byl co nejdál od rovníku a nikde jinde v Latinské Americe jsem nezažil větší horko. Červená vozovka a zelené stěny bujné džungle. Inflace byla ještě bujnější. Opsal jsem z veřejného záchodku: USO SANITARIO CON ELEMENTOS – TOALA, JABON Y PAPEL, S 1.000. Tisíc pesos za jeden požitek. Sklénka minerálky–platím S 85.000. Proč neumažete nuly? Prý je pravidelně umazávají a neméně pravidelně jim za pár roků znovu přibudou.

V prosinci 2001 došlo k finančnímu kolapsu argentinského hospodářství, neschopnosti splácet zahraniční dluh ve výši sto miliard dolarů, ten největší kdy v historii. Následovaly předpovědi ty nejčernější, leč nastal zázrak. Roční hospodářský růst dosáhl osmi procent, inflace minimální, zrodily se dva miliony nových pracovních příležitostí, investoři se z ciziny vracejí, k nim se přidali i Číňané, oficiálně stále komunističtí, s přínosem dvaceti miliard dolarů.

Leč vraťme se k tropické výhni a zeleni, kde jsem došel k vodě kávové barvy. Šinula se tiše, plížila se jako anakonda, získávala na tempu, začínala se řítit do nižších poschodí. Hnědá voda v pádu zbělá, vzniknou kudrnaté provazce jako vlasy šufersky odbarvené osoby. Iguazú tvoří podkovu, posetou ostrůvky, spojenými dřevěnými můstky. Máme tu co dělat  se shromaždištěm vodopádů, lišících se šíří, výší, mohutností. Mají svá jména jako například ADAN Y EVA. Končina je též bohatá na jedovaté hady. Statistika tvrdí, že dochází k uštknutí každého sedmého vetřelce. Se zájmem jsem pročítal na kmenech přibitá varování plazy neprovokovat a netrýznit.

Po návratu z Argentiny do Brazílie jsem druhý den zamířil k  PONTE INTERNACIONAL  DA  AMIZADE, vedoucího přes řeku Paraná do Paraguaye. Cílem byl Ciudad del Este, dříve Ciudad Stroessner, tak pojmenováno po uprchlým nacistům přejícím diktátorovi, synu pivovarského sládka z Bavorska. Město se těšilo oprávněné pověsti neřestného brlohu, sídla heren a nevěstinců, pašeráckého ráje s neomezeným sortimentem. Měl jsem brazilské vízum k neomezeným vstupům. Do pasu jsem dostal razítko, že odcházím. Ale na druhé straně byli ochotni mě k neřestem vpustit jen za podmínky aspoň dvoudenního pobytu. Jenže já musel ještě týž večer odletět do Rio de Janeira a pak dál do New Yorku. Adios, senoři, maucta, vždyť já k vám nemusím, a dal jsem se zpět na pochod k brazilským pohraničníkům.

Před chvílí jsem se s nimi přátelsky bavil, ale oni reagovali, jakoby mě viděli poprvé. Podal jsem jim pas, marně hledali paraguayské razítko. Klasické limbo — z Brazílie jsem odešel, ale vzdor legálnímu právu vstupu do ní nemohu přijít, poněvadž z Paraguaye jsem neodešel, neboť jsem tam nepřišel. Následovalo dlouhé dohadování, trápení, tahanice k uzoufání. Jak v takové situaci argumentovat s aristotelovskou logikou? Začátkem onoho dne jsem nevěděl, jak zabít odpoledne. Teď mě snad mínili utrápit k smrti tihle strážci veřejného pořádku.

Přitom daleko užitečnější práce tam mají nad hlavu. Ono trojmezí je totiž velmi čilé pašerácké centrum – drogy, zbraně, elektronika, též pilná prádelna špinavých peněz a tajný komunikační uzel, snažící se neutralizovat americké satelity, které monitorují telefonní rozhovory. Leckdo tam hovoří, včetně dvaceti tisíc permanentně sídlících Libanonců, též jiných Arabů, islámských teroristů, stoupenců organizace Hamas a Hezbolah. Různé zpravodajské služby se rozhlížejí oním směrem. Paraguay nemá a dosud zřejmě nepostrádá zákony, zaměřené na potírání terorismu.

Ve vzdálenosti několika málo kilometrů vznikla mamutí přehrada Itaipu, faraonských proporcí, ta úplně nejmohutnější na světě, šestkrát větší než Asuán. Má osmnáct turbin, tak velikánských, že  v jedné z nich symfonický orchestr uspořádal svůj koncert. Itaipu zásobí elektřinou celičkou Paraguay a jižní státy Brazílie, též tisíc kilometrů vzdálené Sao Paulo a navíc poslouží dalším, pramálo obydleným oblastem. Proslulým vodopádům tento pokrok ovšem neprospívá. Větší prioritou je ale  modernizace a v brazilském případě i velmocenské aspirace, ambice a tady  je dodáván důkaz.

Ota Ulč

BRAZÍLIE  9  — PŘICHÁZÍ  VELMOC

Bude to s vykřičníkem nebo s otazníkem? USA a Brazílie mají ledacos společného – oba národy vytvořené přistěhovalci a s historií potřísněnou otroctvím. Zatímco Američané tam na severu bezostyšně mávají praporem patriotismu, Brazilčané váhají. Charles De Gaulle se o Brazílii vyjádřil jako o “nevážné” zemi, což třeba mínil ve smyslu, že příliš váhá při hodnocení vlastní role, nebo že ji nelze brát příliš vážně. Každopádně „Bůh je Brazilčan,“ takové je tamější rčení a přesvědčení.

Údajně ta nejvíc barvoslepá, rasově tolerantní demokracie, ale přitom naprosto nejposlednější stát, který zrušil otroctví (1888) a dodnes se nezbavil nemravně značných socio-ekonomických kontrastů. Manželka guvernéra chudičkého státu Alagoas se před prostým lidem prezentuje v módních francouzských kostýmech a italských botičkách, šperky ověšená, čímž dokazuje své egalitární demokratické ledví se slovy, že stejně jako elity z nejvyšších kruhů i chudáci mají právo shlédnout takovou nádheru. Je to svět dvojí etiky: morálka jednak pro tzv.rua - ulici, obyčejnou veřejnost, jednak pro tzv.casa - vlastní dům, co je doma, to se počítá, že ano. Víc než „know-how“ spoléhat na „know-who“, konexe, kdo koho zná, aby mohl zařídit to, co nelze získat normální cestou. Takové je základní pravidlo v systému vzájemně poskytovaných výhod. Triumfující korupce, udělat vše ve prospěch našich přátel, kdežto na nepřátele nechť tvrdě dopadne ruka zákona. Veřejnost již není příliš spokojena se stavem, v němž zákony se jen přijímají, aniž by docházelo k jejich účinné aplikaci. Populárnějším se stalo dávat přednost rovnosti před svobodou.

Diktátor Getúlio Vargas vládl dlouhých patnáct let (1930-1945). V roce 1964 vojáci svrhli hodně levicového prezidenta Joao Goularta a otěže si podrželi po dvě desetiletí, až do roku 1985, kdy v úřadě končil Joao Baptista Figueiredo, pátý již generál v řadě. Vojákům časem přece jen došlo, že je snazší moc uchopit, než s ní smysluplně odpovědně nakládat. Se slovy, že demokracie, jakkoliv nedokonalá, je daleko lepší než sebepokrokovější diktatura, Figueiredo postupně přenechával moc technokratům, zrušil cenzuru a s politikou tzv. abertura - otevření též věznic, amnestiemi zmírňovat tlaky ve společnosti, se těšil oprávněné popularitě.

Politická aktivita civilistů se rozjela na značné obrátky. Na rozdíl od té naší KSČM, brazilští soudruzi, legalizovaní v onom roce 1985, si na kongresu odhlasovali zbavit se starodávného symbolu srpu a kladiva, což se ale neobešlo bez nadávek a vrhání vajec popuzenou větví staromilců. Ti rovněž vtrhli do partajního sekretariátu, kde ukořistili portréty Marxe, Engelse a Lenina, a odnesli mimo dosah modernizujících renegátů.

Komunistická strana Brazílie byla ta nejstarší a nejpočetnější v celé Latinské Americe (dřív než se Castro na Kubě dostal k moci) a značně vlivná zejména v intelektuálních kruzích. Ublížil jí ale jednak rozpad Sovětského svazu, zdroj pravidelného přísunu peněz do stranické pokladny, a jednak růst nemarxistické Dělnické strany. S tímto stavem věcí se nemohl smířit stařičký architect Oscar Niemeyer, jeden z hlavních tvůrců hlavního města, stále militantní bolševik, který pokládal Castrovu Kubu za nejdemokratičtější stát na světě. Po 46 letech členství ze strany vystoupil a založil si vlastní, pořádně bolševickou, něco jako naši soudruzi Štěpán a Žifčák.

Kromě krizí ideologické povahy se na brazilské scéně daří explozivně erotickým kauzám. Bernardo Cabral, ženatý ministr spravedlnosti, měl pletky se Zélií Cardoso de Mello, pohlednou ministryní průmyslu, svobodnou a o generaci mladší. Gilberto Mestrinho, otec devíti dětí od čtyř žen, kandidát na úřad guvernéra v Amazonii, musel čelet opozičním bilbórdům s textem „Volte pro něj, třeba je to také váš tatínek!“ Mimomanželské nevěry, početí a zrození, postihující přemnoho politických prominentů.

Fernando Collor de Mello, první nevoják po 29 letech v prezidentském úřadě, byl v roce 1993 donucen k rezignaci — nikoliv kvůli zplození nemanželského potomka, což tedy rovněž učinil, ale kvůli korupci a vydírání zejména z řad členů vlastní rodiny. Jeho nástupcem se stal Fernando Henrique Cardoso, vážený sociolog, který vydržel v úřadě celých osm let, až do konce svého mandátu v roce 2002. Získal pověst velkého stabilizátora, který zkrotil inflaci, uskutečnil zemědělskou reformu, vylepšoval stav školství a zdravotnictví. Brazilie je počtem obyvatelstva pátá největší na světě (po Číně, Indii, USA a Indonésii) a její růst se podařilo utlumit. Téměř třetina vdaných žen podstoupila sterilizaci. Cardoso svou funkci v zákonem stanovené lhůtě předal nástupci, vůdci opoziční Dělnické strany, bývalému odborářskému předákovi jménem Luiz Inácio da Silva, zvaného Lula. Taková je  nynější situace.

Když Henry Kissinger navštívil hlavní město, při prohlídce a ocenění paláce Itamaraty, sídla ministerstva zahraničí, řekl „Vynikající budova, António. Co teď potřebujete, je zahraniční politika, která by se k tomu hodila.“ Brazílie má 10 sousedů a za posledních 140 let s nikým nevedla válku – latinsko-americký to unikát.

Tento kontinent se ale začíná smiřovat se skutečností, že v regionálním marjáši karty míchají a rozdávají potomci portugalského trůnu. Brazílie se značně angažovala při vyřešení pohraničního konfliktu mezi Peru a Ekvádorem. Washington dává rozhodně přednost takovému primátu před alternativou vůdčí role venezuelského, revolučně laděného Hugo Chavese, velkého přítele Fidéla Castra. Méně nás ale potěšilo zavedení vizové povinnosti pro držitele pasů USA, a potíží, které Brazílie působí v oblasti politiky, týkající se nukleárních zbraní. Roberto Amaral, ministr pro vědy a technologii, sice ujišťuje svět o nezájmu získat takové zbraně, zatímco prezident Lula da Silva kritizuje smlouvu proti jejich šíření (Non-Proliferation Treaty) jako nespravedlivou, diskriminující. Potěšilo však nedávné společné prohlášení Brazílie a Argentiny, těchto dvou tradičních rivalů, o jejich vzájemném zapuzení výroby jaderných zbraní a podřízení se systému vzájemné inspekce.

I v samotné mateřské zemi v Evropě je zřetelný brazilský dopad: a jak značný to kontrast mezi mentalitou ponurých Portugalců a sensuálních Brazilčanů! Zejména jejich televizní seriály se těší velké popularitě, ač brazilská portugalština, prošpikovaná indiánskými a africkými výrazy, spolu s odlišným přízvukem a též gramatikou je přece jenom jiná, než na co bylo zvyklé evropské ucho. (Portugalština jako první řeč je komunikačním prostředkem více lidí, než je němčina, japonština, dokonce i franština.)

Sice nejen chlebem živ je člověk, ale přece jenom potrava je ten nejfundamentálnější předpoklad k lidské existenci.  Teď velmi nedávno (12.12.2004) velmi vlivné The New York Times na první své straně přišly s novinou, začínající těmito slovy: „Téměř přes noc Jižní Amerika překvapila svět historickým posunem v produkci potravin, proměňující  vesměs nevyužité oblasti v novou obilnici světa.“ Dochází přímo  k explozi vývozu zemědělských produktů a v nadcházejícím desetiletí se Brazílie , slovy amerického ministra zahraničí Colina L. Powella, stane „zemědělskou velmocí.“

Na náznak takových změn mě před časem upozornil vývoj v povodí řeky Svatého Františka, 1690 mil divně se točící řeky v severovýchodní, málo perspektivní končině země: tak zvaný brazilský Nil — vyprahlá půda, lidé, zvířata. Načež náhlý, radikální posun k lepšímu. Podél řeky vznikly ovocné sady a vinice, zásluhou irigace se stovkami kilometrů kanálů, ta nejrychleji se rozmáhající oblast. Je to tam kousek od rovníku, není sezonních výkyvů, miliony beden s ovocem mango putují do Evropy a severní Ameriky, rozmáhá se i export hroznů, z donedávna bídného regionu, kde se dřív pramálo užitečného urodilo.

V Brazílii se odborníkům podařilo vyřešit problém půdního fondu, sice obrovského rozlohou, ale trpícího nízkou bonitou půdy, jen s několikacentimetrovou prstí. Teď s použitím všelijakých fosfátů se produkce zvedla do výšin, o nichž sníval Nikita Sergějevič Chruščov, teď již dlouhou dobu dlící na věčných kukuřičních polích. Ona savana jménem cerrado, donedávna pokládaná za pramálo užitečný úhor, se stává obilnicí s mohutným potenciálem a teď už i výkonem, větším než co zvládnou žírné pláně Iowy, Nebrasky a Kansasu dohromady. Výnosy brazilských polí se znásobily čtyřikrát až pětkrát. Agrobyznys dosahuje roční částky 150 miliard dolarů. Země je již zcela největším exportérem slepic, pomerančové šťávy, kávy, cukru a tabáku. Bavlna, produkty jako jsou sojové boby či vepřové maso, plují do Číny, Ruska, ba i do převážně mohamedánského Pakistánu. Rozsáhlé pastviny uživí 175 milionů dobytka, největší stádo na světě. Brazílie je též největším vývozcem hovězího masa.

Jestliže zemědělství se podílí 40 procenty na veškerém exportu, ona většina 60 procent připadá nejen na vývoz surovin, ale i průmyslových výrobků, konkurujících i v těch nejmodernějších odvětvích. Elektronika, stroje, zbraně, supersonická letadla.

A to vše aby se vypořádalo se zarputile přetrvávající politickou kulturou země.

Nelze se pak vyhnout rčení, že Brazílie je zemí budoucnosti, a k tomu přidat střízlivý dotaz, zda jí takto navždy zůstane.

KONEČNĚ  KONEC

HILLARY  A  CONDI

Jen co jsme si odtrpěli hrůzně drahé a dlouhé soupeření o nájemnictví v Bílém domě, již se tady začíná vážně uvažovat o dalším kole tohoto utkání v roce 2008. To totiž bude dost unikátní, téměř bez precedentu: ani prezident, ani vicepresident totiž nebudou usilovat o další přízeň voličů. Bushovi v tom brání ústava, Cheneymu nedostatek zájmu, ambice a též jeho nepevné zdraví. Pole tedy bude značně otevřené zájemcům v obou směrech politického spektra.

Poprvé se vážně připouští eventualita, že hlavou státu a velitelem všech obranných sil by se mohla stát žena velitelka Hillary Clintonová. Ambice má obrovské a schopnosti značné, jak již prokázala v senátních volbách, když se jí podařilo zvítězit ve státu New Yorku, s nímž dřív neměla vůbec nic společného. Této přísné kritičce George W. Bushe se ulevilo po jeho vítězství nad jejím spolustraníkem Johnem Kerrym. Kdyby on byl vyhrál, cestu by jí tím zablokoval na osm dlouhých let. Však řada komentátorů přišla se spekulacemi v souvislosti s podivnou kádrovou změnou v Kerryho teamu v poslední fázi kampaně, když tam přibyli poradci z původních Clintonových kruhů, počínajících si způsobem, kdy se nedalo vyloučit, že by jim tak příliš vadila Kerryho porážka, u nichž se nedalo snadno vyloučit tzv. conflict of interest – střet zájmů.

Poradcem  Billa Clintona býval znamenitý Dick Morris, jenž se značně zasloužil o jeho znovuzvolení v roce 1996. Pak ho ale postihl malér. Novináři vyčenichali, že kromě svého obdivuhodného talentu politického stratéga je též fetišista a své libůstce pravidelně holduje ve washingtonském hotelu s prodejnou dámou. Propukla velikánská aféra a Morris byl okamžitě vypuzen z Bílého domu, zrovna v době kdy prezident Clinton, sám přece značný erotický nenasyta, se věnoval avantýrám s orální aktivistkou Monikou Lewinskou.

Manželka se s Morrisem sice rozvedla, ale fetišista se otřepal a setrval v kruzích znalců a komentátorů, jejichž slovo má váhu, pokračoval vyjadřovat se písmem a též slovem v televizních interview. Byl jedním z mála analytiků, který předpověděl vítězství Bushe nad Kerrym.

Nedávno mě téměř knockoutoval svou teorií o pravděpodobnosti, že o prezidentství se utkají dvě ženy a tou druhou bude černoška Rice s oním prapodivným křestním jménem Condoleezza. Na první pohled očividný to nesmysl. Teď v prvních dnech nového roku 2005 ve věku osmdesáti let zemřela Shirley Chisholm, první kdy černoška v historii těchto USA, jíž se podařilo docílit zvolení do sněmovny reprezentantů Kongresu. A v roce 1972 se snažila získat nominaci kandidáta či spíš kandidátky Demokratické strany na úřad prezidenta. Tehdy neuspěla a oficiální kandidát Demokratů George McGovern pak ve volbách zaznamenal značně potupnou porážku.

Čím důkladněji jsem se Morrisovou  hypotézou začal zabývat, tím spěšněji začala pozbývat na své surrealistické nepravděpodobnosti. Tyto dvě ženy a případné uchazečky mají společné jen to ženství. Hillary vyrostla v pohodlném buržoazním prostředí, kdežto Condi v chudičkých poměrech jižanského státu Alabama, v době ještě značné rasové nerovnoprávnosti, kdy leckomu šlo o  zdraví, ne-li přímo o krk. Však od té doby tato Condi je zastánkyní druhého ústavního dodatku, totiž práva vlastnit zbraň a v případě potřeby ji použít – stanovisko dnes v politicky velmi korektních kruzích zavrhované, ale populární u značného počtu Američanů. Zatímco Hillary se do výšin slávy vezla ve zlatém kočáře svého manžela, napřed guvernéra, poté prezidenta, neprovdané Condi bez konexí cestu ke kariéře nikdo neklestil. S jejími názory, které ji vynesly přirovnání k americké verzi Margaret Thacherové, to neměla v akademickém postředí, dominovaném politicky korektními liberály nijak jednoduché. Byť žena a černoška, její konzervatismus ji předurčil do role téměř prašivé ovce. Komentátoři, karikaturisté ji kritizují a tupí způsobem, který by si nikdy nedovolili proti černošce odlišných názorů. Například veteránka žurnalistka Helen Thomasová, stařena mimořádně nevábného zjevu, úplné to strašidlo, charakterizuje Condoleezzu jako „monstrum.“ Z toho by přece byl skandál, obvinění z rasismu, spěšný konec kariéry takových opovážlivců.

Demokratická strana tradičně získává převážnou podporu z řad minorit a přistěhovalců. Kerry získal 89 procent hlasů černochů proti Bushovým 11 procentům.

Značně se ale snížila podpora Demokratů mezi početnějším španělsky mluvícím živlem — 55 proti 45 procentům. Tam se Bushovi již podařilo prorazit, zásluhou jeho proimigrační politiky a také zdůrazňováním tradičních hodnot jakou je váha zachování rodiny a pramálo sympatií pro homosexuální manželství.

Zůstává otázkou, dojaké míry by se podařilo Condoleezze zbavit se jidášského stigmatu jako zrádce své rasy a zůskat podporu lidí ze svého původního prostředí, kterou si věru zaslouží.

Při porovnání dosavadních plusů a minusů mi to vychází takto:

Mezi pozitiva Hillary nutno započítat jednak její dřívější zkušenost s pobytem v Bílém domě, ona ví, které dveře vedou kam, a jednak její volební vítězství v senátních volbách, které jí její manžel nemohl koupit. Má řadu oddaných příznivců, zejména v řadách neprovdaných žen.

Mezi negativy je nemenší počet Američanů, kteří ji srdečně nenávidí. Rovněž se jí nepodařilo setřást podezření z dřívějších nepravostí (zejména machinace v souvislosti s aférou Whitewater, kde jen o milimetry unikla prokurátorskému postihu).

Mezi plusy Condoleezzy patří její dosavadní úspěšná kariéra v akademickém prostředí a poté působení v Bílém domě, též skutečnost, že vše docílila jen vlastní pílí.

Minusy vidím tyto: Za prvé, nikdy dřív žádnou volitelnou funkci nezískala. Do prezidentské role se tak před víc než půl stoletím dostal Dwight Eisenhower, ale to byl generál s pěti hvězdičkami, válečný hrdina. A za druhé a ještě důležitější, na rozdíl od dychtivé Hillary my přece nevíme, zda Condi o takovou historickou poctu stát v čele zbývající supermocnosti ve světě by vůbec měla zájem.

Rovněž by záleželo na dosud nezodpověditelných otázkách, jak zdárně si bude počínat ve funkci ministryně zahraničních věcí, zda a jak se podaří vyřešit situaci v Iráku, jaké nové problémy nám spadnou do klína. Třeba se nám Condoleezza vdá a raději dá přednost mateřské dovolené.

PŘÍPADNÉ  PROMĚNY  NEPŘEDSTAVITELNÉHO  V  REALITU

Obdržel jsem z Washingtonu e-mail od amerického přítele, veterána tajných služeb a nadále zdroje zajímavých informací. Tentokrát upozorňoval na osobu jménem Dr.Jack Wheeler, tvůrce webové stránky s reputací „oázy pro racionální konzervativce,“ zabývající se zpravodajskými tématy.

Získaná novinka ale nevypadala ani trošku racionálně. Začala otázkou, proč po víc než třech letech nedošlo k opakování teroristického útoku na území Ameriky, a končila odpovědí, že Osama bin Laden a jeho fanatici z Al-kájdy zchladili svůj zájem pod pohrůžkou odvety nukleárně zasáhnout a rozprášit Mekku, nejsvatější místo islámu.

„Co tohle je za kravinu!“ byla má první reakce, než jsem začal uvažovat směrem k doporučení Jamese Bonda „Never say never“ - předem automaticky nevylučovat jakoukoliv alternativu. Lépe si napřed položit otázku, proč se v USA od 11.září 2001 nic zkázonosného nepřihodilo. Měli jsme prozatím tak značné štěstí nebo že by islámští teroristé byli takoví neumětelové? Vždyť americká hranice má neprodyšnost ementálského sýra, ročně sem dorazí odhadovaný počet tří milionů ilegálů, nemáme tu občanské legitimace, vůbec žádný systém jednotné identifikace, a obhájci záruk občanských práv znemožňují proti teroristům úspěšně zakročovat.

Je tu ve hře nějaká konspirace? Jak známo, její předností, ne-li přímo půvabem, je její nevyvratitelnost a pro přemnoho lidí zdaleka míň důležité je její nedokazatelnost.

Lze se poučit v historii, ověřit si, že nepředstavitelné se stane někdy až  apokalyptickou skutečností. Hitler psal svůj scénář a svět křiklouna s chaplinovským knírkem nebral vážně. V roce 1998 Osama bin Laden vyhlásil válku Americe, symbolu veškerého zla západní civilizace, a vyzval do boje zabít všechny Američany včetně nemluvňat, k potěše Alláha. Tehdy málokdo hrozbu zaznamenal, po 11.9.2001 pozornosti však notně přibylo.

Dočetl jsem se, že v době studené války za Reaganova prezidentování, kdy Bill Casey šéfoval C.I.A., v tamějších kuloárech se na přetřes dostal nápad vyslat letadlo se sovětským označením, jež by z výšin svrhlo několik prasat na Mekku, na náměstí, kde je kaba, to nejposvátnější, co islám má. A nebezpečí eventuality arabsko-sovětského přátelství by bylo bezpečně odvráceno.

Nápad ovšem pouze zůstal nápadem. Co tedy tato nukleární alternativa? Na otázku lze odpovědět odkazem na obrovskou výhodu islámských teroristů: naše adresa je známa, jejich není. Adresa Mekky ale známa je, tam ročně putují miliony věřících uskutečnit onen háž, aspoň jednou v životě, a výkon permanentně dávat na vědomí okolí (v Indii jsem často vídal muslimy s plnovousem, na zeleno zbarveným, a rozhodně to nebyli Irčané v den svatého Patricka). Oním směrem pětkrát denně padat na kolena, hlavou se dotýkat země či podlahy — a to že by se pak mělo konat ve směru radioaktivního spáleniště?

Taková představa se stává Achilovou patou, Damoklovým mečem nad hlavou sebezakalenejšího fanatika. Jestliže Arabové něco respektují, je to síla plus ochota ji použít. Tak nečinil světec Carter ani prostopášný Clinton, ale třeba by jinak zareagoval texaský kovboj Bush.

V kontextu takového uvažování, onen nápad s jadernou návštěvou Mekky pak pozbývá své nesmyslnosti. Záměrem přece není nukleárně tam bouchnout, rozpoutat takovou zkázu, ale prezentovanou hrozbou tlumit fanatiky v nepřátelských řadách. To aby pacifikovalo i Osamu, krotilo jeho tužby, zálusky s realizací globálního kalifátu a jeho vlády nad celičkým světem. Připomíná to doktrinu MAD — Mutual Asssured Destruction — z dob studené války. Nabízí se námitka, že Al-Kájda je přece decentralizovaná organizace, nesnadno kontrolovatelná síť. Námitku ale devalvuje protinámitka, že závažný zásah proti USA, porovnatelný s úspěchem 11.9.2001, si přece vyžádal dlouhou dobu příprav, plánování a výdajů, což by se nedalo uskutečnit bez podpory a koordinace těch nejvyšších dirigentů v Osamově hierarchii.

Onen  Dr. Jack Wheeler se zmiňuje o jiném precedentu takového Damoklova meče, uplatnitelného vzoru k inspiraci, totiž izraelské hrozby Egyptu atomově zasáhnout Aswánskou přehradu. Jejím zničením by došlo k biblické potopě Egypťanů, z nichž naprostá většina žije v povodí Nilu. Nejsem vodoměřič, početní odhady bych přenechal odborníkům. Každopádně, vztah Kahíry vůči Jeruzalému je v podstatě neagresivní.

Mír převládá, meč na ničí hlavu nedopadá.

Zpět ke Wheelerovi: Podvod, podvrh, provokace nebo legrace? Nemůžeme si být jistí. A nejdůležitějším zůstává skutečnost, že jistí si nejsou ani fundamentalističtí fanatici, což by je mohlo úspěšně krotit.

ZNOVUZVOLENÍ  PREZIDENTŮ

Hlavy států se ovšem liší nejen svým výkonem, ale i mandátem, legitimitou, trvanlivostí. Severokorejský Kim II. to má až nadosmrti, stejně jako před ním jeho tatínek Kim I. Výdrž Fidéla Castra  už dosáhla čtyř a půl desetiletí. V případě  těchto presidents for life jejich životnost rozhodne osud, vrtošivost politických poměrů s případně vynucenou rezignací, exilem nebo skonáním na popravišti. V době temna budování vědeckého socialismu Klement Gottwald a Antonín Zápotocký umřeli v úřadě, kdežto Antonín Novotný byl z funkce vypuzen. Následovala normalizační nesvoboda s omezenou suverenitou, v čele napřed s Ludvíkem Svobodou a poté s Gustávem Husákem, že ano.

Prezident je buď hlavou jen formální, ceremoniální (případ švýcarské konfederace, kde snad ani většina obyvatel nezná jeho jméno), nebo naopak má v rukách i moc výkonnou — tedy prezident a předseda vlády v jedné osobě (případ to USA). V některých demokraciích prezident může v úřadu setrvat jen jedno období a s jeho vypršením jeho moc a sláva končí. Z hlediska blaha společnosti to má své výhody i nevýhody, o jejichž váze odborníci vedou patrně nekonečné spory.

Připomeňme si takzvaný Broderův zákon (jeho autorem je vážený washingtonský žurnalista David Broder), podle něhož každý zájemce stát se americkým prezidentem a tak získat ten nejnemožnější úřad na světě, tím prokazuje svou mentální nezpůsobilost, která ho od takového záměru automaticky diskvalifikuje. Kterýkoliv vítěz ale míní v této roli setrvat tak dlouho, jak mu ústava dovolí – dvě volební období, tedy celkem osm let. I česká ústava umožňuje znovuzvolení na jeden další termín. Tak to absolvoval Václav Havel a teď v roce 2005 zahájil George W.Bush.

Do Ameriky jsem se přestěhoval v roce 1960, zrovna když tehdejší senátor J.F.Kennedy usiloval stát se kandidátem. Když se, nejenom v českých zdrojích, dočítám o motivech takových ambicí, víc se ale dozvídám o mentalitě kritizujícího komentátora, disponujícího jemu srozumitelnými kritérii: častá to jsou obvinění, že dotyčný si chce nahrabat, ještě víc zbohatnout, zmocnit se, ujařmovat, prosazovat  zájmy svých vykořisťovatelských kruhů, atd. Vždyť to jsou vesměs multimilionáři, kteří by svá konta daleko snadněji a značněji ztučnili v privátním sektoru! Že by mohli mít primární zájem o blaho národa a vlasti (jakkoliv třeba pomýlený by byl jejich recept), zůstává mimo dosah chápání plebejských outsiderů.

Ladislav Mňačko nebyl ten první, kdo přišel s poznatkem, že moc chutná moc. Zájemci o získání toho nejvýznamnějšího úřadu aby byli obdařeni či zatíženi obrovskou ambicí, dychtěním vstoupit do dějin, stát se součástí historie. V USA jsem zažil jen jednoho prezidenta, který se rozhodl neusilovat o získání druhého volebního termínu. Tím byl Lyndon B.Johnson, stalo se tak v bouřlivém roce 1968, příčinou byl Vietnam.

O znovuzvolení usiloval, ale selhal Jimmy Carter v roce 1980, značně tak zásluhou středověkého ajatoláha Chomejniho, odpovědného za mezinárodní zločin přepadení amerického velvyslanectví v Teheránu a uvěznění diplomatů, s čímž si světec Carter nedovedl poradit. Poté se znovuzvolení nepovedlo Bushovi staršímu v roce 1992 a příčinou byla komplikace v domácí politice v podobě vzdorokandidáta Rosse Perota, populistického magnáta, který získal pětinu hlasů na úkor Republikánů a jejich kandidáta Bushe, čímž se umožnilo vítězství Demokratů a jejich kandidáta Clintona nikoliv většinou odevzdaných hlasů.

Historici v hodnocení druhého prezidentského termínu za předchozích sto let docházejí k závěru, že v té době již nájemníkům Bílého domu zbývalo málo energie, byli vyčerpáni, dosahovali spíš nevalných výkonů. Též mohly zasáhnout nepředvídatelné a neodvratitelné události. Idealistický prezident a profesor filozofie Woodrow Wilson utrpěl nejen politickou porážku v senátu, který odmítl ratifikovat novinku Ligy národů, onoho Wilsonova dítěte, ale byl zasažen několikanásobnou mozkovou mrtvicí, což znemožnilo jeho výkon funkce hlavy státu.

F.D.Roosevelt po svém znovuzvolení selhal ve své snaze zbavit se soudců Nejvyššího soudu, blokujících jeho navýsost potřebné reformy (New Deal) po devastaci, způsobené velkou ekonomickou krizí třicátých let.

Ike Eisenhower se potýkal s problémy mezinárodními (studená válka, incident s letadlem U-2) a domácími (jeho poradce Sherman Adams, který přijal darem kožešinový kabát — banalita, která se rozrostla v obrovskou aféru).

Daleko závažnější byla aféra Watergate, jež přinutila Richarda M. Nixona k rezignaci, jediný to případ v historii země. Témuž údělu téměř zázrakem unikl Bill Clinton, ne kvůli erotickým hrátkám s orální aktivistkou Monikou Lewinskou, ale svými vytáčkami, lživým svědectvím pod přísahou.

Ani Ronald Reagan nekončil svých osm prezidentských let za příliš slunečných podmínek. Jemu ublížila aféra s dodávkami zbraní protivládním jednotkám v Nikaragui a nejeden z jeho podřízených putoval za mříže.

Znovuzvolením se vítězi dostává málo lichotivého označení „lame duck“ neboli „chromá kachna.“ Vypršení její moci si lze přesně spočítat a podle toho se i zařídit. Což ale z hlediska předmětné kachny není tak zcela úplná nevýhoda. Kachna si pak může víc troufnout, nemusí se starat o budoucí přízeň voličů, naskýtá se jí možnost zcela se soustředit na své místo v bistorii.

Nynější prezident Bush, jehož vítězství  v roce 2004 bylo nezpochybnitelné, na rozdíl od prapodivných vývinů v roce 2000, se ale míní se značnou vervou pustit do podstatných reforem. V domácí politice se soustřeďuje na tři takové záměry. Tím nejdůležitějším je systém sociálního zabezpečení (Social Security), zavedený za Roosevelta, kdy financování jednoho penzisty podporovaly daně šestnácti pracujících. Teď se poměr scvrkl na pouhé dva pracující, při čemž průměrná životní délka stále roste. Neudržitelnost tohoto stavu věcí pochopí i analfabet. Druhou reformou je systém daňový, stále nekonečně vylepšovaný, a třetí je tzv. tort reform, přímo skandální zneužívání právních procedur lačnými advokáty, zejména k vlastnímu obohacování.

Ledacos z těchto iniciativ by se Bushovi mohlo podařit zásluhou rozložení politických sil v legislativě: je to teď totiž poprvé od Rooseveltových dob, kdy prezident má většinovou podporu v obou sněmovnách kongresu. Jeho místo v historii též bude záviset na zahraničně politickém vývinu, jak dopadne a zda dopadne vyřešení izraelsko-palestinského problému, a zejména co se stane v Iráku, zda se podaří zemi zpacifikovat či zda bude nadále krvácet.

ROK  2005 : ČERSTVÉ  NAHLÉDNUTÍ  NA  DVĚ MÍSTA  V  ASII - 1

Patrně zásluhou globálního oteplování stále teď třeskutěji mrzneme. Takže jsme se v prosinci 2004 rozhodli od nepohody se aspoň dočasně vzdálit a to do dvou míst. Tím jedním byl Singapur, má oblíbená končina, kterou vždy prezentuji jako důkaz obrovského úspěchu maličkého ostrovního státu v tropech, bez přírodních zdrojů, ani unce zlata či krůpěj ropy, ale zato s inteligentním obyvatelstvem a stejně tak si počínající vládou, která nekopíruje západní demokratický mustr.

A druhou pak zastávkou by byl bájný ostrov Bali, podivuhodná hinduistická oáza, unikát v onom převážně muslimském sousedství, který v říjnu 2002 hodně krvavě postihl mezinárodní terorismus. Kontaktoval jsem State Department ve Washingtonu zjistit jeho stanovisko k cestám takovým směrem. Úřad doporučil odložit veškeré „nikoliv nezbytné“ (non=essential) cesty do Indonésie, a ti, kteří se přesto rozhodnou cestu podniknout, nechť tak činí s příkladnou bdělostí a ostražitostí. Doporučeno kontaktovat reprezentanta americké vlády na Bali (U.S.Consular Agent), dodržovat tzv.low profile neupozorňovat na sebe příliš amerikánským oblečením a manýry, vyhýbat se rutinnímu, opakovanému a tím i předvídatelnému počínání, vyhýbat se davům a demonstracím. Jako typický Yankee snad nevypadám a moje manželka ještě míň. Takže pojedeme.

Rezervovali jsme si letenky na leden 2005 a o Vánocích v den svatého Štěpána se dostavila pohroma biblických proporcí: tsunami — slovo japonského původu, do té doby v české mluvě pramálo používané. Já jsem se tímto zkázonosným fenoménem před časem zabýval v kapitole o Nové Guineji, kde pobřeží bylo takto zasaženo, několik vesnic a pár tisíc domorodců pohřbeno. Svět ale událost na tak vzdálené výspě pramálo zaznamenal. Tentokrát to ale postihlo sto tisíc, dvě stě tisíc obětí včetně evropských turistů, tato tsunami prý udeřila s vehemencí milionu Hirošim čili něco naprosto nepředstavitelného - s naším dodatečným pokorným přiznáním, jak za takového úderu přírody jsme vlastně maličcí. Epicentrem katastrofy byla indonéská oblast Aceh na Sumatře, kde jsem v blízkém sousedství minule pobýval v milionovém městě Medanu u vyženěného příbuzenstva a tentokrát tam nemínil zamířit.

-   -   -

Nevládní organizace (NGO – Non-Governmental Organization) jménem Transparency International v roce 1995 začala zveřejňovat celosvětové tabulky poctivosti, integrity států světa. Je to hodnocení na škále od optimálních deseti bodů (perfektní poctivost, totální integrita) po nulu (absolutní korupce). Tristní zjištění: 7 z 10 zemí nedocílilo průměr 5 a v případě zemí tzv.rozvojových, těchto provinilců je velikánská, devadesátiprocentní většina, a polovina jich ani nedosáhla ke stupni 3. Nejbídněji dopadá Afrika, kde nejlepší výsledky má pouštní Botswana (6,6) a zcela nejhorší má ropou oplývající Nigérie (1,4). Nejlepší výsledky má Evropa severní. Česká republika si za rok 2003 polepšila — popolezla z hodnocení 3,7 na 3,9 — stále nijak úchvatný výkon, ale tím se dostala do prostředku peletonu, na 54. až 56.místo, spolu s Brazílií a Bulharskem.

A mezi těmi nejúspěšnějšími, na 5.místě s počtem 9,4 bodů, líp než co docílily Švédsko, Norsko, Holandsko či Švýcarsko, se umístnil jeden asijský stát, ostrovní státeček Singapur. Češi, slyšte ty výsledky: od nezávislosti v roce 1965 až do začátku jednadvacátého století průměrný per capita roční příjem vzrostl téměř stonásobně (z 300 USD na 27,740 USD). Takový výkon si zaslouží naši pozornost.

Jde o útvar pojmenovaný omylem. Proč Singapura – Město lvů, kde přece vládci zvířecí říše nikdy nepobývali? Prý se ale jednou vyskytl zatoulaný tygr a krátkozraký domorodec si ho spletl se lvem (singh).

Velká Británie byla Singapuru nejen porodní bábou, ale i matkou. V roce 1819 do šlechtického stavu posléze povýšený imperialista Thomas Stamford Raffles si usmyslel vytvořit obchodní bázi pro Východoindickou společnost právě tam, na močálovitém ostrově, kde všeho všudy sídlilo pár rybářů. Tady za druhé světové války utrpělo britské impérium svůj mrtvičný záchvat a již se nikdy pořádně nevzpamatovalo. Tam zakopl a z louže se již nezvedl bílý kolonialismus. Představte si tu drzost: v naprostém rozporu s britskými štábními učebnicemi, které kategoricky předpověděly útok z moře, Japonci šli na Brity od lesa, tj. od džungle ze severu, a obránce s kanony, pevně namířenými opačným směrem, roznesli na kopytech. Stalingrad to kolonialismu, tam se rozpadl mýtus nepřemožitelného bílého muže.

O rozsahu pouhých  636 čtverečních kilometrů (čili vzdálenost Plzeň-Klatovy krát Plzeň-Rokycany) a s něco málo přes tři miliony obyvatel (77% Číňané, 14% Malajci, 7% Indové) má čtyři oficiální řeči: čínštinu, angličtinu, malajštinu a tamilštinu (jazyk jihoindický) a rovněž čtyři hlavní náboženství: buddhismus, islám, hinduismus a křesťanství. V současné době se s Hongkongem předhání o primát nejpilnějšího přístavu na světě, s New Yorkem, Rotterdamem a Yokohamou v pozadí. Však polovina všeho zboží světa pluje tamější malackou úžinou.

V porovnání s jinými přístavy Singapur není nijak zvlášť hříšná Sodoma a Gomora. Jednu specialitu jsme kdysi však zaznamenali. Kolem půlnoci oživla Bugis Street, ulice transvestitů. Vynořili se muži převlečení za ženy, za krásné ženy. Nejznamenitější se pohybovaly(i) v doprovodu tělesných strážců a vše ovíjela příjemně neformální atmosféra. Té již není zásluhou výstavby, jejíž součástí byl i vznik nové stanice metra právě tam.

Poprvé jsem byl v Singapuru v dávném roce 1967 a tehdy se s žádným Čechem nepotkal. Málem jsem se ale střetl s Maďarem, sousedem Středoevropanem. V hotelu jsme si zrovna pochvalovali sečuánskou polévku, připomínající hodně kořeněnou verzi naší drštkové, když se od barového pultu začaly ozývat zvuky a nejhlasitěji se projevoval chlapík, který mi připomínal grófa Bobbyho v uherském provedení.

Neodolal jsem a přistoupil s otázkou: “Promiňte, pane, nejste vy maďarský hrabě?”

Pečlivě upravený krasavec s vizáží hollywoodského milovníka z třicátých let, bez překvapení odpověděl: “Nikoliv, jsem markýz z Malty.”

Ten večer jakož i za těch dalších, mnoho alkoholu kolovalo v jeho údajně modré krvi. “Milý pane,vždyť je to tady úplná diktatura! Policajta tady nepodplatíte, jen si to představte! Na ostrově už nenajdete ani hada. Už tu neuvidíte domorodou chatrč, už jen tahle prokletá moderna,” bědoval pamětník starých, údajně lepších časů. Středem jeho nelibosti a hlavním zloduchem pro něj byl Lee Kuan Yew, o prosperitu a pořádek nejvíc se zaslouživší otec vlasti a hlava státu, víc osvícený autokrat než bezbřehý demokrat. Úspěšně usiluje o rozkvět země a společnosti – ale ne za jakoukoliv cenu.

Za té první naší návštěvy, Singapur ještě dělal dojem nevábné, dost i páchnoucí končiny, s plesnivými baráky na spadnutí, se znečistěnou, biologicky mrtvou řekou. Po soumraku uléhali před obchody hlídající Indové v turbanech a podvlékačkách.

A mrtvá řeka po letech ožila, mrskají se v ní zdravé rybičky. Přemnohé rozkvetlo. Moderní až extravagantní počiny architektů, mezi nimi slavná jména jako například I.M.Pei, čínský Američan či americký Číňan, jehož tradicionalisté proklínají za onu průhlednou pyramidu, spáchanou před pařížským Louvrem.

V centru města se výstavba soustřeďuje na komerční komplexy. Finančnictví dále mohutní, od Bank of China po Bank of Tokio, od Deutsche Bank po Chase Manhattan Bank, od Banque Nationale de Paris po Chung Khiaw Bank.

Hotely světové kvality a reputace – Carlton, Hilton, Hyatt, Sheraton, Mandarin se stejným managementem jako legendární Peninsula v Hongkongu, Dynasty Hotel, vystavěný ve tvaru honosné pagody. Business Traveller, zdroj značné váhy, uveřejnil tabulku deseti nejlepších hotelů na světě. Devět jich je v Asii, desátý v USA (hotel Plaza v New Yorku), nic v Evropě. A jako numero uno v tomto globálním šampionátu byl vyhodnocen singapurský hotel Shangri-La, majetek místního cukrového krále.

Jednou k půlnoci jsme tam zavítali. Mám potíž s popsáním místa a dojmu. Částečně to moderní opera, umělecká galerie, skulptury, reliéfy, luxusní obchůdky a foyery. Zapadl jsem ve vestibulu do fotelu a pozoroval okolí - elegance a zejména mládí, ouvej. Číšnice krasavice se sklání, sukně se jí rozevírá až ke kyčli. Všechny znamenité hotely zaměstnávají taková top quality zjevení, s týmž svůdným nikoliv výstřihem, ale rozstřihem. Designér jejich úborů by si zasloužil Nobelovu cenu.

Kombinace hotelů a obchodních center, vše pod jednou střechou. Marina Square, trojúhelník hotelů Pan Pacific, Marina Mandarin a Oriental Singapore, propojených  koridory s tucty obchodů. Všude zeleň, fontány a lahodná klimatizace. Kdokoliv může vejít a setrvat a nepovalují se tam vagabundi, jak leckde jinde bývá zvykem.

Velká města mají své proslulé ulice – Pátou Avenue, Champs-Elysées, Oxford Street, Kurfuerstendamm, Via Veneto. Nejproslulejší ulicí v Singapuru je Orchard Road – kolonáda, promenáda, ono naše staročeské korzo podél nóbl hotelů a obchodů, kde se údajně prodá 80 procent všeho zboží v zemi. Nahlížíme do výkladů s výběrem, aniž vidíme mnoho cenovek. “Jestliže se musíte ptát na cenu, tak si tohle zboží zjevně nemůžete dovolit.” Občas cena uvedena byla, například 500 singapurských (čili tehdy 250 amerických) dolarů za jednu pánskou košili. První své auto, Dodge 1956, jsem v Americe koupil za deset dolarů. Utratit za kapesník sumu, z níž by mohla rok žít početná rodina! Nakupovat jsme viděli zejména Japonce, tedy ty, kteří prohráli druhou světovou válku a ze Singapuru se museli potupně odklidit.

Vzrušila nás zpráva v The Strait Times, že na Orchard Road, boulevardu hojnosti a luxusu, policie lapila pythona, jeden a půl metru dlouhého. Plaz slezl ze stromu na tom nejcivilizovanějším korzu. A maltský markýz si nám kdysi stěžoval, že už tam nic takového není.

Doprava plyne harmonicky, jaký to kontrast s mnoha metropolemi Afriky a Asie, kde stát již de facto odumřel, anarchističtí motoristé a chodci si počínají zcela po svém a výsledkem je beznadějný chaos a zácpa. V Singapuru ale na červenou do vozovky zpravidla nikdo nevkročí, poněvadž – rovněž zpravidla – by dostal mastnou pokutu. Odhoďte na ulici papírek a neúplatný policista zasáhne. Odhození špačka cigarety přijde na několik set dolarů a sazby se nadále zvyšují, spíš přísností než inflací.

Kde minule převládala džungle, teď vede silnice, podél zeleně, do níž aby se vstupovalo a našlapovalo zvlášť opatrně. Bydlení v chatrčích pod palmami vypadá romanticky spíš zvenčí než uvnitř. Pokračuje tam high rise čili “vysokopodlažní” výstavba. Každých 20 minut přijde do provozu nová bytová jednotka – 3 za hodinu, 72 za den, 26.280 za rok. V roce 1989 v novostavbách v zeleném prostředí, v prostoru, kde není člověčinou nadupáno, žilo 86 procent všeho národa a většina z nich byt vlastnila. Anthony Lewis, významný americký žurnalista a vůbec žádný příznivec autoritářských režimů, po návštěvě Singapuru přiznal (The New York Times, 6.srpna 1993), že  “Tohle musí být nejlépe plánované a nejdokonaleji spravované město na světě.”

ROK 2005 : ČERSTVÉ  NAHLÉDNUTÍ  NA  DVĚ MÍSTA  V  ASII  -  2

Tak jako Singapur netrápí nezaměstnanost (zanedbatelná 3,4 procenta), není tam ani bytová nouze. Porovnejme s megaměsty kdekoliv, zejména ve třetím světě s kilometry ubohých, smrdutých brlohů. Většina měst v USA a zřejmě i mnohde jinde je bankrupt or subsidized. Město Singapur není ani to, ani ono. Stát na ně nemusí doplácet. Naopak, správa veřejných služeb vykazuje zisk. Elektřina nevysadí, z vodovodu nevytéká nic nahnědlého, páchnoucího. Rovněž se tam člověk nemusí bát, netísní ho všudypřítomný pocit nebezpečí a úzkostlivého střehu. Nepotulují se tam bandy agresivních výrostků. Provinilce, pokud se občas vyskytnou, trestají jednak vězením, jednak nářezem přes prdel (tzv.caning, výprask holí). Správně, výborně – není nad názornou agitaci. A ještě dřív, než se zadek zhojí, provinilým rukám je poručeno pracovat, převýchovně se tužit.

Na dosažení jedné z nejnižších kriminalit na světě má podíl důkladná prevence, bedlivost více než sta tisíc uličních výborů.a všeobecná občanská kázeň, jak v rodině, tak ve státě. V hygienicky dokonalém metru platí zákaz stravování. Interpretace zákazu je natolik bezbřehá, že pokutu riskuje i osoba se žvýkací gumou či bonbónkem v ústech.

Zde tedy pořádek, čistota a prosperita, kdežto v mnohém sousedství spíš chaos, špína a dost bídy. Cožpak se lidé podřizují disciplině dobrovolně, a když to není dobrovolné, copak je to za moderní stát, za demokracii? Veřejné záchody nejen ve třetím světě bývají dost hrůza, takže potřebná osoba si raději odskočí do buše, s rizikem, že se jí do hýždí zakousne nějaká ta šelma. V Singapuru na čistotu hygienických zařízení dohlížejí nejen hajzlbáby a hajzldědkové. Pokutuje se i nespláchnutí tzv.urinal čili mušle na močení pro pány ve stoje.

Ve školních kantinách je zakázáno prodávat zmrzlinu, neboť kazí zuby – péče o chrup.  Elektronické video games jsou zakázány všude, že je to plytká, bezcenná, čas mařící zábava. V restauraci na zdi jsem postřehl vládní vyhlášku, že kdo nechá na talíři zbytky – víc než 100 gramů, bude potrestán částkou tolik a tolik, děti do 12 let poloviční sazbou. Co je komu do toho? Když mi nebude chutnat marinovaná ještěrka, proč se do konzumace nutit? Což páni vládní učitelé, s rákoskou v ruce, nemají nic lepšího na práci?

“Naše malá země je zemědělsky nesoběstačná, vše musíme dovážet, i vodu musíme kupovat v Malajsku – a o to nemravnější je plýtvání, když si uvědomíme, že na světě, nedaleko od nás, panuje hlad,” nejspíš bychom se dozvěděli. Osvícený to paternalismus.

Jak již víme, jméno zakladatele, autora, architekta je Lee Kuan Yew – Otec vlasti. S těmito otci ve třetím světě to zpravidla nedopadlo příliš slavně: Buď je svrhli (Nkrumah v Ghaně, Sukarno v Indonésii) nebo je nesvrhli (Nyerere v Tanzánii) a oni svou nezávislou, svobodnou zem přivedli k bankrotu. Úspěch Singapuru je do značné míry výsledek úsilí jednoho člověka – schopného, skromného, nepodplatitelného, s autoritativními sklony. “Singapur je příliš malý k uplatnění jeho talentu,” charakterizoval ho Henry Kissinger. Lee vystudoval na univerzitě v Cambridge, jakož i jeho manželka, a zplodili několik talentovaných potomků. Na ministerských křeslech vesměs sedí vzdělaní technokraté. Početní fušeři a tyrani pokládají mimořádně úspěšné počínání Singapuru za neprominutelnou urážku. Pokrokové živly v západním světě se rovněž značně zlobí. Socialistická internacionála vyloučila Singapur ze svých řad.

“Brilantní pan ministerský předseda si doopravdy myslí, že ví, co je nejlepší pro jeho lidi,” napsal solidní časopis Freedom at Issue (červenec/září 1989).

Jenže co když on to doopravdy ví? Činy to již dokazoval dlouho. A že to pak není křišťálová demokracie? Inu, není. Má ale demokracie být cílem nebo jen prostředkem, nástrojem k dosažení cíle – příjemného, materiálně zajištěného, smysluplného života? Sebedokonalejší demokracie může degenerovat v chaos a ekonomickou mizerii. Když se tedy vylepšení života společnosti dá líp docílit jinou než perfektně demokratickou cestou, inu, budiž tomu tak.

Singapurská hůl a americká zadnice: z této kombinace se v roce 1994 zrodil incident s docela globálním dopadem. Tiskové agentury oznámily do světa, že Michael Fay, osmnáctiletý americký spratek z buržoazní rodiny rumunského původu, se ve volných chvílích zaobíral vandalstvím, sprejem poznamenal větší počet automobilů, též měnil jejich poznávací čísla a vrhal vejce.

Doma v Americe se nad takovou maličkostí zamhouří oči, lze se tak podepisovat i na vozidla policie. Nikoliv ale v důkladně spravovaném státečku na rovníku. Tamější soud vynesl rozsudek ve výši víc než 2.000 USD pokuty, čtyř měsíců pobytu za mřížemi a šesti ran holí na vandalovu zadnici.

Představa poškození těchto hýždí přiměla americké diplomaty k okamžitému protestu předsedovi nejvyššího soudu jménem Yong Pung How. I tehdejší prezident Clinton několikrát zaintervenoval a tak vyvolal údiv, že má tolik času zaobírat se takovou epizodou, při uvážení jeho jiných starostí (přece Bosna, Haiti, Somálsko – Kosovo, Osama a Monika pak poněkud později). William Safire, vlivný a zpravidla rozumný publicista, se rozběsnil, s obviněním o jakémsi blíže nespecifikovaném porušení mezinárodního práva a že prý Singapur je lawless - končina bez zákona. Ha, ha, ha.

V březnu 2003 na shromáždění potentátů v Manile, Mahathir Muhamad, tehdy ještě úřadující premiér Malajsie, prohlásil, že asijské hodnoty mají univerzální platnost, kdežto ty evropské jsou jen pro Evropany. A jménem mnohých obvinil Západ, že se snaží světu vnucovat cizí koncepty s nepříjemnými, nepřijatelnými prioritami, jako je důraz na právech jednotlivce, i když mohou být ke škodě blahu společnosti. Mezi těmi asijskými hodnotami velebil šetrnost, tvrdou práci, stabilitu, pořádek.

Toho jsme v Singapuru měli habaděj. Setkal jsem se s několika permanentně tam žijícími našinci a mámil z nich názory o tamějším životě. Oceňovali jeho kvalitu, v porovnání s poměry v sousedních zemích, ale rádi by přivítali menší dávku státního paternalismu. Jedna rodina například obdržela z Prahy videokazetu s filmem Věry Chytilové ”Faunovo příliš pozdní odpoledne” – a záběr s českými ňadry na plovárně chyběl, cenzoři je vystřihli. Museli si tedy přehrávat celý opus v jim neznámé řeči, tolik megahodin promarňováno tak jalovou činností.

ROK 2005 : ČERSTVÉ NAHLÉDNUTÍ  NA  DVĚ MÍSTA  V  ASII - 3

Víc než patnáct tisíc kilometrů a deset hodin letu do Singapuru před námi. Předpokládal jsem let západním směrem, ale uskutečnil se opačně, což vlastně bylo jedno, zhruba stejná vzdálenost. Tedy přes Atlantik do Frankfurtu, nad Prahu, k Ukrajině, trošku na sever od Černého moře, podél Kavkazu, někde od nás vpravo by mělo být Tbilisi, před námi Baku, Kaspické moře, blíž a níž k někdejšímu Sovětskému svazu („Ty obře, je nám s tebou dobře!“), s nímž vzdor svému značnému globálnímu pobíhání jsem se vždy odmítl intimněji seznamovat. Za Iránem jsme uhnuli jihovýchodním směrem přes Afghánistán, Pakistán, indický subkontinenu, k Bengálskému zálivu. Adamanské moře, ostrůvky Nicobar, jež tsunami pořádně poznamenala, pak thajský, důkladně poničený Phuket a konečně Singapur, jeho ultramoderní letiště Changi.

Z okénka nebylo co k vidění. Letěli jsme nad mraky, většinu času za tmy a na zpáteční cestě pořád ve tmě. Trasu jsem tedy sledoval na monitoru, jímž každého pasažéra vybavily Singapore Airlines, mezinárodně velebená společnost svým vzorným servisem a přerozkošným dámským personálem. Být s námi náš rasově pomíchaný synáček, příliš náročný a tedy i dosud neženatý, byl bych mu doporučil jednu takovou vílu si zabalit do celofánu a vzít sebou k celoživotnímu používání.

Při vyplňování imigračního formuláře nutno odpovědět na otázku „Už jste někdy v minulosti přijel do Singapuru s pasem pod jiným jménem?“ a též „Byl jste v posledních šesti dnech v Jižní Americe nebo v Africe?“ Na drogy se nás neptali, ale červenými písmeny oznamovali, že za něco takového se tam trestá smrtí.

Poněvadž tady v Singapuru je ještě brzo ráno, dosud jsme se nepřehoupli přes 30 stupňů Celsia, a na Bali jich už bylo ještě víc, navíc s bouřemi, hrozila předpověď takového počasí. Pro příchozího z mírného klimatického pásma nic takového k rozveselení. Jsme tam necelých sto kilometrů od rovníku, všechno náramně zelené, květinaté, vypiplané, uspořádané. Zdaleko již ne onen třetí svět, jak by se dalo předpokládat. Svištíme do hotelu podél výstavby vynikajících tvarů. Vysokopodlažní bytové komplexy, každý aspoň trošku jiný, mrakodrapy originálního designu, hele, tohle vypadá jako zvětšená verze Gehryho tančícího domu v Praze! V Praze je momentálně 10 stupňů pod nulou a v New Yorku ještě třeskutěji, potomek nám v zápětí telefonoval. Na paralyzovaném Manhattanu se domorodci pohybují na lyžích. Singapurské noviny zveřejnily fotografii lyžaře před hodně Bílým domem ve Washingtonu. Zase ten dopad globálního oteplování, sakramente.

Doprava bezkonfliktně plyne a ta veřejná je známa pochmurnými písmeny SMRT – Singapore Mass Rapid System.Také se tu značně vyskytují písmena STB – Singapore Tourist Board. „STB se vzorně starají!“ tvrdily mnohé titulky. Na letišti Changi minulý rok přistálo víc než 30 milionů zámořských pasažérů. Ředitel organizace PATA (Pacific Asia Travel Association) s neorientálním jménem John Koldowski oznamuje růst zejména počtu turistů mladé generace z oficiálně stále komunistické Číny. Vláda oznamuje, že ze zvláštního rozvojového fondu poskytla přes 100 milionů dolarů více než čtyřiceti leteckým společnostem, aby přivážely hospodářsky užitečné návštěvníky. Forma všimného, této hmotné zainteresovanosti, nebyla blíž specifikována.

Z našich vzdáleností jen s obtížemi můžeme docenit ekonomickou zranitelnost ani ne tolik Singapuru jako okolních zemí, když ohrožen je turismus, vydatný zdroj cizích valut. Není to jen dopad této tsunami, ale daleko trvalejšího mezinárodního terorismu a navíc občasných projevů epidemie SARS a všelijakého slepičího moru. Zrovna v době našeho příjezdu se na malajském ostrově Langkawi sešly dva tisíce delegátů včetně ministrů turismu z jihozápadních asijských zemí, s úkolem, jak přesvědčit svět, že jejich oblast — zdroj příjmu 30 miliard USD ročně — je bezpečná. Pan Pattanapong Aikwanich, prezident turistické asociace z Phuketu, pravil: „Mnoho lidí ze Singapuru a Malaysie si dělá starosti kvůli duchům, přeludům. Již jsme svolali specialisty z Bangkoku, aby uspořádali příslušné obřady buddhistické, muslimské a křesťanské. Jestliže duchové zde skutečně pobývali, teď už by měli být vypuzeni.“ Thajská letecká společnost Tiger Airways započala s programem „Re-discover Phuket“ a inzeruje lety ze Singapuru za superlidovou cenu necelých deseti mistních dolarů.

Ač tentokrát tsunami Singapur přímo nezasáhla, nepřímý dopad se projevili v jiných podobách. Titulek ve The Straits Times, nejvýznamnějších novinách v anglické řeči (20.1.05): „ Pozdní příjezd ovcí oddaluje Hari Raya Haji obřad.“ Loď měla přivézt z australského Perthu 4596 ovcí, jenže musela čekat čtyři dny v indonéské Jakartě na pohonné hmoty, poněvadž přednost měly lodě, vezoucí pomoc do oblasti Aceh. Tím se pozdržely obřady Maghrib, momentálně nelze třiceti již připravenými nákladními vozy rozvážet obětní zvířata do mešit. (Aha! Zde máme další důkaz, zdůrazňovaný v předních vládních novinách v egyptské Kahiře, že tsunami zavinili Židé.)

Michael Eng Cheng Ho, velvyslanec ve Velké Británii a bývalý velitel singapurského letectva, v interview pro publikaci Terrorism Monitor zdůraznil, že po potlačení komunistického povstání v Malaysii před několika dekádami, terorismus se stal reálným nebezpečím. Muslimové v Singapuru tvoří nemalou menšinu, prozatím se uskutečnily čtyři zátahy a všichni zatčení jsou místní lidé, což představuje značně rušivý potenciál pro celou multietnickou společnost. V prosinci 2001 se podařilo včas zlikvidovat záměr unést letadlo a s ním vrazit do letiště Changi, jakož i použít šest nákladních vozů, naložených třaskavinami a jimi zasáhnout vybrané městské objekty. Nejnebezpečněji si počíná fundamentalistická organizace Jemaah Islamiyah, napojená na Al-Kájdu. Klíčovou prioritou je zranitelnost námořní dopravy. Však polovina všeho zboží na světě je prepravována malackou úžinou.

Media pravidelně referují o událostech v Iráku, ale bez poťouchlé zaujatosti, podtónu  oné Schadenfreude, zejména pro Evropu tolik charakteristické. Centrem mediální pozornosti jsou ovšem asijské záležitosti – momentálně to byl pohřeb Žao Žanga, v roce 1989 svrženého a čistkou postiženého předáka čínské komunistické strany. Malá země si nemůže dovolit popuzovat velkou Čínu a proto  s ošidným tématem taiwanské nezávislosti se zachází velmi opatrně. Z Číny přijíždějí turisté i gastarbeiteři, kteří získávají úřední povolení nejen k práci, ale i k trvalému pobytu. Tak se i posiluje zachování početní převahy čínského etnika vis-à-vis značně se rozmnožujícím muslimům. Dilema Izraele tím je odvráceno. Tito noví příchozí si ale kazí reputaci svým prý příliš bezohledným, z komunismu přivezeným chováním.

Mezi reklamami značně výrazné jsou nabídky prostředků, jak zvětšovat asijská, nezřídka útlá ňadra. Nabídky prodeje australských nemovitostí pro zájemce do 55 let a se schopností investic aspoň 150.000 dolarů. Leckterý český tunelář mafián by se mohl zajímat. Uveden případ čínského tuneláře Gao Shana, oficiála banky v Harbinu, který s miliardou peněz střadatelů upláchl do Kanady, kam před rokem přesídlil svou rodinu — čili iniciativa velmi podobná krokům českých tunelářů. Čínskému státu se ale podařilo včas zasáhnout proti podnikavci jménem Chen Kai, představiteli gangu, specializujícímu se na provoz prostituce a hazardních doupat k potěše státních a stranických představitelů v provincii Fujian. Zdatný organizátor obdržel trest smrti. Na domácí singapurské frontě s nízkou kriminalitou: dvojice pachatelů loupeže a únosu — jeden obchodní příručí, druhý taoistický mnich —dopadla takto: příručí dostal 24 roků vězení a 24 ran holí, mnich 15 let a 20 ran. Případný protest mravně rozhořčených ochránců lidských práv v zemích s desetinásobnou zločinností nebyl zaznamenán.

Marně v telefonním seznamu hledám číslo našince, s nímž jsem si minule hezky popovidal. Jméno s počátečními písmeny KV nikde. Na jeho místě jsem ale našel KUNDA INDUSTRIES (tel.63583073). Jaký asi tohle je průmysl?

ROK  2005 :  ČERSTVÉ  NAHLÉDNUTÍ  NA  DVĚ MÍSTA  v  ASII  - 4

Jdeme na procházku po proslulé Orchard Road, kde v době našeho předchozího pobytu noviny oznamovaly, že dlouhý had slezl ze stromu. Tentokrát by ho davy ušlapaly. Na pilném korzu promenuje hodně Japonců, včetně některých s odbarvenou hřívou různých odstínů. Zaznamenávám  nápisy, že plivání na chodník je zakázáno. Též varování NO SMOKING, NO EATING, NO ICE CREAM v jiných prostorách.

Kontaktovali jsme některé příslušníky manželčina rozvětveného rodu dozvědět se novinky. Jak už to ale mezi Číňany nevyhnutelně bývá, musí se zejména hodovat. Naši hostitelé nás ustavičně hostí, snažím se rozpomenout na pravidla čínské etikety, při vědomí, že určitě zas něco zvorám.

Vzali nás na projížďku po rozmáhající se metropoli. V jednom předměstí se kochám campusy dvou univerzit. A třetí se právě buduje downtown, v centru, na půdě té cenově nejdražší. Smysl takového počinu mi uniká. Prohlížíme si nedávno stvořené kongresové centrum, architektonickou opovážnivost ve tvaru durianu — ovoce, jehož česká vlast zůstala naštěstí ušetřena. Spěchám s výsvětlujícím tvrzením domorodců labužníků: na povrchu peklo, uvnitř však rajská pochoutka. Zpřesňuji vlastním přirovnáním k pachu latriny, stoky v rozkladu. V nejednom hotelu v nejedné zemi visí nápis, zakazující přítomnost durianu. Nesmí se s ním do autobusu, natož do letadla, což by si zasloužilo ohodnocení jako akt terorismu. Nicméně na tuto smradlavou ohavnost si lze zvyknout, však lidé si zvykli i na komunismus a přemnohým zachutnal. Vyženěný příbuzný jménem Freddy, lékař neurolog v Bruselu a zrovna na návštěvě v tropech, se mě snažil vyprovokovat. Duriany kupoval denně a zručně se do nich dobýval. Prodral se ke žluté mázdře a začal se jí sytit, na tváři výraz blaha, a ať se prý neupejpám. Však už jsem jedl hady, opice, smažená morčata. A tak jsem, s nosem stále zacpaným, též hrábl do odpudivého bláta. Hrábl jeden den a pak další den — a málem jsem si na durián zvykl. Netvrdím, že bych se po něm mohl utlouct, ale mdloby mi již nehrozily. Manželka se ale ode mě odvracela, tolik jsem jí páchl.

Náramný městký park obdařil a v názoru mnohých tak zhyzdil kolumbijský sochař Fernando Botera masivními skulpturami, hodně ženských mezi nimi. Svým počtem nedosahují ony krávy v pražským ulicích za loňského léta, ale váhou je určitě předčí. Na jedné takové monstrózně macaté, kytovce připomínající dámě z bronzu jsem četl váhu: 1,3 tuny.

V tomto sousedství skupina aktivistek rozdávala propagační materiály hnutí Falung Gong a v pozadí se jeho stoupenci  všelijak zvolna prohýbali. S heslem TRUTHFULNESS-BENEVOLENCE-FORBEARANCE, s pravdomluvností, laskavostí, shovívostí dospívat ke zdraví. Nikoliv však k politickému, existenčnímu zdraví v Číně, kde tisíce, desetitisíce je jich vězněno, mučeno nebo již umučeno, zcela po smrti. Hnutí se ale těší celosvětové podpoře, údajně má sto milionů následovníků. Z přivezeného materiálu uvádím údaj o kontaktu v České republice, uvedeného pouze křestním jménem: Veronika,  telefon 286 883 438. Atmosféru tam poněkud narušoval běloch, převlečený za Inda, obtáčel se dlouhým bílým hadem.

Zájezd do indické čtvrti, správně aromatické. Značně hinduistické oslavy, procesí k chrámu Sri Srinivasa Perumal na Serangoon Road, další festival k potěše boha Nurugana, dosud jsem nikdy o něm neslyšel. Věřící se pohybují s probodanými lícemi, jazykem a i jinak. Druh počínání Číňany neopětovaného. Toto většinové etnikum se již připravovalo na oslavy nového čínského roku, roku kohouta či slepice (v čínštině nerozlišováno), který tentokrát připadl na den 9.února. Ulice řvavě červeně zdobené, mnohometroví draci děsivého vzhledu již připraveni. V květinářství nával nakupovat stromečky, obsypané neméně miniaturním ovocem. Zaznamenávám nápisy v angličtině a arabštině s citáty z koránu, s gratulacemi Číňanům k jejich blížící se velké oslavě. V nacpaných ulicích nás sužuje 34 hodně vlhkých stupňů Celsia.

Multietnická všehochuť sice občas může život společnosti a státu zkomplikovat, ale má to i své výhody, například při  prosazování a prokazování zdatnosti v zahraničním obchodu. Singapur má dost lidí různých kultur, kteří se vyznají v tom kterém prostředí, dovedou se pohybovat a reagovat způsobem, který cizincům zpravidla uniká. Ptám se šestnáctiletého multilingválního synovečka z padesátého kolena (matka Číňanka, otec Holanďan, zesnulý alkoholik) na složení jeho třídy ve škole. Prý hoši a děvčata půl a půl, samí Číňané, jeden Ind a on, rasy smíšené. Žádný Malajec – ti že by to nezvládli.

Inu, Číňané, pověstní to pilňáčkové, jejichž značný důraz na vzdělání jim leckdo ve světě zazlívá. Ve The Straits Times o tom vyšel (31.1.05) podrobný článek jejich dopisovatelky z  Londýna. Velkými písmeny je uveden citát  čínské matky, pracující v restauraci: „Britská veřejnost, ba ani učitelé nesouhlasí s tím, jak my, čínští rodičové naléháme na naše děti, aby se snažily. Vytýkají nám, že je připravujeme o dětství. Na to já říkám, že budeme-li příliš zdůrazňovat dětství, tak jim třeba unikne dospělý život. Když mé děti budou chtít dosáhnout výsledky a chtějí dostat pochvalu, však ony budou rozumět.“

A to je postoj, charakteristický pro tuto kulturu bez ohledu na společenské postavení, na něž britská společnost je stále značně háklivá. Čínská mládež, vystavena nepříjemným rasovým narážkám nejen z řad spolužáků, ale i učitelů, jak tvrdí korespondentka, dosahují těchto školních výsledků: Známky od  A do C (čili ekvivalent české jedničky až trojky) v loňském roce dosáhlo v celonárodním průměru 50,7% žactva. U Číňanů to ale bylo 74,8%. Druzí byli Indové (65,2%), třetí Britové běloši (51,3%) a nejposlednější pak černoši z Karibiku (32,9%). Pedagogům se ale čínské výkony nelíbí, zejména dívkám vytýkají jejich přílišnou pasivitu, poslušnost, a premianty pokládají za oběti útlaku přísného rodinného prostředí. „Ze západního liberálního hlediska, z eurocentrických perspektiv jsou čínské výchovné praktiky problematické, až přímo patologické.“ Konec citátu. Račte si vybrat.

V novinách pod titulkem „Rovná příležitost pro všechny rasy v Singapuru“ čtu dlouhý projev ministerského předsedy Lee Hsien Loonga, který přednesl na večeři k poctě indického etnika. Jeho hlavním tématem byla “meritokracie“, měřit každému pouze podle jeho zásluh. Při té příležitosti se vrátil do roku 1965, zrodu samostatného státu, když ještě byl součástí Malajské federace, v níž privilegia, přednostní zacházení pro Malajce byly (a stále jsou) zaručeny v ústavě. Výhody pro jedny jsou ovšem nevýhodou pro druhé a Čínané se s federací rozloučili,  jsou teď samostatní a jsou podstatně dál, než tam, kde si nadále zachovávají „pozitivní diskriminaci“, tuto variantu americké tzv. affirmative action.

Zvídám o stavu politických věcí a při té příležitosti jsem zavadil na tuto tématiku. Jeden bratranec, který zbohatl v byznysu s kaučukem, zareagoval dotazem, co že si myslím o nepotismu. Vědom si skutečnosti, že Lee Kwan Yew, Otec vlasti, předal otěže vedení státu svému synovi, odpověděl jsem zmínkou o rčení někdejšího amerického senátora Dirksena, že není jeho povinnosti dávat přednost svým nepřátelům před přáteli — pokud povýšený má potřebné schopnosti, což v tomto případě tomu zajisté je.

Procedura příliš demokratická to ale není. Bratranec mě též informoval, že tento potomek to v armádě za dva roky dotáhl na generála. Nechal jsem si pro sebe zmínku o Trujillovi, posléze zavražděném diktátoru Dominikánské republiky, který povýšil svého čtyřletého vnoučka na admirála, a obrátil jsem se k bratrancovu synovi s dotazem na jeho zkušenost s vojenskou službou. Odsloužil si perné dva roky a půl a stále ho trápí pravidelným záložáckým výcvikem. Malý stát ve velkém sousedství se takto snaží, připomínám si Švýcarsko, kde to mají v tradici, a ovšem i Izrael, potýkající se s racionální nutností.

Tsunami Singapur nepostihla, Malajsii poškodila jen málo, na rozdíl od neméně sousední Indonésie. Tamější ministr turismu jménem Jero Wacik ujišťoval, že většina oblasti zůstala nezasažena a záchranné práce pokračují plným tempem. (Z těchto úst o korupci ani zmínka.)

K mnohé nevoli, nejvíc užitečné pomoci  poskytují nemuslimští cizáci. Místní politikové v zasaženém Acehu, kteří pozbyli kontroly nad situací, si stěžují a stejně tak i vojenští páni, tamější generálové. Vlastenci s dlouhou pamětí připomínají podporu Američanů separatistům na Sumatře v roce 1958, a Australanům jejich nedávnou podporu pro osamostatnění Východního Timoru. Pod titulkem „Americká pomocná akce nezískává sympatie muslimů“ agentura France-Press z Jakarty cituje generálního tajemníka nejvlivnější islámské organizace, že „okamžitou výpomocnou reakci Američanů mnozí z nás pokládají za kamufláž jejich nepřátelství vůči muslimům v celém světě.“ Neméně rezolutně se vyjadřují náboženští fundamentalisté a místní myslitelé typu filozofa Bělohradského, Koháka, takových.

Pramálo národní solidarity: indonéská media nespěchala se o tsuinami vůbec zmínit. Zatímco CNN a BBC referovaly o neštěstí non-stop, indonéské televizní stanice jen s jednou výjimkou pokračovaly s původním programem mýdlových slaďáků.

Nejvíc užitečné asistence dodalo americké letectvo, helikoptéry z mateřské letadlové lodi Abraham Lincoln přistávaly jedna za druhou. Se skupinou těchto pilotů strojů Sea Hawks a Sea Knights jsem se dal do řeči u snídaně u nás v hotelu. Trošku mě mátlo jejich oblečení. Vězeli v šedozelených jakoby montérkách, s americkou vlaječkou na rukávě a označením jestřába, sokola na hrudi. Na rameni přišity dva plátěné obdélníčky – hodnost kapitána. Diskrétně, k přehlédnutí, politická ohleduplnost. Zeptal jsem se, jak ještě dlouho budou pokračovat v samaritánské činnosti. Prý pár týdnů, možná měsíců, ochotně pověděli tito pohlední, sympatičtí hoši. Nejen jako daňový poplatník, ale poctivě patrioticky jsem jim přál maximálního zdaru.

ROK  2005 : ČERSTVÉ  NAHLÉDNUTÍ  NA DVĚ  MÍSTA  V ASII  - 5

Značné souostroví Indonésie se táhne od Malajsie a Indického oceánu až k Nové Guineji u sousedství Austrálie, přes tři časové zóny a víc než pět tisíc kilometrů. S momentálně odhadovaným počtem 220 milionů lidí je čtvrtým nejobydlenějším státem světa a poněvadž z devadesáti procent to jsou vyznavači islámu, je do počtu ten první nejmohamedánštější.

Podél rovníku, tedy jak v severní tak jižní hemisféře, se natahuje tato dlouhá páteř s přemnoha obratli – 4000 sopek a ne všechny jsou zcela mírumilovné, dovedou pořádně bouchnout. Karla Čapka a jeho vizi nukleárního věku inspirovala zdejší Krakatoa, která v roce 1883 (též roce Marxovy smrti) explodovala s vehemencí mnoha atomových bomb a většinu ostrova i ostrovanů smetla do moře.

Ostrovů ale zbylo požehnaně. Nemám důvodu věřit, že by je někdo kdy byl pořádně spočítal, všechny jakkoliv autoritativní údaje se liší o plus minus pár tisíc. Řekněme tedy, že je jich patnáct tisíc a jen menšina z nich je obydlená.  Komunikace vázne nejen mezi ostrovy, ale i na ostrovech. Moře a mnohde i těžko zdolatelný terén přispěly k etnické mnohotvárnosti, z národů tam jsou pořádně různých.

Jsou jich asi tři stovky a mluví ještě větším počtem jazyků a dialektů. Archipelago je uspořádáno do víc než dvou tuctů provincií, které se snaží dirigovat ústřední vláda v Jakartě. Separatistické ambice pod povrchem bublají a nebo i krvavě se projevují na několika místech, zejména v Acehu, tsunami tolik postiženém, s povstalci značně radikální muslimské orientace, a v Západním Irianu, mezi novoguinejskými divochy, kteří se kloní ke křesťanskému světonázoru. Vláda se snaží stěhovat obyvatelstvo z končin chudobných do těch perspektivmích (například per capita příjem na Kalimantanu je dvanáctkrát vyšší než na East Nusa Tengarra), příchozí nejsou vždy vítáni a je to právě případ Kalimantanu, že jim tam Dajákové uřezávají hlavy.

Archeologové na tomto souostroví vyhrabali prý milion let staré lidské kosti. Nepatřily ale prapředkům malajského původu: ti se tam začali ze severu stěhovat až 3000 let před Kristem. Pořád se někdo někam stěhuje a druhý ho odněkud vypuzuje. Přicházeli i zájemci z jižní Indie. Hinduistické a buddhistické vlivy trvaly 14 století, vznikla mocná království na Sumatře a Jávě. V 9.století na Sumatru přijeli Arabové s islámem.

Ti, jakož i zájemci z Číny, Indie a Evropy se pachtili po koření. Nejlíp se povedlo Holanďanům, kteří tam založili kolonii v nejlepší vykořisťovatelské tradici. Systém nucených prací, robota jako řemen a platba pánům v podobě téměř poloviny úrody. Páni též poručili, co na poli poroste. Nikoli tedy příliš rýže do talíře, ale novinky jako káva a čaj na export.. Účelem kolonie bylo sloužit mateřské či spíš macešské zemi. Olej, kopra, kaučuk, z těchto zisků se financovala industrializace v Nizozemí. Přísní historici tvrdí, že Jáva zachránila Holandsko před bankrotem, že bez ní by bylo chudobnou evropskou zemičkou.

Druhá světová válka, debakl bílého pána. Čtyři dny před Silvestrem v roce 1949 v Jakartě zaplápolala vlajka nezávislé Indonésie, červenobílá jako vlajka polská, jenže s tím červeným navrch. Proti Sukarnovi, tamějšímu tatíčkovi zakladateli osvoboditeli, jsem byl zaujat už v naší rodné zemi. Však patřil do oné party bojovníků za světový mír podle sovětského receptu — Nehru, Násir, Nhrumah, Castro, takoví. Poté co se mu doma za 13 roků vystřídalo 17 vlád, Velký Bung („Bratr“) Sukarno začal vládnout stále víc nedemokraticky. Pořádal hostiny za záře tisíce pochodní, servírováno na zlaté talíře, kdežto lid nedemokraticky strádal. Vládce se pouštěl do faraonských projektů, též do války s Malajsií, podporoval růst místní komunistické strany, chýlilo se ke konfrontasi s armádou. V roce 1965 velmi pokrokové živly uspořádaly noc dlouhých nožů a podařilo se jim odpravit pár generálů. Špatná koordinace ale zavinila, že povstání se nepovedlo a vlády se zmocnil generál Suharto. Místo sametových usmiřovaček došlo k řízné odplatě: masakr s výslednou cifrou více než půl milionu mrtvých — nejen komunistů, ale i Číňanů bez ohledu na jejich politické preference.

Každopádně prokomunistický Sukarno padl a Suharto s generály nastolil rovněž nepříjemný režim. Úděl lidu se ale zlepšil zásluhou vývozu ropy. Toto náramné zboží začalo přinášet zisk, z něhož se hradila většina vládních výloh. A na něm se přiživovali potentáti, jejich rodiny, všechno příbuzenstvo — zkrátka forma vlády, výstižně pojmenované jako kleptokracie. Lakotní hrabivci a k tomu ještě neumětelové dovedou vlasti pořádně ublížit. Například generál Sutowo, ve funkci již od doby bývalého prezidenta Sukarna, zruinoval státní olejářský podnik Pertamina tak důkladně, že jeho ztráty převýšily celostátní rozpočet. Část se ukradla, část probendila na výstavbu mešit a sportovních stadionů, velmi se též obohatily japonské společnosti, prodávající za nehorázně vysoké ceny státu, jehož podmazaní reprezentanti předstírali slepotu a hluchotu.

Suharto se udržel ve vedení státu přes třicet let, až se ho konečně v roce 1998 podařilo vystrnadit a politický život v zemi se změnil. Během tří let došlo k volbě tří různých prezidentů, z nichž ten prozatím nejposlednější jménem  Susilo Bambang Yudhoyono nahradil Megawati Sukarnoputri, dceru zakladatele státu. Jenže dostavily se povážlivé potíže růstu. Hospodářský roční sedmiprocentní rozmach za Suhartova autoritářského režimu se snížil o polovinu, značně poklesla snaha vypořádat se s chudobou a vzrostly všelijaké další starosti. Například poklesla výkonnost dělnictva, lajdáků se lze jen těžko zbavit, každá výpověď teď vyžaduje souhlas ministerstva práce. Zatímco v Singapuru procedura zahájit provoz v nové firmě trvá osm dní, v Indonésii si vyžádá téměř půl roku (151 dní).

Byrokratická zlovůle jde ruku v ruce s korupcí. A ta se po pádu lakotného Suharta ještě víc rozbujela. Ona mezinárodní organizace Transparency International hodnotí Indonésii jako jednu z nejvíc zkorumpovaných zemí, na úrovni států jako jsou Bangladeš, Kamerún, Nigérie, Angola a ex-sovětský Turkmenistán. Vyděračství je siamským dvojčetem policejní a soudní práce. Zákonodárci, i členové Nejvyšší soudu, bez okolků připouštějí, že vyžadování úplatků je oprávněnou součástí jejich regulérní, legitimní práce. Jusuf Kalla, nynější viceprezident Indonésie, je bohatý byznysman, jeho rodinný konglomerát též zahrnuje stavebnictví a výrobu cementu. Pohroma, kterou způsobila tsunami, je mu darem doslova k nezaplacení.

Už se podařilo rozkrást mnoho milionů dolarů. Takto se rovněž obohacuje armáda, podílející se na údajně pomocných akcích, a na pokusy Američanů bránit loupeživým iniciativám reaguje obviněním z neoimperialistického zasahování do vnitřních suverenních záležitostí. Rozkošný detajl: právě v den, kdy měl být zahájen soudní proces s Abdulahem Putehem, guvernérem provincie Aceh, kvůli korupci, se dostavila ona osudná tsunami, jež zničila hlavní město a všichni přeživší pak měli jiné starosti.

Vláda se musí stále potýkat se separatistickými tendencemi. Východnímu Timoru se podařilo získat nezávislost a Jakarta je rozhodnuta za každou cenu zabráni opakování tak nemilého precedentu. Nejakutnější nebezpečí představuje právě onen Aceh a již rovněž zmíněný West Irian, západní část Nové Guineje. Dochází k nepokojům v Kalimantanu a též ke krvavým střetům mezi muslimy a křesťany na Sulawesi (dřívější Celebes) a ostrovech Malaka.

Důležité ale pozitivum: ačkoliv je Indonésie stát s největším množstvím muslimů na světě, islám tam není oficiálním, v ústavě zakotveným náboženstvím. Stoupenci jiných věr se uplatňují ve vysokých vládních, armádních a hospodářských funkcích. Velký pátek křesťanů, čínský nový rok, všelijaké hinduistické a buddhistické festivaly jsou veřejnými svátky pro všechny. Tamější verze islámu je promíchána s prvky, které aby přivedly přísné následovníky Allaha k mrtvičným záchvatům. Však něco takového mě trklo hned při první návštěvě tamějšího světa. V Medanu na Sumatře v restauraci pár kroků od mešity jsem si objednal vepřové a pivo, s úsměvem bylo dodáno, aniž mě někdo přišel bičovat. Něco takového se servíruje i za Ramadanu v dohledu zbožně se postících mohamedánů. Ženy v černém od hlavy až k patě kráčí ruku v ruce s nezabalenými družkami.

Začínají se ale vyskytovat puritánští extrémisté, nejen demolující bary a nevěstince, ale i se záměrem vyhazovat do povětří vybrané cíle. Stoupenci organizací, napojených na al-Kájdu, jakkoliv prozatím málo početní, ale získávají na nebezpečnosti, do značné míry také proto, že vláda váhá proti nim rezolutně zakročit.

K události s velmi zásadním dopadem došlo v říjnu 2002 na nemuslimském ostrově Bali, kde v populárním turistickém středisku Kuta se teroristům podařilo připravit o život dvě stě lidí, vesměs cizínců, zejména z Austrálie, a tak i důkladně ublížit ekonomickému zdraví ostrova.

A tam teď jedeme.

ROK  2005 : ČERSTVÉ  NAHLÉDNUTÍ  NA DVĚ  MÍSTA  V  ASII  - 6

Někdejší knížku Bez Čedoku po Pacifiku jsem započal samozřejmostí, že všechno se stihnout nedá, nezbyde než zeměkouli si prokádrovat. Nabídl jsem tento přístup: toulky po světě si interpretovat jako seznamování s třemi písmeny —  P (příroda), Č (člověk), D (dějiny). Vejdu-li do katedrály či kolosea, vešel jsem do písmene D. Jestliže by se v koloseu zrovna konalo utkání gladiátorů s divou zvěří, k D přibyde Č, a jestliže by aréna s takovými krutostmí se nalézala na úpatí právě vybuchnuvší sopky, úkaz by se zasloužil o písmeno P, takže bychom byli komplet.

Zpravidla nelze mít od všeho. Stáda žiraf lze potkat v Tanzánii a nikoliv v Turecku, obdivovatel baroka si bude víc libovat v Rakousku než v Rwandě. Zajímá-li mě člověk, rozhodnu se pro domorodý jarmark v Bangkoku či Marakeši a nebudu ho hledat v Bruntále či Mníšku pod Brdy. Měřeno tímto třípísmenným metrem, většině světa vždy něco chybí. Někde ale mají od všeho. Tak se mi například jeví Srí Lanka, bývalý Cejlon, a také Bali, unikátní ostrov, pouhých 140 krát 80 kilometrů, velikost se vzdálenostmi z Prahy kousek za Rokycany jedním směrem a do Českých Budějovic druhým směrem.

Bohatší Češi již začínají na Bali přilétávat, ale není jich ještě tolik jako v případě našineckého přílivu na „Kanáry“ a tak snad neurazím prezentací některých fundamenálních údajů, jak co začalo, jak se povedlo v převážně mohamedánském světě vytvořit kumšťýřsky tak zdatnou hinduistickou oázu, daleko od Indie. Vždyť ten ostrůvek s pouze dvěma a půl milionem obyvatel dělí od ostrova Javy, mnohonásobně většího a početnějšího giganta, pouhé tři kilometry nehlubokých vod.

Vetřelci se po staletí utkávali s místními, nikterak sjednocenými vládci, sídlícími porůznu, v místech jako Ubud, Samprangan, Gelgel či Klungkung. Jako zcela první Evropan se dostavil holandský námořník koncem šestnáctého století.  Přátelsky ho přivítal místní král, manžel dvou set žen, v doprovodu padesáti trpaslíků.

Holanďané, na rozdíl od Portugalců, se nezajímali o spasení duší, na správnou víru převracení, ale o zisk. Ten Bali, na kulturu bohaté, příliš neposkytovalo, na rozdíl od vzácným kořením oplývajících ostrovů v sousedství. Vláda nizozemského království se důkladně prosadila teprve koncem devatenáctého století. V roce 1906, brzo již jubilejním, došlo ke konfliktu s domorodci, Holanďané zahájili kanonádu, tři místní princové zvolili sebevražedný boj až do konce. V jednom dni čtyři tisíce mrtvých, zbylá moc ostrovní šlechty tak vymýcena. A život lidu se vůbec nezměnil. Kultura, kumšt, dokonce vzkvétaly.

Počátky této unikátní kultury abychom hledali asi tak v době našeho Karla IV. Tehdy na Javu začal pronikat islám, leckomu se mohamedánské novoty nezamlouvaly, k odchodu do emigrace se dali zejména vědci, umělci, hlavy myslící a tvořivé. Hinduismus na Bali, přespříliš daleko od Indie, nabyl svou specifickou, komplikovanou podobu. K dovezeným bohům jako je třeba Ganeš (Slon) či Hanuman (Opice), k nejvýznamnější trojici (Brahma, Šiva, Višnu) přibyla plejáda duchů a démonů, všudypřítomných, bedlivé pozornosti vyžadujících. Tohle není nábožeství fatalistické, že takhle nám Osud – Karma nadělil, s tím se nedá nic dělat, musíme se smířit. Naopak, bude záležet na naší iniciativě, jak dobré duchy si předcházet a ty nedobré konejšit, jejich pozornost odvádět jiným směrem. V horách vesměs sídlí dobří duchové, oním směrem nutno hledět a jim pozornost věnovat, kdežto opačným směrem, k moři, tam pod hladinou jsou zlí démoni. Proto domorodec dává přednost píli na rýžových polích a nikoliv rybaření v nedůvěryhodných vodách.

Bali je končina mimořádně úrodná, schopná uživit množící se domorodce. O žních ženy stínají rýžové stvoly malým srpem, spíš vlastně nožem v dlani ukrytým, aby nepoplašil bohyni této fundamentální, životadárné plodiny. Bohyni jménem Dewi Sri se nutno denně věnovat, symbolickou částečku vlastních pokrmů přinášet. Kapličky z bambusu jsou k nepřehlédnutí na každém poli. Na křižovatkách, v každé vesničce, pod každou střechou je nějaký ten svatostáneček, takže když se to pak sečte, je jich na ostrově víc, než lidských obydlí. V místě jménem Besakih, na sedmi terasách, na svahu mohutné sopky Gunung Agung, tisíc metrů vysoko, na prostoru tří čtverečních kilometrů už tisíc let dominuje komplex dvaceti dvou chrámů.

Balinéské chápání světa, všemstva, je dualistické, jako nekonečný střet protikladů, fenoménů viditelných a neviditelných, světa fyzického a spirituálního. Rozpůlená brána, jíž se vchází do nádvoří, symbolizuje rozštěpení pozitivních a negativních sil ve vesmíru. Pravá ruka, kterou se krmíme, je dobrá, levá ruka je nedobrá. Démon Barong (symbol pořádku, harmonie, zdraví) se potýká s démonem Rangda (symbol chaosu, ublížení, nemoci). Přesvědčení o moci nadpřirozených sil posiluje obavu, ba i strach z čarodějnictví.Dualismus barvy bílé a černé, bůžci jsou obtočeni černobílým šachovnicovým textilem a stejně  takovou zástěru na sobě mají kuchaři v mé oblíbené balinéské restauraci Bumbu Bali.

Posuňme se k písmenu P – k přírodě. V prastarém dokumentu je psáno, že ostrov Bali, posazený na krunýři velikánské, v moři plující želvy, je centrem nejen světa, ale i vesmíru. Objektivnější, vědecky nezpochybnitelná je skutečnost, že tento poměrně malý ostrov protíná řetězec kopců, hor, sopek. Vulkán Gunung Agung trčí do výše 3142 metrů. V roce 1963 explodoval, zabil víc než tisíc lidí, pohřbil řadu vesnic. Láva, řinoucí se až k moři, odřízla východní část ostrova. Sopečný popel pokryl celý ostrov, zničil úrodu, a mnozí přeživší, aby mohli dále přežít, zvolili hospodářskou emigraci přesídlením do jiných, kulturně jim zcela cizích končin.

Po této sopečné katastrofě se od sedmdesátých let začala blížit jiná pohroma v podobě turistických hord. Ty naštěstí z veliké své většiny se vesměs hrnou k pobřeží, na pláže, zejména k místu Kuta, které si jako cíl své pozornosti v roce 2002 vybrali islámští teroristé. Kuta je pouhých pár kilometrů od Denpasaru, hlavního města, donedávna jen hlavního městyse, a též nedalekého mezinárodního letiště na cestě z Austrálie do Evropy či Ameriky.

Zájemce aby onu žalostně již zkomercionalizovanou končinu pominul a vydal se jinam. Autobusem, bicyklem nebo i pěšky, pokud energie a počasí dovolí. Do vnitrozemí, východním směrem, podívat se na D v bývalých centrech královské vlády, a dál k severu okusit mohutnost písmene P v horách u jezera Batur a sopky téhož jména.

A cestou se seznamovat s Č, tím tuze pozoruhodným písmenem ostrova. Není to druh člověčiny v podobě smečky dotírajících prodavačů na plážích, napěchovaných majiteli bílé a kvapem se připalující pokožky. Rovněž to není druh nepřístupných domorodců, kde ženskému pokolení, případně zabalenému od hlavy k patě, se škraboškou na tváři, je přisouzena role tažného dobytčete, a množství tabu činí z výletu méně než příjemnou procházku po minovém poli.

Na Bali převládá barva a zvuk, laskavost, přívětivost. Odkud pak jste, jsem z Tramtárie, kam jdete, ale jen tak kolem, tak se u nás posaďte, návštěvník se posadí a pokusí se v nějaké řeči či aspoň posunky komunikovat. Mimořádný kumštýřský um a přitom Balinésané nemají slovo pro „umění.“ Malíři, řezbáři, celé ulice si tak počínají. Přes den kráčím za vodním buvolem na políčku, večer sednu k tvorbě, v ruce štětec, dláto, věnuji se muzice, půjdu tančit. Ostrované jsou zapředeni do množství festivalů, konejšení duchů. Přemnohé příležitosti tak poslouží, od narození až po smrt a vlastně již i před narozením – při dosažení třetího měsíce těhotenství.  Kombinují se role náboženské a společenské, obcování s nadpřirozenem nevylučuje vzruch jiného druhu, proč třeba ve svatostánku neuspořádat kohoutí zápasy a trošku sázení u toho.

Těžko doporučit víc adres na zeměkouli, kde se toho dá tolik stihnout, zažít, prožít na tak nevelikém prostoru. A za chvíli budeme přistávat.

ROK 2005 :  ČERSTVÉ  NAHLÉDNUTÍ  NA  DVĚ  MÍSTA V  ASII  -  7

Na rozdíl od předlouhého trmácení z našeho amerického domova, let ze Singapuru na Bali trval pouhé dvě hodinky. Pár ostrovů vlevo vpravo, pak tma a budeme přistávat. A bude to zřetelný krok z prvního zpět do třetího světa. Vítá nás ještě větší a vlhčí horko. Za přepážkou vojenské postavy v uniformách, bez náznaku předpokládané ostrovní vlídnosti. Pomalu podezíravě listovat v pasech a po zaváhání udělit značně velké razítko o povolení ke vstupu. U dalšího okénka platíme za udělené právo 25 dolarů za osobu: osoby jsme dvě, výměnný kurs dolaru, jakkoliv chřadnoucího, téměř již ubožáckého, je jeden k deseti tisícům rupií. Takže jsem jich zaplatil půl milionu a ještě zůstávám mnohonásobným rupiovým milionářem. Za právo odjezdu  z ostrova pak každý návštěvník platí dalších sto tisíc rupií.

Jak se tu budeme domlouvat? Balinština je mimořádně komplikovaná, nemáme o ní potuchy ani zájmu se pošetile začít potýkat. Úřední řečí země je ona zjednodušená bahasa, s jejíž podobnou verzí jsme se před lety seznamovali v Malajsii. Pár slov se dokonce dalo rozluštit – že sekola je škola a teksi je taxi. A tuze pak těší naše latinská abeceda, žádné orientální klikyháky či rozsypaný čínský čaj, v čemž jsme ztraceni, zcela bez orientace.

Za přepážkou se k nám hrnuli nosiči, reprezentanti hotelů a turistických společností. Kromě nás dvou se z imperialistické, na varování State Departmentu nedbající Ameriky pouze dostavil plachý pár indických novomanželů na svatební cestě. Později jsme se ještě všeho všudy potkali s dvěma penzisty z Kalifornie.

Tak a jedeme, po levé straně vozovky, byť tohle přece nikdy nebývala britská kolonie. Pokračuje ono znovuseznamování s třetím světem, pramálo se podobajícím singapurské modernizaci. Ani město, ani venkov, míjíme obydlí s méně než více poschodími, občasné blikající světélko. Jak asi bude vypadat ten náš hotel či pouze hotýlek?

A jaké to překvapení! Po dojmech spíš truchlivých vjíždíme do luxusního areálu, kilometr pečlivě piplaným terénem. Zbrojnoši zvedli závory, před námi osvětlené panoráma z pohádky, takhle mohla vypadat operní scéna, kdyby byl Verdi posadil Aidu do hinduistického prostředí. Ona rozpůlená brána, jíž se vchází na zasvěcená nádvoří. Navíc tady máme rybníčky, potůčky, oltáříčky a vlevo další hinduistický výtvor, vypadá jako chrám, jenže na něm je nápis NUSA DUA SPA. Tam že nás milerádi namasírují. Zastavujeme u hlavního vchodu a na naši počet se rozezvučel gong. Navýsost ochotný úslužný personál, v recepci nás vítá víla skvostného vzhledu a pohybů. Gestem přivítání je sepnutí rukou jako při modlitbě. A každý zdá se že umí anglicky.

Posléze čtu na měděné desce, že tento luxus slavnostně dala do provozu Jeho Excelence, prezident kleptokrat Suharto v roce 1983, tedy pět let před tím, než se ho podařilo z úřadu vystrnadit. Pídil jsem se po nynějším vlastníkovi: teď tu celou nádheru o značném rozsahu údajně vlastní brunejský sultán, nejbohatší muž světa, než ho předběhl self-mademan Bill Gates.

Téměř čtyři sta komnat, do jedné nás služebnictvo vede koridory s moderním dekorem a rovněž hinduistickou soškou na každém rohu, s malbami a reliéfy. Rajská tropická květena a vlhké horko k zalknutí. Za dveřmi, umělecky zdobenými s motivy náboženské mytologie, však panuje správný chládek, airconditioning funguje perfektně. Seznamujeme se s nedobytnou pokladnou k potřebě hostí, s návodem, jak použít a rovněž s výhradou, že v případě vyloupení obsahu podnik za ztrátu neručí. S výjimkou  Afriky, televize nabízela programy ze všech kontinentů. Při přenosu tenisového mistrovství z Austrálie se ale podrážděně barevně rozblikala a na kurtu začalo poskakovat několik pestrobarevných balonků najednou.

V Singapuru telefonní spojení do New Yorku fungovalo okamžitě, na Bali se nám to nepodařilo ani jednou – stejná to zkušenost plachých indických novomanželů. Listuji balinéským telefonním seznamem a nacházím jméno Klaus Sturzenhecker, ale žádného Havla. Nejblíž mu byl Ronald Shaw Haydn. Česky znějící Kuncir a ještě češtější Kunda (Wayan, Pratama 69). K Milanu Kunderovi nejblíž byl Ketut Kondera a šedesát adresátů jménem Kondra, což se dost blížilo na plzeňsku častému příjmení Kondr. Ani jeden Novak či Svoboda, ale hodněkrát Swastika, s dvojitým W.

Sídlíme v přízemí. Kdyby mě žár neodradil, mohl bych sedět před skleněnou stěnou v zeleni, naslouchat ševelení palem, sbírat omamně voňavé kvítky frangipani.

Pěšinkami se pustit na procházku mezi květenou a tradičními skulpturami a za pár metrů a minut dorazit k oceánu na privátní pláž. Opisuji z informační tabule: vzduch 32 C, vlhkost 93%, teplota moře 26 C, teplota v bazénu 28 C, ta úplně správná, polévková.

Bazénů několik, ten největší tam má vbudované ostrůvky, jež lze obplouvat. Služebníci ochotně přinesou požadovaný nápoj, ať už  coca-colu či cokoliv alkoholicky potentního.

Personál se usmívá, stále nás zdraví, má to v popisu práce. Jinak tomu s návštěvníky. Snažil jsem se je rozpoznávat a třídit. Nejlepší příležitost poskytovala snídaně, kde každý setrvával aspoň hodinu. Obcházet kulaté stoly s nakupeným tovarem kuchyně evropské, asijské, tu jen druhy vesměs neznámého ovoce, jinde sýry a uzeniny, jinde pečivo, nebo zajít ke kuchařům, tvoří všemožné omelety. Každý strávník se věnuje svým talířům a okolí nebere na vědomí. Nevidím, že by se někdo o někoho zajímal, o fraternizaci, navazování kontaktů usiloval. Nejpočetnější byli Japonci, respektive Japonky, mnohonásobně převyšující své doma zanechané mužské protějšky, ti ať pracují a vydělávají. Když maminkám má manželka složila poklonu, jak že jejich potomstvo se dovede způsobně chovat, reakcí potěšených bylo dychtivé přikyvování, aniž by příliš rozuměly. Angličtina věru není značné forte Japonců, kteří se jí pilně učí už šedesát roků, od konce prohrané války. Dost byla slyšet němčina, i rakouská a švýcarská. A ruština. Ano, azbuci, mnoho jich, k mé značné nelibosti. „Zarputilé, sebevědomé, panovačné, mafiánské typy,“ takto nevlídně se o nich vyjadřuji ve své xenofobické zaujatosti.

Přemnozí hosté dělali dojem stoprocentní spokojenosti a z tak pohodlného ráje za celou dobu patrně nevytáhli ani patu. Jakkoliv jsem si lebedil ve vodách oné polévkové teploty, můj temperament částečného neurotika nepřipouští takové rozvalování v nečinnosti.

Přednost večeřím dáváme ve výtečné domorodé restauraci jménem Bumbu Bali, pár kilometrů daleko, kam si nás oni přivezou a zas odvezou. Má též pověst významného kuchařského učiliště, lze si bohatě vybrat z kořeněných domorodých krmí, zapíjím dobrým místním pivem, útrata čtvrt milionu rupií. Nemáme střechu nad hlavou, ptáčci pípají, lampičky blikají, k tomu cinkot s orientálními zvuky v pozadí, pod stolem nám cosi doutná k nedostatečnému odhánění komárů, preferenčně jsme posazeni hned vedle oltáře, k němuž se občasný domorodec přijde poklonit a pomodlit.

Podnikáme celodenní výlety, zpovídám naše průvodce. O životě našeho ochotného, úslužného personálu. Jeho existence však není příliš usměvavá. Dlouhá služba a po ní přlíš dlouhá cesta k jejich domovům. Ovšem vděčni jsou za příležitost obživy, nezaměstnanost na ostrově je třicetiprocentní (v Singapuru je tříprocentní).

Jak moc ublížil turistickému ruchu krvavý útok islámských teroristů v říjnu 2002?

Úplně ho zabil, po řadu měsíců nic z něj nezbylo, čímž se zdařil záměr útočníků ekonomii co nejvíc ublížit. Velké množství lidí ztratilo práci, ale teď prý se situace už ze dvou třetin zmotořila. Ptám se na pachatele oné zkázy, co že to bylo za lidi, zda místní nebo odjinud. Samí cizí, muslimové se sousední Javy, dostalo se mi ujištění. Až na dvě výjimky už je všechny pochytali.

Vyzvídám o stavu korupce, zda rovněž trápí tento ostrov s tolik odlišnou tradicí a kulturou. Žel, je tomu tak – korupce univerzální, bezbřehá. „Například já bych se rád dostal k poště – zajištěná existence a nepracovat sedm dní v týdnu. Ale to bych musel přinést úplatek, který by v dolarech znamenal sedm tisíc dolarů, které já přece nikdy nebudu mít,“ svěřil se šofér a ukázal směrem k právě dokončované honosné vile, kterou si staví přesně takový vyděrač. Vládní úředník, jehož oficiální plat nepřesahuje ekvivalent 100 dolarů, z titulu své funkce je přesvěčen o svém legitimním nároku na zdaleka vyšší standard (auto, nejmodernější vybavení do domácnosti) a k němu si vypomáhá vyděračstvím. Nikdo se zřejmě příliš nediví nad tímto tristním stavem věcí.

Z Denpasaru k severu, k nejzajímavější části ostrova, doprava je značná, ne však chaotická. Četné motocykly obratně kličkují, jedna vesnice přechází ve druhou,  první kilometry nelze vlastně zahlédnout ani jedno políčko. Domy se střídají s chrámy, kdo ty má na starost? Prý tamější nejbližší komunita, sousedé. Oltáříčky na pozemcích ochraňují před vetřelci. Kameníci vytvářejí bohy, bůžky z měkkého a lehkého materiálu sopečného původu. Těchto kamenických živností jsem napočítal tucty, snad velketucty, jedna vedle druhé. Nejinak tomu s prodejnami produktů ze dřeva. Kdo tuhle spoustu zboží může kupovat? Prý to jde vesměs na export, dozvídám se. Nad oltáři v přírodě bývá otevřený deštník.  Paraple prý nikoliv ochraňovat před deštěm, ale žárem, aby ten který reprezentant nadpřirozena nedostal úžeh. Salutuji takové ohleduplnosti.

Neminula nás obligátní podívaná, konflikt dobrého démona Baronga (harmonie) se zlým démonem Rangdy (chaos). Děsové se blížili, též barevní zubři, rozkošné, luxusně vyšňořené krasavice. Hlavou, krkem, pohybem ramínek, rukama, prstíčky (trošku to připomínající komunikaci hluchoněmých) sdělují průběh s komplikovaným dějem. Správná hudba v pozadí, ale nesmí to trvat věčně.

Návstěva výroben a prodejen batiku, kooperativy talentovaných malířů, tvořících všemožným stylem, ve vesnici Celuk výsledky práce se stříbrem, ve vesnici Mas se dřevem. Na jednom sousoší otec se synem už pracovali rok. Méně času aby zabralo zpodobování penisů. Na prodej tam měli dvoumetrové, skvostně ztopořené pyje, spolu s bytelným šourkem. Ale nikde na Bali jsem nepozoroval onen druh výsostně erotického umění, jakým proslula Indie. (Tam v Khajuraho ve státě Madhya  Pradesh je k spatření osmdesát pět chrámů, vystavěných v době, kdy my jsme se ještě nezmohli ani na jednoho Přemyslovce. Veškeré anatomicky představitelné kopulační pozice jsou k mání, v plné kráse, jíž tisíciletá nepřízeň přírody a člověka nedovedla ublížit.)

Inspekce jednoho z větších chrámů, spíš konglomerátu staveb a sousoší: pod jednou ze střech svatostánku byla natažena síť pro badmington. Blíž zvídám a dozvídám se, že se v těchže prostorách konají kohoutí zápasy. Poté co jeden z opeřenců nevyhnutelně prohraje, stane se obětí, položenou na tamější oltář.

Na jiné cestě opačným směrem po ostrově jsme dorazili k Uluwatu, jednomu z nejsvatějších míst Bali, na útesu 200 metrů nad mořem. Trvale tam sídlí dost velké a drzé opice, chovají se doslova bohorovně, návštěvníci jim nevadí a kradou jim kde co.

V The Jakarta Post článek na první straně tvrdil, že provincie Aceh se již z katastrofy podstatně zmotořila, restaurace a supermarkety funguji jakož i 130 škol. Na druhé straně byla fotografie ruského vojáka, jak hraje s místní mládeží kopanou. Jak ten se tam dostal?

Kritický článek o snaze státu krotit podnikatelské počínání armády.

Oslavný článek o indonéských studentech, kteří získali zlatou medaili na astronomické olympiádě na Krymu.

Z dopisu čtenářů: tato tsunami 26.prosince byla hodně horší než Krakatoa  27.srpna 1883. Tehdy sopečný výbuch vytvořil dvě masivní vlny až do výše třiceti metrů, zničil tři města, ale nešířil se dál.

Blíží se náš čas odjezdu, odletu. Na letišti v Denpasaru fotografuji dva nápisy vedle sebe: KAMAR  KECIL – TOILETS  a  MUSHOLLA  -  PRAYING  ROOM, záchod a modlitebna, ulevit jak tělu, tak duši. Neodolal jsem a šel se se systémem seznámit. První dveře vlevo: ženský záchod. První dveře vpravo: ženská modlitebna. Druhé dveře vlevo: mužský záchod. Tak jsem vešel a poté i otevřel dveře vpravo k pánské modlitebně. Byla to místnost bez jakékoliv okrasy,  rozdělená do trí kumbálků. V jednom z nich na koberci klečel a klaněl se věřící.

Zcela závěrečné sdělení: literatura tvrdí, že leden je ten nejméně vhodný měsíc k návštěvě, neboť to je sezóna dešťů. Obávali jsme se, že větší část času se budeme skrývat pod střechou. Pršelo nám ale jen dvakrát, důkladně, razantně, za hodinu bylo po všem a my pak oceňovali krátkodobé ochlazení.

Definitivním minusem ovšem byla ta dlouhá, předlouhá cesta. Zejména tvorové již nikoliv junáckého věku neuvítají tak drastické klimatické výkyvy – z minus dvacet pak najednou do plus třicet stupňů Celsia. A po zpáteční cestě v těchže botách, s nimiž jsem se brouzdal po tropickém břehu, se probourávat půlmetrovou vrstvou sněhu k mrznoucímu domečku.

Rovněž leckoho třeba pozdrží v rozletu představa finančních výdajů.

NEPŘÍJEMNOST  V  SOUSEDSTVÍ

Po sérii Jobových zvěstí najednou zasvitlo a evropské hlavy zarazilo překvapení, že primitivnímu kovbojovi Bushovi by se něco mohlo podařit. Vzdor přesvědčení expertů prognostiků, volby v Iráku se uskutečnily. Proběhly s větší účastí než v Americe či České republice, kde nehrozí žádný al-Zarqawi, sadistický prosazovatel Allahovy vůle, doslovný hrdlořez vlastní rukou. Pohrozil každou hlavu uříznout a ono ne.

Západoevropští demokraté, zejména ve Francii, předem přesvědčeni o fiasku tak quijotického experimentu, jsou celí nesví. Však si připomeňme jejich důslednou snahu  podemílat jakékoliv iniciativy Washingtonu: nátlak ministra zahraničních věcí a též básníka Dominique de Villepina na členy Rady bezpečnosti nepodpořit americký návrh konečně něco smysluplného podniknout proti Saddamově opětovnému pohrdání údajně závaznými rezolucemi. Když k válce přece jen došlo bez požehnání OSN, Villepin, odmítl odpovědět na otázku, zda si přeje vítězství svého NATO spojence nebo iráckého mordýře, který o život připravil rekordní množství vesměs muslimských Iráčanů. Prezident Jacques Chirac se přece vyjadřoval o Saddamovi, v čele režimu Francii hospodářsky tolik prospěšném, jako o příteli z nejbližších.

Condoleezza Rice, převzavší úřad ministerstva zahraničních věcí po Colinu Powellovi (který Villepina jen obtížně snášel) formulovala doporučení na adresu pseudospojenců: Rusům prominout, Němce ignorovat, Francii potrestat. Chirac poslal Bushovi vlastní rukou psanou gratulaci k jeho překvapivému a nikterak vítanému znovuzvolení. V těchto dnech probíhají iniciativy onoho mending of fences, které se snad aspoň částečně mohou povést.

Rovněž zájmům lidí dobré vůle prospěl vítaný skon mnohonásobně nevábného Jásira Arafata, dlouhodobé to překážky k přijatelnému vyřešení izraelsko-palestinského konfliktu. Stejně jako v iráckém případě, ani zde není záruka úspěchu, ale aspoň se pokročilo pozitivním směrem, dřív v nedohlednu.

Potěšení z takových nadějí aby ale hatil vývin událostí v jihoamerické Venezuele. Už delší dobu se zajímám o počínání tamějšího prezidenta Hugo Cháveze. Můj přítel, donedávna velvyslanec v Caracasu ( zde ho nejmenuji, poněvadž nadále velvyslancuje v jiné zemi) mě zásoboval informacemi o transformaci tamějšího demokratického počínání, nepříjemně již připomínajícího naši situaci před únorem a po únoru roku 1948 – vyvlastňování, vyhazování, zastrašování, špiclování. Když tento diplomat na recepci v kroužku svých důvěryhodných přátel utrousil cosi nelichotivého o Chávezovi, ten se to promptně dozvěděl a jeho estébáci v ulicích Caracasu zareagovali palbou směrem k prostořekému velvyslanci, varovné kulky uvízly na automobilu s diplomatickou imunitou.

Načež nám na scénu přichází bývalý americký prezident James Earl Carter, světu se ale prezentující jako pouhý „Jimmy.“ Hodnocení tohoto 39. prezidenta jsem radikálně změnil, totiž od velmi pozitivního k tuze negativnímu. Začalo to už téměř před třiceti lety, během volební kampaně v roce 1976, v soutěži mezi Geraldem R. Fordem, který se do Bílého domu dostal po Nixonově rezignaci, a Forda usiloval vystrnadit tento Carter, bývalý guvernér jižanského státu Georgia, bývalý námořní důstojník a též farmář pěstující burské oříšky.

Tehdy v televizním interview Ford udělal bizární a jak se pak ukázalo, fatální kopanec svým prohlášením, že Polsko je svobodná země. A tuto nehoráznost na opakovanou otázku novináře potvrdil. Čímž volby byly předem téměř vyřešeny – však v Americe máme miliony voličů polského původu. (Posléze konzervativní publicista – tuším, že to byl William F.Buckley – přirovnal Fordův kolosální lapsus k situaci, kdy v příjemném kultivovaném prostředí před plápolajícím krbem ve fotelu si hoví hostitel a proti němu na pohovce naprogramovaný homunkulus. Zasvěceně rozebírají nuance Heideggerovy filozofie, když najednou dojde ke zkratu a homunkulus chňapne a zakousne před krbem si hovící psisko. Polsko v roce 1976 bylo svobodnou zemí.)

Druhým důvodem, proč tehdy fandit Carterovi bylo jeho jmenování Zbigniewa Brzezinského do významného funkce poradce ve věcech národní bezpečnosti (National Security Adviser). Mimořádně znalý a inteligentní Brzezinski byl můj učitel na Kolumbijské univerzitě, mentor a vlastně i idol – a teď tedy správný člověk na správném místě.

Ale ne v roli dostatečné váhy, jak se ukázalo. Ministrem zahraniční se stal idealistický měkkýš Cyrus R.Vance, který o záměrech a psychologii sovětských vládců neměl ponětí. Byla to doba postvietnamské a postwatergateské kocoviny, vracel se duch bývalého senátora Williama Fulbrighta (jeho vychvalování sovětské ústavy například). V Carterově vidění světa, Amerika byla zásadně nemravná a tudíž nemravní byli i její spojenci, přátelé. Ctnostní státníci aby usilovali o sympatie svých nepřátel, jich si vážit a respektovat. Kvetla detente,  komunistické balamucení v Helsinkách, Carterovy líbance s Brežněvem, horor se záběry jejich dotýkajících se rtů.

Načež  mezinárodní panorama obohatil svým příchodem středověký ajatoláh Chomeini.  Přepad americké ambasády, zajetí diplomatů, mimořádně závažné porušení mezinárodního práva, legitimní to casus belli. A Carter, hlava údajně nejmocnějšího státu na světě, místo aby vydal ultimatum a po jeho vypršení vojensky udeřil, národu vydal prohlášení se slibem, že se bude modlit, v očekávání mírumilovného vyřešení krizové situace.

S tak značnou potupou národa se naštěstí i blížil konec Carterova volebního období. Objevil se Ronald Reagan, s ním i návrat sebedůvěry, rehabilitace patriotismu, změna k hodně lepšímu, která pak kulminovala rozpadem komunismu a sovětské říše.

Odstrčený, voličskou nepřízní potupený Carter se jako privátní osoba pustil do aktivit v roli mírotvůrce, rádoby řešitele všemožných konfliktů. S rolí prezidenta mimo dosah, jeho značnou ambicí se stalo získání Nobelovy ceny míru, být americkou Matkou Terezou – což se mu  nakonec přece jen povedlo. V roce 1982 v Atlantě založený institut, nesoucí jeho jméno, se pustil do výzkumu a podpory hodně pokrokových aktivit, zejména v jihoamerické oblasti. Značných sympatií se dostalo Sandinistům v Nikaragui, prozpěvujícím stranický hymnus o Yankee imperialistech, nepřátelích lidstva. Carter pilně jezdil po světě, někdy sám nebo jako člen delegace, pozorovatel či vyhodnocovatel situace. Někdy nepozván, z vlastní iniciativy se snažil zasahovat, ne vždy k prospěchu věci. Například  v devatesátých letech, v době prezidenta Clintona, zkomplikoval vyjednávání s obtížnými severokorejskými komunisty, s výsledkem, že Carter, příslušník téže politické strany jako Clinton, přestal být v Bílém domě vítanou osobou. A vítán Bushem tam teď rozhodně není.

Bohužel, Carter nadále nezahálí. Mortimer B. Zuckerman, šéfredaktor významného týdeníku  U.S.News World Report, čtenáře seznamuje (14.2.2005) s nejčerstvějšími aktivitami ve prospěch Hugo Cháveze, důvěrného přítele Fidéla Castra, a značně méně pak ve prospěch těchto Spojených států. Však Venezuela není pominutelná banánová republika, ale důležitý vývozce ropy, který po rozpadu Sovětského svazu a konci podpůrných dodávek drží kubánský režim nad vodou. Castro se revanžuje dodávkami armádních a policejních kádrů, uplatňujících bohaté zkušenosti při přestavbě, čístkách a příslušné ideologické reorientaci. Ve Venezuele za předchozích režimů získalo azyl odhadem třicet tisíc uprchlíků z Castrova ráje. Teď jim hrozí nedobrovolný návrat. Chávez přepsal ústavu ke své potřebě a úspěšně přiškrcuje zbylá nezávislá media. Skupina významných osobností jako senátor John McCain,  Madeleine Albrigtová a též Václav Havel, poslala Chávezovi dopis, vyjádřivší concern („starost, znepokojení“), že jeho počiny jsou vážnou hrozbou demokracii.

Ve Venezuele došlo k iniciativě zbavit se tohoto demokracii ohrožujícího prezidenta. A Carter poslal své lidi dohlédnout na průběh vyjádření vůle lidu. Chávezem kontrolovaný Národní volební výbor zabránil svobodný přístup všem pozorovatelům. Pro Carterovu expedici vybral předem dohodnutých 192 volebních uren, jejichž počet se ale zredukoval na 76, z nichž pozorovatelé se směli seznámit s obsahem pouhých 26. Dva profesoři (Harvard, M.I.T.) vydali zprávu, že z 99 procent tyto volby byly podvod. Zato Carter vydal zprávu, potvrzující a velebící Chávezovo vítězství. A tohohle baptistického svatouška Cartera jsem kdysi volil!

Přibývají  tisíce poradců z Kuby a desetisíce mládeže z Venezuely odjížději na ideologické školení k Fidélovi.

ZA UŽITEČNOU  INFORMACI  PLNO PENĚZ

Začnu oklikou, totiž někdejší Chruščovovou návštěvou Ameriky. Jednou z prvních otázek novinářů byl jejich zájem dozvědět se názor kukuřičného Nikity na právě probíhající mistrovstvi v baseballu, velikášsky prezentovaného jako „World Series.“ Čili ono nezřídka typické, povrchní povyšování vlastní zkušenosti na úroveň s všeobecnou, univerzální platností. Bývalo značným zvykem na Divokém Západě vyvěšovat plakáty s portrétem hledaného zlosyna a uvedenou odměnou za jeho dopadení. Se závažností případu roste i slibovaný obnos, spolu se zájmem veřejnosti a tak je tomu tady dosud.

Méně však v jiných končinách. Z dětství se pamatuji na vyhlášky s milionovou odměnou za informace, které by vedly v dopadení parašutistů, kteří odexpedovali Heydricha na zaslouženou cestu do pekel. Z té doby si také vzpomínám na protektorátní výzvy vypátrat chodského Jana Smudka — Nepolapitelného Jana – který úspěšně unikl jak nacistům, tak později komunistům. (A též se skrýval v autodílně mého otce v Plzni.)

Přehoupněme se vpřed o víc než půl století, do vesměs mohamedánského světa, kde Washington  poskytuje informátorům štědré pomlázky. Dosud tak učinil v Afghánistánu, Pakistánu, též na převážně katolických Filipínách, kde se podařilo zatknout Ramzi Yousefa, jednoho z hlavních organizátorů prvního útoku na WTC (World Trade Center) v roce 1993. Nejčilejším dějištěm tohoto vábení je ovšem Irák a čím větší ryba, tím větší vábnička. Za informace, které by vedly k dopadení Saddamových povedených synáčků Udaye a Kusaje, byla vypsána odměna 15 milionů dolarů na hlavu. A za pouhé dva týdny se přihlásil bratranec dotyčných a případ byl po důkladné přestřelce permanentně vyřešen. Ze sdílného bratrance se stal náhlý multimilionář, který se z Iráku vzdálil na neznámou adresu.

Mezirezortní výbor rozhoduje, komu kolik zaplatit. Po přesídlení na místo volby zpravidla dochází k elektronické transakci obnosu, ale v některých případech musí diplomatický kurýr letět a vláčet se zavazadlem, napěchovaným zelenými bankovkami. Většina instantních zbohatlíků se ale nestěhuje do Ameriky, z důvodu nikoliv etických zábran, ale finanční prozíravosti či lakoty. Zatím co jim ministerstvo zahraničních věcí miliony vyplatilo, za lubem totiž čeká ministerstvo financí, berní správa, aby polovinu peněz jim vzalo. V jiných zemích, též v Evropě, zdaňováni nebudou a tak se spíš stěhují takovým směrem, i při vědomí, že to jsou končiny s pořádnou porcí jejich krajanů a tedy i se zvýšeným nebezpečím být rozpoznáni, s případně nešetrnými následky.

Největší odměna, 25 milionů dolarů, čeká informátora, který by vedl k Osamu bin Ladinovi. Týž obnos byl vypsán na hlavu jeho pobočníka Al-Zawahiriho, rovněž někde v afghánsko-pakistánském pomezí, a na v Iráku řádícího Al-Zarqawiho,  sadistického hrdlořeza vlastní rukou.

Pátrání je dosud neúspěšné, ač neutuchá počet pseudo-udavačů, dychtivých vydolovat z pomyslné krávy zlaté tele. Přicházejí k Američanům se skazkou, že tam oním směrem zahlédli víc než dvoumetrového Osamu, tam určitě je, takže navalte miliony.

Vázne pokus o domluvu lidí růných mentalit, do značných vzdáleností, s překlenutím řady století. S těmi, co nemají potiže s představou lahodného ráje, kde jim k radovánkám přidělí dvaasedmdesát panen. Nám je to ale málo pochopitelné, zejména s tím automatickým obnovováním důkazu počestné nedotknutelnosti. „Panny my nemůžeme nabídnout, pouze kozy – ty ano,“ citován je nejmenovaný ministerský činitel (U.S.News, 31.1.2005).. Jak si má beduin v poušti či pastevec v kopcích představit hromadu peněz, 25 milionů? Snadnější by snad bylo cizí měnu mu konvertovat na rozsah stáda, počet velbloudů, mezků, ovcí či koz.

Američané údajně uvažují či už snad rozhodli slibovaný obnos zdvojnásobit – čili na ještě mohutnější stádo hospodářsky užitečných čtvernožců. A Osama, těšící se dalšímu růstu popularity, je stále v nedohlednu.Osama je již to nejpopulárnější jméno, dávané novorozencům. Nebylo by rozumnější raději ho ignorovat? Tak doporučuje v The New York Times znamenitý publicista Thomas L.Friedman. Zapomenout na něj, ať si on zatím stárne, odříznut bez komunikace někde v anonymní noře.

Lze předpokládat angažování privátních lovců — oněch tzv. bounty hunters, kteří by ale své úlovky nepřitahovali ke spravedlnosti v řetězech. Pouze že by přinesli ucho čerstvé mrtvoly k DNA verifikaci.

INICIATIVA  ŠLÁPNOUT  NA  LAČNÉ  ADVOKÁTY

Tak je tomu teď v USA, kde advokáti jsou nejlačnější a nejpočetnější. Jen čtyři procenta pozemšťanů jsou Američané, ale sedmdesát procent všech právníků jsou rovněž Američané. Dočetl jsem se, že v jednom mrakodrapu v San Francisku má kanceláře víc advokátů, než je jejich celkový počet v civilizovaně fungujícím Japonsku. V New York City jeden ze sto patnácti obyvatel je právník, ve Washingtonu je jich napěchováno ještě víc. Harmonie ve společnosti ovšem vůbec není v jejich zájmu. Však proto se tolik zasloužili, že Američané se stali onou litigatious society, kde téměř každý se soudí s každým a advokáti bohatě inkasují. Zrodil se „národ obětí“ (A Nation of Victims, titul výtečné knihy autora Charlese J.Sykese), osobní odpovědnost přestala existovat. Jestliže kradu, jsem obětí kleptománie. Dentista, obviněný z necudného osahávání pacientek, se domáhá od státu milionu dolarů jako kompenzaci svého handicapu, tzv. fondling disease - nezkrotitelného pudu osahávat ženské plemeno.

Při návštěvách rodné země nezřídka dostávám otázku, co mi na Americe nejvíc vadí. Bez váhání vyhovuji, s tvrzením, že je to právní systém, fungování justice, její formalismus, přesvědčení, že jedinou hodnotnou metou je vítězství za každou cenu, i když pak právo a spravedlnost nezřídka mívají pramálo společného. Američtí juristé jsou však přesvědčeni, že jejich systém je ten nejlepší na světě. Přitom lze jen zřídka potkal takto přesvědčeného experta, který by měl aspoň minimální ponětí, jak právo a výkon justice vypadá v jiných zemích.

Americký soudní proces, ať už trestní či civilní, je založen na principu zvaném adversarial.. Protivnícib neusilují o „hledání pravdy, viny či neviny“, jde o konflikt, v němž se uplatní snaha využít a zneužít procedurální finesy. Podaří-li se mi přesvědčit porotu, aby vynesla osvobozující rozsudek ve prospěch mého klienta, mnohonásobného vraha, má reputace poroste, jakož i sazby, které budu příště účtovat. A prokurátor na opačném konci kolbiště bude neméně vehementně manipulovat s důkazními prostředky, aby on zvítězil, jeho prestiž vzrostla a nezřídka pak došlo k odstartování politické kariéry, i za cenu zničení života nevinnému člověku.

Tzv.Miranda Rule zaručuje právo k ničemu se nepřiznávat (self-incrimination). Případ s typickým dopadem: James W.Killough ve Washingtonu,D.C., zavraždil svou manželku a tělo nacpal do popelnice. K činu se třikrát dobrovolně bez donucení přiznal. Policie mu ale jeho přiznání dostatečně nerozmlouvala a soud proto vynesl osvobozující rozsudek. „Nikdy se klienta neptám, zda je vinen, to mě nezajímá. Snažím se vymyslet takovou obhajobu, které by porota uvěřila,“ prohlásil známý newyorský advokát Ronald J. Kuby, specialista na obhajobu ultralevicových revolucionářů. „Není povinností právníků přispět k tomu, aby rozsudek byl správný,“ souhlasí Stephen Gillers, profesor etiky práva. Právníci obhajují své právo mást.

Tzv.Exclusionary Rule nařizuje, že sebemenší procedurální nepřesnost znemožňuje odsouzení sebevětšího zločince. V texaském Dallasu Arley Thomas se dostal před soud kvůli drogám – kokainu. Písařka ale omylem do protokolu místo „coca“ napsala „cocoa.“

Osvobozující rozsudek následoval.   „Přece ho nemohu odsoudit za vlastnictví čokolády,“ zdůvodnil soudce Jack Hampton. V New Yorku trojnásobný vrah Guy Gregg vinou kancelářského překlepu byl poslán domů po zaplacení pokuty 75 dolarů. Takové „vylučující pravidlo“ neexistuje v žádné jiné zemi. O jejím zavedení uvažovali ve Velké Británii, Kanadě a Izraeli, ale včas si to rozmysleli.

Americké soudy v návalu práce si vypomáhají tzv.plea bargaining („přiznávacím smlouváním“), dohodou mezi obviněným a státem o druhu zločinu a výši trestu. Nejvyšší soud shledává tuto praxi jako naprosto nepominutelnou, bez níž by justiční mašinerie nemohla fungovat. V praxi to pak vypadá i takto: Recidivista Calvin Jackson se přiznal k vraždě devíti starších žen, které uškrtil a ubodal. Policie na Manhattanu neprojevila o tuto činnost příliš zájmu a vypracovala spis jen ve věci násilné loupeže. Hrozil trest patnácti let odnětí svobody. Následovalo však úspěšné přiznávací smlouvání, prokurátor a obhájce se dohodli a soud dohodu schválil. Mnohonásobný vrah si šel odsedět trest v trvání třiceti dnů.

V procesech před porotou zazáří jedinci s talentem pro drama a šalbu. Zejména v některých státech, kde rozsudek poroty musí být jednomyslný, se naskýtá výtečná příležitost ovlivnit úplatkem nebo hrozbou újmy členu rodiny. Potom nepřekvapuje žeň bizarních zprošťujících rozsudků. Nejednou jsem již v televizi sledoval vychloubání gangstera, kolik takových verdiktů se mu podařilo zfixlovat.

Na rozdíl od Velké Británie, kolébky anglosaského zvykového práva, se na opačném břehu Atlantiku zrodila jeho prapodivná americká varianta. Podle sdělení Nejvyššího soudu, americký proces zásluhou dovolených procedurálních průtahů si v průměru vyžádá desetkrát víc času a nespočetněkrát víc nákladů. Rovněž na rozdíl od Velké Británie americký systém dovoluje porotní procesy v občanskoprávních sporech.

Záplavy žalob s absurdními požadavky umožňuje skutečnost, že v USA neplatí pravidlo loser  pays - všude jinde ve světě uplatňovaná odpovědnost žalobce hradit náklady řízení a výlohy protistrany v případě prohry. Všechny snahy o uzákonění tohoto nejsamozřejmějšího principu, jenž by  účinně odrazoval od podávání frivolních žalob, prozatím ztroskotaly zásluhou mocné lobby advokátů, kteří by tak přišli o přemnoho lukrativního byznysu. Takže nadále mají žalobci všechno gratis a žalovaná strana nikdy nemůže opravdu vyhrát – však každý, i stoprocentně vyhraný spor ji stojí čas, nervy a nemalé peníze. Například výrobce letadel Beech Aircraft byl během čtyř let žalován 203krát. Vždy vyhrál, ale každý spor ho stál v průměru přes půl milionu dolarů.

Takový advokát bývá dost věrohodně přirovnáván k hotelovému zloději, který jde od dveří ke dveřím, až se mu podaří do některých vniknout. Praxe tzv.contingency free mu zaručuje, že bude mít o práci postaráno. Je to totiž dohoda s klientem, že v případě prohry to klient bude mít zadarmo, nebude nic platit, nemůže tratit, kdežto v případě výhry se podělí, třeba půl na půl. V Kalifornii bicyklista jel po soumraku bez světla a vrazil do automobilu. Zažaloval výrobce svého kola za nedostatečné upozornění, že za tmy bývá tma. V televizi jeho advokát Ken Berkowitz vehementně obhajoval správnost rozhodnutí poroty, jež jeho klientovi přiznala náhradu škody ve výši sedmi milionů dolarů.

Žalobci si vybírají ten který soud v padesáti státech, kde s žalobou nejspíš uspět. Státy Mississippi a východní část Texasu se těší oprávněné reputaci jako adresa hodně štědrých porot. Lze tam vyhrát proti výrobcům asbestu, údajně karcinogenního,  na základě tvrzení, že žalobce sice rakovinou či sebemenšími příznaky netrpí, ale má strach, že „někdy v budoucnosti by rakovinu mohl dostat.“ A taková obava, kterou snad sdílíme všichni, již stála společnost USG Corporation 36 milionů dolarů. K původně žalovaným výrobcům asbestu přibyly firmy, které tento materiál v jakékoliv formě a třeba i v miniaturním množství kdy použily. S výsledkem, že přemnozí žalovaní vyhlásily bankrot a spousta lidí ztratila zaměstnání.

Advokátní kanceláře tak tristní osud určitě nepostihne. Však objevily nová rýžoviště, například mezi výrobci cigaret. Soud v Kalifornii přiznal Richardu Boekenovi, rakovinou plic trpícímu kuřáku cigaret Marlboro, náhradu škody v gigantické výši 3 miliard dolarů a žalovaná strana Philip Morris marně namítala, že žalobce, člověk gramotný, racionální, jistě byl schopen porozumět zřetelnému varování na každé z krabiček, že kouření není zdraví příliš prospěšné. Jeho advokát Michael Piuze, zastupující rovněž rakovinou postiženou Betty Bullockovou, věk 64, proti téže firmě Philip Morris, v říjnu 2002 zvítězil ještě náramněji: porota v Los Angeles přiznala náhradu 750.000 dolarů jako odškodné (compensatory damage) povahy ekonomické, 100.000 dolarů za fyzické utrpení a navrch surrealistických 28 miliard dolarů (28,000.000.000)  - obnos přesahující roční rozpočet celé řady států, členů OSN – jako tzv. punitive damages, další to americkou specialitu, jíž je trestáno zvlášť podlé počínání provinilé strany. Žalobkyně tvrdila, že byla výrobcem cigaret „lured“ – vlákána do tohoto zlozvyku, vzdor svědectví její rodiny o snaze ji přemluvit, aby kouření zanechala, tak jak zanechaly miliony jiných kuřáků. Advokát rozhodnutí poroty ovšem velebil, zdůrazňoval utrpení nespočetného množství zlozvykem postižených. (Stále mi uniká smysl těchto punitive awards. Neměl by je inkasovat stát, proč jen jedna osoba s odkazem na touž újmu dalších milionů? Nejvyšší soud doporučil, že výše punitive awards nemá přesahovat čtyřnásobek přiznané skutečné škody. V tomto případě porota to znásobila 33.000krát.)

Populárním terčem tohoto druhu zlatokopů jsou lékaři. Ti pod hrozbou žalob se uchýlili k praxi tzv.defenzivní medicíny, kdy pacient je vnímán především jako potenciální žalobní nebezpečí, a podle toho pak důvěra a péče vypadá, s nařizováním většinou nepotřebných a ovšem nákladných testů. Amputovat nesprávný úd, vyjmout zdravou ledvinu, je jedna věc, jenže advokáti se snaží přesvědčit porotu, že jakékoliv zhoršení zdravotního stavu nás, přece jenom stoprocentních smrtelníků, je důkazem malpractice - „zanedbání povinné péče.“ (Tak například přišel ke svým mnoha milionům výřečný jurista, poté senátor John Edwards, spolu s Johnem Kerrym kandidát Demokratické strany na převzetí Bílého domu.)

Nejpostiženější, největšímu riziku vystavení jsou porodníci a neurochirurgové. Výše jejich pojištění se zmnohonásobila, někdy až do výše jejich příjmů, což už způsobilo, že své praxe zavírají a stěhují se ze státu ven (značně časté ve státech Mississippi a West Virginia). Krizová situace tak nabývá politické, celospolečenské závažnosti.

Snahy na prosazení velepotřebných změn prozatím ztroskotávaly zejména zásluhou mocné lobby právníků, štědrého finančního zdroje zejména, ale ne výlučně, v řadách zákonodárců Demokratické strany. Stanovisko právníků též podporují odborové organizace, mluvčí spotřebitelů, ekologů a obhájců lidských práv. Sněmovna reprezentantů již několikrát přijala zákon, stanovící limit přiznané výše náhrady škody, ale buď se nepodařilo získat většinu hlasů v senátu, nebo tehdejší prezident Clinton reformu vetoval.

Bushovu nynější iniciativu reformy konečně prosadit, odsuzuje senátor Edward M. Kennedy jako ostudnou, k podpoře velkého kapitálu, farmaceutického průmyslu, zájmu velkých pojišťoven, aniž by však vysvětlil, proč po zisku lačnící pojišťovny mnohde odmítají lékaře pojišťovat a svůj byznys ve státě raději likvidují.

Bush po svém překvapivém a pro mnohé bolestném znovuzvolení, se pustil do pokusu docílit některých změn. Svou kampaň zahájil cestou do státu Illinois, navštívit okres Madison, proslulý nezodpovědně extravagantním rozhodováním tamějších porot.  Proto tam míří advokáti z celé země bohatnout iniciativou tzv.class action suits, žalobami ne jménem jednotlivého klienta, ale celých skupin – kuřáků, motoristů, polykačů aspirinu, žen se silikonem zmohutnělými mamáliemi, majitelů dětských kočárků, kohokoliv, kdo přišel do styku s jakýmkoliv produktem. A když je proces u konce, iniciátoři inkasují miliony, případně i miliardy.  Soud na Floridě takto potrestal tabákový průmysl kolosálním obnosem 145 miliard dolarů. Patrick J. Coughlin, advokát v San Diegu, ve sporu s výrobcem cigaret R.J.Reynolds vyhrál 10 milionů dolarů a na nákladech požadoval 650 milionů.  Iniciativa proti gigantům tabákového průmyslu skončila mimosoudním vyrovnáním, v němž si advokáti naúčtovali náklady ve výši 11 miliard, což v přepočtu vyšlo na 110.000 dolarů za každou hodinu účtovaného pracovního úsilí.

Tito multimilionáři se již znamenitě soustřeďují na další adresy – na zdravotnická zařízení, farmaceutický průmysl, výrobce zbraní, alkoholu, kompjútrů, softwaru, čehokoliv. A jednotlivci, jejichž jménem žalobu podali, dostanou pár haléřů nebo pouhý kupon na cosi. Advokáti z žaloby proti firmě Thomson Consumer Electronics (údajně se provinivší výrobou málo kvalitní televizní obrazovky) inkazovali 22 milionů USD, kdežto každý z jejich klientů obdržel slevu 50 dolarů na příští nákupy. Advokáti ze žaloby proti firmě Blockbuster, půjčovně filmových kazet, si odnesli 9,25 milionu USD, zatímco klienti dostali po jednom dolaru slevy při vypůjčení dalšího filmu. Tento stav věcí má pak svůj oprávněný dopad na náladu v národě.

V únoru 2005 se Bushovi podařilo prosadit zákon (tzv.Class Action  Fairness Act), který omezuje možnost advokátů obcházet soudy, kde by předem mohli vyčenichat nejlepší podmínky na podání žaloby: Rovněž stanoví limit na jejich honorář a na disproporce v porovnání s tím, co se dostane jejich mandantům, a navíc přesouvá většinu sporů z jurisdikce v jednotlivých  padesáti státech na soudy pouze federální. Všeho všudy, žádný to revoluční krok správným směrem, ale aspoň toto něco málo se prozatím povedlo.

V průzkumech veřejného mínění se prestiž právnické profese již dostala pod úroveň čističů kanálů. Nicméně  zájem zmnožit řady těchto lačných supů neutuchá.

ROVNOST  STEJNOST  ZA  KAŽDOU  CENU

S takovým postulátem, nepřijatelným zejména mohamedánům, nebudou souhlasit i někteří příznivci odlišných světonázorů. Však pravda pravdoucí, je zcela výlučným údělem žen rodit děti a naprosto všichni muži jsou ušetřeni menstruační nepříjemnosti. Víc vynikají v boxu než ve vyšívání, dovedou zvedat větší břemena, běhat rychleji, vrhat předměny do větší dálky a v tenisových utkáních se od nich vyžadují tři a nikolik jen dva vítězné sety.

Přejděme od svalů k mozku. Ženy se projevují jako zdatnější lingvisté, muži spíš jako matematici, v rolích inženýrských. V našem genetickém uspořádání se doopravdy lišíme. Významná kniha Davida C. Gearyho (Male, Female: The Evolution Of Human Sex Differences) z roku 1998 obsahuje 52 stran bibliografie, a od té doby došlo ke zrodu stovek, ne-li tisíců odborných publikací na toto téma. Když ale Lawrence Summers, prezident Harvardovy univerzity, začátkem tohoto roku 2005 si troufl udělat zmínku o innate (vrozených, přirozených) differences mezi pohlavími, obrovský požár rozhořčení vzplál na střeše tohoto v Americe nejslavnějšího učení. Ozvaly se hlasy, pokládající rektorská slova jako threat (hrozbu), chytli se toho novináři, kauza se stala tématem úvodníků v předních novinách a Summers své politicky inkorektní vyjádření samozřejmosti schlíple omlouval a odvolal.

-   -   -

Muži se věnují boji, ženy kuchyni! Toto starodávné, jakkoliv sexistické rčení ale potvrzuje dosavadní stav věcí, však stačí se pozastavit ve Washingtonu před pomníkem padlých ve vietnamské válce. Na dlouhé zdi jsou vytesána jména 58.000 mužů a 8 žen. Tytéž hlasy, které protestovaly proti nasazení amerických vojáků v zámoří, se nicméně domáhaly práva žen v uniformách angažovat se kdekoliv ve světě ve válečnických rolích bez omezení. Nikoliv tedy jen podpůrné služby, ale zasáhnout v první linii bitevní vřavy, mít tak i přiležitost k dosažení vyšších hodností.

Když tedy taková rovnoprávnost, měla by být i do všech ničivých důsledků. Již zmíněná  Harvardova univerzita průzkumem 900 žen v uniformě však zjistila, že 70 procent respondentek sice vyjádřilo souhlas s rovnoprávným bojovým nasazením, ale jen 11 procent by se ucházelo o takovou poctu. (Zarputilé feministky a jejich mužští podpůrci odmítli se poučit z nepěkné zkušenosti v Izraeli, kde ve válce roku 1967 tento experiment zkusili a příště ho už neopakovali. Důvodem byl nejen devastující dopad na psychologické rozpoložení žen v bitevní linii, ale i mužů při pohledu na roztrhané ženské tělo a při pomyšlení, jak s nimi asi bude naloženo, když živé padnou do zajetí.)

V období mezi druhou světovou válkou a konfliktem ve Vietnamu, v amerických vojenských složkách ženy tvořily pouhá 2 procenta. V první válce v Kuvajtu proti Saddamovi jejich podíl již vzrostl na 11 procent. V současné době celkem 224.000 žen v uniformách jsou součástí vojenské moci o celkovém počtu 1,4 milionu. Růst feminizace je znatelný i na utrpěných ztrátách. Zatímco ve Vietnamu osm žen – všechny z nich ošetřovatelky - ztratily život, konflikt v Iráku a Afghánistánu si prozatím vyžádal život 31 žen, z nichž jen jedna sloužila u zdravotníků. Podle údajů Pentagonu, již víc než 230 žen obdrželo medaili (Purple Heart) za zranění, utrpěné ve střetu s nepřítelem na Středním východě. Zranění též velmi vážná jako třeba amputace či ztráta zraku. Hůř se například měří následek druhu zkušeností, jimiž  prošla jednoduchá vojanda Jessica Lynch ze státu West Virginia, z iráckého zajetí dramaticky vysvobozená a okamžitě mediálně proslulá. Vyšetřující lékaři nenašli kule a úlomky šrapnelů na jejím těle, ale důkladně poničené genitálie následkem mnohonásobného znásilňování, na které postižená naštěstí zareagovala totální amnézií.

V období od druhé světové války do prvního konfliktu na Středním východě v roce 1991 žádná žena v americké uniformě nepadla do nepřátelského zajetí. Zůstávají však tuze kýženým cílem, po němže baží teroristé, zejména Abu Musab Zarqawi, hrdlořez vlastní rukou.

-   -   -

Na indiánské rezervaci Papago v jižní Arizoně mě zaujala výzva k návštěvě semináře na téma Spouse abuse - instruktáže, jak nemlátit manželky. Pokrok však neutuchá, jak dokazuje rezervace Pine Ridge, kde nezaměstnanost 46.000 příslušníků národa Siouxů z větve Oglala, potomků legendárního bojovníka jménem Crazy Horse, dosahuje 85 procent. Přežívají z vládních podpor už šest generací. V prosinci 2004 ale došlo k povýšení ženy do role náčelnice kmene. Stala se jí rovněž z veřejných podpor mnohá leta živená aktivistka Cecilie Fire Thunder čili Cecilie Ohnivý Hrom. Svůj inaugurační projev pronesla v řeči lakota.

Není jediná. V čele kmene White Earth Chippewa ve státě Minnesota teď stojí žena Erma Vizenor, univerzitně vzdělaná, s doktorátem (rovněž z Harvardu) a se zásluhou docílit u federálního soudu odsouzení předchozích kmenových funkcionářů.

Jako první takovou mohykánkou a hlavní náčelnicí kmene Cherokee, toho druhého nejpočetnějšího v zemi, se v Oklahomě před dvěma desetiletími stala Wilma Mankiller čili Zabiják/Zabíječka mužů. Citován je její výrok (The Economist, 29.1.2005), že na rozdíl od mužů, kteří se utápějí v sebelítosti a nostalgických vzpomínkách na vlastní heroickou minulost, ona raději zdůrazňuje přísloví Mohawků, že je obtížné vidět budoucnost skrze slzy ve vlastních očích.

POTÍŽE AMERICKÉ BRANNÉ MOCI S ROVNOPRÁVNOSTÍ

Už před řadou let Kongres nařídil integraci žen v pozemní armádě, letectví, námořnictvu a námořní pěchotě (tzv.Marines). Výjimkou zůstává služba v ponorkách.

Důsledky příkazu dirigovat obě pohlaví do společných rolí nejvíc postihly námořnictvo. Se značnými náklady došlo k úpravě plavidel všech typů, zřizování extra koupelen a prostorů zaručit ženám vyžadované soukromí.

Též došlo k vydání pravidel, skoro stejně praktických jako předpisy byrokratů, jež vedly k potrestání šestiletého chlapečka v Severní Karolině jako pohlavního harašitele, poté co dal pusinku na tvář spolužačce — na její požádání. Lucian K. Truscott, autor knih s vojenskou tématikou a rovněž potomek významného generála z druhé světové války, napsal o své zkušenosti ve vojenské akademii West Point (The New York Times, 17.11.1996), jak velitel družstva přišel do místnosti, na postel hodil tlustý svazek závazných nařízení a oznámil:“Pamatujte si hlavní předpis a to je ten, že předpisy jsou od toho, aby se nedodržovaly.“

Vydaná pravidla zakazují cizoložství a v případě osob neženatých a nevdaných jakoukoliv intimitu (definovanou jako romantic relationship, i když třeba vůbec nejde o romanci, ale jen o příležitostné tělesné potěšení) na palubě či pod palubou lodi, kdekoliv mimo území USA a úplně bez ohledu na lokaci činu v případě osob nestejné vojenské hodnosti. Čili jestliže se desátník miluje s desátnicí, okamžitě toho musí nechat, když jednomu z nich se dostane povýšení. Pravidla se dodržují se stejnou důkladností, s jakou se Američané vyhýbali alkoholu v dobách prohibice.

Dopad důsledné integrace na ubikacích či na lodi za válečné pohotovosti ohodnotil republikánský kongresman Robert L. Livingston slovem disaster - jako úplnou katastrofu. Průzkumem mezi veterány první války v Perském zálivu se zjistilo, že polovina všech mužů a tři čtvrtiny všech žen si v Saúdské Arábii zasouložili stejně často, ne-li častěji, než na domácí půdě. Když se zásobovací loď Tender vrátila do přístavu, 10 procent jejích příslušnic bylo čerstvě těhotných, čímž se lodi dostalo přezdívky Love Boat podle slaďáckého televizního seriálu téhož jména. Měsíčník NewsMax ve svém hlavním článku (únor 2005) tvrdí, že během konfliktu Desert Storm, 1991,  docházelo k otěhotnění téměř pětiny (18%) příslušníc námořnictva a v případě dvou lodí takto obtěžkána se stala každá třetí tam se vyskytující žena..

Nešetrným zácházením s nováčky – „bažanty“ se vyznačují snad všechny armády světa. Tím spíš pak v případě bažantek či bažantic, jimž předpisy měří dvojím metrem s menšími nároky na fyzikou zdatnost a hoši bez úlev reagují s nikterak gentlemanskou ohleduplností. Průzkumy opakovaně zjišťují stížnosti respondentek, že aspoň polovina jich byla vystavena sexuálnímu obtěžování. Záleží ovšem na definici prohřešku: v americkém prostředí jím je například i staring, insensitive remark - pouhé civění, necitlivá, nedostatečně šetrná poznámka, něco, nad čímž by se v českém světě málokdo pozastavil, natož pohoršil.

Skandál s případy nepochybného harašení vypukl v armádním prostoru Aberdeen Proving Ground ve státě Maryland. Mnohé tamější bažantky přišly s obviněním ze znásilnění, ze sexu s donucení jejich nadřízenými, v tomto případě poddůstojníky, štěkajícími rozkazy během základního výcviku (tzv.boot camp – prostředí, jemuž se v české armádě říkalo a třeba ještě říká „přijímač“). Velitelství zřídilo zvláštní telefonní linku důvěry, telefonáty se hrnuly a víc než 500 případů převzali kriminalisté. Šlo tu o dvojnásobně háklivou záležitost, totiž o feminismus a též rasismus. Osmdesát údajných obětí byly bělošky a osmdesát procent provinilců černoši. Pokud je mi známo, pouze týdeník Time si troufl zveřejnit tuto politicky háklivou skutečnost.

Celonárodní mediální pozornosti se značným existenčním dopadem se však dostalo tzv.Tailook Convention. (Tailhook — „koncový hák“ v patrně neohrabaném překladu —  znamená rozdíl mezi úspěšným přistáním na palubě mateřské letadlové lodi nebo katastrofou.) Tento druh letců, právem pokládaných za elitu, uspořádal sjezd, který v Las Vegas v roce 1991 skončil pořádným skandálem. V hotelu Hiltonu se příslušníci a příslušnice zpili, radovali, muži ženám na požádání holili lýtka a stehna a plno vzájemného harašení u toho. Po ranním probrání z kocoviny, důstojnice Paula Coughlinová si zážitky zrekapitulovala, promyslela a zformulovala stížnost ve věci uskutečněných nepřístojností. Stížnost dorazila až na nejvyšší velitelství. Admirálové nařídili vyšetřování, ale poněvadž neprobíhalo dost razantně podle představ v té době již vyrozumněných feministek v Kongresu, vyšetřování převzal tento nejvyšší zákonodárný sbor v zemi. Ač se nepodařilo prokázat admirálům jakoukoliv vinu — však nikdo z nich tehdy v Las Vegas nebyl — nicméně to znamenalo konec jejich kariéry a nucený odchod z činné služby. K rezignaci byl donucen i sekretář námořnictva (nejvyšší civilní politická funkce) H.Lawrence Garrett. I nevinný, nikterak harašící hotel Hilton si to odskákal, donucen k zaplacení obrovské náhrady škody, na základě absurdního amerického právního principu tzv.majetného diváka (solvent bystander). Nic nezavinil, škodu nezpůsobil, ale má peníze, tak ať platí.

Lze slyšet názory, že od doby japonského útoku na Pearl Harbor neutrpělo americké námořnictvo větší úhonu, než tímto incidentem údajného harašení.Ve funkci se dosud udrživší komandanti jsou v defenzivě a šli tak daleko, že harašení povýšili z občanskoprávní záležitosti do oblasti trestního práva. Slovy Elleny B.Hambletové, důstojnice v záloze: „Krátce řečeno, vyšší hodnosti mají strach, Vyhýbají se oprávněným disciplinárním krokům proti ženám, poněvadž by mohla následovat žaloba ze sexuálního obtěžování a tím i konec jejich kariéře.“ Veškerý personál až do posledního Pepka námořníka musí podstupovat tzv.sensitivity training — ideologické školení po našem, musí studovat brožurky o harašení a promítat si příslušná videa.

Byla vyhlášena zero tolerance čili neprominout ani píď a výsledky se již dostavují. Admirál Richard C.Macke, velitel amerických branných sil v Pacifiku, na otázku novinářů, co si myslí o incidentu na Okinawě (tři černoši v uniformě znásilnili dvanáctiletou školačku), odpověděl, že k ukojení chtíče si přece mohli najmout prostitutku. Takto zcela logicky utrousil u snídaněa kvůli tomu už tentýž večer doadmiráloval, zbaven funkce. Námořní kapitán Mark Rogers, styčný důstojník v Bílém domě, ztratil šance k povýšení na admirála kvůli svým údajně sexistickým poznámkám. Stejný osud postihl kapitána Thomase J. Flanagana, který se provinil naprosto dobrovolnou intimní episodou (consensual sexual affair) s důstojnicí, působící mimo jeho velitelskou pravomoc.(Za takový zločin jsou trestáni nejen námořníci.Thomas R. Griffith, generálporučík letectva, byl zbaven svého velení kvůli mimomanželskému poměru s civilistkou.)

Může to být ještě horší? Ano, může a důkazem nám poslouží případ námořního kapitána Everetta L.Greena, černocha, velitele elitní komando jednotky SEAL a rovněž kandidáta k povýšení na admirála. Dopustil se pošetilosti zakoukáním do důstojnice Mary E. Felixové, posílal jí dárky a psal básničky. Dotyčná, potýkající se s řadou problémů (snoubenec ji opustil a pohlavně nakazil), zareagovala s dvouletým zpožděním a platonického ctitele Greena obvinila z harašení. I to stačilo a provinilce čekal polní soud.

Pentagon považuje sex za hrozbu disciplině a Patricia Schroederová, někdejší významná členka Kongresu, prosadila rovnost nasazení žen ve válečné mašinerii za každou cenu. Jak již poznamenáno, letecká větev námořnictva je elita, přistávat na palubě za jakéhokoliv počasí, ve dne v noci, není maličkost. Důstojnice Kara Hultgreenová a Carey Lohrenzová byly ty první, co zasedly k řízení stihačky typu F-14, mocného stroje, dosahujícího rychlosti Mach 2 a výše 50.000 stop, se schopností současně sledovat 24 cílů a šest jich současně sestřelit, jak se přesvědčivě prokázalo za války v Perském zálivu. Pořizovací cena takového typu: 36 milionu dolarů.

V tréninku jedna vážná chyba diskvalifikuje kandidáta. Hultgreenová se dopustila čtyř takových chyb, ale její představení se neodvážili ji vyloučit, ze strachu z obvinění sexistické diskriminace. Tedy se zamhouřily oči, s výsledkem, že nedostatečně zručná pilotka při pokusu o přistání na palubě lodi Abraham Lincoln se zabila. Čímž kamuflování reality nepřestalo a neštěstí se svádělo na selhání stroje.

Lohrenzová, druhá kandidátka, se nezabila, poněvadž jí byla odepřena dostatečná příležitost: v tréninku totiž učinila rekordní počet oněch sedmi vážných chyb. Těhotná, vrátila se zpět do civilu, čímž případ pro ni nekončil. Zahájila soudní žalobu proti Elaine Donnellyové, velitelce Střediska vojenské připravenosti (Center fo Military Readiness), ženě, která měla dostatek rozumu a integrity vyjádřit svůj nesouhlas s iniciativou kongreswomanky Schroederové prosazovat ženy do všech bojovných rolí, a tím si vykoledovala její nehynoucí nepřízeň.

Jsou tu ale naštěstí náznaky, že prozatím každý ještě nezešílel. Z tisku jsme se dozvěděli o případu na významné vojenské akademii West Point. Po půlnoci nejmenovaná opilá kadetka vešla do mužské ložnice, vlezla na spícího kadeta Jamese P. Engelbrechta, začala ho líbat, laskat, k pohlavnímu aktu ponoukat, takže probuzený vyhověl. Řada svědků potvrdila tento průběh události. Nicméně svůdkyně iniciátorka posléze přišla s obviněním z harašení. Přiznala, že byla opilá a právě proto nevěděla, co dělá, kdežto on opilý nebyl, věděl, co dělá a proto se dopustil zločinu znásilnění. Konal se soud, který probuzeného souložníka zprostil žaloby.

Snad nejhorší už máme za sebou. Poradní výbor Kongresu, jemuž předsedala bývalá senátorka Nancy Kassebaumová, dospěl k závěru, že předchozí doporučení totálně integrovat ženy ve všech armádních složkách zřejmě nebyl tak zcela vynikající nápad.

UMĚNÍ  A  POLITIKA ,  UMĚLCI  V  POLITICE

(Příspěvek do Sympozia již XI.ročníku Salonu kritického myšlení,

v Litoměřicích, květen 2005.)

Zápolit bychom tu měli s tématikou až výstředně košatou a s disharmonickým zádrhelem hned na prvním kroku. Jak se dohodnout na kritériích, na existenci autonomie kumštu či jeho podřízení, pohlcení primárními hodnotami, požadavky mocipánů? „Vše je politické,“ tvrdil nejen Lenin. V takovém pak pojetí, politickými jsou i surrealisté, tvůrci romantických slaďáků, v sexu se patlající pornografové, takto odvádějící pozornost mas od žhavých problémů, vykořisťování a ohrožení světového míru.

Poněvadž jsme shromážděním literátů, ony nedohledné tvůrčí lány a záměry si zúžím,  pominu úskalí akustického uměleckého výrazu, však hudba je méně postižitelná politickou nepřízní, ač výjimky v podobě třeba Šostakoviče se najdou. Pomiňme též tvorbu štětcem a dlátem. Tvůrci Stalinů na plátně či v kameni měli o pohodlnou kariéru postaráno – až tedy do okamžiku, než došlo k pádu toho kterého kultu zbožňovaného.

Již zmíněný Lenin ve své předtelevizní době pokládal film, s potenciálem svého maximálního dopadu, za nejdůležitější uměleckou formu, ten nejefektivnější propagandistický nástroj ke prospěchu vládců. Přisuzoval se mu potenciál ideologické třaskaviny, nezřídka skončil v trezorech, k jejichž odmykání někdy dochází až po desetiletích. Slyšeli jsme všelijaké skazky o konfliktech se strážci politické opatrnosti. Jednu mi vyprávěl Josef Škvorecký: o šlamastyce při schvalování scénáře s prvorepublikánským tématem, v němž po střelbě četníků do demonstrujících proletářů jeden z vykonavatelů buržoazního teroru postává nad čerstvými mrvolami a močí. Svolána zvláštní schůze produmat ideologické nuance, přípustnost scény s vyměšováním. Načež po ztrátě drahného času se přišlo na překlep, že četník toliko mlčel, nic jiného.

Hlavou se zeď porazit nedala, cena  prosazovat princip za každou cenu vedla k pohřbení úsilí, stala se důkazem quijotické marnosti. Tedy se kličkuje, vymýšlejí se kompromisy, prosazuje pokud možno bezobsažná úlitba. Talentovaný malíř Jiří Kovařík z našeho klasického gymnázia v Plzni kdysi láteřil kvůli rozhodnutí poroty, jež do soutěže odmítla přijmout jeho velké plátno – nahotinu dívky u jezera. Teprve když akt verbálně poupravil na traktoristku při koupeli po celodenní polní práci, dílo politicky uspělo a dostalo se mu kýženého ocenění.

Významní literáti přijali jmenování do ministerských funkcí, z Vítězslava Nezvala, z Františka Halase, se stali sekční šéfové, někteří básníci a romanopisci se stali exportním zbožím, vystavovaným po ambasádách. Pablo Neruda a snad i Nazim Hikmet takto krátkodobě zazářili. V Paříži našeho Gottwalda reprezentoval velvyslanec Adolf Hoffmeister, jehož vira ve stalinismus, slovy Ferdinanda Peroutky, se dala vyjádřit přirovnáním k přednosti hrát golf rudým míčkem. V téže době v téže Paříži na polské ambasádě ve funkci kulturního atašé setrvával Czeslaw Milosz, který na rozdíl od Hoffmeistera s preferencí pro rudé balónky zvolil v roce 1951 svobodu v exilu, svou knihou The Captive Mind, vynikající  to analýzou totalitarianismu, seznamoval tehdy ještě pramálo informovaný svět. Když v srpnu 2004 ve věku 93 let zemřel v rodném Polsku, tento laureát Nobelovy ceny se dočkal zaslouženého ocenění pro svou spiritual intensity, historial clarity, inner freedom, ocenění “hrdiny literatury a historie své doby.“

Ona „umělecká angažovanost“ tedy dovedla být všelijaká. Mnohé páchali propagandisté, straniční koryfejové. Nejedlý, Kopecký, Kolman a Štoll, to byl náš nejznamenitější stalinský čtyřlístek. V Evangeliu dle Ladislava – „Třicet let bojů za socialistickou poesii“ – čteme kapitolu a verš „úchvatná logika ztělesněná v osobnosti Stalinově“. Čeští spisovatelé pochodovali v májovém průvodu pod portrétem věrozvěsta, neboť „Štoll strhl z české poesie svěrací kazajku, svalil nám kámen ze srdce, aby se básníkům volně dýchalo a tvořilo“ (Literární noviny, ročník I, číslo 21). Václav Černý definoval (Paměti IV, 68 Publishers) Štolla jako „giganta univerzální nevědomosti, človíčka, jenž přežil válku v teplém zápecí arizované německé firmy, jehož veřejná kulturní váha odpovídala ještě jeho pravému významu, přibližně rovna nule. Netalentovaný ctižádostivec, ukájený titulárními hodnostmi, všech národních rychlokvášek model a král.“ Z turnovského maturanta pražský univerzitní profesor, ministr, rektor, akademik, šéf Ústavu dějin české literatury. A z druhé ruky, cestou spalovače mrtvol v pražském krematoriu, jsem se dozvěděl, že šetrní pozůstalí tohoto titána českého socrealismu uložili do rakve v teplácích, aby ubylo na výdajích.

Propagandisté, straničtí slouhové věřili nebo jen sloužili? Nejen zaslepenost, fanaticismus, ale ani bezskrupulozní ambice a oportunismus nedovedu posuzovat za příliš polehčující okolnost. Zásadním kritériem mi zůstává  eventualita zkázonosného dopadu literátova počínání — i když třeba jde o rozdíl jen kvantitativní. Však jen takový je rozdíl mezi kyjem a atomovou bombou. Obě jsou zbraně, schopné zabít. Aniž bychom měli přehlížet rozdíl mezi krvavým požadavkem Ivana Skály „Psům psí smrt!“ a jakousi oslavnou veršovánkou o baculaté Martě Gottwaldové. Doma na americkém záchodě mám po ruce kompendium Antonína Brouska Podivuhodní kouzelníci: Čítanka českého stalinismu v řeči vázané z let 1945-55 (Rozmluvy, 1987). Listuji si a čtu. Údiv, úděs té doby mě ještě zcela neopouští.

-   -   -

Pusťme se do třídění žánrů. Americký generál John R.Vines, komandant pozemních sil v Iráku, předložil vyšším důstojníkům seznam doporučené četby. Nejen autoři Samuel P. Huntington (The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order), John.L. Esposito (What Everyone Needs to Know About Islam), Karen Armstrong (Islam: A Short History) a Malcolm Clark (Islam for Dummies), ale také výtvor romanopisce a Nobelova laureáta V.S. Naipaula (Among the Believers: An Islamic Journey). Seznam by se ovšem mohl přibližovat nekonečnu. Z nejposlednějších titulů bych například dodal Jonathan Randala (Osama: The Making of a Terrorist), depresivní biografii nenávisti asketického fanatika, hlavy anonymního konglomerátu Al-Kájda v tažení proti nevěřícím, prvním velkém žihádu od doby Křižáků a jejich výprav, teď po stoletích znovu rozžehnuto sovětskou invazí v Afghánistánu. Dodal bych společné dílo britského žurnalisty Iana Burumy a akademika Avishaie Margalita (Occidentalism: The West in the Eyes of Its Enemies), západní civilizaci málo lichotící, na rozdíl od jejích obhájců jako je například Lee Harris (Civilization and Its Enemies: The Next Stage of History). Tento konzervativní esejista zdůrazňuje, že proti nám stojí protivník, jehož přece nemůžeme usmířit, poněvadž naše nepřátelství potřebuje, je o něm přesvědčen. A s nebezpečnými násilníky se nevypořádáme racionalizacemi, serií přibývajících ústupků, ve snaze si udržet iluze poklidného stavu věcí.

Pro nás emigranty asi nejpříjemnější byla kariéra kantora na americké univerzitě. Cizí, neodstranitelný přízvuk tam nevadil, navíc jsme vesměs byli obdařeni tzv.tenure čili definitivou, existenční jistotou, na jakou jsme byli zvyklí v socialismu, ale která ve skutečně kapitalistických podmínkách bývá jen zřídka k nalezení. Vděk za příjemné vylepšení osudu nás začal odlišovat od domácích kolegů, většinou přesvědčených, že intelektuál hodný toho slova přece musí nemilosrdně kritizovat, ba i opovrhovat systémem, který mu zaručuje tak pohodlný život. A současně aby šťastlivci pokud možno horovali o socialistických utopiích. Však lahodné vidiny marxismu-leninismu nejspíš učarovaly těm s dostatkem štěstí být bezpečně daleko od jejich aplikací v praxi. Zejména v době před rozpadem Sovětského svazu se velepřísní soudcové západní reality, na níž nenechali chlup dobrého, proměňovali v prosťáčky, plné víry v komunistické vize. Teď už nelze denně potkat učence, mávajícího srpem a kladivem. Dosud však zdi našeho oddělení politologie (State University of New York at Binghamton) zdobí dva portréty Lenina a jeden veliký plakát s hřímajícím Vladimírem Iljičem a u toho v azbuce hrůzné Majakovského tvrzení LENIN ŽIL, ŽIJE, BUDE ŽÍT !

K dispozici je přebohatá tradice, s vědci, kteří omlouvali, obhajovali Stalina, pochvalovali si jeho řízné počínání v třicátých letech, za války i po válce. I nadále se tu vyskytují zastánci dinosauřích receptů na předělávání světa. Též na předělávání historie dvacátého století, které se zasloužilo o rekordní hory mrtvol ve jménu té či oné spasitelské kauzy. William Appleton Williams, proslulý profesor na univerzitě ve Wisconsinu, produkoval díla, dokazující, že Stalin byl donucen k expanzi do východní Evropy pod vyděračským diktátem nukleárně vybavené Ameriky. Profesor Neill Cameron v době již pobřežněvovské vydal dílo, v němž dokazoval, že Sovětský svaz je modelem té správné, spravedlivé, efektivně fungující společnosti. Za vzor vládnutí dával také Hodžovu Albánii a Husákovo Československo. Knihu příznivě přijali recenzenti v předních amerických časopisech. Richard J. Barnet, jeden z ředitelů superpokrokového Institute of Political Studies, financovaného miliony dolarů voňavkářského giganta Fabergé, obhajoval sovětské počínání jako vždy zásadně obranné - i v Afghánistánu. Rovněž československý únor 1948 byl oprávněnou reakcí na provokativně agresivní Marshallův plán. Ředitel Barnet se obklopil neméně zakalenými kádry, například Gareth Porterem, velkým fanouškem Severní Koreje, vyjádřivším názor, že demokraté na severu odmítají jednat s fašisty na jihu proto, aby tak protestovali proti nedostatku jihokorejských občanských práv. Porter napsal též knihu na obhajobu Pol Pota.

Takto se nedozvídáme jen ve společnosti marginálních pošuků. Ve Washingtonu došlo k sepsání tzv. American History Standards, jakéhosi kompasu, jak by se dítkám měly ve škole prezentovat dějiny jejich země. Odpovědný úkol byl svěřen významným hlavám, jež vyprodukovaly paskvil s výsledným pedagogickým dojmem, že takovou zemi možno jen zatratit. Nikoliv Abraham Lincoln, ale Kukluxklan, nikoliv liberalismus, možnosti svobodného uplatnění, přitahující miliony zájemců ze zámoří, ale despotická hrůza, charakterizovaná bláznivým, pár roků řádícím senátorem McCarthym. “Žádný slušný člověk nemohl být antikomunistou,” taková byla závěrečná message, též poněkud připomínající trvanlivé stanovisko Václava Klause.

V roce 1996 vyšla kniha s titulem Life and Terror in Stalin`s Russia, 1931-1941. Napsal ji Robert W. Thurston, pedagog na Miami University ve státě Ohio. Dokazuje, že Stalin v těch zvěrstvech byl vlastně dost nevinně. Počínání vlády bylo mimo jeho dosah a pokud tedy k nějakému teroru došlo, ten si řádil sám o sobě (almost a will of its own). Sovětská tajná policie se vyznačovala mimořádnou, pozoruhodnou (remarkable) péčí o důkazní prostředky, gulagy nebyly nic zas tak moc nepříjemného. Nepříjemná svědectví tento autor-profesor odvrhl s odkazem na studenoválečnické přehánění či na údajně buržoazní a proto nespolehlivé svědky. “Stalin vraždami vinen nebyl.” Například Katyn pouhou chimérou. Nejen to: “Stalinismus vytvořil podmínky pro vznik perestroiky.” Ano, i něco takového se dozvídáme. Tento opus vydalo jedno z nejprestižnějších akademických nakladatelství (Yale University Press) a navíc se mu dostalo náramného ocenění, po němž marně dychtí jiní autoři. Vybral si ho totiž History Book Club.

Na univerzitě v Amherstu, stát Massachusetts, se v listopadu 1992 konal sjezd marxistů-leninistů a sjelo se tam několik tisíc vyznavačů. Vyslechli analýzu profesora Richarda Wolffa, který zdůrazňoval Stalinovy obrovské zásluhy (enormous achievements). První zemi socialismu nicméně vytkl, že až na vybudování kolchozů mnoho socialismu vlastně nevybudovala. Veliké přednosti centrálního plánování opěvoval profesor Bertell Ollman. MARXISMUS ŽIJE A ZŘEJMĚ BUDE PROSPEROVAT ! (Marxism Alive and, Apparently, Thriving!) jásaly titulky v místních novinách.

Proč se rozčilovat, jsme přece zemí neomezených možností a tedy i pitomostí. Však i jinde ve světě se teď objevují spisky, dokazující, že Osvěčím byla rekreace, holocaust se nekonal, a kdyby se byl konal, Hitler o něm neměl zdání. Vážnější je skutečnost, že takoví intelektuálové mají k dispozici univerzity, sdělovací prostředky, nakladatelství, nadace. Jejich profesionální prestiž nezřídka závisí na vehemenci, s jakou zatracují systém, poskytující jim solidní existenční zajištění. Je v tom také pocit morální superiority, vzpomínka na mládí, když všichni byli zdatní, třeba i krásní, každopádně mravně rozhořčení, zatracující vládu, své utlačovatele, kteří jim ovšem vše vždy dovolili.

Churchillovi se přičítá rčení, že “Kdo ve svých dvaceti letech nebyl socialista, tak nikdy nebyl mladý, a kdo ve svých čtyřiceti letech socialistou zůstal, tak nikdy nedospěl.” Jenže ona generace, jež rozum měla brát v šedesátých letech, jakoby nikdy nedospěla. Brilantní esejista Lance Morrow ji přirovnal (v týdeníku Time, 6.5. 1996) k zlověstnému sibiřskému kněžourovi Rasputinovi. Skupina spiklenců měla s jeho zavražděním plno práce. Jed v jídle a vínu nezabral. Napumpovali do něj několik kulí, což zloducha jen částečně zpomalilo. Odtáhli do k zamrzlé řece Nevě a dírou v ledu ho strčili do hlubin, odkud ještě několikrát vyplul a lapal po vzduchu. Stejně tak dekáda šedesátých let ne a ne nám dát pokoj, Morrow melancholicky poznamenává. Poté co se Sovětský svaz rozsypal a tak se umenšila příležitost ke zdůrazňování jeho nádher, o to víc přibylo kanonády do amerického politického systému bezpříkladného utlačování, vykořisťování žen, menšin, homosexuálů, zvířat, ničení planety, ozónu, vod, luk a strání.

Máme století jednadvacáté a tón akademické tvorby nadále charakterizuje BIAS - jednostrannost, zaujatost. Příkladem nám poslouží University of California Press, jedno z nejprestižnějších nakladatelství v zemi. V jarním katalogu produkce roku 2004 nám na 116 stránkách nabízí 140 nových titulů, mezi nimiž není ani jeden, který by se o stavu věcí ve vlastní zemi vyjádřil pozitivně. Převládá velebení revolučních iniciativ, též došlo k publikaci biografie o zakladateli komunistické strany Tibetu. Nynější to typická situace v prostředí údajně pluralistickém, ovšem za podmínkek důsledného uplatňování jen jednoho správného názoru.

S takovými lamentacemi jsem se svěřoval českému našinci u nás na návštěvě a optimisticky zdůrazňoval, že to je vesměs dílo generace, která dospěla v divokých šedesátých letech a její úchylnou orientaci nepříliš sdílí dnešní americká mládež, nedestruktivní, v podstatě patriotická. Pro ní je válka ve Vietnamu minulostí tak dávnou, jako pro nás stařešiny je válka krymská. K akademickému radikalismu tíhnou zejména někteří sociologové, filozofové, vědátoři srovnávacích literatur, členové Modern Languages Association, postmodernisté, dekonstruktivisté.

A co ti Leninové na zdi u vás v oddělení?” přerušil mě našinec.

To už je jen nostalgická ozdoba, kterou nikdo doopravdy nevnímá. Nikdo z nich beztoho nezná ani azbuku,” opáčil jsem a dodal, že doma v pracovně mám na zdi velikého Stalina, na hedvábí, Made in China. Kdykoliv se mi zachce, jen se dotknu a generalisimus se poslušně svine.

I když je to už jen menšina, jak říkáš - kolik lidí mi má plivnout do polívky, aby mi nechutnala?” zeptal se.

Odvykni si jíst polívky,” doporučil jsem.

- - -

Biografie, autobiografie, na trhu přibývá pamětí celebrit a knih o celebritách. V současné Americe není snad politika, který po odchodu z funkce by odolal nutkání informovat svět o svých zážitcích a zejména zásluhách. Někdy to jsou důkladné práce vědeckého kalibru (Henry Kissinger či Zbigniew Brzezinski), většinou tomu tak zdaleka není. Kdykoliv se blíží čas voleb, kandidáti na ten který úřad se prezentují se svými opusy, které velkou většinou stvořil ghost writer, dobře placený profesionál v pozadí.

Vyrojilo se přemnoho knih vzpomínek nejen ministrů, ale i šoférů, sekretářek, kuchařek a komorníků J.F.Kennedyho, který své memoáry nenapsal, poněvadž nepočítal se svým zavražděním. S rostoucí vzdáleností mezi subjektem a objektem též roste pravděpodobnost irelevantního sdělování. Nezřídka se pak liší posuzování závažnosti detajlu autorem a čtenářem.

Sice se občas najde talent, který by dovedl zajímavě zdramatizovat jakoukoliv stránku telefonního seznamu, ale spíš to přece dopadá tak, že amatérské vylíčení orgie v antickém Římě by svou nudou dovedlo vymknout čtenářovu sanici. Teď už snad každá americká vysoká škola nabízí kurzy literární tvořivosti. Univerzita Northwestern v Evanstonu, stát Illinois, má institut specializovaný na penzisty, dychtící psát memoáry. Naučení téže zručnosti nabízí univerzita v Bridgeportu, stát Connecticut.

Knih instruktážních je celá řada, například Lois Daniel, JAK NAPSAT VLASTNÍ ŽIVOTNÍ PŘÍBĚH (How to Write Your Own Life Story: The Classic Guide for the Nonprofessional Writer, Chicago Review Press, 1997), Bill Roorbach, PSANÍ ŽIVOTNÍCH PŘÍBĚHŮ (Writing Life Stories Story Press, 1998). Louise deSalvo, PSANÍ JAKO ZPŮSOB HOJENÍ (Writing as a Way of Healing, HarperCollins, 1999).

Začalo se nám dostávat i žánru špionážního. U Škvoreckých jako první vyšly vzpomínky Špion, jemuž nevěřili (1977) Františka Moravce, šéfa zpravodajské služby za války v Anglii. Následoval bývalý vyklouznuvší estébák Ladislav Bittman se svými Špionážními oprátkami (1981). Česky též v exilu vyšla kniha Špion vypovídá v kolínském exilovém nakladatelství Index (1979). Zpověď semínkového generála Jana Šejny s názvem We Will Bury You vydalo v roce 1981 londýnské nakladatelství Sidgwick and Jackson. Obsahovalo neověřitelné zajímavosti, například Čepičkovy vraždy. Estébák dělnický diplomat František August se představil v Londýně vydanou knihou Red Star Over Prague, s prezentací vražd a pseudosevevražd, se zajímavým GESTAPO-SD-KSČ-StB-VKVD-KGB propletencem. Jak známo, náš národ nikdy netrpěl nedostatkem udavačů.

Na americkém knižním trhu lze najít značné množství špionské literatury faktu - almanachy, analýzy, memoáry, ságy hrdinů a padouchů. Nakladatelství Random House vydalo obsažnou (633 stran) Encyklopedii špionáže (Spy Book: The Encyclopedia of Espionage). Její autoři, vojenští historici Norman Polmar a Thomas B.Allen, předkládají přes 2.000 témat a případů z doby dávné i nejsoučasnější. Daniel Defoe, autor Robinsona Crusoe, byl špion. Takto se za druhé světové války v Paříži angažovala Josefína Bakerová. Alger Hiss, respektovaný patriot Rooseveltova vládnoucího týmu, skutečně pracoval pro Sověty. Idealismus jako motiv již zcela vyprchal z tohoto řemesla, zbyly jen peníze, jak potvrzují všechny případy z poslední doby.

V porovnání s jinými státy si USA udržely panenskou nevinnost co nejdéle. “Gentlemani nečtou poštu, která jim není určena,” zdůrazňoval Harry Hopkins, důvěrník F.D.Roosevelta. Proto pak bylo za druhé světové války co dohánět. V r.1947, Harry S. Truman, nedbaje nesouhlasu svého ministra zahraničí Dean Achesona, podepsal zákon, jímž se zrodila Central Intelligence Agency. Jejími zakládajícími členy byli absolventi z nejlepších univerzit, se zkušenostmi za velké války, včetně počínání na nepřátelském území. “Bankéři a mogulové, kasaři a padělatelé, tiskaři a autoři divadelních her, atleti a cirkusáci,” tak je charakterizoval William J. Casey, jeden z nich, posléze šéf C.I.A. za Ronalda Reagana.

Ze stínů či spíš z úplného temna se zásluhou autora Johna Barrona a jeho knihy Akce Solo (Operation Solo: The FBI`s Man in the Kremlin, Regnery Publishing) vynořil pozoruhodný tvor jménem Morris Childs. Narodil se na Ukrajině a v USA vstoupil do právě založené komunistické strany. Ve dvacátých letech byl vyslán do Leninovy školy v Moskvě naučit se vše, co bude třeba k uskutečnění celosvětového komunistického vítězství. Významní soudruzi jako Tito, Ulbricht a Andropov byli jeho kamarádi. Po návratu do Ameriky se stal vedoucím tajemníkem stranické organizace v Chicagu. Po válce na žádost Sovětů se vrátil do Moskvy, odkud vozil zlato k podpoře amerických soudruhů. Otázky světové politiky probíral s Chruščovem a Brežněvem, byl jimi vysílán na delikátní jednání s Castrem a Maocetungem. Od poloviny padesátých do konce sedmdesátých let byl Childs obeznámen s myšlením sovětských předáků víc, než kdokoliv mimo zdi Kremlu. A celá ta leta tento tisíckrát prověřený americký bolševik pracoval pro FBI.

Tomuto výkonu se těžko někdo vyrovná. Přiblížit by se ale mohl Ryszard Kuklinski, bývalý plukovník polského generálního štábu, též autor projevů, formulovaných pro tehdejšího ministra národní obrany Jaruzelského. Kuklinski pracoval pro C.I.A. od 1970 do 1981, nikdy si neřekl o peníze a je pokládán za pravděpodobně nejvýznamnějšího špiona studené války v Evropě. Řada významných zpráv od Sovětů se dostala do Washingtonu dřív než k Jaruzelskému. Na podzim 1981 polské velitelství se dopátralo o úniku zpráv a C.I.A. na poslední chvíli před zatčením vypašovala Kuklinského s jeho rodinou ze země. Nyní žijí s jiným jménem v USA. Doufejme, že na memoárech již pracuje.

Zásluhou konce studené války došlo ke zrodu knihy, jejímiž spoluautory jsou někdejší významní antagonisté David E. Murphy, bývalý šéf C.I.A. v Berlíně, a Sergěj A.Kondrašev, šéf K.G.B. tamtéž. Kniha se jmenuje Bojiště Berlín (Battleground Berlin: CIA vs.KGB in the Cold War, Yale University Press). Oba někdejší úhlavní nepřátele teď v roli tvůrčích spolupracovníků jsem viděl v americké televizi a vycházeli spolu pěkně kolegiálně. Největším americkým úspěchem v Berlíně bylo prokopání tunelu do sovětského sektoru a zapojení na telefonní vojenskou síť, z níž se po dobu 11 měsíců a 11 dnů podařilo natočit 443.000 rozhovorů. Jenže zas tak obrovský výkon to nebyl, poněvadž Sověti od svého špiona George Blakea v Anglii o existenci - byť ne lokaci - tunelu věděli a podle toho své telefonáty přizpůsobovali.

Sympatický dojem dělá Oleg Kalugin svými memoáry První direktorát (The First Directorate, St.Martin`s Press). S Kaluginem jsem se patrně potkal. V roce 1960 jsme oba začali studovat na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Přišel s první várkou sovětských studentů ve výměnném programu. (Mezi nimi byl též Alexander Jakovlev, později významný posazovatel perestrojky.) Student Kalugin a též důstojník KGB, natolik zdatný, že už jako třicetiletý to dotáhl na generála a šéfa kontrarozvědky. Za svého púsobení na sovětském velvyslanectví ve Washingtonu byl řídícím orgánem prodejného amerického poddůstojníka námořnictva Johna Anthony Walkera, působícího na velitelství ponorek v Norfolku, Virginia. Od Walkera Moskva věděla o veškerém tajném počínání amerického námořnictva. Dokonce i předem věděla o rozvrhu bombardování ve Vietnamu. Telefonoval mi přítel z Washingtonu, že zrovna strávil večer s Kaluginem, který ho ujišťoval, že Walker napáchal své vlasti daleko víc škod, než líp známý renegát Aldrich Ames z pozdější doby. Kalugin se v devadesátých letech ve své vlasti hodně angažoval v politice, byl zvolen do ruského parlamentu a povést se puč v srpnu 1991, jeho bývalý velitel KGB a úhlavní nepřítel Krjučkov by ho nepochybně poručil zlikvidovat. Ale i po potlačení puče Kalugin z prý zdravotních důvodů přesídlil do Washingtonu, kde teď permanentně sídlí a vyučuje na jedné z univerzit. Jeho knize se přisuzuje notný podíl na uspíšení rozpadu sovětské říše. Kniha je vázaná, má 364 stran, obsáhlý rejstřík jakož i hodně fotografií. Koupil jsem ji ve výprodeji za jeden dolar. Tak svět někdy odměňuje.

- - -

Knižních titulů špionážního žánru jsou k dispozici již stovky. Takovému rozsahu se blíží relativně nedávná novinka, rovněž s politickým potenciálem, aspoň latentním, ne-li již přimo třeskutým – nejen feministická, ale i homosexuální, lesbická a bisexuální literární žeň. Móda se rozrostla v hnutí, ba i vědu a průmyslové odvětví, jak i potvrzuje mohutnící knižní trh. Na univerzitách se prosadil obor Ženských studií (Women`s Studies). V knihovně už máme tuny příslušných materiálů včetně slovníků, sborníků, encyklopedií, biografických, bibliografických a statistických kompendií. Není to jen záležitost s výlučně americkou tématikou, ale i s globálním dopadem. Prestižní nakladatelství Columbia University Press například vydalo dílo profesorky J. Ann Ticknerové, s názvem Gender in International Relations: Feminist Perspectives on Achieving Global Security (Pohlaví v mezinárodních vztazích: Feministické perspektivy o dosažení světové bezpečnosti). Studentům se nabízí taková specializace, i když třeba s problematickým výhledem výnosné kariéry.

Tato věda se nám rozkošatila o GAY, LESBIAN AND BISEXUAL STUDIES. V tzv.Reference Library máme k dispozici Lesbian Periodical Index, jenž nám pomůže orientovat se v časopisech tohoto zaměření. V oddělení slovníků, encyklopedií a almanachů chováme skvosty jako třeba Cassell`s Queer Companion: Encyclopedia of Homosexuality; A Dictionary of Lesbian and Gay Life and Culture; The Gay Decade: From Stonewall to the Present; Lesbian Lists; a dokonce i The Ultimate Guide to Lesbian and Gay Film and Video. Bibliografická sekce obsahuje Bibliography of Gay and Lesbian Art; The Lesbian in Literature; Out On the Shelves: Lesbian Books into Libraries; Homosexuality Bibliography and Supplements, 3 svazky s údaji o více než 10.000 opusech v anglické řeči. V oddělení biografických zdrojů zájemce potěší díla Contemporary Gay Novelists a Contemporary Lesbian Writers. V případě potřeby porady právní lze konzultovat Legal Guide for Lesbian and Gay Couples nebo dílo Lesbians, Gay Men and the Law. Na Internetu se doporučuje vyhledat webové stránky vy?ukáním vstupu http://www.ginh.org/ uk.gay-lesbian-bi nebo soc.women, lesbian-and-bi nebo alt.politics. homosexuality. A kdyby ani takovéto záplavy nestačily, zájemce nechť zalistuje v Directory of the International Association of Lesbian and Gay Archives and Libraries k vyhledání požadovaného zdroje.

Dal jsem si práci s dopadem nové knižní žně. Napočítal jsem 77 nakladatelství, mezi nimi prestižní domy jako Beacon, HarperCollins. Houghton Mifflin, Little ,Brown, Penguin, Random House, St.Martin`s, Simon and Schuster, Viking, Westview. Kromě těchto komerčních zdrojů se témuž žánru věnovalo 6 nakladatelství univerzitních (Chicago, Georgia, Wisconsin, Johns Hopkins, New York University a Columbia). Poslední jmenované nabízí mohutný opus The Columbia Anthology of Gay Literature: From Antiquity to the Present Day.

Mezi novinkami máme k mání poezii, beletrii, deníky, memoáry, autobiografie a vědu. Návody, jak navazovat trvalé lesbické svazky (Beginnings), etiketu a ceremoniály (jednak Recognizing Ourselves: Ceremonies of Lesbian and Gay Commitment jednak Rules on Lesbian Dating), lesbou snadno a rychle (Lesbianism Made Easy) či blaho souložení do konečníku (Anal Pleasure, desetitisíce výtisků již prodáno). Z počestného nakladatelství Sr.Martin`s též vzešla rukověť pro homosexuály ke snazšímu porozumění divných obyčejů heterosexuálů (The Gay Man`s Guide to Heterosexuality).

Ale ani heterosexuálové nezahálejí. Prestižní zdroj The New York Times Book Review nedávno (26.9.2004) podrobně seznámil své čtenáře s novinkami, jako například s knihou Sex, Sex, and More Sex, jejíž autorka Sue Johanson je pravidelná televizní rádkyně, kanadská to babička (“typ, jehož si při milování představit za účelem oddálení ejakulace” takto nešetrně tamtéž psáno). Ian Keller, majitel doktorátu v oboru klimické sexuologie, napsal knihu She Comes First: The Thinking Man´s Guide to Pleasuring a Woman, detailní to průvodce do půvabu cunnilingus, s tvrzením, že “jazyk je mocnější než meč.” Recenzent tento opus charakterizuje jako Encyclopaedia Britannica klitorisu. Neméně důkladně detajlní je práce Josepha Cohena s názvem The Penis Book. Tyto mohutné výtvory se dostaly ke čtenáři zásluhou solidních, renomovaných nakladatelství.

S výjimkou nekrofilie a kanibalismu nám již nic tabuizovaného nezbývá. Odbornice Anne Semans, spoluautorka dřívější příručky The Good Vibrations Guide to Sex, teď vytvořila dílo s názvem The Many Joys of Sex Toys: The Ultimate How-To Handbook for Couples and Singles, určené nejen osamoceným prahnoucím ženám, ale k vzájemné potěše mileneckých párů. Tentýž recenzní zdroj uveřejnil (3.10.2004) podrobné zhodnocení knihy The Surrender : An Errotic Memoir (“Surrender” = “vzdání se, kapitulace”). Autorka Toni Bentley, bývalá baletka, napsala ódu o análním milování, s výzvou a posláním politického manifestu – “emancipace zadním vchodem”, její slova. Detailně matematicky se svěřuje se svými výkony a současně odmítá attachment, vznik citového vztahu, jako něco nepřátelského svobodné vůli.

- - -

Začátkem dvacátého století H.G.Wells oznámil the discovery of the future - objev budoucnosti: že předpovědi budou stejně vědecké jako objevy v přírodních vědách. Marxisté-leninisté, vědečtí socialisté, nikdy neměli potíže s předvídáním budoucnosti. Ta jim byla jasná, neměnná, nevyhnutelná jako zákon o přitažlivosti zemské. (Horší to bylo z minulostí, podrobované vzájemně se vylučujícím interpretacím podle politických potřeb té které sezóny.) Ovšem i tito mistři se dovedli netrefit. Chruščov slíbil pohřbít kapitalismus a už v roce 1970 předběhnout Ameriku v produkci spotřebních statků. Jeho partner Kosygin se zaručil, že rubl vbrzku nahradí dolar jako nejvýznamnější světovou měnu, s výměnným kurzem 1 rubl = 10 dolarů. Berlínská Zeď míru, postavená na věky, vydržela jen o pár roků déle než Hitlerova Tisíciletá říše.

William A.Sherden, autor knihy The Fortune Sellers předkládá řadu důkazů o obchodnících s budoucností a jejich děravých výkonech, za něž si rok co rok účtují kolem 200 miliard dolarů. Megamašinérie zpravodajských služeb nepředvídala ani rozpad komunismu, ani sovětskou invazi Afghánistánu či irácký vpád do Kuvajtu. Ekonomům u Federal Reserve Board jejich předpovědi, že hospodářské výsledky půjdou buď nahoru nebo dolů, se povedou jen v polovině případů. Ještě lépe placení specialisté se naparují se svými odhady burzovních pohybů, ale skutečnost je taková, že pokus s použitím opice, vyhrabávající z kupy jména akcií, docílil lepší výsledek, větší zisk.

Prognostici pokroku technologického se rovněž nevyznamenávají. Vynikající výjimkou zůstává Jules Verne, v jehož geniální imaginaci se objevila elektřina, automobil i výlet na měsíc raketou, při návratu dopadnuvší do vod pacifického oceánu, jak se věru stalo. Ve svém teprve před pár lety objeveného náčrtu románu “Paříž ve dvacátém století” z roku 1863, Verne předpověděl vynález faxu. Majitelé jiných hlav ale vesměs činili trapné šlápoty hodně vedle. Lord Kelvin, prezident britské vědecké společnosti, ujistil v roce 1895, že stroje těžší než vzduch nikdy nebudou schopny vzletu, že radio nemá budoucnost (1897), že Roentgenovy paprsky jsou sprostý podvod (1900). Hollywoodský mogul Darryl F.Zanuck v roce 1946 ujistil filmové producenty, že televize je zcela bezperspektivní, poněvadž lidé nebudou přece ochotni čučet na malou bednu.

Vynález letadla byl oslavován jako advent světa, zbaveného válek a víme, jak to pak dopadlo. Před méně než třiceti roky v New Yorku na konferenci, specialisté prognostici dumali o budoucích krocích lidstva, aniž je napadla novinka v podobě písmen P.C. - personal computer.

Přibývá věštců apokalyps v mnoha podobách. V 70.tých letech mudrcové tzv.Římského klubu (Club of Rome) sepsali scénář o de facto zániku lidstva - nadmíra populace, ekologická devastace, vyčerpání zdrojů, v roce 1992 už nebude k mání ani kapka ropy. Vědec Paul Ehrlich v knize The Population Bomb předpověděl zánik světa už v roce 1983. Jonathan Schell se proslavil rovněž mimořádně populární knihou The Fate of the Earth, zaručující apokalypsu nukleární devastace. Je s podivem, že proroci po tak kardinálním fiasku nadobro někam nezalezli. Naopak, otřepali se, za zřejmého předpokladu univerzální amnézie co do jejich předchozích, s vervou tvrzených trapností.

Teď pro jednadvacáté století, William Strauss a Neil Howe, autoři knihy The Fourth Turning, předvídají ekonomický kolaps Ameriky, bankrot systému sociálního zabezpečení, který zažehne separatistické tendence ve Spojených státech amerických, že USA se rozpojí za doprovodu značného násilí.

Caspar Weinberger (ministr národní obrany v Reaganově vládním týmu, potomek českých přistěhovalců tuším že z Příbrami) a Peter Schweitzer napsali předpověď s názvem The Next War. Tuto příští válku zahájí Čína invazí Taiwanu, zatímco severokorejská armáda se pustí na pochod jižním směrem, překročí demilitarizovanou zónu, okupuje a pořádně zničí Soul. Biologické zbraně zasáhnou americké vojenské jednotky a Washington se bude revanžovat použitím taktických nukleárních zbraní jak proti Korejcům, tak Číňanům. To ale nebude všechno. Doma v západní hemisféře zradikalizované davy přepadnou a zdevastují americké velvyslanectví v Mexico City, gang pašeráků drog vyhodí do povětří nákupní centrum v texaském Houstonu, USA zahájí invazi Mexika svrhnout hanebnou vládu.

Samuel P.Huntington, politolog na Harvardově univerzitě, jeden z nejvlivnějších myslitelů ve svém oboru, se budoucnosti světa věnuje i v České republice známé knize The Clash of Civilizations and the Remaking of the World Order. V ní předkládá vizi civilizačního konfliktu, v němž významná role připadne islámu. Však již nyní každý pátý pozemšťan se modlí k Alláhovi a baží po získání stále většího dílu zeměkoule. Huntington se takto vyjadřoval před 11.zářím 2001, válkou v Iráku, řáděním Al-Kájdy leckde ve světě.

Pracuje některý český literát na věšteckém díle o budoucnosti vlasti, jak se jí povede v příští a přespříští generaci? Rád bych si přečetl jeho liché odhady.

V dumání o vývinech nikoliv budoucích, ale minulých se ke slovu dostává tzv.counterfactuality. V antologii s názvem What Ifs? Of American History? Se autoři zabývají například spekulací, jak by vypadal americký politický vývoj, nebýt nočního hlídače v komplexu Watergate, který cosi postřehl a zavolal policii. Nixon by nebyl rezignoval a mohlo za jeho prezidentování dojít k přijetí zákona o všeobecném zdravotním zabezpečení, o něž on usiloval.

Historici mají takové fantazírování v pramalé oblibě a v nejlepším případě je promíjejí jen romanopiscům. Angličan Kingsley Amis ve svém protipapežsky zaměřeném románě The Alteration prezentuje alternativní vývoj země nadále zcela katolické, poněvadž Martin Luther by se byl s Vatikánem domluvil a k reformaci tudíž nedošlo.

A rovněž se autor pustil do podrobných spekulací, jak by asi civilizace vypadala bez vynálezu elektřiny.

Americká občanská válka a druhá světová válka přitahuje příznivce této counterfactuality. Například o životě v Kalifornii pod vládou japonských okupantů.

Renomovaný literát Philip Roth, posbíravší již leckteré prestižní ceny,nrovněž rozmnožil řady alternativních historiků svým novým románem The Plot Against America, s jakoby autobiografickou prezentací Rothovy židovské rodiny v Newarku, poté co v roce 1940 Charles Lindbergh porazil F.D.Roosevelta ve volbách a s Hitlerem uzavřel intimní mír.

Snadno znatelný je předěl, kulturní vzdálenost, mezi spisovateli a politiky. Částečnou vinu lze připsat zeměpisu: američtí literáti se shlukují v severovýchodním koutu země, kdežto ve Washingtonu vládnoucí předáci mají spíš kořeny v jižanských či západních oblastech. Tento již zmíněný Roth v roce 1971 vydal krutou satiru Our Gang, ničící Nixona, ale později, v roce 1997, svým románem American Pastoral vehementně drtil v té době již značně zdiskreditovanou levičáckou generaci let šedesátých.

Jejímu problematickému šarmu nikdy nepropadl konzervativněji založený John Updike. Ale jak on, tak Roth (v The Human Stain, knize z roku 2000), neodolali zakomponovat do svých prací skandál Billa Clintona, prezidenta s nepokojným poklopcem, a jeho hrátky s orální aktivistkou Monikou Lewinskou. Tato dramaticko-komická avantýra se dostala i na stránky spisovatelky Joyce Carol Oates.

Literatura se s politikou někdy potkává na málo předvídatelném terénu, dokonce v dimenzích surreálna. Tak se mi jeví portrét Paraguaye britského juristy Johna Gimletta v jeho bizárně nazvané knize At the Tomb of the Inflatable Pig (“Na hrobě nafouknutelného vepře”). Stát prý ten nejpodivnější, nejbrutálnější a též nejkomičtější. Stal se útulkem snílků, uprchlíků, diktátorů, konkistadorů, Jezuitů, Nacistů, náboženských fundamentalistů, australských socialistů, japonských utopistů, německých vegeteriánů, kdysi tam i prosperovala kolonie antisemitů, kterou založila prý odpudivá sestra Friedricha Nietzscheho. Nechvalné zvyklosti včetně otroctví a kanibalismu setrvávaly co nejdéle. Období totality se tam poprvé uplatnilo v roce 1814 zásluhou vlády Dr.Gaspara Rodrígueze Francii, jenž dával přednost být znám jménem El Supremo. Tento paranoidní megalomaniak poručil uzavřít hranice od moře odříznuté země, zastřelit všechny psy a celému národu nařídil zdravit ho smeknutím klobouku. Příkaz platil i pro nahé Indiány, jimž pro ten účel přidělil čepice. Za hromobití v roce 1840 ho ranila mrtvice a pozůstalí ho promptně rozkrájeli a jím nakrmili aligátory v nejbližší řece. Po něm se k vládě dostala mimořádně neblahá dynastie Lópezů, mezi nimiž zvlášť vynikl vypasený prostopášník Francisco Solano López, který současně vyhlásil válku svým sousedům Brazilii a Argentině a nesousedící Uruguayi. V ní zahynulo devadesát procent Paraguayců, projevivších jak sebevražednou odvahu, tak morbidní smysl pro humor. Když totiž přiletět granát do jejich řad a rozmetal pár spolubojovníků, přeživší reagovali s nadšeným řehotem. Časem se podařilo tohoto Lópeze bajonety ubodat, připravit o život. Při příležitosti 66. výročí této události ho na národního hrdinu povýšil diktátor Alfredo Stroessner, syn bavorského pivovarského sládka. Stroessner poskytl bezpečný útulek osvěčímskému Josefu Mengelemu, oba už jsou konečně po smrti. Taková to surreálná realita aby zvyklala historika, sebevětšího pedanta bez unce sklonu k rozletu literární imaginace.

- - -

Samuel Johnson dovedl za jednu hodinu vychrlit 1.800 slov publikovatelného textu. Isaac Asimov zvládl napsání dalšího sci-fi opusu během jednoho víkendu. Faulkner tvrdil, že psaní ho těší, Hemingway svou tvorbu označoval jednak jako značnou neřest a též největší rozkoš (což ho ale neodradilo od spáchání sebevraždy). Pro mnohé literáty včetně velkého Josepha Conrada, psaní působilo nemalá muka.

Autora mohou doprovázet všelijaká trápení – frustrace z neúspěchu, z nezájmu publika, o jehož přízeň usiloval, nebo naopak z přílišného zájmu zejména státních orgánů. Tématem, též nám předloženým k produmání, je tedy otázka, “zda umění za útlaku kvete jinak.” Mnohdy nekvete vůbec. Jedna z četných Maocetungových zkázonosných iniciativ začínala povzbudivou výzvou “Nechť sto květů rozkvétá!” a netrvalo dlouho, než devadesát devět z nich bylo dychtivými realizátory vůle velkého kormidelníka rozdupáno, spolu se svými tvůrci.

“Vy se v těch diktaturách ale máte!” z bezpečné vzdálenosti buržoazního pohodlí a záruk občanských práv leckdo jalově záviděl a zdůrazňoval pocty a prebendy, jichž se dostává umělcům, velebícím počínání jejich drábů. Ty nekonformní, neposlušné hlavy stát sice umlčuje, ale neignoruje. Někdy své básníky i věší, čímž se jim pak dostává jinak nedosažitelné slávy, byť tedy již jen posmrtné. Mohli vstoupit do historie – takový vstup v pluralistických demokraciích stoprocentně vyloučen. Tam v bezbřehé svobodě ať si živoří v anonymitě všeobecného nezájmu, a i když se budou maximálně protivit, policajt je do šarlavy neodvleče. Leckdo z oné bezpečné vzdálenosti pak útlaku přiznává pozitivní hodnotu popudu, motivace, smysluplnosti počínání, úniku z dusícího, bezúčelového vakua. Je o co usilovat, se prát!

Jestliže někdo prahne spatřit své jméno na knižní obálce, aniž by při tom usiloval změnit svět, cestu má značně otevřenou. Dost se o to postaral na Floridě sídlící vynálezce Victor Celorio se svým patentem print-on-demand technology. Rozjel se průmysl, umožňující realizaci ambicí každému zájemci stát se publikovaným autorem: za pouhých 150 dolarů při výrobě deseti výtisků a při jejich větším počtu sazba klesá. I takovéto knize se dostane mezinárodního označení ISBN (International Standard Book Numbers). Bude pak na tvůrci, zda a jak se pokusí o propaganci svého díla. Prestižní zdroje jako například The New York Times zásadně by nezveřejnily recenzi knihy z takové produkce.

Však takový výběr – dosažení pozornosti – by byl obrovskou výhrou v loterii. Například v roce 2003 oněch ISBN čísel bylo vydáno 175.000. V USA dojde k publikaci nového románu (tedy ne knihy jakéhokoliv žánru) za každých třicet minut. A všeho všudy se čte jen dvacet knih, ty čte každý – v tomto smyslu se vyjádřil Paul Slovak, mluvčí významného nakladatelství Viking (The NYT Book Review, 18.7.2004). Jakákoliv recenze, i ta nejkrutější, je vítána. Též ovšem záleží na osobnosti autora. Když v létě 2004 došlo k vydání autobiografie My Life ex-prezidenta Billa Clintona, velký prodej byl předem zaručen, a autor určitě nepřivítal devastující kritiku v The New York Times z pera Michiko Kakutani, hlavní literární recenzentky s tímto japonským jménem.

Kvalita a kvantita na sebe hledí ze stále značnější dálky. V roce 2004, z pěti finalistů na udělení prestižní ceny National Book Award tři tituly dosáhly prodeje 700 až 900 výtisků a jeden pouhých 150 výtisků. Ovšem po takové nominaci — podobně jako s filmovými Oscary – popularita se rozroste.

Jak je tomu v naší české rodné zemi, si z opačného břehu Atlantiku netroufám odhadovat.

JAK  JSME  VŠECHNO  VŽDYCKY  ZAVINILI

Mnozí evropští intelektuálové včetně českých filozofů se dali slyšet, že katastrofu 11.září 2001 si Amerika zavinila sama. Ergo, kdyby si počínala jinak, nebylo by islámských fanatiků, kteří by se obtěžovali trefit do dvojčat WTC.

Nepostřehl jsem však, že některý z takových myslitelů by si krvavý akt zvlášť pochvaloval a o obětech se vyjádřil jako o malých Eichmannech, kteří dostali, co jim patřilo. Takto opakovaně tvrdí dlouhovlasý, mimořádně nevábný pedagog Ward L. Churchill, obdařený definitivou – nevyhoditelností na univerzitě v Coloradu na oddělení etnických studií. Vydává se za amerického Indiána, jímž není (původu je údajně britského a švýcarského) a ledacos s jeho akademickými kvalikacemi je v nepořádku. Nesporná je jeho aktivita na podporu organizací typu Černých pardálů (Black Panthers) a opakované tvrzení, že ke ztrátě těch pár tisíc životů ve zmíněném infernu došlo právem, poněvadž to byli pohůnci kriminálního vykořisťovatelského řádu. Včetně tedy portorikánských uklizeček. Akademičtí funkcionáři v Coloradu teď přemýšlejí o Wardově právu takto nadále vyučovat.

V americkém univerzitním prostředí lze potkat přemnoho tvorů, přesvědčených, že intelektuál hodný toho slova přece musí nemilosrdně kritizovat, ba i opovrhovat systémem, který mu zaručuje tak pohodlný život. A současně aby šťastlivci pokud možno horovali o socialistických utopiích. Však lahodné vidiny marxismu-leninismu nejspíš učarovaly těm s dostatkem štěstí být bezpečně daleko od jejich aplikací v praxi. Zejména v době před rozpadem Sovětského svazu se velepřísní soudcové západní reality, na níž nenechali chlup dobrého, proměňovali v prosťáčky, plné víry v komunistické vize. Teď už však nelze denně potkat učence, mávajícího srpem a kladivem. Poté co se Sovětský svaz rozsypal a tak se umenšila příležitost ke zdůrazňování jeho nádher, o to víc přibylo kanonády do amerického politického systému a praxe agresivního utlačování národů, vykořsťování zemí třetího světa, žen, menšin, homosexuálů, zvířat, ničení planety, ozónu, vod, luk a strání.

K dispozici je přebohatá tradice, s vědci, kteří omlouvali, obhajovali Stalina, pochvalovali si jeho řízné počínání v třicátých letech, za války i po válce. I nadále se tu vyskytují zastánci dinosauřích receptů na předělávání světa. Též na předělávání historie dvacátého století, které se zasloužilo o rekordní hory mrtvol ve jménu té či oné spasitelské kauzy. William Appleton Williams, proslulý profesor na univerzitě ve Wisconsinu, produkoval díla, dokazující, že Stalin byl donucen k expanzi do východní Evropy pod vyděračským diktátem nukleárně vybavené Ameriky. Profesor Neill Cameron  v době již pobřežněvovské vydal dílo, v němž dokazoval, že Sovětský svaz je modelem té správné, spravedlivé, efektivně fungující společnosti. Za vzor vládnutí dával také Hodžovu Albánii a Husákovo Československo. Knihu příznivě přijali recenzenti v předních amerických časopisech. Richard J. Barnet, jeden z ředitelů superpokrokového Institute of Political Studies, obhajoval sovětské počínání jako vždy zásadně obranné - i v Afghánistánu. Rovněž československý únor 1948 byl oprávněnou reakcí na provokativně agresivní Marshallův plán. Ředitel Barnet se obklopil neméně zakalenými kádry, například Gareth Porterem, velkým fanouškem Severní Koreje, vyjádřivším názor, že demokraté na severu odmítají jednat s fašisty na jihu proto, aby tak protestovali proti nedostatku jihokorejských občanských práv. Porter napsal též knihu na obhajobu Pol Pota.

Robert W. Thurston, pedagog na Miami University ve státě Ohio v roce 1996  vydal knihu Life and Terror in Stalin`s Russia, 1931-1941. V ní dokazuje, že Stalin v těch zvěrstvech byl vlastně dost nevinně. Počínání vlády bylo mimo jeho dosah a pokud tedy k nějakému teroru došlo, ten si řádil sám o sobě (almost a will of its own). Sovětská tajná policie se vyznačovala mimořádnou, pozoruhodnou (remarkable) péčí o důkazní prostředky, gulagy nebyly nic zas tak moc nepříjemného. Nepříjemná svědectví tento autor-profesor odvrhl s odkazem na studenoválečnické přehánění či na údajně buržoazní a proto nespolehlivé svědky. Tento opus   vydalo jedno z nejprestižnějších akademických nakladatelství (Yale University Press) a navíc se mu dostalo náramného ocenění, po němž marně dychtí jiní autoři. Vybral si ho totiž History Book Club.

Na univerzitě v Amherstu, stát Massachusetts, se v listopadu 1992 konal sjezd marxistů-leninistů a sjelo se tam několik tisíc vyznavačů. Vyslechli analýzu profesora Richarda Wolffa, který zdůrazňoval Stalinovy obrovské zásluhy (enormous achievements). Veliké přednosti centrálního plánování opěvoval profesor Bertell Ollman.

Však i jinde ve světě se teď objevují spisky, dokazující, že Osvěčím byla rekreace, holocaust se nekonal, a kdyby se byl konal, Hitler o něm neměl zdání. Vážnější je skutečnost, že takoví intelektuálové mají k dispozici univerzity, sdělovací prostředky, nakladatelství, nadace. Jejich profesionální prestiž nezřídka závisí na vehemenci, s jakou zatracují systém, poskytující jim solidní existenční zajištění. Je v tom také pocit morální superiority, vzpomínka na mládí, když všichni byli zdatní, třeba i krásní.

Máme století jednadvacáté a tón akademické tvorby nadále charakterizuje BIAS - jednostrannost, zaujatost. Příkladem nám poslouží University of California Press, jedno z nejprestižnějších nakladatelství v zemi. V jarním katalogu produkce roku 2004 nám na 116 stránkách nabízí 140 nových titulů, mezi nimiž není ani jeden, který by se o stavu věcí ve vlastní zemi vyjádřil pozitivně. Převládá velebení revolučních iniciativ, též došlo k publikaci biografie o zakladateli komunistické strany Tibetu. Nynější to typická situace v prostředí údajně pluralistickém, ovšem za podmínkek důsledného uplatňování jen jednoho správného názoru.

Amerika zavinila i Pol Pota, jak nám například tvrdil britský autor William Shawcross v knize Sideshow: Kissinger, Nixon and the Destruction of Cambodia. Nebýt amerického bombardování, z Kambodžanů, něžných to buddhistů, by se nebyli stali genocidální mordýři, jimž se podařilo vyvraždit snad třetinu vlastního národa. O Pol Potovi vyšlo několik knih. Výtečnou biografii Brother Number One (1992) napsal David P. Chandler. Prozatím nejposlednější analýzu tohoto tvora a jeho doby předkládá Philip Short v knize Pol Pot: Anatomy of a Nightmare. V díle o 537 stranách se dozvídáme všelijaké apokalyptické hrůzy (například o pojídání žab, náramně vykrmených konzupcí četných plovoucích mrtvol), ale také tvrzení, že Pol Pot se žádné genocidy nedopustil. Že on neusiloval o vyvraždění národa: toliko o jeho zotročení. Usiloval prý o vytvoření otrockého státu, toho zcela prvního v moderních dějinách.

Pol Pot, který zemřel v roce 1978, se pokládal za nevinného, a ač oddaný marxismu-leninismu, s nímž se seznamoval za svých nepříliš úspěšných studíí ve Francii, o Marxovi toho pramálo věděl. (Však zkušenost to častá i mezi předními českými reprezentanty této víry.) Multivrah jako osoba banální. Tak tomu mnohdy bývá v privátních životech tyranů, což prezentoval Allan Bullock o Hitlerovi či Isaac Deutscher o Stalinovi.

V dlouhé recenzi  Shortovy knihy (The New York Times Book Review, 27.2.2005) se též dočítám, že v Kambodži je řada lidí, bažících po návratu Pol Potovy hrůzovlády. Takže Češi, mnoho jich, nejsou ti jediní, jimž permanentně učarovala nirvána rudých, případně i krvavých časů.

Leč vraťme se k původnímu tématu o univerzální vině Ameriky a tudíž i oprávněnému rozhořčení evropského kontinentu, naší společné kulturní kolébky: Vy primitivní kovbojové, přestaňte spoléhat na vojenskou sílu, ale neopovažte se stáhnout své jednotky z Německa! Přestaňte s militarizací světa, ale nebraňte nám s dodávkami moderních zbraní velké Číně, aby je mohla použít proti malému demokratickému Taiwanu! Nejednejte unilaterálně, ale nepřipomínejte nám Falklandské ostrovy či Pobřeží slonoviny nebo ropné kšefty se Saddamem! Věnujte pozornost zájmům muslimských zemí, ale nenaléhejte, abychom přijali Turecko do Evropské unie! Nemíchejte se do záležitostí Středního východu, ale pokud se tam podaří prosadit demokracii, my si vyhražujeme právo na přiznání vlastních zásluh a nárok na zisku! A tak dále, a tak dále.

STÁTY  MODRÉ  A  ČERVENÉ

Bývalo zvykem pro očekávané novorozeně nakupovat výbavičku v barvě buď modré či růžové — s padesátiprocentní pravděpodobností nesprávné volby, než pak došlo k vítanému diagnostickému pokroku. Taková schopnost však uniká prognostikům, i těm nejvýznamnějším analytikům politického stavu věcí.

Teď při posledních amerických volbách v listopadu 2004 nejen naprostá většina Evropy, ale  též amerických medií předpokládala důkladnou porážku nenáviděného Bushe. Leč nemělo tomu tak být a výsledek mátl nejen Evropu, ale i zdejší elity. Media začala tuto federaci padesáti států třídit na červené a modré. Smysl tohoto kritéria mi uniká:  označovat červeně, barvou revoluce, končiny, v nichž zvítězili voliči Republikánů, reakční to přece zabedněnci, kdežto aristokratickou modří identifikovat vítězná území Demokratů, údajných zastánců méně majetných vrstev, průkopníků pokroku a sociální spravedlnosti?

Elity, dychtivé vést národ a tudíž zatrpklé neochotou národa předat jim otěže, se jen s obtížemi smiřují s fiaskem a hledají vysvětlení. Martin Peretz, šéfredaktor liberálního časopisu New Republic, připomněl prohlášení harvardského ekonoma Johna Kennetha Galbraithe ze začátku šedesátých let, že konzervatismus je bez idejí a proto  hyne. Jenže situace je teď taková, že liberalismus nemohl věčně žít z inspirací doby F.D.Roosevelta, že onen záchranný New Deal, třicátých let je věc nostalgie.Liberalismu tuze ublížila turbulentní leta šedesátá, jeho pseudorevoluční relativismus, rozmělňující veškeré hodnoty k nepoznání. Sekularismus, výsměch náboženství, jakkoliv populární na koktajlových dýcháncích v kuloárech intelektuálů, neměl tak pozitivní odezvu v převážně části země. Snadno znatelná je i vzdálenost mezi spisovateli a politiky, jíž lze aspoň z částu přípsat zeměpisu. Američtí literáti se shlukují v severovýchodním koutu země (Boston –New York), kdežto ve Washingtonu vládnoucí předáci mají spíš kořeny na Středním západě a v jižanských oblastech.

Maureen Dowd, vlivná komentátorska v The New York Times, vždy krutě Bushe napadající, měla ale natolik překvapivý smysl pro fair play, když uveřejnila (28.11.2004) esej o reakci svého bratra Kevina, kterou e-mailem rozeslal mnoha směry. V ní zdůraznil nehoráznou zaujatost medií proti prezidentovi, s otázkou: jestliže on a před ním i Reagan byli takoví idioti, jak to, že opakovaně vyhráli vzdor všemožnému úsilí elitních medií tomu zabránit? Velice poděkoval za asistenci hollywoodským celebritám, mezi nimiž jmenoval mimořádně nevábného Michaela Moora, bouřlivě aplaudovaného na nominačním sjezdu Demokratické strany. A pak tu máme cosi velmi významného v podobě tzv. values — náboženství, rodiny, patriotismu například, hodnot, jimž intelektuál hodný toho slova se zpravidla vysmívá. Víc pochopení vyjadřuje pro manželství homosexuálů. Bratr Kevin, bytem ve státě Marylandu, povoláním prodavač čehosi, se rovněž zmínil o jednomyslném rozhodnutí tamějšího školního výboru obohatit učební osnovu studiem životního stylu homosexuálů a též instruktážním cvičením, které předvedla žákyně desáté třídy, navlékající kondom na okurku. Bratr významné pokrokové publicistky nic takového nevítal.

Při onom dělení na státy červené a modré, v nichž červeň v listopadových volbách významně převládala na většině nikoliv však nejvíc obydleného území, se vyskytly též názory, že kromě kritérií voličstva podle rasy, pohlaví, věku, vzdělání a majetkových poměrů, závažná také je jejich adresa, lokace, blízkost či vzdálenost od břehu. Rozdílný je život a historie přístavních měst a vzdáleného vnitrozemí. Voda versus zem. Modrá barva převládá jak podél atlantského, tak pacifického břehu, u velkých jezer a podél řeky Mississippi. A všude jinde to je červené.

Tím směrem v minulosti hojně táhly klany skotských fundamentalistů, kalvinistických populistů, individualistů, nedůvěřujících aristokracii, elitám, jakémukoliv centralismu. Přístavy bývaly doménou Demokratické strany. Přistěhovalci — jak katolíci, tak židé, hledali podporu u místních politických předáků a vládních úředníků. Stará urbanistická centra jako Boston, Baltimore, Chicago či San Francisko, i když nehynou, rozhodně nemohutní. Z velkých měst, ta s nejnižším početním poměrem dětí k dospělým jsou přístavy San Francisko, Seattle, Boston a Portland. Pohyb národa od pobřeží do předměstí a dál do vnitrozemí též znamená nejen změnu prostředí, životní stylu, ale i posun hodnot, pokles, vadnutí původní politické loajality.

„Spojené státy jsou natolik beznadějně rozdělené, jejich kulturní a politická vzdálenost tak značná, že červené a modré státy  budou v brzké budoucnosti vydávat občanům rozdílné pasy. Tak se říká. Ale jsou státy, které hlasovaly pro Kerryho tak rozdílné od těch, co hlasovaly pro Bushe?“ Tuto otázku v NYT (21.11.2004) doprovázejí data, potvrzující ošidnost generalizací.

Když jsem si poprvé zajel do našich jižních států, tuze jsem se musel soustředit, abych porozuměl angličtině tamějších domorodců, a aniž si byl jist, že by oni rozuměli mně. Důvod k matení ale nenacházíme pouze oním směrem. Například na severovýchodě, ve státě Connecticutu, který drží primát toho nejbohatšího v Unii (nikoliv tedy Kalifornie), hlavní město Hartford, je jedno z celonárodně nejchudších. Též drží rekord v počtu dětí narozených mimo manželství: 80 procent čili dvojnásobek národního průměru a desetkrát tolik, než je celostátní průměr Connecticutu.

Jak si s odkazem na stereotypy a generalizace vysvětlíme disproporce v rozvodovosti? Nejvyšší je v Nevadě, což nepřekvapuje, ale na druhém místě je chudičký Arkansas a na třetím kovbojský Wyoming. A naprosto nejnižší rozvodovost je v ultraliberálním státě Massachusetts, tom zcela prvním, který legalizoval manželství mezi homosexuály¨?

Nejvíc sebevražd je Novém Mexiku a neméně scénické Montaně, kdežto nejmíň jich je v pobřežním New Jersey, New Yorku a Massachusetts.

Nejvíc vražd se uskuteční v Louisianě (13.0 na 100.000 obyvatel), desetkrát míň je jich ve státě Maine (1.2 na 100.000).

Nejvíc potratů se provádí v New Yorku (30 na 1.000 živých porodů), kdežto pětkrát míň jich je v Utahu, pobožném mormonském státě, ale proč sedmkrát míň v Coloradu?

Státy s nejvyšším ročním příjmem na rodinu (nad 60.000 USD) jsou New Jersey, Connecticut a Maryland, a nejchuději (33,000-36.000 USD) tomu je v Arkansasu, Mississippi a West Virginii.

Státy s nejvyšší vzdělaností jsou Massachusetts, Connecticut a New Jersey, kdežto na opačném konci řebříčku vegetují Mississippi, neřestná Nevada a West Virginia.

Vzdělání, záliby,  způsob,jak zaměstnávat mysl, nám prezentuje procento čtenářů (z počtu 1,000 obyvatel) těchto tří časopisů:

Ladies´ Home Journal, plytké listování pro paní a dívky. Největší popularitě se těší v Severní Dakotě, prérijním státu s nejnižší hustotou obyvatelstva, za ní pak jsou Jižní Dakota a Iowa, kdežto nejméně odběratelů je v Hawaii, Kalifornii a Delaware.

Playboy, hanbatý zdroj, se rovněž těší největší popularitě v odlehlých státech Iowě, Wyomingu a Severní Dakotě,  kdežto nejnižší jeho přitažlivost je nejen v ubožácké Mississippi, ultrapobožném Utahu, ale též v New Yorku, oné pověstné Sodomě a Gomoře.

The New Yorker, zdroj pro sofistikovaného, náročného čtenáře: vedou Vermont (12,3 na 1.000), Massachusetts (9,0) a New York (8,7), poslední jsou Arkansas (0,9), Mississippi (0,6) a Severní Dakota (0,1) – se stodvacetkrát menším zájmem než Vermont, ale která v celonárodní soutěži vede v odběru časopisu pro paní a dívky.

Tyto Spojené státy, červené i modré, se v mnohém liší značnými vzdálenostmi, které záhodno měřit nejen počtem ujetých kilometrů.

BUDOVÁNÍ  STÁTU  PO TEXASKU

V předchozím článku o dělení na státy červené a modré jsem se zmínil o mediálním doporučení zavést rozdílné cestovní pasy. Očividný to ovšem nesmysl, ale o něj doopravdy  usiluje skupina podivínů v Texasu, nostalgiků, bažících po návratu texaské nezávislosti. Tu tento Lone Star State, s výjimkou arktické Aljašky značně největší v celé Unii, získal odtržením od Mexika v roce 1836, ale vydržela pouhých devět let. „Yankee imperialismus“, tak jak to zpravidla bývá.

Separatisté těchto dní si činí nárok na ještě větší Texas, zahrnující notný kus teritoria, od Oklahomy po Colorado. Prozatímním hlavním městem je vesnice Overton, na východ od Dallasu směrem na Arkansas. Všeho všudy s dvěma tisíci obyvatel, z nichž ne všichni sní o nezávislé, suverenní existenci. Usilovatelé o svobodu odmítají uznat legitimitu vlády jak Washingtonu, tak Austinu, texaského hlavního města (tam kde v úřadě guvernéra sedával George W.Bush.). Ke krvavým střetům s mocí federální či státní prozatím nedochází. Uskutečnil se jen jeden konflikt, když v pohoří Davis v západním Texasu došlo k jakémusi únosu a trvalo celý týden, než se stovce policistů  podařilo zajaté osvobodit. Tak se stalo před osmi lety a vůdce povstalců dosud setrvává za mřížemi. Z vnitrostranického boje jako prozatímní hlava státu vyšel jednatřicetiletý Daniel Miller. Zdůrazňuje, že on a jeho stoupenci nejsou extrémisté. Pouze se chtějí zbavit nelegální okupace, teď již trvající víc než stopadesát roků. Aniž by ponoukali ke násilné konfrontaci, pracují na zavedení alternativní měny v podobě stříbrných a zlatých mincí. Neuvažuje se o zavedení občanských legitimací – však ty v žádné podobě nikde v Americe neexistují. Jejich roli by nahradily speciální cestovní pasy s razítkem REPUBLIC OF TEXAS. V mnohých ideologických a politických otazkách jim dosud zůstává nejasno, ale tolik se již prezident Miller zřetelně vyjádřil, že ženám ponechá volební právo a nebude usilovat o znovuzavedení otroctví.

Prozatím bez vyslovení nároku na suverenní existenci, v západním Texasu, v nevábné končině poblíž města Odessa, v obci jménem Eldorado, ještě o něco menší než ona virtuální metropole Overton, se usídlili mormonští fundamentalisté. Začátkem čtyřicátých let devatenáctého století čili přesně v době, když se Texasu dostalo jeho krátkodobé nezávislosti, Bůh ve svaté knize, kapitole 132 vzkázal prorokovi Johnu Smithovi, zakladateli mormonské církve, že může mít žen, kolik jich zvládne: „A jestliže mu zákon poskytne deset pannen, nemůže se dopustit cizoložství, neboť mu právem všechny náležejí.“ Brigham Young, rovněž velevýznamná postava mormonského hnutí, jich měl dvacet sedm.

Tak jako Evropská unie vyžaduje od nových členů přizpůsobit své zákonodárství, americká Unie trvala na zrušení polygamie. Tím se přijetí Utahu odložilo o půl století. K definitivnímu zákazu mnohoženství došlo až v roce 1896, což ovšem značně pobouřilo, mravně rozhořčilo, mnohé tradicionalisty. Někteří novotu ignorovali, jiní mnohosmilníci se jí na oko formálně přizpůsobili. Vykazují se jen jedním oddacím listem – s první manželkou, kdežto následná manželství uzavírají tajně. Doklady nejdou na státní matriční úřad, ale do nedosažitelných církevních trezorů.

Třetí skupinu polygamistických nespokojenců tvořili ti, kteří se rozhodli raději emigrovat. Někteří se odebrali do sousedního Colorada, jiní na jih do neméně sousední Arizony, nebo dost dál, do zahraničí  —  do místa jménem Bountiful v Britské Columbii a též do města Galeana ve státě Chihuahua na severu Mexika. K prozatím nejposlednějšímu pohybu došlo v loňském roce 2004, když se polygamisté usadili v onom texaském Eldoradu: pozemek o velikosti 1.700 akrů se stal jejich výsostnou enklávou. Pilní, pracovití lidé, s outsidery se nebavící. Lov vysoké zvěře je důležitým zdrojem jejich příjmu. Prý se tam již dostavil prorok Warren Jeffs, oblažovaný více než třiceti manželkami. Člověk údajně nestabilního temperamentu, pomlouvá ho místní podnikatel Jim Runge.Ten má v plánu přilákat turisty k jarnímu uspořádáním závodu Elgoatareod, inspirovaného proslulým závodem Iditarod psích spřežení na Aljašce, sněhem se pachtících přes tisíc mil daleko až do přístavu Nome. V Eldoradu se plánuje drama značně skromnějšího rozsahu, totiž  soutěž koz, zapřažených do vozíku, prchajících dokola po náměstí.

Polygamisté neusilují o suverenitu, nezávislost, ale zájem o politické počínání projevují. Tamější okres má totiž pouhých 1.300 voličů. Nastává akutní nebezpečí, že rekordně se rozmnožující mormonští imigranti je počtem snadno přetrumfnou.

ŽE  BY  DEMOKRACIE  ZAMÍŘILA  I  K  ARABŮM ?

Předlouhá léta převládal axióm, že demokracii se daří jen v protestantských státech se středostavovským zázemím. Jenže za poslední čtvrt století tato forma politického uspořádání se místy docela zdárně uchytila v katolické latinské Americe, mezi buddhisty ve východní Asii a poslední dobou i v převážně islámské Indonésii a Malajsii.

A dosud nejsme u konce. “Nečekaný, překvapivý závan svobody“ — takový byl 6.března 2005 titulek v prvním sloupku na první straně The New York Times,dosud zásadně kritizujích veškeré počínání George W.Bushe. Tím ovšem nevybočují z celosvětového šiku, v němž ty nejvíc rozhořčené hlasy vycházejí z hrdel arabských a evropských. Však Gerhardu Schroederovi, jehož ministryně spravedlnosti přirovnala Bushe k Hitlerovi, populární protiamerický postoj pomohl k vítězství ve všeobecných volbách. Rozsáhlým průzkumem veřejného mínění 380.000 evropských respondentů se zjistilo, že zdaleka největším nebezpečím pro světový mír jsou USA (84%). Většina je jich přesvědčena, že katastrofu 11.9.2001 si Američané do značné míry zavinili sami. (Pražský intelektuál Antonín Kosík mi e-mailem sdělil, že spolu s několika dalšími idioty zůstávám ten jediný, kdo je přesvědčen, že „nejde jen a jen o naftu, a že největší producent terorismu je dnes USA. Ostatně – 11.9. bylo také dílem vašeho terorismu, to je dnes také jasné. Uzdrav se.“)

Demonstranti protestovali proti počínání Bushe, nikoliv však velkořezníka Saddama, který připravil o život rekordní počet muslimských souvěrců. Mezi Bushovými údajně diabolickými motivy zní klasická marx-leninská melodie o kumulaci zisku vykořisťovatelů, o zbrojení (vždy horečném), zálusku Pentagonu rozpoutat krvavý konflikt. Bush se údajně dopustil agrese proto, aby se pomstil Saddamovi za jeho dřívější pokus zavraždit Bushe otce. Syn bažil zmocnit se irácké ropy, kterou by Saddam byl přece milerád prodal a Washington si mohl ušetřit 300 miliard dolarů válečných výloh.

V evropských mediích převládá protiamerická orientace. Jen polovina francouzské veřejnosti si přála vítězství Američanů a Britů. Druhá polovina tedy fandila Saddamovi. Když Bush, na rozdíl od OSN jednal, Evropa  potichu zareagovala úlevou a nahlas s mravním rozhořčením.

Bush, primitivní nebezpečný kovboj, utržený z řetězu, je ale rovněž přirovnáván k idealistickému pošetilci Woodrow Wilsonovi, který prosazoval princip sebeurčení národů a mínil zachraňovat svět pro demokracii. Bush odmítá morální relativismus (například pokládat za bojovníka za svobodu teroristu, který vyhodí mateřskou školu do povětří), a tvrdí: my máme pravdu, oni jsou „osou zla.“ Rovněž odmítá racionalizaci o ekonomických příčinách terorismu: nikoliv chudoba a hlad, ale politické tyranie jsou tou pravdou příčinou. Bush si též přisvojuje právo nečekat na další úder, ale zaútočit včas a na správném místě. Proto odstranění terorismus podporujících režimů je žádoucí.

V článku s názvem „Rozhořčené ovce, galský kohout, světová organizace, světový satan“, který vyšel před dvěma roky (NP, 22.2.2003), jsem psal o pesimistech, zdůrazňujících, že „Historie Iráku, tohoto v Evropě vymyšleného slepence, je ságou intrik, vražd a převratů, kde posledním spravedlivým, zákony dodržujícím vladařem byl král Chamurabi v osmnáctém století před Kristem.“

Může se v takových podmínkách povést  experiment s demokracií a s blahodárným dopadem na tamější vesměs neblaze spravované sousedství? Pro optimisty však nejsou minulá fiaska zárukou jejich opakování, nejsou dostatečným důvodem, proč se znovu nepokusit o změnu k lepšímu. Optimisté věří „V úspěch přeměny společnosti, která prošla traumatem dlouhodobého teroru, že lidé jsou přece natolik racionální, aby dali přednost svobodě a prosperitě.“ Nepřidal jsem se na stranu tu či onu a pouze napsal samozřejmost, že „Ať by to dopadlo seberůžověji, tolik je jisté, že nikdo Američanům za odstranění krutého a nebezpečného režimu nepoděkuje.“

Bush se odvážil podniknout radikální riskantní krok, totiž skoncovat s víc než půl století trvající podporou autokratických režimů, započatou za F.D.Roosevelta. “Zásadní to strategická změna,“ zhodnotil John Lewis Gaddis, významný profesor na univerzitě Yale. Původním primárním zájmem byla stabilita dodávek zdrojů energie, kterou zaručovali saudští a okolní feudálové. Když v roce 1991 došlo k revoltě Šíitů, Bush starší neposkytl předpokládanou podporu a výsledkem bylo hrůzné krveprolití. Bush mladší, nikterak v tradici svého otce, ale jeho prezidentského předchůdce Ronalda Reagana, vsadil na premisu, své přesvědčení, že přednost žít ve svobodě a ne v tyranii je univerzální, platí i pro muslimy, a fundamentální  příčinou destabilizace ve světě jsou nefunkční, nedemokratické režimy v islámských zemích.

Bushova válka je kolosální katastrofa (colossal disaster), prohlásil významný kongresman Richard Gebhardt, jeden z neúspěšných kandidátů na prezidentskou nominaci Demokratickou stranou. Pokusy o poválečnou rekonstrukci Iráku maří poválečná destrukce zejména z iniciativy sebevražedných fundamentalistů. Roste počet jejich obětí, též s uříznutou hlavou. Osamův vykonavatel al-Zarqavi se zaručil zabitím každého, kdo by se zúčastnit demokratických voleb. Opovážilo se tak osm milionů Iráčanů, vyšší procento, než jaké nezřídka zaznamenávají důkladně zavedené demokracie, v nichž nehrozí žádné nebezpečí, natož podříznutí hrdla. Den 30. ledna 2005 se stal vskutku historickým katalyzátorem, Bagdad centrem konfliktu mezi onou, po normálním emancipovaném životě toužící většinou, a skupenstvím jednak islámských fanatiků, jednak stoupenců svrženého Saddamova režimu, kteří teď pozbyli svá privilegia. A tento konflikt se stává popudem k pohybu v arabském světě.

Cosi se vskutku hnulo – „Something Stirs“, oznámil britský The Economist, (5.3.2005). Řada lidí předvídala, že Bushova válka rozpoutá požár tažení proti Západu, zlikviduje prozápadní režimy, dodá sílu destruktivním mohamedánským extrémistům. Jenže došlo k pohybu jiným směrem. Na arabskou veřejnost tuze zapůsobily irácké volby, ony miliony, které šly odevzdat svůj hlas, vzdor všemu reálnému nebezpečí. Slovy libanonského předáka Walida Jumblatta, „Irácké volby byly arabským ekvivalentem stržení berlínské zdi.“ (Z interview tohoto nikterak pro-amerického politika ve Washington Post: „Co do Iráku jsem byl cynik. Ale když jsem viděl irácký lid hlasovat před třemi týdny, osm milionů jich bylo, pro mě to byl začátek nového arabského světa: Syřané, Egypťané, ti všichni říkají, že něco se mění. Berlínská zeď padla. Teď to vidíme.“)

První demokratické volby za velké účasti úspěšně proběhly v primitivním potalibánském Afghánistánu. Uskutečnily se na území Palestiny. V Libanonu si lid vynutil rezignaci prosyrské kolaboranské vlády. K tomuto výkonu lidu pogratuloval emir z Kataru. I v saúdském království, tom nejreakčnějším, se konaly místní volby, byť stále s vyloučením žen. V Egyptě, Hosni Mubarak, po 24 letech prezidentování a zřejmě s předpokladem, že na trůně setrvá doživotně, cosi pocítil. Tento demokratizaci nepřející, zásadně antiamerický (vzdor americké pomlázce dvou miliard dolarů rok co rok), se najednou dal slyšet, že připustí přítomnost protikandidátů. Nakažlivá přitažlivost pocitu svobody tedy již i pod pyramidami. V Sýrii stopadesát intelektuálů si trouflo podepsat opovážlivé prohlášení ve prospěch uvolňování otěží.

Že by docházelo k rozsvícení v hlavách v Evropě, kolebky naší civilizace? V levičáckém Guardianu, Martin Kettle, po standardním zatracení americké politiky jako bezohledné, provokativní, arogantní, nebezpečné, nezákonné, nicméně se schopil přiznat, že se jí podařilo docílit jinak nedosažitelného výsledku. Claus Christian Malzahn v Der Spiegel, napsal: „ Možná, že lid Sýrie, Iráku či Jordánska se tak bude inspirovat a zbaví se svých  utlačovatelských režimů, tak jak udělali Východní Němci. Je tu něco na  přemýšlení Staré Evropě: Bush měl možná pravdu, tak jako ji dřív měl Reagan.“ Taktéž se leckdo troufl vyjádřit u zdejších břehů — například publicista Daniel Schorr, zpravidla velmi řízný kritik americké zahraniční politiky, tak mrzutě učinil.

Přemnoha pokrokovým hlavám je důkaz fiaska Bushovy politiky drahý nade vše.

Když výsledek iráckých voleb se nedal úplně ignorovat, může být aspoň devalvován, znicotňován, v naději, že experiment se nakonec přece jen nepovede — což ovšem je eventualita, kterou nelze vyloučit. A pokud by se povedl, lze přece hlavnímu autorovi upřít zásluhy a na něco takového máme k dispozici výtečný precedent s jménem Ronald Reagan. Mezi pokrokovými, o světový mír usilujícími Evropany měl tehdy Brežněv víc sympatií. Připomeňme si demonstrace mravně rozhořčené veřejnosti proti záměru umístnit na evropské půdě rakety Pershing, aniž by jí vadila  přítomnost již umístěných sovětských raket.

Ve washingtonských kruzích přemnozí specialisté charakterizovali Reagana jako amiable dunce („roztomilý hlupák“). Na prstech jedné ruky bych spočítal americké intelektuály, kteří by se o něm nevyjadřovali s pohrdáním. Když vyzýval Gorbačova strhnout Berlínskou zeď, analytici prognostici docházeli k závěru, že onen hollywoodský herec, jehož partnerem v jednom filmu byla opice jmenem Bozo, se pomátl. A tento údajný kašpar pak měl největší zásluhu, že sovětský komunismus, ten nejkrvavější politický systém dvacátého století, se rozpadl.

Zásluha mu ovšem odepřená. Slovy Strove Talbotta, náměstka ministra zahraničí za prezidenta Clintona, jeho bývalého spolužáka, komunistické vládnutí beztoho chřadlo, až se rozpadlo, a v případě Reagana to byla jen náhoda – dumb luck - „hloupé štěstí“ doslova. (V Moskvě zánik vlastní říše interpretovali jinak. „Americká politika osmdesátých let byla katalyzátorem, přivodivším zánik Sovětského svazu,“ potvrdil Oleg Kalugin, bývalý generál KGB.)

Výtečný publicista Charles Krauthammer navazuje v týdeníku Time (14.3.2004) na toto devalvující téma zásluh „it would-have- happened-anyway“ s příslušnými otázkami: Údajní experti původně reagovali na Bushův záměr demokratizovat arabskou oblast jako fantazii negramota. Teď když došlo o volbách k tuze demokratickému projevu, titíž experti neváhali všechny zásluhy přičíst odvaze iráckého lidu, aniž by se obtěžovali skutečností, že této odvahy se v době před americkou invazí vůbec nedostávalo. Proč tedy teď? Nebyl to tlak lidu, ale především zásluha americké iniciativy, která něco takového umožnila. A stejně tomu tak v případě různých despocií, nyní v počátcích svého kymácení. Historie ještě nevynesla svůj závěrečný rozsudek. Tolik je ale jisté, že premisa o nepřipravednosti, neschopnosti Arabů žít ve svobodě byla trapně, skandálně falešná. Takto uzavírá Krauthammer svou esej.

Fouad Ajami, profesor na univerzitě Johns Hopkins a jeden z největších znalců arabského světa, v televizní debatě (PBS-TV, Charlie Rose, 8.3.2005) zdůraznil velký zásadní posun v americké zahraniční politice. Po šedesáti letech washingtonské podpory autokratů ve jménu stability, Bush na sebe vzal riziko, že demokratický experiment se všelijak může zvrtnout, k moci se třeba dostane většina, demokracii nepřející, dojde k ošklivým krizím. Se svobodou se otevřela Pandořina skříňka s všemožným neblahým překvapením. Despoti počítají s neúspěchem demokratizace, zdůrazňují arabské přísloví, že lepší jsou desetiletí nesvobody než jeden den anarchie. Doba se ale rapidně mění, zásluhou moderních komunikací nelze již zcelit nakřáplé diktatury do původního stavu, teď již nepotlačitelné zůstanou otázky, proč nám je emancipace nadále odepřena, když v sousedství se již dostává příležitosti, aby změna rozkvetla.

MOUDRÁ  FRANCOUZSKÁ  HLAVA  A  OBTÍŽE  S  POUČITELNOSTÍ

U Škvoreckých mi vyšla v roce 1988 napsaná knížka  s názvem Šťastně navrácený běženec - pokračování ságy Čecháčka emigranta Pravoslava Komendy, jemuž na Západě pšenice tak málo kvetla, že se rozhodl vrátit do totalitní klece (kde potom  byl přijat i do Strany – pár měsíců před sametovým listopadem). Při sebeujišťování o správnosti takových kroků si opakoval pesimistická slova francouzského myslitele Jean-Francois Revela:

1. Demokracie nejsou na to zavedeny bránit se proti nepřátelům, usilujícím o jejich zničení.

2. Demokratická civilizace je ta první v dějinách, co obviňuje sebe samu proto, že jiní se jí snaží zničit.

3. Demokracie se v jakémkoliv konfliktu už předem pokládají za provinilou stranu.

4. Úmyslně volíme politické kroky, které vyhovují Kremlu.

5. Již jsme si na toto vše natolik zvykli, že naše sklony ke kapitulaci se staly jedinou přijatelnou normou.

Revel se narodil v Marseilles v roce 1924, studoval filozofii, na různých univerzitách vyučoval až do roku 1963, kdy se začal zcela věnovat publicistice, zejména v týdeníku L´Express. Značné pozornosti se dostalo jeho knize Bez Marxe nebo Ježíše (1972), po ní následovaly další knižní tituly, zejména Jak demokracie hyne, Pokušení totality, Demokracie sama proti sobě a Antiamerikanismus. Nevím, zda některé jeho práce se dočkaly českého vydání či zda autor dosud žije. Tolik je jisté, že co nejvčasnější konec mu přálo velké množství pokrokových popuzených humanistů. Byl nejen nekonformní, ale i konfrontační. Přirovnáván k Emilu Zolovi, který svou obranou Alfreda Dreyfuse otřásl francouzskou společností, Revel se pustil do celé generace evropských, zejména ovšem francouzských intelektuálů, jeho slovy samolibých, domýšlivých  zbabělců.

Šokoval  svou obhajobou Ameriky proti celosvětovému zatracování. Obvinil žalobce, že svou vehemencí se snaží smýt vlastní hříchy. Připomínal pohodlnou amnézii vlastního počínání Francie, například v Indočíně, a tehdejšího škemrání Paříže u Eisenhowera poslat americká letadla a vyprostit jednotky Cizinecké legie v obležení u Dien Bien Phu. Revel pídil po kořenech evropské zášti. Jako hlavní psychologický zdroj a motiv antiamerikanismu identifikoval ressentement (nelibost, odpor), uvědomování si vlastní slabosti a závist, to vše způsobené po druhé světové válce ztrátou primátu této kolébky západní civilizace. Neurotická snaha najít vysvětlení a k dobru tedy přišlo současné zatracování imperialistické, lakotné a nemilosrdně soutěživé Ameriky pro její jak „arogantní unilateralismus“, tak i „sobecký izolacionismus“ — vzájemně se vylučující tvrzení. Přehlížení základních faktů, samozřejmostí americké reality, pokud neuspokojovala přísného kritika. To pro Revela není důkazem racionální analýzy, ale posedlosti mravně rozlíceného žalobce. Co do amerického sobeckého unilateralismu, Revel nabízí vysvětlení: ono nic jiného Washingtonu nezbývá. Věru, kdyby svět býval muset spoléhat na Evropu, aby si vyřešila problémy na vlastním dvoře, balkánské jateční obřady by trvaly dodnes.

Autorovi  rovněž nejsou lhostejní antiglobalisté, tolik se rozhořčující nad nerovností, bídou zejména v tak zvaných rozvojových zemích, aniž by dovedli nabídnout alternativu úspěšného řešení. Sadomasochistická slast kajícníků, přisuzujících si odpovědnost za všechny hříchy planety. Že vší bídu třetího světa způsobil první svět, aniž by k tristnímu stavu věcí přispělo místní hanebné vládnutí, kleptokracie či mizerné klimatické podmínky. I diktátora Mugabeho, strůjce hladomoru v Zimbabwe, jsme vlastně rovněž zavinili.

Nejen Evropa, ale i ostatní části světa projevují sympatie pro nedemokratické, ba i totalitární experimenty. Jakkoliv málo optimistický Revel však vyjádřil přesvědčení, že koncem dvacátého století nebude dominovat revoluce socialistická, ale ta liberální, s rozmachem pluralistické demokracie a tržního hospodářství.

Pouze ten Kreml na tristním seznamu  fiktivního Čecháčka Komendy byl přesídlen na ono smetiště dějin. Ostatní premisy setrvávají, potvrzujíce nepoučitelnost té údajně kultivovanější části lidského plemena. S ochotou a nezřídka s dychtivostí přisuzovat si vinu i za nejnehoráznější akty cizího barbarství. Příkladem nám poslouží tolik tolerantní Holandsko, kde největší statečnost prokazuje somálská emigrantka Hirsi Ali, členka parlamentu, s odvahou se vyjádřit o islámu jako o náboženství zpátečnickém, netolerantním, primitivním. O proroku Mohamedovi si troufla říct, že při uplatnění současných hodnotových měřítek by to byl perverzní tyran.. Nejenom rozběsnění muslimové jí hrozí zabitím a proto se musí skrývat, ale zatracení se jí dostává i z řad evropských elit, prosazovatelů multikulturalismu, těch údajně tolik tolerantních, leč schopných nevnímat polootrocký status mohamedánských žen v jejich nejbližším sousedství.

Sklony ke kapitulaci projevuje západní civilizace všelijak. Když 11.9.2001 došlo ke zničení mrakodrapů, nejen arabské davy jásaly. Německý hudební skladatel Stockhausen charakterizoval několikatisícové zabití jako největší umělecký čin doby. I v Praze se vyrojili humanističtí filozofové se zdůvodněním, že hlavním viníkem byla zasažená země.

Týž názor, i z větší vehemencí,  opakovali někteří Američané. Ward Churchill, profesor na univerzitě v Coloradu, charakterizuje oběti jako malé Eichmanny. Shahid Alam, profesor na univerzitě v Bostonu, povýšil sebevražedné útočníky na úroveň zakladatelů americké nezávislosti – od Washingtona po Jeffersona. Těm všem přece šlo o život svobodný, důstojný. Profesoři se těší své existenční nedotknutelnosti, kritika jejich nehorázností se šmahem odmítne jako projev fašismu a rasismu.

Freedom House, nezávislá nevládní organizace, adresou v New Yorku, vydala zprávu, 89 stran (Saudi Publications on Hate Ideology Fill American Mosques), o obsahu a kvalitě materiálů, které kulturní atašé saúdského velvyslanectví ve Washingtonu distribuuje mešitám a muslimům v USA, nabádaným si počínat jako při poslání na nepřátelské území (behave as if on a mission behind enemy lines). Nebyla opomenuta ani mešita v Brooklynu, kterou svou přítomností pravidelně poctíval šejk Omar Abdel Rahman, vůdce prvního (1993) útoku na World Trade Center.

V dokumentech se muslimům též doporučuje  nepodat křesťanům či židům ruku. Pokud by muslim přešel k jinému náboženství, nutno ho zabít.

Znovu si připomeňme Revelovu diagnozu o sklonech demokracií ke sebezničení.

Optimisté se ale na konto Koránu utěšují precedentem Kremlu.

PICASSO  ÉROTIQUE

Začnu oklikou a sice připomenutím nokturnálního pancéřového překvapení internacionálních bratří v srpnu 1968. Ve Vídni zrovna meškající bouřlivák Ivan Sviták se přesunul k opačnému břehu Atlantiku, ve Washingtonu jsme se seznámili na sjezdu tehdejší československé Společnosti pro vědy a umění a já mu zařídil první akademické angažmá na mém učilišti State University of New York at Binghamton. Semestr poté jsem ho přestěhoval do New York City na Kolumbijskou univerzitu, kde o něho  projevil zájem Zbigniew Brzezinski. Ivan si v mém baráčku uskladnil svůj knižní majetek: metr marxleninských opusů a metr jiného žánru – od poetické erotiky po hrubozrnou pornografii. Poklady si odvezl, ale mezi prsty mi tehdy uvízl svazek Picassových hanbatých malovánek, stvořených právě v onom pohnutém, historicky významném roce šedesát osm.

Hodně času od té doby uplynulo, nejen Mistr Pablo, narozený v roce 1881, ale i přítel Ivan, ročník tuším že 1926, již opustili tento svět. Jeden zamířil do ráje svůdnic, býků a minotaurů, druhý zvolil odchod do věčných lovišť poněkud přirudlého zabarvení.

Při vzpomínce na nedobrovolného emigranta, který se do Prahy vrátil z kalifornského, mandlemi oplývajícího městysu Chico (kde založil Chicoslovak Press), jsem trávil sedm hodin za volantem jízdou do Kanady, kde frankofonní Montreal se stal jediným místem v západní hemisféře, obdařeným unikátní výstavou Picasso Érotique. V Muzeu krásných umění v centru města pobyla tři měsíce a ministerstvo mezinárodních vztahů přispělo k uspořádání.

Něco takového by bylo neuspořadatelné u nás, v sousedních USA. Tamější obyvatelstvo včetně předškoláků je sice z televizních obrazovek bombardováno veletucty mordů s hektolitry kečupu, uříznutými hlavami a uťatými údy, ale kousek ženské nahoty, pár centimetrů obnažených mamálních oblin – kdepak, to se nesmí, strictly forbidden. I dvouletá holčička si na pláži musí zakrýt své miniaturní hrozinky, neboť jinak by hrozilo nebezpečí, že zasáhne šerif.

Bohatá výstava (335 exponátů) bohatě navštívená. Měl jsem dojem, že přišlo víc žen než mužů.  Všechny věky – senioři jakož i mladí manželé, razící si cestu s kočárky s pochrupávajícími neviňátky. U vchodu podrobná informace o půl tuctu významných žen v Mistrově životě. S některými se oženil, s některými zplodil potomstvo. Zájem o ženské pokolení neprojevil se zpožděním. Proto dával smysl úvodní portrét chlapečka (1903) s rukama za zády, s výrazem přemýšlivým, nikterak posedlého objevem karnální slasti, kterou mu orálně poskytovala sexuální pracovnice. U vchodu dominovala věrná replika budoáru nevěstince z oné doby. Temný tmavočervený dekór, lůžko pro dva nebo pro víc, prostorné zrcadlo podél stěny a praktické umyvadélko blízko pelesti.

Návštěvníci se seznamovali s tvorbou v chronologickém pořádku. Napřed tedy období modré, téměř ještě realistické. Kresby z roku 1922, natolik klasické, jakoby jejich pachatelem byl Ingres. Kubistická plátna vypukují v roce 1925, ale nesetrvávají. Kubismus se střídá s uvolněnou kresbou, mně laikovi připomínající rukopis Georga Grosse. Jeětě jednou se zmíním o roce 1968. Z té doby je série 25 leptů na mědi : Raphael a La Fornalina se milují a papež Julius II, patron umění, v různých pozicích, též v sedě na nočníku, je tam voyerem mileneckého proplétání údů, rovněž v různých pozicích. Picasso s tím papežským nočníkem byl asi stejně příkladný katolík jako byl i komunista se svou v zemích tábora socialismu a míru opěvovanou holubicí. Svižnou perokresbu střídá s kubismem na plátnech značné velikosti. Ta tvořil již jako devadesátiletý stařec.

Radikální feministky, jimž se občas dostává nelichotivého, nikterak však zcela neodůvodněného přízvizka Feminazi, se dovedou rozběsnit kvůli všelijakým pitomostem.

Předpokládal jsem, že výstavu budou bojkotovat, případně s použitím dynamitu v kabelce. K revolučním zásahům by totiž měly docela legitimní důvod: nelichotivá zobrazování dámských genitálií, ženy v podřepu močící, různě hrůzně znásilňované mýtickými minotaury, kříženci člověka a býka. Smrt toreadorky na hřbetě býka – takové radosti.

Za nepříjemně vysokou cenu téměř sto kanadských dolarů jsem koupil katalog – vázanou knihu velkého formátu na křídovém papíře se zasvěceným textem a vyobrazením všech exponátů. Skvost jsem bez obtíží přivezl domů do ještě příliš puritánské Ameriky.

KNIŽNÍ TRH  V  NOVÝCH  PODMÍNKÁCH

V září, kdy začíná indiánské léto – nejhezčí část roku v této naší části Ameriky, v mé kanceláři zazvonil telefon se zprávou, že na Manhattanu letadlo vrazilo do severního dvojčete velemrakodrapu World Trade Center. Nějaký hlupák s mrňavým krcálkem zabloudil v mracích, napadlo mě. Jenže to byl velký boeing za perfektní viditelnosti a za patnáct minut další boeing zasáhl druhé dvojče. To už nebyla nešťastná náhoda, ale terorismus v novém provedení. Jestliže lze civilní letadlo proměnit v řízenou střelu s tak katastrofálním dopadem, život společnosti, dřív chráněné svou vzdáleností za oceány, bude notně poznamenán. A pozměněn.

Naše škola (Binghamton University) informovala, že WTC poskytlo zaměstnání třem stům svých graduantů. Mnozí z nich již nejsou mezi živými, někteří třeba chodili na mé přednášky v kurzu mezinárodního práva, kde jsem se též zabýval mezinárodní zločinností. Již před řadou let se international terrorism rozmohl jako autonomní akademická disciplína, v níž lze dokonce získat doktorský klobouček. Zašel jsem do knihovny zjistit, kolik takových materiálů tam máme. Knižních titulů jsem již tehdy našel mamutí počet 1158, uspořádaných chronologicky, geograficky, tématicky – takže tam byla i podnož Terrorism and the Media. Však sdělovací prostředky jsou tím nejbližším, akutně potřebným spojencem teroristů. Nebýt jejich sdělování, nikdo by o teroristech nevěděl, neměli by důvod krvavě se namáhat. V podnoži Terrorism in the U.S. Fiction si po číslem 1040 prohlížím román Petera Blaumera Man of the Hour („Muž hodiny“) z roku 1999. Kniha not checked out, je k mání, nikdo neprojevil zájem si ji vypůjčit. Však proč teď číst konfabulace v podmínkách tvrdé reality?

Rovněž nevypůjčen byl Anthony Lake, jeho varovná kniha 6 Nightmares: Real Threats In a Dangerous World and How America Can  Meet Them („6 nočních můr: skutečné hrozby v nebezpečném světě a jak jim America může čelit“), vydáno v roce 2000, jakož i Robin B.Wright, autor knihy s poučným názvem Sacred Rage: the Crusade Of Modern Islam („Svatý vztek : křižácké tažení moderního islámu“), vyšla v New Yorku v roce 1985 čili už poměrně dost dávno.

V úterý 11.září 2001 Amerika poskytovala apokalyptické záběry, hodné Hieronyma Bosche: Z výšin padali lidé – některé vyrazil ven tlak, jiní tak činili dobrovolně, aby unikli usmažení. Svědci zahlédli muže a ženu, držící se za ruce při odchodu na věčnost. Přilétala též jen torza, jednotlivé údy, urvané hlavy. Milióny tun sutin, popel pokryl ulice s potencí sopečného výbuchu. Šedivá vrstva obalila přeživší, kteří tak nabyli podoby bloumajících přízraků. Náhlá tma o polednách, kouř, připomínající atomový výbuch, se začal hnát ulicemi a dobíhat prchající. Na několik kilometrů vzdálené Broadwayi smršť měla ještě dost síly, aby srazila kohokoliv cestou. Některá malá univerzitní nakladatelství zaznamenala okamžitý shon po dosud nikterak přitažlivých titulech. Rutgers Univerzity Press hbitě vyprodalo knihu profesora historie Anguse Kresse Gillespieho o již teď neexistujícím World Trade Center, Northeastern University Press stejným tempem vyprodalo knihu londýnského žurnalisty Simona Reeveho o novém druhu šakalů (The New Jackals: Ramzi Yousef, Osama bin Laden and the Future of Terrorism).

Amazon.com – gigant mezi knižními zásilkovými službami, oznámil, že mezi nejprodávanější tituly se dostala Nostradamova proroctví (Nostradamus and His Prophecies ) . Francouzský astrolog a lékař Michel de Nostredame (1503-1566) se poprvé vyznamenal novátorskými opatřeními proti vypuknuvšímu moru a pak zejména jako autor knihy rýmovaných čtyřverší, předvídajících budoucnost. Byl dokonce přijat u královského dvora Kateřinou Medicejskou, dost smrtonosnou to dámou. Většina vědců tyto prorocké veršovánky sice odmítá jako vágní, matoucí plácání, ale jsou i jeho tvrdošíjní obhájci, kteří tomu přisuzují podivuhodnou jasnozřivost v předvídání apokalyptických zážitků v dějinách lidstva, způsobených Hitlerem či epidemií AIDS.

Zájmu o dávného proroka notně přispěl internet, na jehož webových stránkách a v e-poště se po útoku na WTC objevila Nostradomova slova, texty jen částečně autentické a vylepšené k předpokládaným potřebám dne: „V roce nového století, po devíti měsících/ z oblaků se dostaví velký Král Teror/. Oblaka budou hořet 45 stupni teploty/ oheň se přiblíží k velkému novému městu/ v městě Yorku dojde k velkému kolapsu/ dvojčata bratři budou roztrženi chaosem/ zatím co tvrz padá, velký vůdce ustoupí/ když velké město začne hořet, třetí velká válka započne.“ (The New York Times, 18.9.2001:E1)

Hned v prvním týdnu po útoku na WTC jsem napsal článek nazvaný „Zranitelnost civilizace aneb výměna rolí Davida a Goliáše“ a zaprorokoval jsem si takto: „Na závěr zpráva úplně nejhorší, v podobě písmen ABC – válka atomová, biologická, chemická. Teroristé mají výhodu iniciativy a volby prostředků. K totálnímu zničení na rozloze jedné čtvereční míle je třeba pěti kilogramů plutonia nebo osmi set kilogramů chemických látek, ale pouze osmi gramů anthraxu. Biologickou zbraň budou mít teroristé patrně nejradši. Bioterorismus přede dveřmi.“

Měsíc poté je již značně ve dveřích. Rychle se vyrojily a dál se rojí knihy na toto téma: Wendy Barnaby, revidované vydání knihy The Plague Makers („Výrobci epidemií“); Michael T.Osterhom a John Schwartz, Living Terrors: What America Needs to Know to Survive the Coming Bioterrorist Catastrophe („Akutní teror: co Amerika potřebuje vědět, aby přežila nadcházející bioteroristickou katastrofu“); Eric Croddy, Chemical and Biological Warfare: A Biological Primer for Concerned Citizens („Chemická a biologická válka: základní učebnice pro zajímající se občany“).

Největší publicity se prozatím dostalo knize tří žurnalistů z kolosu The New York Times (Judith Miller, Stephen Engelberg, William Broad). Jejich knihu  nazvanou Germs: Biological Weapons and America´s Secret War („Bakterie: Biologické zbraně a tajná válka Ameriky“) vydalo přední nakladatelství Simon and Schuster přesně v době, kdy se kácely mrakodrapy. Instant bestseller poskytuje neveselou četbu, podpořenou varovnými historickými precedenty. Epidemie španelské chřipky v období 1918-1919 zavinila smrt 20 milionů čili víc, než byl počet obětí na všech frontách v právě uskutečněné první světové válce. V laboratoři lze správně diabolicky  vytvořit bakterie nakažlivé, neléčitelné a tudíž značně smrtelné. V roce 1979 ve vojenské laboratoři v sovětském Sverdlovsku, dřívějším a znovu nynějším Jekatěrinburku, došlo k nehodě, kterou  politbyro urputně a úspěšně tutlalo až do roku 1992, kdy se přednímu vědci Kanatjanu Alibekovi podařilo utéct na Západ. Seznámil svět s programem ohromného rozsahu: jedním gramem anthraxu lze připravit o život tucty lidí a sovětská roční produkce anthraxu dosahovala až 4.500 tun. (Dotyčný pak pod jménem Ken Alibek vydal v r.1999 knihu nazvanou Biohazard.)

Nelze mít záruku, že takoví vědci nenabídnou své služby bin Ládenovi někde v afghánské noře. Beletrie i literatury faktu s takovou tématikou bude nepochybně přibývat.

PÁR  POZNÁMEK  O  TERORISMU

Pachatel tzv. mezinárodního zločinu se stává outlaw of mankind - psancem, vyvržencem lidstva a kterákoliv země je oprávněna ho postavit před svůj soud, bez ohledu na lokaci kriminálního počínání. Nejstarším mezinárodním zločinem je pirátství, definované jako „Akt násilí, způsobený na otevřených mořích soukromým plavidlem proti jinému plavidlu za účelem lupu, plundrování (animo furandi),“ živnost pěstovaná po mnohá století. Pirátství se dodnes těší značné popularitě a lodi se některým oblastem (např. trojúhelník Indonézie-Malajsie-Filipíny nebo pobřeží Kolumbie či Nigérie) raději vyhýbají velkým obloukem. Poslední dobou se tato činnost rozkošatila o tzv.white collar piracy - pirátství s bílým límečkem, značně výnosné pojišťovací podvody.

Rovněž zdaleka nevymřelo otrokářství, považované za mezinárodní zločin. Zejména se mu daří v saharské části Afriky a na arabském poloostrově. V Súdánu, o jehož občanskou válku, desetiletí již trvající, se svět donedána jen pramálo zajímal, vládnoucí Arabové ze severu podnikají nájezdy a lapají a okovy nasazují černošským domorodcům na jihu. Nemenším provinilcem je Mauretánie, jejíž obyvatelé arabského a berberského původu vlastní černošské otroky. Nejvíc se obchoduje s dětmi. Místní obyčej vyžaduje, že dítě otrokyně nepatří matce, ale jejímu vlastníku. Když otrok uprchne, místní policie a úřady asistují při jeho dopadení. Organizace spojených národů se svou členskou většinou států z tzv.Třetího světa se raději od takových nepříjemností distancuje, s plným svým soustředěním na porušování lidských práv v USA a Izraeli.

V současné době mezinárodní kriminální činností tou nejpočetnější, nejakutnější a nejvíce zkázonosnou je ovšem terorismus. Toto jednání lze různě kategorizovat. Pachatelem může být stát, jednající přímo (poslat vlastní zabijáky do zahraničí), nepřímo (s použitím cizinců v roli nájemných vrahů), skupiny s mezinárodními konexemi (Rudí brigadýři v Itálii kdysi, rozvětvená síť Al-Quaeda nyní), skupiny jen místní (např.japonský kult, trousící jed sarin v metru) či jednotlivci, jednající na vlastní pěst. Cíle si lze vybrat živé či neživé,  náhodné nebo bedlivě vytypované, zvlášť populární (letadla, diplomaté), na domácí půdě či v zahraničí.

Pachatelé se vyskytují ve třech podobách s písmenem „C“: Criminals - zločinci, Crusaders -„křižáci“, fanatičtí bojovníci, Crazies - potrhlíci, osoby vyšinuté. Jejich zamýšlený cíl je buď dosažitelný nebo nedosažitelný. Ať už je jakékoliv kategorie, terorista se cítí morálně nadřazen celému světu a jakýkoliv cíl útoku k ničení pokládá za legitimní. Nemíní se zdržovat možností alternativního řešení, které může mít k dispozici: přednost pro bullets (kule, střelba) před ballots (hlasovací lístky). Bojovníci za nezávislost Portorika přece nemusí klást výbušniny - stačí přesvědčit portorikánskou veřejnost, aby je ve volbách podpořila.

Terorismus lze definovat jako úmyslné násilí, namířené proti civilnímu obyvatelstvu za účelem vyvolat strach pro politické cíle. Dařit se mu může pouze v neteroristické zemi. Nic takového se neudálo v Hitlerově Německu či Stalinově Sovětském svazu. Uplatněním stalinských metod práce by se byla Velká Británie vypořádala se severoirskou IRA už hodně dávno. „Terorista je jako ryba plovoucí v moři liberální demokracie,“ tak prý pravil předseda Mao.

Moderní společnost je zvlášť zranitelná z řady důvodů, jako je například dosažitelnost účinných zbraní (granátem za 10 dolarů zničit letadlo za 500 milionů dolarů plus stovky životů k tomu), ochota některých států tuto činnost podporovat, ochota masmedií tuto činnost oznamovat, inzerovat, zveličovat. Sdělovací prostředky jsou tím nejpřirozenějším, nejméně postradatelným spojencem teroristů. Jejich počínání - tato nejdrastičtější forma public relations – jestliže nikým nezaznamenané, by se zcela míjelo účinkem. Masmedia přejímají a tak de facto legitimizují slovník teroristů: sebevrah, který obalen třaskavinami vyhodí do povětří pizzerii, není mnohonásobným vrahem, ale „mučedníkem“ (martyr).

Tento druh terorismu se stává hlavní starostí tohoto nového století a tisíciletí, ale zcela nový fenomén to není. Různí atentátníci značně řádili už ve století devatenáctém.  Literatura s návody, jak si razantně výbušně počínat, vycházela nejen v Evropě. V New Yorku v roce 1884 Johannes Most, německý sociální demokrat a posléze anarchista, vydal instruktážní rukověť terorismu o účinném používání dynamitu, bomby, jedu, takových nepříjemností. Koncem 19.století se uskutečnilo rekordní množství atentátů.

Terorismus může být jak levicový tak pravicový, v podobě pokrokové či reakční. Protinapoleonští partyzáni byli značně zpátečnického zaměření – ti ve Španělsku dokonce usilovali o obnovu Svaté Inkvizice. V období mezi dvěma světovými válkami, též v zahraničí velmi řádila makedonská, značně fašistická organizace IMRO.

V některých hlavách se uhnízdil mýtus, že teroristy motivuje bída, utrpení, nespravedlivost, takže jim nic jiného nezbývá než jednat, jak jednají. V nejchudších zemích světa je však terorismus neznám. Vražedná baskická organizace ETA působí v jedné z více vyvinutých, prosperujících částí Španělska. Dobrovolníci nepřicházejí k bin Ládenovi z ubohoučkých pouštních končin jako je Burkina Faso, ale ze Saúdské Arábie, nasáklé olejem, výtečným zdrojem bohatství, z něhož tyje nejen královská rodina s několika tisíci parazitujících princů. Ani o jednom z devatenácti pachatelů zkázy 11.září 2001 v USA není známo, že by pocházel z bídné pastoušky. Spíš než idealisté, do roztrhání usilující o blaho prostého trpícího lidu, jsou to především elitáři, pohrdající obyčejným člověkem. (Třeba případ teroristů Tupamaros v Uruguayi: mezi plnoprávné členy údajně brali jen zájemce s doktorátem.)

Bin Láden přilákal do Afghánistánu zájemce z Čečenska, Číny a dokonce prý i ze Švédska. Moderní terorismus je vskutku mezinárodní záležitost. Útok na letiště v Tel Avivu, naplánovaný v Německu palestinskými Araby, byl v Izraeli uskutečněn japonskými teroristy, vybavenými ruskými zbraněmi, zakoupenými v Itálii, dodanými alžírským diplomatem, vše financováno z Libyje. Povedl se jim masakr – nejvíc obětí bylo z řad jeptišek, poutnic z Portorika.

VYVOLÁVÁNÍ  A  PŘESAZOVÁNÍ  MINULOSTI

Pět minut od manilského mezinárodního letiště si spěchající cestující můžou prohlédnout ANG NAYONG FILIPINO, Filipíny v kostce na čtyřiceti hektarech, s typickou architekturou od provincie k provincii, její produkty, její lidi.Takový nápad se již uskutečnil i v jiných částech světa. Před úprkem z rodné země jsem se v ní se slovem SKANZEN  nikdy nesetkal a třeba ještě ani neexistovalo. Slovník spisovné češtiny (Academia, 1978) mě posléze poučil takto:”muzeum s lid.architekturou a zařízením od širým nebem: rožnovský s.”

Brzo po listopadu 1989 jsem též zajel do Rožnova pod Radhoštěm prohlédnout si valašské domečky. Pokusí se někdy někdo zakonzervovat nejen stavení, ale i duch doby? Co tak vytvořit skanzen totality, tehdy mě napadlo a krátce poté se dočetl o podnikavci v bývalé Dederónii, realizujícím právě takový nápad - zoologickou zahradu vědeckého socialismu. U rezervace závory, za nimi příležitost vychutnat totalitní časy. V restauracích sprostá obsluha, fronty před obchody s prázdnými pulty, na rozích policie, kontroly se všemi slastmi standardního občanského ponižování. Za příplatek též možno inkasovat pár facek a pár hodin pobytu v kobce předběžného zadržení. Co třeba k osvěžení paměti též zavést kvartální vzpomínkové dny? Jaro, léto, podzim, zima, čtyřikrát do roka si totalitu připomenout, zopakovat se vším všudy, s hovadinami v tisku, rozhlase, televizi, a disciplinovaně jít jásat do průvodu s mávátky. Výtečné antinostalgicum, účinný přípravek proti amnézii.

I když se historie hned tak snadno neopakuje, poučit se z ní rozhodně může být k prospěchu. S minulostí lze naložit všelijak: zakonzervovat ji, vzkřísit, hledat v ní inspiraci k svému dalšímu počínání, tak jak se třeba snažili Puritáni, přebrodivší Atlantik. Slávu, bohatství své historie, zpravidla zdůrazňují ty národy, jejichž současné výkony jen těžko mohou být zdrojem chlouby. Historická zkušenost může, ale nemusí vždy být k prospěchu. Hromadí se šrámy, jednak způsobené bez vlastního přičinění - cizí invaze, přírodní metly, od zemětřesení po dýmějovým mor - , jednak zaviněné vlastními, vyvarovatelnými omyly.

Spojené státy americké, relativně mladičká republika s nejstarší fungující ústavou kdekoliv, si to své neveliké dějinné dědictví snaží udržovat s důkladností, nad níž aby Evropan kroutil hlavou. Z peněz Rockefellerů došlo k pečlivé obnově a zachování koloniální podoby Williamsburgu, města ve Virginii. Jsou tam teď původní úřední budovy, soud, obchody, zájezdní hostince - čili něco, co má Pražák kolem sebe všemi směry. Jenže pozor, tohle je living history, vynález z třicátých let. V jednu míli dlouhé oblasti návštěvníci se nedívají jen na dvě stě let staré zdivo a interiér, ale dojem doby zmnožuje personál, oblečen a počínající si tak, jak osmnácté století vyžadovalo. Teď dokonce, podle požadavku politické correctness, zdůrazňující patrně věčnou vinu bělochů, po Williamsburgu se pohybují otrokářské patroly ve snaze lapit a bičovat uprchlé černochy. Představení tak věrohodná, že děti návštěvníků se děsí a jejich rodičové se na herce - násilníky vrhají a snaží se jim vyrvat jejich falešné muškety.

Nebo návštěvníci bývají pouze zmateni, jak jsem si ověřil v Plymouthu, stát Massachusetts, místu vylodění prvních Poutníků v roce 1619. Turisté se pokoušeli ve skazenu dorozumívat a konverzace vázla. Údajní obyvatelé osady - ve skutečnosti studenti, výtečně obeznámení s historickými reáliemi - odpovídali starodávnou angličtinou pouze na otázky, zvládnutelné zkušeností doby odjezdu z Evropy. Takže, nevybaveni hodinkami, nerozuměli otázce, od kolika do kolika hodin pracují ve stáji či koželužně, a tím méně mohli posloužit názorem na osobnost ještě nenarozeného George Washingtona. Konverzačnímu zádrhelu jsem odpomohl tehdy čerstvými zprávami o pražské defenestraci. Jména hradních fukcionářů Martinice a Slavaty jim sice nic neříkala, ale věděli, že umřel král Matyáš, že v Čechách došlo k volbě Zimního krále Fredericka. Tento zeť anglického krále Jamese I. nebyl schopen nic kloudného podniknout a jeho tchán nebyl ochotem českému království nikterak pomoci. Ha, že by předzvěst Mnichova 1938, měl jsem na jazyku, ale nevyslovil. Mládež v historických kostýmech rovněž předstírala nevědomost o debaklu na Bílé hoře v listopadu 1620 a úprku nepovedeného panovníka spolu se zpanikařenými generály pryč ze země.

Před pár lety na Floridě v Orlandu došlo k slavnostnímu otevření tématického parku nazvaného Holy Land Experience. Zkušenost ze Svaté země, vstupné 17 dolarů. The New York Times Magazine (25.února 2001) poskytl detajly o tomto vyvolávání a přesazování minulosti. Její tvůrci si přivezli zkušenost z Prahy, kde se věnovali pohledu na tamější minulost očima Franz Kafky. Na floridské prostoře 15 čtverečních akrů vznikla kopie Jeruzaléma, archeologicky prý natolik věrná, že dokonce i se stopami velbloudích paznechtů na chodníku. Nikoliv však s velbloudím trusem, který by obtěžoval nozdry návštěvníků. A aby nedocházelo k přílišnému obtěžování jejich končetin, i vzdálenosti se natolik zmenšily, že od Zdi nářků  netřeba se dlouze trmácet k Via Dolorosa, tady to je jen pár kroků. Vynálezcem nápadu s Ersatz Svatým městem byl baptistický farář Marvin Rosenthal, narozen do víry mojžíšské, jak jeho jméno naznačuje. Už mu to vyneslo příkré odsudky z obou stran: někteří židé ho obviňují ze snahy získávat další konvertity, někteří křesťané celý ten podnik zavrhují jako trivializaci náboženství bez ohledu na jeho ideologické odstíny.

Před několika lety jsem měl studenta, narozeného v Palestině. Již byl postarší, ženatý, s dětmi. Pracoval u OSN a měl jordánskou státní příslušnost. Pravidelně  naříkal na svůj truchlivý úděl nemít možnost vrátit se do svého milovaného rodiště a jak že moc po něm dychtí. Až mě to jednou dožralo a přimělo k odpovědi ve smyslu “Helete, nechte si ty pohádky, už vás vidím a hlavně vaše děti vidím, s jakým nadšením se z manhattanského luxusního apartmá budou stěhovat do mizerné chatrče předků, kde se tam s nimi tísnily hubené kozy a ovce.” Od té doby se diplomat o tomto svém údajném utrpení už slovem nezmínil.

Hitler prý měl  v úmyslu odstěhovat rasově méně jakostní národy včetně toho českého někam do Patagonie či na Madagaskar. A tak mě napadá: na Blízkém východě, na Balkáně, v Kašmíru, všelikde trvají spory, krvavé rvačky o majetnická práva, dovolávání se dějinné spravedlnosti s její hodně selektivní interpretací vždy být jen obětí a toho druhého zatracovat jako výlučného pachatele všech nepravostí. Co takhle jim dát k dispozici prázdné patagonské pampy? Tam se račte přestěhovat, zbudujte si dokonalé repliky původních měst, jejichž sláva se měla nebes dotýkat, a budete to tam mít bez sousedů, s nimiž by bylo nutno se nadále vyvražďovat. Můj potomek tak svatokrážnou provokaci rozkošatil nápadem, aby si nesmiřitelní nepřátelé vytvořili v bezpečné vzdálenosti od sebe Jeruzalémy dva. Z toho původního pak udělat demilitarizovaný skanzén s tučným vstupným pro turisty a výnos věnovat na užitečné humanitární účely. K čemuž ovšem jen velmi obtížně  dojde.

Ota Ulč

CO  TŘEBA  REINKARNACE ?

Chceme žít věčně, ale nechce se nám stárnout. Mediální kolos TIME/CNN uspořádal  průzkum veřejného mínění o zásadních otázkách života a smrti s těmito výsledky: v posmrtný život na nebesích věří 81% a nevěří 13% Američanů. Ti věřící pak dostali otázku, jak si představují další vývoj po odchodu z tohoto slzavého údolí. Naprostá většina - 61% - vyjádřila své přesvědčení o spěšném povýšení do nebe, 15% počítá s pobytem v očistci, pouhé 1% sebekriticky rezignovaně míří do pekla, 4% předpokládají totální konec existence a 5% spoléhají na reinkarnaci, na zopakování životní pouti v jinačí podobě.

Sympatizuji s touto poslední variantou. Leckdo z nás již zažil pocit, že kdesi v úplně novém, cizím prostředí, na turistickém výletu někde v Tramtárii, si řekne “Tohle je mi ale povědomé, tady jsem už jsem jednou byl - musel být.” Ale kdy? Před už řadou let jsem důkladně provandroval indický kontinent a také ostrov Sri Lanka, tehdy ještě znám jako Ceylon. Hinduismus, budhismus, reinkarnace, začal jsem se zajímat. Třeba má pravdu Brian L.Weiss, lékař a autor knihy Many Lives, Many Masters, když se odvolává na tvrzení starodávného mystika, že vlastně nejsme fyzická stvoření vybavená duší, ale především jsme duše, které na sebe berou lidskou podobu.

Arthur C. Clarke, světoznámý vynálezce v oboru komunikačních satelitů, žije na penzi právě na onom ostrově Sri Lanka a zajímá se o úkazy, dosud unikající našemu chápání. V televizním seriálu The World of Strange Powers prezentoval svědecky, ba i vědecky, oveřené případy, aniž by někomu vnucoval ten který závěr:

Ruth Simmons, Američanka, případ z padesátých let. Nikdy neopustila břehy své rodné země. V hypnóze, zaznamenané na magnetofonu, z ní ale byla Bidey Murphy, narozená v r.1798 v irském městě Cork. Hovořila se silným irský přízvukem, detajlně popsala tamější ulice.

John Pollack, rok 1957, Anglie, North Cumberland. Tragedie v rodině, dvě jejich dcerky, věk šest a jedenáct, zahynuly v automobilovém neštěstí. Manželé se z místa tragedie odstěhovali a po několika letech se jim podařilo zplodit dvojčata - děvčata. Oba měla mateřská znamínka a jizvy přesně na místě, kde je měly jejich zemřelé sestřičky. Při návštěvě  původního bydliště, dvojčata rozpoznala tamější prostředí, školu, hříště.

Případ z Finska, kde monolingvální dívka mluví v tranzu anglicky. Hypnotic regression, past life regression, cryptomnesia - že si něco přečtu a pak v hypnóze věřím, že se tak stalo? To věru nemůže být případ Angličana jménem Ray Bryant, který v hypnóze se prezentoval jako Reuben John Stafford, příslušník 47.lancashirského pluku za krymské války před víc než sto lety. Ve své výpovědi, svědky nafilmované, popsal krutou zimu v prosinci 1854, bitvu u řeky Alma, uvedl jména důstojníků, některá z nichž si ale spletl. Nespletl se v detajlního popisu bubnu s insigniemi, uzmutého nepřátelským Rusům. Nic takového nemohl někde vyčíst, jeho popis bitvy též naprosto souhlasil se svědectvím v archivu objeveném dopisu jednoho z důstojníků oněch dnů.

Již zmíněný vědec Clarke uvádí řadu příkladů ze svého oblíbeného ostrova. Tamější  venkov, čtyřletá holčička Milani začala říkat své matce Ritě Sriyani, že tam k nim do rodiny nepatří, že její pravý domov je jinde – v 10 kilometrů vzdálené vesnici. Matka vyhověla naléhání a se svědky se vydala na cestu s dítětem, které okamžitě zamířilo do domu rodiny, jejichž dcerka, tehdy jedenáctiletá, před osmi lety zahynula při motocyklovém neštěstí. Čtyřletá Milani neměla nejmenší problém s orientací, paní domu oslovila jako svou matku, hned zamířila do pokoje, kde dřív žila, našla své původní hračky a při shlédnutí fotografie mrtvé předchůdkyně prohlásila “To jsem já.” Kdekoliv na Západě by to byla senzace a patrně i příčina k zarputilému soudnímu utkání mezi rodinami. Tam ale obě matky téhož dítěte se dohodly na harmonickém řešení.

O podobném případu se zminuje psychiatr Ian Stephenson, působící na prestižní univerzitě ve Virginii. V knize Old Souls : The Scientific Evidence for Past Lives (“Staré duše: vědecký důkaz existence minulých životů”) (Simon and Schuster, 1999) se zabývá vyšetřováním více než 3.000 úkazů možné reinkarnace. Případ dvojčat mužského pohlaví ze Srí Lanky: Jeden z chlapců tvrdil, že v předchozím životě byl povstalcem, zastřeleným v roce 1971. (Zrovna v tom roce jsem těsně po povstání na ostrov přijel a ověřoval si jeho značně krvavý dopad.) Druhý chlapec se pamětí vrátil do svých školáckých let, pamatoval si vesnici, odkud pocházel, cestu vlakem do školy, popsal svůj původní domov – obydlí, nábytek, jméno příbuzných. Při návštěvě domu prstem ukázal na zeď, na níž si pamatoval všelijaké nápisy, po jeho smrti nabílením zdi však odstraněné.

Autor popisuje značně početný výskyt případů v končinách, pokládajících reinkarnaci jako něco nijak příliš neobvyklého. Tvrdí, že v jiných kulturách jako například ta naše, dochází k repression - potlačení vzpomínek takového vědomí. Tu předchozí existenci, zpravidla předčasně ukončenou násilnou smrtí, si pamatují děti ve velmi útlém mládí. Po dosažení věku pěti let již zpravidla bývá pozdě. Pozoruhodné je autorovo tvrzení, že osoby, přesvědčené o svém převtělení, měly mateřská znamínka (birthmarks) a jizvy, jaké byly zaznamenány při pitvách těl v dřívější jejich existenci.

Pokračujme s bizárnostmi. V archivu mám uchovanou zprávu z roku 1967, z  novin Evening Post, Charleston, Jižní Karolina. Je u toho fotografie busty římského císaře Vespasiana, který vypadá jako identické dvojče tehdejšího amerického prezidenta Lyndona B. Johnsona. Historik Suetonius popisuje Vespasiana, který vyrostl na malé vesnici, jako tvora neotesaného,  přívětivého, ale prolhaného, mazaného, libujícího si v obhroublém až oplzlém humoru. Na matčino naléhání úspěšně usiloval o zvolení do senátu a po zavraždění císaře Vitellia v roce 70 se stal císařem. Netajil svůj prostý původ, pravidelně navštěvoval rodnou farmu a snažil se vládnout spravedlivě. Čili též perfektní profil L.B.Johnsona. Že by i on byl reinkarnací z doby římského impéria, tak jak o sobě tvrdil proslulý generál George Patton?

Mohou mít něco společného s reinkarnací podivuhodné paralely dvou amerických prezidentů – Abrahama Lincolna a Johna F.Kennedyho? Lincoln byl zvolen prezidentem v roce 1860, Kennedy v roce 1960, oba byli zabiti v pátek zásahem do hlavy. Jméno Lincolnovy sekretářky bylo Kennedy, jméno Kennedyho sekretářky bylo Lincoln. Jejich vrahy byli Jižané, jejich nástupci v úřadu byli Jižané a příjmení obou bylo Johnson. Andrew Johnson, Lincolnův nástupce, se narodil v roce 1808; Lyndon B.Johnson, Kennedyův nástupce, se narodil v roce 1908. (A posměváčci třeba dodají, že týden před smrtí, Lincoln pobýval v lůně městečka Monroe, stát Maryland, a týden před smrtí, Kennedy pobýval v lůně herečky Marylin Monroe.)

Shledávám osvěžujícím, že život nám obohacují mystérie  neznámého, nezjištěného a snad i nezjistitelného, Jedno UFO za druhým, duchové, strašidla, exorcism čili vyhánění, vymetání satana.  Katolická církev v New York City má ve funkci vymetače čtyři, a v Denveru, Colorado, protestantský kazatel vede celou školu ve výuce vymetačství.

K O N E C

POTÍŽE  S  ROVNOPRÁVNOSTÍ  A  PREZIDENTSTVÍM

Jsme a vždy budeme víc či míň nestejní: chytří – hloupí, půvabní – šerední, mladí – staří, chudí - bohatí, někdo se narodí v paláci, jiný v pastoušce. Kvalita, způsob života, pak probíhá všelijak.

Historie nám poskytuje důkazy o mnohém hanebném počínání, státy přece vydávaly zákony i k ujařmování otroků. Demokratické státy se nezřídka snaží redukovat osudem nám uštědřené rozdíly. Boháče pořádně zdaní a chuďase finančně podpoří. V současné době stát občas podnikne remediální kroky v podobě takzvané pozitivní diskriminace, ať už z důvodů praktické politické užitečnosti či snaze ulevit vlastnímu špatnému svědomí. Leckdo ovšem namítne, že iniciativa, jakkoliv dobře míněná, diskriminací nicméně zůstává.

Jakožto Neindián se nemohu usídlit na indiánské rezervaci, tam být osvobozen od všelijakých daní a naopak libovat si s nárokem na všelijaké, vládou poskytované požitky. Jakožto v Americe naturalizovaný, ale nikoliv tam narozený občan se nemohu stát jejím prezidentem. Nemůže jím být Madeleine Albrightová, rozená Korbelová, docílivší té nejvyšší možné mety – dotáhla to na ministra či tedy ministryni zahraničních věcí, úřadu, který v začátcích této republiky zastával legendární Thomas Jefferson.

V roce 2000 o takové zvolení usiloval senátor John McCain, konkurent George W.Bushe, a tuze jsem litoval, že se mu to nepovedlo. Kdyby se bylo povedlo (a možným uchazečem v roce 2008 znovu bude), zajímavé by pak mohlo být řešení právního zádrhelu, dosud vždy přehlíženého, že on se totiž v USA rovněž nenarodil. Na svět přišel v Panamě – oné tzv. Panama Zone, oblasti podél obou břehů kanálu, kde jeho otec sloužil jako námořní důstojník. Území s výlučnou americkou jurisdikcí, držené in perpetuity – na věčné časy, jejíž věčnost však vypršela ke konci dvacátého století smlouvou z iniciativy tehdejšího prezidenta Cartera. Leckterý juristický hnidopich by tedy mohl argumentovat, že Panama Zone, i když tam panamský stát nemohl uplatňovat svou sebemenší pravomoc, nepřestala být jeho územím, a McCain tudíž nemůže tvrdit, že se v Americe narodil a měl by být z prezidentské soutěže diskvalifikován.

O místu zrození jako primárního předpokladu se začalo značně hovořit po zvolení Rakušana a hollywoodského svalovce Arnolda Schwarzeneggera guvernérem Kalifornie, politicky a hospodářsky významného státu (též státu s rekordním  počtem nositelů Nobelovy ceny – snad je jich víc než všech laureátů v Evropě dohromady). Senátor Orrin Hatch (stát Utah) inicioval zákon, který by dovolil občanům, naturalizovaným po dobu aspoň 20 let, ucházet se o vrcholný úřad v zemi – a to je právě ambice, kterou Schwarzenegger nevylučuje, aniž by ji příliš zdůrazňoval.

Rozhodnutí bude v rukách Kongresu. Jestliže by ale ústavní novela měla být k prospěchu tohoto případného kandidáta Republikánů, proč by Demokraté návrh podpořili?

Poněvadž je k tomu vedou jiné důvody, což je také důvod, proč jsem se pustil do psaní tohoto článečku. Jak známo, v diktaturách hlavy státu slouží až do své smrti či svého svržení. V ČSR/ČSSR/ČSFR/ČR Václav Havel končil prezidentování v zákonné lhůtě, aniž by projevil ambice se na Hrad zpět vecpat. V USA za poslední víc než půl století v úřadě nezemřela ani jedna hlava státu, s výjimkou zavražděného Kennedyho. Nedojít k této tragické, pro mnohé dodnes dostatečně nevysvětlené smrti, Kennedy, ač dosud v nejlepších letech, by se býval musel s vrcholnou politickou funkcí definitivně rozloučit. Tak nařizoval 22.ústavní dodatek, vylučující možnost víc než osmiletého pobytu v Bílém domě (jedno zvolení a znovuzvolení).

Robusní, energický Teddy Roosevelt svůj čas vyplňoval užitečnými aktivitami ochránce přírody, zakladatele národních parků a jako mezinárodní mírotvůrce, což mu vyneslo Nobelovu cenu míru. Nedobrovolně doslouživší Jimmy Carter projevuje podobné ambice. A nyní máme svěžího prostopášníka Clíntona. Co s ním?

V amerických mediích se objevily spekulace, že Republikáni a Demokraté, tyto dva tuze konkurenční tábory, směřují k dohodě bez precedentu: Že Demokraté podpoří ústavní změnu ve prospěch naturalizovaného Schwarzeneggera, i když by to neposílilo šance Hillary Clintonové na její prezidentské zvolení v roce 2008, a na oplátku Republikáni podpoří návrh na zrušení 22.ústavního dodatku, což by umožnilo návrat Billu Clintonovi do vrcholné politiky.

V této souvislosti se již objevily všelijaké spekulace:

I v případě nepřijetí navrhovaných změn, co když by ambiciozní Hillary volby vyhrála a jako viceprezidenta si vybrala svého nynějšího manžela, záletného  Billa, mít ho líp pod dohledem? Vládnoucí manželský pár, soustředit moc v rodině. Co kdyby se za takové situace viceprezident stal vdovcem? Ústava se o takové alternativě nezmiňuje.

Jiná možnost: Clinton se narodil v Arkansasu, bývalé součásti francouzské državy Louisiany. Francouzský občanský zákoník v paragrafu 5, odstavci 21-19 stanoví, že občané států či teritorií, které kdy byly součástí francouzského státu, mají automaticky nárok na naturalizaci. Clinton tedy má nárok stát se francouzským občanem, pustit se do politiky, být zvolen.

Nelze podceňovat politika s takovým talentem. Kdyby se mu mimořádná výkon povedl a začal vládnout s trikolorou v klopě, v zemi s chvalitebnou tolerancí vůči mimomanželským prohřeškům, za přetrvávajících nálad akutního antiamerikanismu jeho popularitě by jen prospělo vyhlásit Washingtonu válku. Pokud by v té době v Bílém domě dosud sídlila choť Hillary, svět by se tak stal svědkem ultimální manželské rozmíšky.

ČESKÉ  MUZEUM  A  POČÍNÁNÍ  NA  PRÉRIÍCH

Kantorskou kariéru jsem zahájil na čtyřleté Grinnell College, té zcela nejprvnější na západ od Mississippi. Mezi jejími graduanty vynikl Harry Hopkins, pravá ruka F.D. Roosevelta, a ještě víc známý hollywoodský idol Gary Cooper. Stát to Iowa, žírná končina,  jejíž kukuřičné lány přijel obdivovat i Nikita Sergějevič Chruščov.

Češi tamějším směrem k permanentnímu usídlení začali přicházet v půli devatenáctého století, vlna za vlnou, tvorové jak s politickou, převážně však ekonomickou motivací. První „Osmačtyřicátníci“, prchající po potlačení revoluce v roce 1848, druzí „Osmačtyřicátníci“ z roku 1948, jimž neučarovalo vítězství pracujícího lidu a zářné perspektivy budování vědeckého socialismu. A v mezidobí běženci před Hitlerem, později další a další. Všeho všudy se k českému původu hlásí 1,6 milionu a ke slovenskému 1,8 milionu Američanů – čili ekvivalent 16% domácího obyvatelstva v ČR a 26% v SR.

Zvykali si, asimilovali se různým tempem. První etnické noviny vznikly na Středním západě, ve státu Wisconsinu, městě Racine, první spolek se zrodil v roce 1954 v St.Louis. Přivezená mateřská řeč jim vesměs zamrzla dnem odchodu ze země. Roku 1893 do Iowy přijel Antonín Dvořák s rodinou strávit léto v převážně české osadě Spillville. Téměř o sto let později, normalizátoři vypouštěli z klece některé literáty k tvůrčímu pobytu na univerzitě v Iowa City.

„Tak sem, pani, včíra byla v Cedar Rapicích,“ zaslechl jsem rozpravu dvou babek v ulici, krátce před svým návratem k východnímu pobřeží Ameriky, kde sídlím dodnes. Občas jsem Iowou projel na cestě k Pacifiku, ale do oněch Cedar Rapids jsem se dostal až teď v březnu 2005. Internet mě informoval, že město na řece téhož jména započalo v roce 1838 zhotovením jednoho srubu. Teď má 120.000 obyvatel, jimž hlavním zdrojem obživy je 200 průmyslových podniků, nejznámější z nich Quaker Oats, dodávající ovesné či jaké vločky k snídani do milionů domácností a též Rockwell International, konglomerát, též se podílející na výrobě nejmodernějších zbraní.

První Češi dorazili do Cedar Rapids před 150 lety, nejvíc jich přišlo po roce 1870.

Z údajů General Demographic Characteristics jsem se nedozvěděl jejich počet. Ale zato vím, že amerických Indiánů a aljašských Eskymáků je tam 306, míň než Vietnamců (326), ale mnohem víc, než domorodců z pacifického ostrova Guam (3). Město se pyšní symfonickým orchestrem a zejména institucí s písmeny NCSML (internetem dosažitelné na adrese www.NCSML.org)  — THE NATIONAL CZECH AND SLOVAK MUSEUM AND LIBRARY. To je jeho unikát – „claim to fame“, jak se v této zemi rádo říká. Vystavěno je v blízkém sousedství několika ulic zbývající české čtvrti. Tak tam na výspě v prérii se povedlo něco, na co se nezmohla ani ta sebevětší americké metropole. A začalo to před třiceti lety z iniciativy dobrovolníků, z jejich píle, ze soukromých zdrojů, bez státní asistence. Slavnostního otevření se však zúčastnili tři prezidenti: Clinton, Havel, Kováč.

Návštěvníků tam ročně přijede asi třicet tisíc, čili téměř sto jich denně. Prohlížejí si tam původní obydlí z devatenáctého století. Návštěvník, který o našich osudech nemá potuchy, se seznámí s inteligentně prezentovaným historickým přehledem. Nejenom folklor, kroje, lidové umění, ale i motocykl Jawa, výrobek z roku 1935, a automobil Tatra 603 z roku 1964, oblíbený vehikl tehdejších státních a stranických papalášů. Momentálním klenotem pozornosti je unikátní výstava částečně z české země poskytnutých granátů – hodnotných kamínků rubínové barvy, nikoliv tedy životu neprospěšných třaskavin.

V New Yorku vycházející obtýdeník Americké listy informuje o zdejších českých iniciativách. Výstavy, přednášky, filmy v Českém centru na Manhattanu, o počínání Masarykova klubu v Bostonu a že třeba Sokol Washington uspořádá tábor mládeže ve státním parku Monongahela ve West Virginii. A to, co se bude konat v NCSML v Cedar Rapids, jedna událost za druhou.

Odtud se mi dostalo pozvání účastnit se třídenní konference s názvem „Czech and Slovak History and Culture“, chronologicky končící rokem 1970. Březnový termín se mi vůbec nehodil, ale jen s obtížemi dovedu říct NE – být ženou, měl bych pověst prahanebnou. Tedy jsem přikývl, přednášku připravil a spěchal na letiště za stále ještě mrazivého počasí vzdálit se stovky mil. A vůbec jsem nelitoval.

Přijeli účastníci ze sedmnácti států Unie. Nejpočetnější ovšem byli místní Iowané, po nich následoval Wisconsin (tam, kde v Racine české přistěhovalectví započalo) a ostatní státy Středního západu – Nebraska, Minnesota, Illinois, Michigan, Indiana, Ohio. Kupodivu nikdo z Kansasu. Dostavili se ze směru západního (Colorado), jižního (Maryland, Virginia, Oklahoma, Texas) a našeho východního (New York, Massachusetts, Rhode Island). Zájemci většinou s českými či slovenskými kořeny, ale narození v Americe, v rodinách už v bůhvíkteré generaci. Dostavili se rovněž exulanti poúnoroví a pozdější. Též přijel mladý historik ze Slovenska a Jaroslava Moserová z České republiky. Ta se svým renezančním talentem (lékařka, vědkyně, malířka, pianistka, spisovatelka, překladatelka, ex-velvyslankyně, ex-senátorka a prezidentská kandidátka) zazářila nejvíc. „Tu si měli zvolit za prezidenta a ne toho narcise s nebetyčným sebevědomím!“ uslyšel jsem za zády a nemínil nesouhlasit s kritikou vkusu českých zákonodárců, koho že si to vybrali.

Jména hodně, ale ne výlučně slovanská, od Joela Blahnika po Gary Mitchela Zabokrtského. Mike Prohasky jsem se zeptal na ztratu jednoho písmene v jeho příjmení a dozvěděl se, že mu vadilo být vyslovován jako Pročaska. (S podobnou, leč závažnější komplikací se potýkal emigrant Pícha.) Účastnili se i jiní Slované, například Rus Dr.Oleg Timofeyev (s přednáškou „Limonadovy Joe (1964) and the Art of Eastern-European Parody“) a řada s češstvím pokrevně nespřízněných Anglosasů, s jmény jako Allen, Baird, Crawford, Ford či Johnson. Dr.Sheila M.Allen, profesorka hudby na univerzitě v Texasu, se ve své přednášce zabývala tvorbou Petra Ebena. Později po písňovém koncertu této výtečné zpěvačky jsem jí složil poklonu za bravurní potýkání s českým textem. Však ano, přitakala: libreto v řeči s přemírou souhlásek činí potíže.

Dvě anglosaské dámy se zájmem o naše rodné končiny si vyměňovaly zkušenosti s bizárními jmény českých měst a obcí. Fascinovaly je Mokropsy v doslovném překladu.

Obohatil jsem je vesnicí Sviňomazy na mém někdejším stříbrském okrese a zmínkou o krvelačných Hrdlořezech.

Tématem většiny přednášek byla buď nedávná historie, ekonomika nebo politika. Každý se něco užitečného dozvěděl. Igor Lukeš, profesor na univerzitě v Bostonu, mě obohatil podrobnostmi ze zákulisí čerstvě po druhé světové válce.

Všechno se to odehrálo pod střechou jednoho velkého hotelu, nikdo nemusel vycházet ze dveří na mráz.

OBTÍŽNÁ  HRANICE

Hranice to mexická, 1.951 mil čili přes tři tisíce kilometrů dlouhá a neuhlídatelná. Přepracovaná pohraniční služba ve skrovném počtu 9.900 příslušníků pochytá a místo do vězení zpět pošle miliony ilegálů, kteří se znova pokusí, až se jim to jednou přece jenom povede. Přebrodí řeku či spíš říčku Rio Grande, nikterak grandiozní překážku, místy s vodou jen po kolena. V úseku s nejvyšším náporem (Tijuana, směr na americké San Diego) započalo budování zdi, ztěžující přechod – ale jen těm, kterým se nechce zeď obejít. Odhady výdajů na vybudování překážky podél celé hranice se značně liší: od čtyř metrů  vysoké chain link fence, jíž se lze prostříhat, až po luxusní vybavení o tlouštce šesti metrů, zužující se na jeden metr do výše osmi metrů. Malá je ale naděje, že Kongres dá souhlas k tak nákladné investici. Na každého zadrženého odhadem připadají tři, kteří do země proniknou. Takto ročně přibývají aspoň tři miliony nevítaných příchozích, z nichž polovina je negramotná.

Úřady odhadují počet ilegálně přítomných v rozmezí sedmi až čtrnácti milionů. Nic přesnějšího se nedá zjistit. Odhadem nejvíc – přes dva miliony – je jich v Kalifornii, přes milion v Texasu a k půl milionu se blíží Florida, New York a Illinois, každý z nich. Všemožnými cestami s batohy a batolaty hordy vetřelců pronikají do zaslíbené země, kde se dál tuze katolicky množí, s výsledným účinkem, že v porodnicích v oblasti Los Angeles většina robátek vychází z lůna ilegálních rodiček. Účet a mnoho dalších účtů nechť hradí stát. Daňovým poplatníkům - voličům se to nelíbí.

Zásluhou migrace legální a ilegální a následného čiperného rozmnožování dochází v USA k nepřehlédnutelné demografické a jazykové změně. Tito španělsky mluvící Latinos, zvaní též Hispanics, přetvářejí USA v zemí bilingvální. Zatímco census v roce 1990 jich napočítal 22,3 milionů, deset let později, při sčítání v roce 2000, jejich řady se rozmnožily na 38,8 milionů. Ve floridském regionu Dade county s metropolí Miami, Hispánci v šedesátých letech tvořili pouhých pět procent. Teď jich mají přes padesát, stali se absolutní většinou. Jsou už nejpočetnějším etnikem v tradičně liberální Kalifornii a v neméně tradičně konzervativním Texasu.

Kritici zatracují americká hraniční opatření, jakkoliv žalostně nedostatečná, s tvrzením, že je to stejná hanebnost jakou byla berlínská zeď, právem již zlikvidovaná. Nemíní připustit základní rozdíl mezi tehdejší východoněmeckou praxí bránit odchodu vlastním lidem a americkou snahou uplatnit právo suverenního státu na vlastním území kontrolovat ty, kteří tam chtějí proniknout. Mezinárodní konvence se zmiňuje o právu jedince svou zemi opustit, aniž by ale poskytovala záruku vynutit si právo pobytu ve státu své volby. Mnohé státy na toto své suverenní právo značně dbají. Z nedávné reportáže (The Economist, 5.3.2005) se dozvídám o zásahu malaysijských úřadů zbavit se ilegálně přítomných cizinců, původem zejména z Indonésie. Ty pak před deportací čeká vězení, pokuta a šest ran holí. A svět neprotestuje, v porovnání se zatracováním americké praxe pochytané vrátit bez potrestání tam, odkud přišli. Většinu již usazených ilegálů však USA nechávají na pokoji, z veřejných peněz poskytují léčebnou péči a vychovávají jejich děti ve školách. USA jsou zemí bez občanských legitimací, bez jednotného systému, jímž prokazovat svou totožnost  (z hlediska ochránců lidských práv takový systém by vedl k fašistické totalitě – jak tomu zřejmě je ve Švýcarsku a státech Evropské unie). Nejčastěji předkládaným dokladem totožnosti je snadno padělatelný řidičský průkaz. Když v Kalifornii začali uvažovat o referendu je nevydávat ilegálům, oheň vypukl na pokrokových střechách.

Spor, zda mít dveře otevřené či zda je přibouchnout, nelze redukovat na přímočarý konflikt mezi konzervativci a liberály. Dveře míní držet otevřené podivná aliance kapitalistů, mluvčích etnických menšin (leckde se kvapem stávajících většinou), církví a politicky korektních intelektuálů z lepších kruhů. Však kdo by jim byl ochoten vařit, uklízet, posluhovat — k takové práci rodilého Američana těžko dostanete. Církve se zastávají politických uprchlíků. A proč též kapitalisté, vykořisťovatelé se přidružují? Právě proto, že jsou vykořisťovateli. Z hlediska jejich zájmu, přebytek pracovních sil nikdy nebyl dostatečně velký, stejně jako poskytovaná mzda nikdy nebyla dostatečně nízká.

V Americe žijící Mexičané ročně odesílají do vlasti 13 miliard dolarů a tak se stávají třetím největším (po ropě a průmyslu) zdrojem příjmů rodného státu, jemuž v současné době prezidentuje sympatický a fotogenický dlouhán Vincente Fox. Jeho vláda vybavuje zájemce o ilegální emigraci rukovětí, jak si počínat, čemu se vyhnout. I když američtí pohraničníci nekladou miny a nepálí za tmy kule do poskakujících stínů, takové expedice nejsou bez nebezpečí. Profesionální převaděči zvaní coyotes své klienty nezřídka okradou, třeba i povraždí nebo aspoň dál pěšky pouští na americké straně (Arizona, Nové Mexiko,Texas), kde v zoufalém horku a prázdnotě se lze dočkat smrti vyčerpáním a žízní. S výjimkou pašování drog je pašování lidí do USA ten nejvýnosnější byznys, přinášející zisk jedné miliardy dolarů ročně. Tu profesionální pašeráci získají za službu od zákazníků, jejichž počet se odhaduje na deset tisíc denně.

Kdykoliv jsem přejel tuto hranici, ať už z texaského Brownsvillu do Matamoros či z Lareda do Nuevo Laredo, byl to pohyb z prvního do třetího světa. Už jsem řadu let odolal nutkání vydat se tamějším směrem, ale pochybuji, že by se situace změnila k příliš lepšímu. Rozhodně tam přibývá na násilnostech, zejména ve vlastních řadách pašeráckých gangů omamných drog. Mexické drogové kartely vypisují odměny za únos a zabití pohraničníků (Border Patrol), příslušníků americké služby DEA (Drug Enforcement Administration) a ATF (Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms). Situaci komplikuje skutečnost, že někteří příslušníci mexické elitní armádní jednotky Zeta prodávají své služby pašeráckým gangům a vraždy údajně uskutečňují i hluboko na texaskému území, například v Dallasu.

Takové starosti již přesahují lokální význam. Mezinárodní terorismus neutuchá, v mediích se objevují zprávy o pokynech bin Ladena svému vykonavateli, hrdlořezu Zarqawimu a jeho lidem proniknout Mexikem k Velkému Satanovi a tam mu co nejúčinněji škodit. Když v Malaysii došlo k zátahu proti ilegálně přítomným cizincům, odhadem 300.000 místních občanů, vesměs mohamedánů, na požádání úřadů se dobrovolně zapojilo, byť jejich cílem bylo pochytání náboženských souvěrců z Indonésie. Americký stát o takovou asistenci nežádal, nicméně k ní přece jen došlo – prozatím jen v jižní části Arizony, kde hranice s Mexikem se vyznačuje neprodyšností ementálského sýra. Pouze na tamějším úseku došlo v roce 2004 k pochytání půl milionu osob – s racionálním předpokladem, že ještě většímu počtu se přechod podařil. Kolik z nich asi patřilo k organizaci Al-Kájda?

Obyvatelé v pohraničních oblastech si již delší dobu stěžují na ztrátu dobytka, koní, krádeže automobilů k přepravě dalších hord a přetváření terénu do podoby nevábné latriny. Je primární odpovědností státu postarat se o bezpečí svého území a obyvatel. Vládcům ve Washingtonu se ale něco takového věru nedaří. Dochází tedy ke svépomoci, iniciativě bez úředního požehnání. Nejen místní farmáři, ale i dobrovolníci ze sousedních států vytvářejí jednotky tzv. Civil Homeland Defense Corps, jimž se dostalo mediálního pojmenování Minuteman - odkaz to na revoluční dobu v osmnáctém století, kdy kolonisté v Massachusetts se vzepřeli Britům, vytvořili domobranu, schopnou do minuty se chopit zbraní (z čehož pak ono jméno).

Novodoví Minutemani, ač ozbrojeni (což zákony státu Arizony dovolují), opakovaně ujišťují, že nemíní konkurovat pohraniční stráži, nepouštět se do střetů s ilegály, ale na jejich přitomnost upozorňovat ony nedostatečně vybavené orgány státu. Nicméně z hlediska ochránců lidských práv je to projev maximální politické nekorektnosti. Minutemany, pojmenování historicky chvalitebné, zdevalvovali na Vigilantes, ony skupiny původních usedlíků Divokého Západu, kteří brali do vlastních rukou zákon tam, kde vládní moc ještě nefungovala. Jeho extrémním projevem bylo lynčování ne vždy toho správného zlosyna. Útlocitní humanisté nyní hrozí žalobami americké vládě, že nedostatečně zabraňuje činnosti této domobrany – aniž by jim zřejmě vadila chabá opatření proti ilegálním imigrantům, toho jediného důvodu, proč vůbec došlo k vzniku této novoty. Prezident Bush, ve velké své snaze získat víc podpory u hispánského etnika, rovněž charakterizuje toho hnutí jako vigilantes. Dostává se mu odpovědi, že oni se snaží dělat jen to, co on po 11.9.2001 slíbil, ale neuskutečnil.

Nakonec zpráva k potěše příznivců absurdit: Ilegální emigrant, věk 33, pomocný dělník na stavbě v Bronxu, NY, spadl z lešení a utrpěl mnohá zranění včetně ztráty jednoho oka a ztráty čichu. Místo deportace mu však byla přiznána náhrada škody ve výši čtyř milionů dolarů. Náhlý zbohatlík před médii tají své jméno, v oprávněné obavě, aby doma v Mexiku nevystavil své příbuzné nebezpečí únosu, vydírání a ochuzení, jak se v takových případech nezřídka stává.

STÁTY  SELHAVŠÍ  A  CO  S  NIMI

Odborníci se dohadují o přesné definici oněch failed states - států neschopných zaručit občanům fundamentální bezpečnost a služby. Světová banka vypočítává těchto tzv. LICUS (low-income countries under stress) kolem třiceti. Vlivný britský časopis The Economist uveřejnil 5.3.2005 tabulku takových tristních kandidátů, od Afghánistánu po Zimbabwe. Nejvíc jich ovšem je v Africe — přímo čítankovým příkladem státu, kde nic nefunguje a vše se rozpadlo, je Somálsko. Následuje Asie, nejpočetnější kontinent světa, dva státy jsou v bývalém Sovětském svazu (Tadžikistán a Uzbekistán), jeden v západní hemisféře (Haiti) a jeden v západním Pacifiku (PNG – Papua New Guinea, což mě překvapuje a rmoutí).

Seznámil jsem se s několikahodinovým dokumentárním záznamem situace v Libérii, západoafrickém státu, který z iniciativy USA získal nezávislost o sto let dřív, než ostatní země kontinentu. Libérie, jíž vládly generace z Ameriky se navrátivších osvobozených otroků, byla též jednou z ekonomicky nejúspěšnějších a politicky nejstabilnějších. To však skončilo v roce 1980, když se k moci dostal pologramotný poddůstojník Samuel Doe. Došlo k vyvraždění vládnoucí elity, většina přeživších příslušníků střední třídy emigrovala a průměrný per capita příjem v zemi se snížil na  pouhou jednu čtvrtinu. V Libyji vycvičenému mafiánskému dobrodruhu Charlesu Taylorovi se v roce 1989 podařilo vládu svrhnout, prezident Doe byl umučen (procedura nafilmována) a občanská válka pokračovala dalších třináct roků. V televizi pak záběry zdrogovaných výrostků, někdy jen desetiletých kluků se samopaly, zběsile střílejících všemi směry. Dávali si bohatýrská jména (například Generál Peanut Butter nebo Generál Fuck-Me-Quick), vypadali směšně, počínali si smrtonosně. A epidemie tohoto druhu mají tendenci se šířit do sousedních zemí. V tomto případě hodně ošklivě byla infikována sousední republika Sierra Leone. Svět se pak oprávněně děsil nad tamější zrůdnou praxí nevinnému obyvatelstvu včetně dětí usekávat ruce: ne tedy přímo rychle zavraždit, ale tak je odsuzovat k pomalé smrti hladem.

Dva vědci z oxfordské univerzity doporučují trojí, vzájemně podpůrné řešení.

Jednak prosadit zákaz vývozu zboží, jež pak financuje pokračování válečné vřavy. V případě Sierra Leone to jsou diamanty. Druhým je štědrá zahraniční pomoc a třetím nasazení jednotek OSN – ony tzv.modré přilby. Název peace-keeping units je ovšem zcestný. Nelze přece udržovat neexistující mír. Přesnější by bylo označení peace-restoring, snaha o obnovu mírového stavu.

V Kalifornii sídlící organizace RAND, významný a vlivný tzv.think tank, věnující se výzkumu všemožných problémů současného světa, vyhodnocuje toto počínání OSN pozitivně, ať už to byla intervence v Namibii, El Savadoru, Kambodži či Východním Timoru. Vojáci vyslaní z Bangladeše se tuze přičinili o dosažení jakéhosi míru v Libérii a jedině OSN tam obnovila aspoň základní fungování státu. Kdyby tam skončila svou činnost, stát by se znovu rozpadl.

Naopak, zcela neúspěšný je dosud zásah v Kongu, kde expedice OSN je ta nejpočetnější. DemocraticRepublic of the Congo je oficiální název naprosto nedemokratického, nefunkčního státu, jakkoliv světová média pravidelně papouškují tuto sebechvalnou potěmkiádu. V kontrastu k Libérii s třemi miliony obyvatel, v Kongu je jich přes padesát milionů. Občanská válka snad čtyřiceti ozbrojených, vzájemně si ubližujících skupin soupeří o moc, situace ve vnitrozemí se zdá být k nerozuzlení.

Televize nás informovala o odhadu počtu tamějších obětí: 200.000 životů, rozsah katastrofy, kterou o Vánocích způsobila tsunami v jihovýchodní Asii. Tolik tedy v Kongu ztratí život — každý měsíc, hodně víc než dopad genocidy  v súdánském Darfuru.

Počínání jednotek OSN však není bez poskvrny. Odkazuji na zprávu Michelle Malkinové, výtečné publicistky asijského původu (NewsMax, 3/2005): v Kongu nejen tito vojáci, ale i civilní zaměstnanci OSN, mezi nimiž je i vysoce postavený oficiál, Francouz Didier Bourguet, by se měli zodpovídat z mnohonásobných případů znásilnění nezletilých dívek. Došlo již k zrození stovek dětí zásluhou tohoto druhu nežádané mezinárodní asistence. Vyšetřovatelé se teď zabývají obviněním o infiltraci OSN organizovanou skupinou pedofilů. Mluvčí skupin na ochranu lidských práv obviňují snahu OSN přehlížet přečetné případy, oznamované a dokumentované ve Východním Timoru, Kambodži, Kosovu.a ve značné míře mezi uprchlíky v západní Africe. Páchání sexuálních prohřešků též oznámila jejich spoluzaměstnankyně Karthryn Bolkovac, původním povoláním policistka v Nebrasce, přidělená k bezpečnostnímu útvaru v Bosně.

Světová organizace pod vedením generálního tajemníka Kofi Annana, takové incidenty úspěšně zametala pod koberec. Na veřejnost proniklo stejně málo informací jako v případě programu Oil-for-Food, zahájeném v roce 1996 – proslulé manipulace s hodnotami, přesahujícími astronomickou výši sto miliard dolarů. Zlaté to koryto pro tisíc mezinárodních byrokratů, z prodeje každého barelu ropy inkasovali provizi 2,2% a výnosný byznys směřoval zejména k Saddamovým oblíbencům Francii a Rusku. Všechny transakce na účtu Irák – OSN zprostředkovala francouzská banka BNP Paribas. Nejdůkladněji ve všem je namočen Benon Sevan, dlouhou dobu Annanova pravá ruka. Značně potřísněn je i Annanův syn Kojo.

Takže ne každého překvapí přísný odsudek britského historika Paul Johnsona v článku s názvem „OSN: Ven s ní z New Yorku!“ (Forbes, 2.2.2004). Světovou organizaci charakterizoval jako „hnízdo korupce, dvojího standardu a ohromující neschopnosti.“

Občas si ale přece jen počíná schopně.

OSUDY  ZVĚDŮ

Agenti, špioni, rozvědčíci, pokud se dožijí penzijního věku, ve svých zemích se příliš nezviditelňují. Někteří napíší memoáry, stát jim u posledního rozloučení okrášlí rakev medailemi za zásluhy. Mezi výjimkami si zmínku zaslouží Minařík, bývalý zaměstnanec štvavé rozhlasové stanice Svobodná Evropa, navrátivší se z Mnichova do Prahy za veliké mediální pozornosti. Národu představen jako kapitán, později povýšen na významnějšího lampasáka, též na šéfredaktora, snad i inženýra a kandidáta věd. Zůstalo však nevysvětleno, proč v nepřátelském táboře zdárně si počínající orgán najednou zanechal své světovému míru prospěšné činnosti. To rozhodně nebyl případ Karla Koechera, v USA lapeného a uvězněného, jehož pak Američané vyhandlovali za ruského disidenta Šaranského, nynějšího člena vlády v Izraeli. Koecherovi, nyní trvale sídlícímu v obci Dolní Břežany, stát nemíní uhradit jeho značný dluh americkým advokátům. Nezískal uznání a povýšení za komunistů a tím méně za doufejme že setrvávající vlády nekomunistů. Za svého pobytu v Praze se dost pravidelně potkáváme při společenským událostech s literárním zaměřením, jichž on se mlčenlivě zúčastňuje.

-   -   -

Značně se liší úděl špionských přeběhlíků. V době studeně války, veliká jejich většina uprchla na Západ, ale několik se jich vydalo opačným směrem, do Moskvy. Z nich nejznámější bylo trio Kim Philby, Guy Burgess a Donald Maclean, přesvědčených komunistů už z dob studiích na univerzitě v Cambridge,  příslušníků vyšších společenských kruhů, posléze ve službách britského království. Philby se v Moskvě znovu oženil, nadále hodně pil a KGB mu uspořádalo důstojný pohřeb. Jeden profesor z Harvardu se mi svěřil, jak za pobytu v Moskvě ho kontaktoval jeden z přeživších, s postýskáním, že život v tamějším paneláku není přesně to, co si na sklonku života představoval.

Daleko líp dopadl zbylý člen cambridgské čtveřice, do šlechtického stavu povýšený Sir Anthony Blunt, historik umění s oficiálním titulem Surveyor of the Queen´s Pictures - opatrovník královniných uměleckých předmětů. Teprve v roce 1979 došlo k odhalení tohoto dlouholetého sovětského velešpiona. V době Stalinova přátelského paktu s Hitlerem, Blunt vyzradil komunistům jména britských agentů v Německu, ti jména předali nacistům, závěrečnou instancí pak Gestapo a popraviště. Po válce Blunt ochraňoval Philbyho, odpovědného za smrt mnoha východoevropských antikomunistů. A žádný trest kdy postihl tohoto zkázonosného historika umění. Však gentlemani vůči svým vlastním se dovedou zachovat věru gentlemansky.

(Velkorysosti se nezřídka dostávalo i zcela plebejským zrádcům. Příkladem nám poslouží  Kanada, součást britského Commonwealthu. V roce 1953 přijel do Montrealu sovětský špion, vydávající se za Davida Soboloffa, fotografa z povolání. Kanaďané ho ale získali do svých služeb, dostal krycí jméno Gideon a stal se z něho jeden z nejúspěšnějších, nejužitečnějších dabl špionů od konce druhé světové války. Jenže James D. F. Morrison, kaprál kanadské jízdní policie, Gideona zradil, doslova ho prodal Sovětům za mizernou sumu 3.500 dolarů. Sověti nic netušícího Gideona pozvali na domácí dovolenou, z níž se již nevrátil, šeredně o život připraven. V roce 1957 se Jidáš Morrison k činu přiznal svým představeným, kteří však nepokládali za nutné vyvodit jakékoliv důsledky. Dotyčný pokračoval ve službě a k jeho pozdějšímu propuštění došlo ne proto, že zradil svou zemi a zavinil smrt člověka, ale kvůli krádeži peněz.)

-  -   -

Myš se anglicky řekne mouse, myši jsou mice. MICE je též užívanou zkratkou pro motivy, na něž jsou renegáti nachytatelní – totiž  MONEY, IDEOLOGY, COMPROMISE, EGO. V případě amerických zrádců, ani jednomu neučaroval půvab marxismu-leninismu, ale pouze peníze. Aldrich Ames, luxusně si žijící lenoch a alkoholik, což CIA, jeho dlouholetého zaměstnavatele, nijak netrklo, stejně jako rovněž podivné počínání Roberta Hanssena u FBI. Oba zavinili smrt mnoha pro Američany pracujících Sovětů. Ale aspoň, na rozdíl od britského šlechtice, jsou Ames a Hanssen teď ve vězení na přemnoho roků.

Moskva se se svými zrádci věru nemazlila. Jeden z jejích úspěšně uniknuvších spolupracovníků o tom ve své knize Aquarium (Macmillan, 1986) pod pseudonymem Suvorov píše takto:

„Krematorium, na pásu se sune otevřená rakev, v ní tělo v černých šatech, přivázané drátem. Průběh události je filmován. Tělo v rakvi je živé. Najednou se pás zastaví, rakev s živým zvednou a postaví ke zdi, aby dobře viděl. Musí totiž počkat, přijela rakev s generálem, ten je skutečně mrtvý. Dosud nemrtvý u zdi zírá, jak rakev vjíždí do pece, aby byla pohlcena žárem. Jeho výraz děsu je filmován, vše je filmováno, též hrozné skřeky zaznamenány, když už pak na něj přišla řada.“

Velmi výchovné, poučné varování ostatním kádrům. Není nad názornou agitaci.

Suvorov informoval, že soudruzi nezacházeli s každým stejně surově. O renegátu jménem Konstantinov napsal: „Strašně se bál, že ho takhle popravíme – že ho vůbec popravíme. Tak se nám ho zželelo, přece nejsme bestie bez citu. Kdepak, krematorium! Ne, dali jsme ho do rakve a pohřbili, zaživa zahrabali. Slovo dodrženo —  nebyl popraven. Popravil se sám, když pořád chtěl dýchat a chyběly mu k tomu možnosti.“

Moskva se snažila zlikvidovat své renegáty, bezpečně již na opačné straně barikády třídně rozděleného světa, a v nejednom případě se to podařilo. Například Ignác Poretsky, zastřelen v roce 1937 ve Švýcarsku. (Mám potíže s transkripcí ruských jmen:

Golitsyn či Golitsin,Golicin? Khokhlov – Chochlov?, atd., atd.) Větší je ale počet těch, kteří takovému údělu unikli. Hodně známý je úspěšný únik Igora Guzenka a jeho rodiny ze sovětského velvyslanectví v Kanadě. Nepovedl se únos Vladimíra Petrova a jeho choti z Austrálie. Nikolaj Khokhlov přežil pokus o zabití v Evropě.

-   -   -

Mnohé informace poskytl svým dřívějším kapitalistickým nepřátelům český rozvědčík Josef Frolík. Přemnoho ne vždy zcela přesných tvrzení obsahuje jeho kniha The Frolik Defection: The Memoirs of an Intelligence Agent (London: Leo Cooper, 1975), též hodně pověděl jako svědek u justičního výboru amerického senátu (18.11.1975). Naši Češi se pokusili, snad víc než jednou, přivézt na onen svět svého někdejšího spolupracovníka. Podrobnosti neznám, víc o tom ví spisovatel Jan Beneš.

Pro někdejší nakladatelství 68 Publishers Josefa a Zdeny Škvoreckých jsem se snažil získat kontakt na semínkového generála Jan Šejnu. Pokus se nezdařil, kolovaly různé fámy, jako že například vede hospodu na Long Islandu. (Velmi nepravděpodobná verze. Uprchlík tohoto kalibru by s největší pravděpodobností zmizel do anonymity a ne šenkovat zákazníkům. Při rozprávce o  Šejnovi s přítelem u těchto tajných služeb jsem se zeptal „Co když vám lhal?“ a dostalo se mi této odpovědi: „Na tom přece nezáleží — důležité je, že Sověti si nemohou být jisti. Kvůli Šejnovi, který znal jejich nejtajnější plány, museli pak všechno beztoho předělávat — a to je přišlo na spoustu peněz. V tom přece byla ta největší škoda, kterou jim Šejna způsobil. A tím nám on nejvíc posloužil.“)

Na rozdíl od neviditelného Šejny, hned od prvopočátcích svého úprku se zviditelňoval Ladislav Bittman, vysoce postavený estébák, specialista na desinformace, všelijaké podtrhy, zaměřené na diskreditaci zahraničního nepřítele. Pilný publicista (knihy s tituly The Deception Game; The KGB and Soviet Disinformation; The New Image-Makers), občasný analytik na televizní obrazovce, též svědek při slyšení v Kongresu. Přesto se netajil svou existencí, univerzita v Bostonu mu poskytla zaměstnání pedagoga. Nadále poškozoval zájmy svých bývalých soudruhů, aniž ti se mu byli nelaskavě revanžovali..

-   -   -

Nezřídka agent ze sovětského bloku se dostavil k americkým dveřím s nabídkou spolupráce a tím i notným dilematem, zda věřit či odehnat, zda je autentický přeběhlík či poslaný superagent s plánem opačnou stranu zmást, diskreditovat, pořádně jí ublížit. Byl či nebyl vysoce postavený kágébák Vitaly Yurchenko (Jurčenko) autentický defector?

Napřed požádal ve Washingtonu o azyl, plno mediálního rozruchu u toho, načež odběhl k Sovětům pro ochranu, s tvrzením, že se stal obětí zločinného únosu.

Začátkem šedesátých let kágébák Juri Nosenko, přidělený k sovětské delegaci, jednající v Ženevě o odzbrojení, začal pracovat pro Američany. Bývalému sovětskému agentu Golitsynovi se ale podařilo přesvědčit některé vysoce postavené hlavy v CIA, že Moskva poslala Nosenka realizovat komplikovanou hru podvodů a klamů. Zamotána v tom byla dodnes uspokojivě nezodpověděná otázka, zda Lee Harvey Oswald skutečně zavraždil J.F. Kennedyho, zda jednal sám a jaké byly jeho kágébácké konexe. CIA se nemohla dohodnout, Nosenko si odtrpěl v tajné samovazbě dva nepříjemné roky, odříznut od světa, posléze jaksi rehabilitován. Případem se zabývají knihy (například Edward Jay Epstein, Legend, Ballantine Books,  1979), vznikl podrobný dokumenární film.

Lze slyšet kritiku,že tajné služby lákají spolupracovníky, slibují modré z nebe, a když pak už nejsou k užitku, svých povinností by se co nejraději zbavily, což ovšem je postoj, který může být zájmům USA jen ke škodě. Takto citoval Williama H. Webstera, bývalého šéfa CIA, vlivný deník The Washington Post. Z elektronického zdroje, ne však všeobecně přístupného, jsem se dozvěděl o předním východoevropském diplomatovi (označeném pouze jako „John Doe“), který v době studené války mnohé riskoval ve prospěch CIA, a ta se zaručila, že o něj a jeho rodinu bude do smrti dobře postaráno.

Přesídlen do Ameriky na neznámého místo, dostal novou identitu a zaměstnání v bance. Jenže po nějakém čase při reorganizaci práci ztratil a CIA, s odkazem na nepředvídané rozpočtové škrty se chtěla z dřívějšího závazku vyvléknout, s odkazem na precedent z roku 1875 (Totten vs.USA), že tajnost případu vylučuje soudní řešení.

Někdejší šéf špionáže William Casey podporoval založení Jamestown Foundation, která by pomáhala bývalým agentům přijít k penězům přednáškami a publikacemi. V devadesátých letech, Viktor Sheymov, bývalý major KGB, si za advokáta najal Jamese Woolseyho, rovněž bývalého ředitele CIA. Ten pro něho docílil mimosoudní vyrovnání ve značné, blíže nespecifikované výši.

Milt Bearden, bývalý šéf tajných iniciativ v tehdejším sovětském bloku, který pak měl na starost přesídlování a adaptaci přeběhlíků v novém prostředí (tzv.defector resettlement program) vyjádřil názor, že „je velmi obtížné snažit se, ale dotyční byli spokojeni, aniž se z nich stali milionáři.“

V tomto vydání pak následovaly zcela začerněné stránky.

PRVNÍ  STŘET  AMERIKY  S  MOHAMEDÁNY  A  PREVENTIVNÍ  VÁLKA

Došlo k němu koncem osmnáctého století, krátce po zrodu americké nezávislosti. V tehdejší době působily značnou  neplechu tzv.Barbary States of North Africa – Maroko, Alžírsko, Tunis a Tripoli, nynější Libyje. (Slovo Barbary není míněno hanlivě, jak by leckdo třeba předpokládal, ale je odvozeno od částečně berberského původu tamějších obyvatel.) Tyhle státy se totiž po několik století udržovaly při životě kořistnictvím, loupežemi, páchanými na mořích – společného majetku lidstva dle obyčejového mezinárodního práva. Přepady a konfiskace lodí, majetku, zajetí posádek a pasažérů, jejich zotročení. Výkupné, výpalné, metody kriminálních gangů našeho věku též byly značným zdrojem příjmů. Historik Robert Davis ve své knize “Křesťanští otroci, muslimští páni“ (Christian Slaves, Muslim Masters: White Slavery in the Mediterranean, the Barbary Coast and Italy, 1500 - 1800) odhaduje, že takto padlo do otroctví 1,25 milionu Evropanů a Američanů. K loupežným otrokářským přepadům docházelo i ve vzdálených oblastech, na souši severní Anglie a Irska. Například v roce 1631 téměř každého obyvatele irské vesnice Baltimore postihl takový osud.

S úsilím zlikvidovat tuto hrozbu lidstva je spojeno jméno Thomase Jeffersona, třetího prezidenta Spojených států, dřívějším posláním prvního velvyslance v Paříži. Tam se snažil vyjednávat, seznamovat se s názory reprezentantů pirátských států. Informoval Kongres ve Washingtonu o stanovisku velvyslance Abdrahamana, reprezentujícího Tripoli, odpovídajícího na otázku, jakým že právem se domáhají povinných plateb: „Velvyslanec odpověděl, že to je zakotveno v zákonech Proroka, že tak je psáno v Koránu, že všechny národy, které neuznávají jejich závaznost, jsou hříšníci, proti nimž je právem a povinností vést válku, kdekoliv mohou být zastiženi, zmocnit se jich jako zajatců a uvrhnout do otroctví.“

V roce 1784, maročtí piráti se zmocnili americké lodi Betsey s nákladem soli, směřující ze Španělska do Filadelfie. John Jay, tehdejší ministr zahraničních věcí (Secretary of State), rozhodl přizpůsobit se evropskému, současnější terminologií věru mnichovanskému řešení, totiž sultánům těchto států v roli agresorů platit tzv.tribute výměnou za jakési záruky bezpečné plavby a propuštění zajatců. V témže roce Jefferson navrhl jiné řešení – nic neplatit a peníze utratit na výstavbu loďstva, proti zločincům se postavit, zareagovat zbraní. John Adams, druhý prezident po Washingtonovi, jakkoliv sympatizoval s Jeffersonovým postojem, neshledal ho však praktickým pro předpokládanou neochotu Kongresu poskytnout potřebné fondy.

Situace se změnila až v roce 1801 po Jeffersonově převzetí prezidentského úřadu. Okamžitě po své inauguraci, aniž si vyžádal souhlas Kongresu, se rozhodl pro válečnou expedici vymýtit tuto hrozbu moří. Nevědomky mu posloužil Yusuf Karamanli, tehdejší vládce Tripoli, hrozbou vyhlásit Americe válku, jestliže si nepospíší s očekávanou platbou. Jefferson neplatil a po dobu příštích čtyř let americké námořnictvo bombardovalo severoafrické přístavy. Dalších pár roků uplynulo, než došlo k podepsání smlouvy, v níž všechny čtyři Barbary státy se zavázaly nepokračovat ve svých tradičních hanebných praktikách pirátství, únosů a vydírání.

-   -   -

Preventivní válka (preventive či také pre-emptive war anglicky) věru není krvelačný vynález satanského George W.Bushe. Nelze upírat právo iniciativy jednat dřív, než tak k mé škodě učiní agresor. Dřív než Americe připadla nevděčná role globálního policajta, vypořádávala se s ní regionálně, v blízkém, nezřídka nepokojném sousedství.

Dočítám se, že v období 1800 až 1934 se příslušníci námořní pěchoty za účelem ochrany amerických životů a majetku vylodili, na cizí území vstoupili celkem 180 krát.

Prezident Woodrow Wilson, humanistický filozof, vyslal v roce 1915 a 1916 tyto jednotky do Haiti a Dominikánské republiky, kde setrvaly dlouhou řadu let.

A nebyly to jen americké praktiky. V roce 1587, britská královna Alžběta I. nečekala, až se španělskému protivníkovi Filipu II. podaří dokončit přípravy na invazi a z jejího pověření proslulý Francis Drake včas zlikvidoval část připravené flotily v přístavu Cádizu. V roce 1756 pruský král Bedřich Veliký rovněž nečekal na útok Rakouska, Ruska a Francie a zasáhl první.

V době nedávné, v roce 1967, když se shromažďovaly arabské armády na hranicích Izraele, ten na útok nečekal a nepřítele zlikvidoval za šest dnů. (V roce 1973 se ale Arabům překvapení podařilo, když o velkém židovském svátku Yom Kippur zasáhli s obrovskou početní převahou armády a materiálu. Nicméně i tento konflikt prohráli. Například většina letadel jimi sestřelených byla jejich vlastní.)

Výtečným příkladem preventivního zásahu byl v roce 1981 úspěšný letecký útok Izraele na jaderný komplex Osirak v Iráku, pílí Francouzů těsně již před dokončením. Zejména Evropa se tehdy otřásala rozhořčenými protesty mravokárců, jimž se ovšem tehdy notně ulevilo.

Mnohé se důkladně změnilo zejména po 11.září 2001: stát přestal být výlučným zdrojem nebezpečí. V minulosti jsme se potýkali s ideologiemi, které kontrolovaly státy. Teď abychom se vypořádali s protivníkem, který legitimitu států neuznává. Jeho cílem je znovuzrození jediného, nadnárodního islámského kalifátu. Na scéně se objevily nové destruktivní síly bez zřetelné adresy, s výhodou nejen anonymity, ale i nihilismu Teroristické akce se zglobalizovaly, cílem destrukce se stala nejen Amerika, ale celá západní civilizace. A fundamentalisté, dychtící odspěchat zpět k dávné středověké slávě, využívají k naplnění svých destruktivních vizí těch nejmodernějších vynálezů nevěřících psů.

V době studené války nukleární zbraně sloužily zejména jako deterrent odstrašující potenciálního nepřítele od jejich použití – čímž splnily svou roli, zasloužily se o zachování světového míru: Zcela jinak je tomu teď v nových podmínkách, kdy al-Kájda se snaží a nelze vyloučit pravděpodobnost, že se jí povede, nejspíš cestou pakistánskou, tuto apokalyptickou zbraň získat a použít. Ujistil nás Abu Anas al-Maghribi, mluvčí al-Kájdy pro Evropu a Ameriku: „Nepolevíme zasáhnout Američany a Křižáky … Oznamujeme islámskému národu, že zhotovení nukleárních zbraní není monopolem Američanů a Křižáků, tyranů světa, hněv Boha na ně dopadne.“ (The Jamestown Foundation, Terrorism Focus, 12.11.2004). . „My milujeme smrt stejně tolik, jako nevěřící milují život“ – slova mesiáše Osamy bin Ladina.

V takovém kontextu se pak uplatnění preventivního zásahu, pokud by byl vůbec uskutečnitelný, nezdá být tak barbarským, věrolomným počínáním. Vrátíme-li se do uplynulého dvacátého století, tolik krvavého, nemyslím, že bychom dnes objevili mnoho racionálních obhájců postoje Británie a Francie v třicátých letech, jejich politiky appeasement, usmiřovaček Hitlera za každou cenu. Tehdy včasná řízná iniciativa preventivního výprasku by byla zájmům lidstva tuze prospěla.

-   -   -

Régis Debray, francouzský podpůrce revolučního kvasu v latinskoamerické oblasti, spolubojovník Che Guevary a posléze i poradce bývalého prezidenta Mitteranda, uveřejnil v The New York Times (23.2.2002) esej nazvanou „Francouzská lekce.“ V ní oznamuje, že Evropa již není posedlá euforickou arogancí, naučila se skromnosti, na rozdíl od jím kaceřované Ameriky, údajně spokojené jen s vasaly a nikoliv spojenci. Zdůrazňuje rozdíl mezi Evropou starou, která nezažila područí a Evropou tou východní, zvyklou údělu shrbeného poslušného satelita. (Autor neshledal potřebným se upamatovat na méně než oslňující počínání okupované Francie za druhé světové války, kdy poměr počtu partyzánů a kolaborantů s nacisty byl  asi tak 1 : 100.)

V posledních letech se vskutku zvětšuje vzdálenost v počínání a pojímání hodnot na opačných březích Atlantiku. Přibývá nesouhlasu v zásadních otázkách, ať už o významu a smyslu OSN, smlouvy ABM, Kyotského protokolu, mezinárodního soudu či trestu smrti. Amerika a Evropa si též přestaly rozumět ve zcela zásadní záležitosti, zda v případě potřeby užít zbraní.

V poválečné době, tedy za dobu, již přesahující půl století, směr zahraniční politiky ovlivnilo několik publikací, mezi nimiž si zmínku zaslouží esej George Kennana z roku 1947 o containment — strategii, jak reagovat na mohutnící sovětskou moc, pojednání Francise Fukuyamy o „konci historie“ z roku 1989 a Samuela Huntingtona o „střetu civilizací“ z roku 1993. Zásadní pozornost a též vliv získalo pojednání Roberta Kagana,uveřejněné v letním čísle 2002 časopisu Policy Review, tedy velmi krátce před konfliktem Washingtonu a Paříže v Bezpečnostní radě OSN, v otázce co podniknout se Saddamem Husseinem.

Konec studené války rovněž znamenal konec nezbytnosti společné západní jednoty proti již neexistujícícmu nebezpečí. Značnou je ironií, že Kremlu se teprve jeho nemohoucností podařil cíl rozložit západní alianci. Obrovský nepoměr vojenské síly USA vis-à-vis Evropa umožnil starému kontinentu se vézt téměř zadarmo na přetíženém povozu amerických globálních policajtů a hasičů. Dělba práce, slovy jednoho Evropana  vypadá tak, že Američané uvaří večeří a Evropané pak umyjí nádobí. Autor Kagan (v knize Of Paradise and Power: America and Europe in the New World Order, Alfred A. Knopf, 2003) přirovnává tyto kontinenty k dvěma mužům, kteří se potkají s nebezpečným medvědem. Jeden muž má k dispozici jen nůž, kdežto ten druhý třímá pušku. Je přece psychologicky zcela normální, že ten s pouhým nožem se nebude drát vpřed k útoku. Takže teď to máme: Bush, zaútočící na Saddama, kdežto Evropané umenšení do role permanentní timidity (bázlivosti, plachosti, váhavosti,opatrnosti). Za takového stavu je to pak stále medvěd nebo snad již onen lovec, kdo představuje nejakutnější nebezpečí?

Takovou otázkou se Jefferson kdysi v pařížských kuloárech určitě nezabýval.

Nynější atlantická aliance v tuze chatrném zdraví má ještě šanci se zmotořit. Injekci k znovunalezení jednoty zájmů nejspíš poskytne al-Kájda, mezinárodní teroristé, zkázonosní fanatici. Ti pak nejspíš přivedou svářící se polospojence na jiné myšlenky a třeba ještě nebude pozdě.

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  1 : PŘÍPRAVA,  KÁDROVÁNÍ

První expedici kolem světa jsme si museli odložit, neboť manželka Priscilla se zrovna potýkala s osmým měsícem těhotenství. Přece mi neslehne někde v poušti a abych pak rodičku s robátkem vláčel všelijakými džunglemi. S cestou tedy počkáme, až potomek zmužní a bude mu téměř rok. Tak se stalo.

Rád zdůrazňuji svou zkušenost, že při takovém plánování nemáme být nenasytní, buďme smířeni se skutečností, že všechno se stihnout nedá. Tak nám aspoň zůstanou neznámé končiny při příštím pokusu. Zeměkouli si napřed prokádrujme. Putování po světě pojímám jako putování za třemi písmeny – P (příroda), Č (člověk), D (dědictví, dějiny). Vejdu-li do katedrály či kolosea, vešel jsem do písmene D. Jestliže by se ale v koloseu zrovna konalo utkání gladiátorů s divokou zvěří, k D přibude Č, a jestliže by koloseum bylo na úpatí právě vybuchnuvšího vulkánu, úkaz by se zasloužil o písmeno P, takže bychom byli komplet. Můžeme se dívat na tato tři písmena jako na body trojúhelníku, v němž si turista vyšlapuje. Nebo jako na tři dimenze. Každé to písmeno je jednou dimenzí a čím víc je jich pohromadě, tím silnější je vjem. Někdejší Cejlon a nynější Srí Lanka je například trojdimenzionální. Většina světa není. Jižní hemisféře vesměs chybí D. Tropická Afrika má rovněž nedostatek renesančních paláců. Řada končin je pro mne značně jednoprostorových, kde je jen P a jinak nic. Vůbec však nelituji vykonaných zajíždek do přílišných prázdnot, litoval bych dovolené na kře, kde bych byl zcela bez dimenzí, zejména kdyby tálo.

Mé kádrování je ovšem subjektivistické. Kdybych byl z Ugandy, viděl bych Evropu a Evropany jinak, než jak ji a je vidím z Čech či Ameriky. Zajímá-li mne Člověk, rozhodnu se pro domorodý jarmark v Bangkoku a ne pro brněnské nákupní středisko. Písmeno D se mi v Evropě okoukalo, a proto jsem se s ním několikrát seznamoval v Asii. Preferuji Č, u něhož mám odnož „Čč“ – člověk český, pokud ho někde potkám. Pro mne Niagara je padající voda a nejvýš za deset minut začnu zívat. Rovněž tucet pagod v jednom odpoledni se mi snadno splyne. Do Izraele jsem ovšem nejel vyhýbat se Jeruzalému a Betlému, s notným zájmem jsem probrouzdal tato rodiště naší civilizace, ale hlavním důvodem přistání v Tel Avivu byl zájem o současné komplikace v oné části světa. Stejně tak v Africe, se zájmem o domorodé kmeny a tehdejší úděl právě vyháněné indické menšiny, jsem neignoroval setkání s houfy žiraf a elefantů.

Každopádně doufám, že jsem své kádrové metody řádně nanesl, ozřejmil, že se tedy nepohrneme do Antarktidy za člověkem, do Říma, Paříže či Bayreuthu za přírodou a do Severní Dakoty za kulturními památkami.

Nyní tedy ke konkrétní eliminaci:

Země, do kterých nemohu – tehdy ještě existující valná část tábora míru - nebo nechci, i když tam lze. Přistál jsem v Bejrutu v době občanské války a za pár hodin mazal pryč. Vyhýbám se většině hanebných mohamedánských diktatur, nebudu se vnucovat do států, na cizince příliš nevlídných (třeba Libye, Burma). Rovněž s jednoročním dítětem tehdy přece nepolezu do Indie, která dovede potrýznit i otrlé dospělé. Byl by též nesmysl cestovat někam v monzunové sezoně nebo vůbec příliš střídat tepelná pásma. Kdyby zdraví sneslo výkyvy rtuti, vy neunesete kufry s vybavením pro čtvero ročních období. Proto jsme vynechali lednové Japonsko, kam jsme si mohli zaletět bez extra výdajů.

Země, kam bych rád, ale které jsou příliš z ruky, což nebyla tolik otázka vzdálenosti jako lokace. Nechtěl jsem, aby naše trasa připomínala vývojovou křivku některých politických předáků. Na této první cestě jsme čtyřikrát překročili rovník, dali přednost Austrálii před Jižní Afrikou. Však mám ženu napůl žlutou, synáček je Číňan pětadvacetiprocentní a tam tehdy v apartheidu bývali na prznění rasy značně hákliví.

Takto jsme vyloučili už notný díl planety a od negativního přistoupíme k pozitivnímu:

1. Profesionálně se zajímám o národnostní menšiny a jejich integraci a k tomu mi studium tehdejších Cikánů v ČSSR nestačilo. Zároveň hloubám nad rasovými problémy v nebílých společnostech. Proto tedy zájem o východní Afriku (osud indické menšiny), Malajsko a Filipíny (čínská minorita), Fidži (rovněž Indové), Nový Zéland (Maorové), Austrálie (Aborigines). S tímto tématem se svezl i Izrael (Arabové) a Cejlon (Tamilové), kde navíc se zrovna odbyla prapodivná revoluce a já měl o ni zájem.

2. Končiny, kam bych si sám netroufl, ale kde máme příbuzné nebo známé. Takhle mi už  několikrát do klína spadl Taiwan. Rodinní příslušníci jsou i v Hongkongu, Singapuru, Filipínách, na Sumatře a k některým zavítáme. Rovněž bych se na úplně vlastní pěst nehrnul do zemí islámu. Máme ale přítelkyni, jejíž otec, původním povoláním lékař, se stal prezidentem v jednom z těchto států. Ve funkci pobyl krátce, doúřadoval na popravišti. Rodina se poté odebrala do exilu v Maroku, kde dost luxusně žije ze štědré podpory saúdského krále. Byli jsme tam pozváni a neodmítli jsme.

3. Oblast, kam mne nevedou důvody profesionální ani praktické, nýbrž iracionální, emocionální, romantické – toť ostrovy Pacifiku, na které jsem se chystal od jinošských let. Záměr získal po roce 1945, když jsme se v biografu dozvěděli o Guadalcanalu a dalších epopejích marxistickými historiky pomíjeného bojování.

Itinerář byl vymyšlen v tomto pořadí: New York – Maroko – Evropa – Izrael – východní Afrika – Cejlon – Malajsko – Borneo – Hongkong – Macao – Taiwan (kde dočasně odložíme synáčka) – Austrálie – Nový Zéland – Fidži – Tonga – Nová Kaledonie – Nové Hebridy – Guadalcanal – Nová Británie – Nová Guinea – Filipíny – Taiwan (kde rodina bude sjednocena) – Guam – různé ostrovy Mikronésie – Havaj – domů. S plánem jsme se vypravili do místní turistické kanceláře pana Sochora. Setrvali jsme všeho všudy hodinu a většinu letů se podařilo synchronizovat. Nevyšly nám ostrovy Seychely (s kdysi proslule pohostinnými ženami, též s parazity, kterým podlehl Noël Coward). Z Afriky tehdy neměli přímé letecké spojení, muselo by se přes Londýn. Dokonce neexistoval přímý let z Keni na Cejlon, a proto nutno mamutí oklikou přes Pákistán. Další potíž byla s Rabaulem na Nové Británii. Špatné spojení znamenalo trčet na místě asi šest dní, a tak jsme vyloučili tuto zastávku, dějiště značných bojů za druhé světové války. Už následující dopoledne telefonoval pan Sochor, že má potvrzeny rezervace na všechny lety s výjimkou jednoho pacifického ostrova.

Méně jednoduché bylo vyčíslení letenky. Tarify jsou mnohonásobné, nelogické, vzájemně se vylučující.Cesta kolem světa může stát míň než cesta kolem půl zeměkoule. Na trase dlouhé dvacet tisíc mil si nekoupíte jeden kratičký let a celý účet se málem zdvojnásobí. Přitom tisícimílová oklika z Nairobi přes Karáčí nás nestála nic. Záleží na sezonách, zda přes den či v noci, v dny pracovní či sváteční, sám či s rodinou. Rozpětí tarifů je tak značné, že tutéž trasu lze někdy absolvovat na 10% standardní ceny. Vznikají absurdna, jež by Kafka, Ionesco a Beckett ocenili, když třeba cesta z New Yorku do Texasu stojí polovic, letí-li se přes Kalifornii, tedy oklikou několika tisíci kilometrů. Všechno je přespříliš komplikované, že deset odborníků dojde k deseti různým závěrům a že prý to pan Sochor dá k vyčíslení kouzelníkům se solidní pověstí, kteří zákazníky prý neolupují. Za tlustopis letenek nám naúčtovali 5.600 dolarů, ale zato chlapeček, poněvadž mu ještě nebyly dva roky, se vezl kolem světa za pouhých sto dvacet dolarů.

Jemu jsme pořídili samostatný cestovní pas, neboť ho mínili dočasně odložit a osamostatnit na Taiwanu. V dokumentu měl zapsán stav jako single a výšku dvou stop a tří coulů. Při návratu přibyl na coulech, nadále neženat, s pasem plně porazítkovaným. Víza jsme potřebovali jen do Austrálie, východní Afriky a k Čankajškovi. Očkování na takovou cestu se vyžadovalo trojí: neštovice, cholera a yellow fever čili žlutá horečka. S touto poslední injekcí jsme měli komplikace, neboť byla k mání jen někde a skoro nikdy; navíc se dětem nedosáhnuvším prvních narozenin dávat nesmí, takže jsme příslušný zdravotní orgán museli k porušení předpisu upovídat. Ostatní očkování – hepatitida, tetanus, tyfus, paratyfus atd. – není povinné. Pominuli jsme je v přesvědčení, že na takové výpravě na nás bude číhat přemíra všelijakých nebezpečenství, od améb po ještěry, a kdo se tedy příliš bojí, ať nechodí do pralesa.

Odletu předcházela akce Včela. Sbíral, sepisoval a organizoval jsem poznatky, kádrovali jsme kufry do posledního kapesníku, dumali, experimentálně pakovali a vylepšovali, takže naše činnost přestala připomínat úl a nabývala podoby příprav k provedení komplikovaného zločinu. Nebudu ale teď zdržovat s detaily. Praktické, a troufám si říci i užitečné rady, najdou zájemci, mnou utrmácení, v závěru knihy.

Vypořádám se teď jedním vrzem s třemi kontinenty. S dvěma kufry a s klukem v sedačce na mých zádech jsme z New Yorku odlétli do Casablanky, kde saúdským králem podporovaná vdova na nás nečekala, neboť naše poslední psaní do Maroka nedošlo. Začali jsme tedy všelijak. Synáček se batolil, ochutnával severoafrickou půdu, já mu zakazoval velbloudí trus a kromě toho vztekle mával na vozovce, aby nás někdo vzal do Rabatu. Našel se samaritán, všechno dobře dopadlo, vdova nás uvedla do společnosti; dokonce zařídila přístup do královských komnat Hasana II. Za volantem bílého mercedesu svištěla krajem, bez ohledu na feláhy v cestě, a tak jsme dojeli do Fezu, pobyli v Marakéši, leckde. Poté přesun do Evropy, kde jsem si přes moc dobré známé najal opla bídné kvality. Jakžtakž přebelhal Francii, v pyrenejském anachronismu Andorra začal vzdychat a v západošpanělské provincii Estremadura na zapadlé vedlejší silnici utrpěl mocný infarkt. Člověk, tím méně automechanik, nebyl dlouho k nalezení. Po několikadenní nákladné léčbě se opel dal poněkud do pohybu. Nehnal jsem ho, rekonvalescenta, ale ohleduplně se zpátky Francií šoural směrem k Itálii. Nicméně nevděčná bestie v pohraničním tunelu Menton – Ventimiglia začala páchnout a vzňala se. Kvapně jsme bídný vehikl opustili, s potomkem v náručí, a opel dodoutnal.

Dobře nám tak, proč do té Evropy znovu lezeme, tedy pryč z kontinentu a na Blízký východ, což ale také není ta nejbukoličtější oáza. Strávili jsme většinu času v okupovaných arabských končinách, téměř jsme přešli Jordán, okusili jsme teplo Mrtvého moře v letním poledni, měli audienci u sociologů a politologů. Taky jsme v Izraeli, jemuž přece našinec z mnoha důvodů značně fandí, zažili řadu – chci věřit, že netypických – zklamání. Nikde, až ovšem na rodnou zem, jsem nebyl tolik tupen, smýkán a buzerován. Když si teď s odstupem času připomenu některé ty arogantní byrokraty, nadále brunátním do fialova. Byli jsme zklamáni, cítili se podvedeni. Přiznávám se k pocitu notné úlevy, když jsme se odlepili od izraelského povrchu, a týž pocit mi potvrdila řada podobně rozčarovaných, ani v nejmenším antisemitských či antisionistických návštěvníků.

Tak tedy jsme nad Habeší, míříme za rovník do Keni, do Nairobi. Můj bývalý student Onyanga z kmene Kikuyu na nás čekat nemohl. Ještě mi psal, že mu vláda nabídla funkci diplomata na vyslanectví v Římě, ale že to nevzal, neboť jeho milá studuje medicínu v Nairobi, a tak on bude zatím pracovat v prezidentské kanceláři. Nestal se ale poradcem Yomo Kenyatty, nýbrž dostal umístěnku jako výběrčí daní v džungli; nepotkali jsme se s ním a nikdo už o něm víc neslyšel. Měli jsme ale ve východní Africe jiné kontakty, takže naše poznávání kontinentu nebylo toliko turistické. Černí kamarádi si nás rozebrali, vlezli jsme do autentických chýší a přespávali v osadách, o které bílá noha dosud nezavadila. Jestliže tohle bylo jeden týden, další týden nás privátní šofér rozvážel kolem Kilimandžára a dál na luxusní safari. Jak jsem již byl oznámil, zajímám se hlavně o člověka – třeba takový lid Masai, nomádové s životem soustředěným na skot, jenž je zdrojem prestiže a kalorií. Sají svým kravám krev a mléko, ale musí se to pořádně smíchat. Ve východní Africe je majestát přírody k nepřehlédnutí. Třeba jsme v končině naprosto ztracené píchli dvě pneumatiky najednou, zblízka si nás okukovali různí čtvernožci, i nerudný nosorožec se dostavil. Sdílní domorodci přišli s radou ve swahili, že „hatari“ (nebezpečí), je tu plno „simba“ (lvů), zavřete okna, přinesem vám „čaj” (čaj).

Po řadě nikoliv zcela běžných zážitků jsme opustili černý kontinent na cestě do Colomba s nedobrovolnou zastávkou v Pákistánu. Události této etapy jsou částí mé knížky „Náš člověk v Indii a na Cejlonu,“ vydali Škvorečtí, 68 Publishers Toronto. Prezentuji tam zážitky někoho, kdo přišel ven dřív než mnozí jiní a měl to snazší pustit se do putování po zeměkouli. Sepisování je to kosmopolitní a přitom dost vlastenecké: našinec povídá našinci.

(Z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  2 : TEHDY  DOSUD  BRITSKÝ  HONGKONG

Po porážce Japonska dva demobilizovaní piloti – Američan a Australan založili Cathay Pacific. Je to zcela soukromá, žádnou vládou nepodporovaná letecká společnost, slouží dobře a spolehlivě. Působí na mnoha asijských linkách a úspěšně konkuruje národním, subvencovaným podnikům.

Jejich letadlo nás veze se Sabahu – Severního Bornea. Letušky přeochotné, víno je gratis. Pod námi mizí hlavní město či městys Kota Kinabalu, též velehora  Mount Kinabalu, v mracích vždy téměř permanentně zahalená. Míříme k severu, i když Austrálie je tisíc pět set mil přesně opačným směrem. Důvody k této podstatné úchylce jsme měli dva: Jednak v Hongkongu popovídat s příbuznými a něco zakoupit, jednak, a to zejména, odložit synáčka u předků v Taipei na Taiwanu. K protinožcům se vydáme sami dva.

Pro naprostou většinu světa Austrálie začíná v Sydney. My chceme v Sydney končit, neboť začneme v Darwinu na severu kontinentu, u moře timorského a arafurského, tedy něco tak běžného, jako kdyby americký turistický zájezd do Prahy začínal v Čierné pri Čope.

Brzo nám oznámili, že bude v dohledu tehdejší drahokam britské koloniální koruny; abychom nezmeškali jedno z nejlepších globálních panoramat. Pilot však nedodal, že máme před sebou rovněž nejnáramnější hazard aviatiky. Hongkongské letiště Kai Tak s rozjezdovkou dva a půl kilometru je nudle, zeminou vytvořená v  zálivu, a kolem jsou vysoké kopce, s velmi značným provozem ve zrádném povětří. Přistávající letadla občas nudli minuly a končily ve vodách,  naštěstí ne příliš hlubokých. Úspěšné přistání má ale tu výhodu, že se tím ušetří zpravidla dlouhá cesta do města, neboť toto letiště je skoro v jeho centru.

Poprvé jsem se dostal do Hongkongu v roce 1967, přesně v době čtvrtého sjezdu československých spisovatelů, když na této straně světa zrovna řádila Maova veliká kulturní proletářská revoluce. Výbuchem nás přivítala kulturně-proletářská bomba na protější straně ulice našeho hotelu. Týž den jsme četli v novinách o místním žurnalistovi, který s despektem promluvil o kulatém předsedovi. Dostal výhrůžný dopis, přesto se však nepolepšil, a proto ho postihla krutá odplata – revolucionáři zastavili nekonformistu za volantem volkswagenu, polili ho benzinem a upálili.

Kost v chřtánu rudého draka. Proč si Mao nedá tuto nejkapitalističtější pihu na nose odstranit? K dobytí Hongkongu by potřeboval pouhé uzavření vodního kohoutku. Denně totiž pumpoval 55 milionů galonů vody do vyprahlé kolonie. Stačil by jeden telefonát a Britové by se stěhovali. Tehdy ale Mao sluchátko ještě nezvedal.

Britové si k tomuto majetku pomohli vlastně lupem. Byly opiové války, které se nevedly proto, že by Asie omamné jedy chtěla a osvícená Evropa jí v tom bránila, nýbrž spíš proto, že Čína chtěla vyřadit z opiového handlířství britskou konkurenci.

Čína ovšem prohrála a v roce 1841 ztratila i malý ostrov s velmi důležitým přístavem – Hongkong, v překladu „Fragrant Harbour“ čili „Libovonný přístav“. O jméno se zasloužila vůně santálového dřeva při výrobě džunek.

O dvacet roků později se bojovalo znovu, ze stejných důvodů, a Číňané ztratili cíp své pevniny. To je Kowloon neboli Devět draků, pojmenováno podle tamějších kopců, jichž je osm.

To je tedy britský majetek. Navíc si vlastníci vzali do nájmu na devadesát devět roků přilehlé území, zvané Nová Území – New Territories. A nájem měl vypršet 1. července 1997.

Takže Hongkong o rozsahu něco přes tisíc čtverečních kilometrů s šesti a půl milionem obyvatel není jeden oplocený majetek, samotný ostrůvek, nýbrž geografická mozaika, kterou tvoří:

1. Ostrov Victoria, vlastní to Hongkong, s kopci a lanovkou. Z Victoria Peak uvidíte z výšky 600 metrů jednu z nejpěknějších scenerií na této planetě, přístav, lemovaný mrakorapy, které stojí na jednom z nejdražších pozemků světa. V komerčním centru kolonie, komunistická Bank of China, fungující rovněž jako partajní sekretariát, hleděla do oken mocné Hongkong a Shanghai Bank a dalších kapitalistických sester, sestřenic, protivnic. Vedle na trávníku Britové hráli kriket.

Nejlepší bydlení je ve vilách na svazích ostrova.

Nejlepší pláž je na Repulse Bay, místo posledního a rovněž neúspěšného odporu proti Japoncům v prosinci 1941.

Ve čtvrti Wanchai, s hříšnou pověstí, natáčen byl úspěšný film „World of Susie Wong“ s Williamem Holdenem v hlavní roli. Zájemci o neřesti ale daleko líp pořídí  na jiných adresách, zejména v thajském Bangkoku.

Tiger Balm Garden je verze asijského Disneylandu, kýčovitý důkaz dokonalého nevkusu.

2. Kowloon, kde je původní letiště a většina turistických hotelů  a obchodů, lze koupit vše, od elektroniky po syfilis. Jestliže ostrov Victoria je centrum obchodní, s milionem obyvatel na asi třiceti čtverečních mílích, Kowloon má průmysl a několik  milionů lidí, napěchovaných v prostoru pouhých třech čtverečních mil – dokonalé mraveniště.

3. Outer Islands, vnější ostrovy, ostrůvky (celkem asi 250), obydlené málo nebo vůbec ne. Důkladné osídlovací akci brání zejména nedostatek vody.

4. New Territories, onen nájem do roku 1997 o značné rozloze (tedy Victoria x 10 a Kowloon x 100), s všehovšudy půl milionem obyvatel. Je to kraj plochý, dosud částečně zemědělský a tudy se jelo vlakem hodinu do místa Lo Wu, kde se vysedalo a pěšky přes most přešlo do Čínské lidové republiky.

Můj vyženěný švagr Sam je zrzavý pihovatý Poločíňan, jehož co do mongoloidních rysů snadno přetrumfnu. Narodil se ve Švýcarech, vystudoval v Anglii, byl architektem a partnerem v přední hongkongské firmě. Seznamoval nás s místní realitou. Kopcům tam usekávají temena, ukusují svahy a získanou zeminu spolu s všemožným smetím a šmejdem odhazují do moře a tak vznikají pozemky v ceně zlata. Do kolonie pronikaly hordy nevítaných zájemců a rozhodně to nebyla maličkost je někde ubytovat. Čtenáře se zkušeností o stavu někdejšího socialistického bydlení aby překvapila zpráva, že uprchlík čekal na byt v průměru jen tři až šest měsíců. Z  bídných chatrčí, které se dostávaly na stránky Rudého práva a podobně objektivních tiskovin, do méně fotogenických činžáků pro osídlence s dekretem. Na plochých střechách domů dřívějšího data fungují školy pod širým nebem. Chytře se tak odstranil nedostatek škol, rovněž s nevýhodou pro ulejváky. Nelze snadno chodit za školu tomu, komu se vyučuje doma na střeše.

Spolehlivou mírou důvěry či nedůvěry v budoucnost jsou ceny nemovitostí, vlastnictví nepřenosného, snadno zranitelného politickou mocí. Švagrová mi tam ukazovala novostavbu a zmínila se o činži ve výši desítek tisíc dolarů – nájemného nikoliv za luxusní apartmá, ale za místo na parkování jednoho automobilu. Prozatím nejdražší (48 mil.USD) kdy v USA prodaný rodinný dům vlastnil hollywoodský mogul Jack Warner. V Hongkongu už ceny dosáhly 100 milionů dolarů.

Změnilo se také politické klima kolonie. Desátého října pochodovali s prapory nacionalisté a prvního října komunisté. Když se uprchlíkovi podařilo uplavat žralokům, nepodlehnout zlým proudům a únavě při desetihodinovém martyriu, britské úřady ho vrátili do vlasti. V mnoha výkladních skříních nebylo  nic jiného než portréty stárnoucího předsedy. Nedoporučovalo se ale takové zboží fotografovat a dokonce ani příliš okounět. Pár turistů s takovými sklony bylo totiž přísnými straníky utlučeno.

Snad všude v Asii lze zavadit o Thieves Market čili Zlodějský trh (nezřídka s ukradenými vojenskými zásobami amerického původu.) V Hongkongu už tehdy existovaly veleprodejny, jakési Rudé labutě, s desetimetrovými plakáty „Dělníci – rolníci – spojte se“ a ve výkladu třicet stejných bicyklů nebo lahví rýžového vína. Nicméně uvnitř se s trochou trpělivosti daly objevit docela hodnotné tovary. Rudé maloobchodní služby zaznamenaly úpadek zákaznického zájmu, když ve velké kulturní proletářské době zavedly praxi nevracet drobné – i kdyby zákazník za jednu cukrovinku platil milionovou bankovkou. Toliko dostal potvrzení, že nevrácenou sumu dobrovolně věnoval na revoluční fond.

Hongkong rovněž šije šaty: z  nejkvalitnějšího materiálu, během dvou dnů třikrát na zkoušku a mistrovské dílo je na světě. Při naší první cestě do kolonie jsme koupili tehdy velevýkonné krátkovlnné rádio značky Phillips. Po večeři, na střeše mrakodrapu, se sklínkou v ruce a s láhví skotské u nohy, před námi nádhera rozsvíceného zálivu, začal jsem lovit slova ze světa. První se nám ozval Irkutsk.

Nemohu se v této kapitole o Austrálii rozepsat o čínském jídle, neboť by vzešla symfonie s epitetem „nekonečná“. Jen Francouzi se umějí přitočit k hrncům s takovou imaginací. Vypravili jsme se do místa Aberdeen, jež vzdor skotskému jménu je plovoucí městys. Počet jeho obyvatel se odhaduje na 50 000, zplozeni na džunkách a menších plavidlech, na nichž stráví celý život. Dojeli jsme k zátoce a jeden z místních gondoliérů nás dopádloval k lodi v roli plovoucího restaurantu. Švagr Sam se s číšníkem dal do debaty, jejíž délka a třeba i hloubka by byly přirovnatelné k významné diplomatické konferenci. Konečně se Sam zvedl a vzal mne s sebou na nižší palubu ke kádím s plovoucími a lezoucími surovinami. Vyjednávání pokračovalo a číšník si dělal pilně poznámky do notýsku. Padlo slovo „langusta“, číšník pokynul pohůnkovi s táhlem, ten vylovil z příslušné kádě, strčil nám ji pod nos, my přikývli a langusta byla vržena do kuchyně, kde se jí zmocnili kati. Spoluodsuzoval jsem neviňátka k smrti. Měl jsem se za vraha, i když jsem občas prosadil osvobozující rozsudek.

Jeli jsme také do New Territories k hranici, skýtající pohled do provincie kwantungské čili kantonské. Rovina s obdělanými mokrými políčky, na konci horizontu hory. Ochotný dědoušek nás poučil, že vzdor neviditelné pohraniční stráži, věžím a drátům, je to hranice dost nepokojná.

Některé z vesnic v Nových Územích byly obehnány zdí a budily dojem zašlých předrevolučních věků. Žije tam lid zvaný Hakka. Ženy mají metrové černé širáky se záclonkou kolem dokola. Toto vybavení není pohledné, ani se nezdá být příliš praktické. Ženy chodí v černých pyžamech a mnohé, zejména ty starší, byly poloplešaté. Hongkong však měl a stále má tolik krásných žen, že by se každý aspoň trošku normální mužský rozeštkal. Hejna motýlků, vesměs se třepetajích mimo dosah.

Hongkong posloužil náramnými kontrasty: hory a moře, přelidněnost a prázdnotu, starou Čínu, britské impérium století minulého a Ameriku století našeho. Bída a bohatství, pulzující energie, nelze se nudit ,což budiž považováno za značný kompliment.

Maličké území se stalo zdrojem jedné třetiny všech valutových příjmů veliké Číny, téměř dvou třetiny všech zahraničních investic, 3 milionů pracovních příležitostí v přilehlé kantonské provincii, což pak vznáší nikoliv nelogickou otázku, kdo vlastně bude ekonomicky ovládat koho. V roce 1991 se konaly první přímé volby do zákonodárného sboru v kolonii. Vyhrála demokratická liberální strana, založená po Tiananmen masakru v červnu 1989 a ani jeden z kandidátů, podporovaných čínským režimem neuspěl.

Velká Británie, která se Hongkongu před víc než 150 lety zmocnila, ho 1.července 1997 Číně vrátila: z dravého kapitalismu s minimální kontrolní rolí koloniální správy tedy přesun do nejpočetnějšího státu světa s režimem, oficiálně se stále hlásícím ke komunismu. Velkolepý ceremoniál, oslavy s ohňostroji za vytrvalého deště blížící se sezóny tajfúnů. Aktivisté z demokratické opozice uspořádali demonstraci, vzdor jejímu zákazu. Policie ale nezasáhla, s vysvětlením, že na takové represálie nebude utrácet peníze daňových poplatníků.

Komunisté si jako vůdčí vládnoucí hlavu (Chief Executive) postkoloniálního Hongkongu vybrali rejdaře jménem Tung Chee-hwa. Tento miliardářský magnát získal vzdělání na Západě, ve Velké Británii žil šest, v USA deset let. Ve svých pravidelných interview odmítá použitelnost západního modelu demokracie, v němž politické svobody se považují za podmínku úspěšného kapitalistického hospodaření. Podle něho – jakož i řady předáků v jiných zemích – takové svobody vůbec nejsou nutností, ale často spíš překážkou rozvoje. Rejdař Tung zdůrazňuje tradiční hodnoty, mezi nimiž dominuje poslušnost vůči vládcům. Jeho ideálem je oligarchie podnikatelů jako záruka prosperity, a autoritativní způsob vlády, jaký zavedl Lee Kwan Yew ve veleúspěšně si počínajícím Singapuru.

Na změnu poměrů aby si zvykal i organizovaný zločin. Tyto tzv.triády (nebe-země-člověk) započaly v 17.století a v Hongkongu se rozrostly do odhadované síly 100.000 členů. Ovládly mnohá odvětví komerčního počínání, například noční kluby, biografy, kungfu školy, prostituci, pašování, vydírání (tzv.protection money). Odmítal-li restauratér platit, všechny židle obsadily kádry z triády a z místa se nehnuly. Zamýšlený účinek se též docílil odhozením jedovaných hadů na taneční parket. Neochotu ke spolupráci zpravidla ukončila varovná zásilka s uříznutou hlavou černého psa. Vraždy exemplární, třeba na tenisových dvorcích, s vidličkami, zabodnutými do tváře oběti. Stále se pokračuje s pašováním ukradených automobilů do Číny: pokud možno mercedesy, 40 kusů denně, za spolupráce celních orgánů.

Celníci střežící pohyb zboží uvnitř téhož jednoho státu? I to je možno, neboť tam vzniklo řešení „Jedna země, dva systémy,“ s řadou dost surrealistických symptomů. Po sjednocení s mateřskou zemí, obyvatelé Hongkongu do ní mohou bez obtíží vstoupit, zatímco pohraniční stráž brání pohybu obyvatelstva opačným směrem. ČLR, výtvor čínské komunistické strany, která drží monopol moci, absorbovala Hongkong, kde snad dodnes komunistická strana zůstává v ilegalitě. Tam se nadále jezdí na levé straně vozovky, kdežto v Číně na straně pravé.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  3  :  HŘÍŠNÉ  MACAO

Když už jsme v Hongkongu, odskočíme do Macaa, nejstarší kolonie na Dálném východě. V roce 1557 ji dostali Portugalci do nájmu od jihočínského mandarína, vděčného za poskytnutou pomoc při potírání pirátů. Časem se však nájemníci vzepřeli činžovní povinnosti a přestali práva domácího pána uznávat. Touto rebelií došlo ke graduálnímu zrodu kolonie. Camoens žil v Macau čtyři roky a tady sepsal své přeslavné „Os Luciadas“.

Je to država miniaturní, s necelým půlmilionem obyvatel, na sedmi kopečcích o celkové rozloze patnácti čtverečních kilometrů, menší než newyorské letiště. Enkláva se krčí u Perlové řeky, kde poloostrůvek navazuje na velkou Čínu. Důležitost Macaa upadla s růstem značně pozdější britské državy hongkongské: Aby také ne, Hongkong je přístav jedna radost, přírodou posvěcený, kdežto u Portugalců převládá truchlivá mělčina.

V oficiálně portugalském teritoriu s vlajkou zelenou a červenou platila barva rudá. V roce 1966 si tam kulturně proletářští revolucionáři pořádně zařádili. Když vojáci střelbu opětovali, v Pekingu zvedl Mao obočí, Lisabon se zděsil, kolonialisté zamávali bílým práporem a od té doby pokračovali způsobem  vládnutí, připomínajícím náš Protektorát Boehmen und Maehren. Pekingským místodržícím se stal Ho Yin, místní milionář s prsty ve zlatém syndikátu.

Macao a Hongkong dělí nejen vzdálenost čtyřiceti mil. Macao je méně hektické, vlastně nehektické, útulně zanedbané. Dojem dělá jihoevropský, s portugalskou architekturou z předchozích století. Hongkongští sem jezdí za odpočinkem a za povyražením, které doma nemají.

Náš moderní hydrofil jménem „Flying Albatros“ zvládl takovou vzdálenost za pouhou jednu hodinu a deset minut. Původní malé parníčky poslal do výslužby a zčásti také ke dnu tajfún, krátce před naším příjezdem. Ztráty na životech byly velké. Rovněž vyhodil na břeh několik značně velikých lodí, s nimiž teď nelze pohnout a proto hynou na souši. Tajfún je činský výraz pro „největší vítr“. V Atlantiku mu říkají hurikán a v jižním Pacifiku to je cyklon. Dosahuje šíře od 200 do 1000 mil, jeho tak zvané „oko“ – klidný střed – může být až 80 mil velké; celková maximální rychlost 200 mil za hodinu. K tématu se ještě vrátím.

Nyní však k oněm povyražením v Macau: vzdor panujícímu dojmu, Hongkong není žádná mimořádná Sodoma a některé předpisy britské koloniální správy byly až dětinsky puritánské. Z Macaa vytvořili osvícení katolíci Mekku hříchů. Jejich plejádu si můžeme znázornit veselým čtyřlístkem SMILSTVO – DROGY – ZLATO – HAZARDNÍ HRY. Však jejich legalizace se stala hlavním zdrojem tamější prosperity.

Zdá se však, že zub času nahlodal jablko s pohlavním pokušením. Prodejné dívky se již nevyklánějí z balkonků na Rua da Felicidada, Ulici štěstí. Upadají turistické výpravy z katedrály do nevěstince, kde drogami vyztužený Číňan předvádí na pódiu herkulovské kousky. Striptýz na palubách se rovněž jen těžko postará o vzrušení. Jak a čím v této éře Viagry by bylo možno překvapit znalce Amsterodamu? V mexické Tijuaně – ne tedy v Macau – jsem viděl v baru za denního světla výkon orální lásky na výčepním pultu, kdy zákazník si ani klobouk nesundal a jeho blazeované okolí mu nevěnovalo špetku pozornosti.

V oboru omamných jedů jsem železobetonový panic, marihuanu od ocúnu bych nerozpoznal. Moje zkušenější žena mě musela upozorňovat na vyzáblé muže, šourající se z opiových doupat. Macao slouží též jako pašerácké přepraviště drog ze země socialismu ke kapitalistům.

Třetí v tom čtyřlístku je zlato, a sice proto, že Portugalsko nepodepsalo Bretton-Woodskou dohodu o světovém hospodaření žlutým kovem. Tím se vymklo kontrolám a předpisům. Mnoho tun zlata plulo ročně do državy z jihoafrických dolů a přes londýnské burzovní zprostředkovatele. Dovozu tedy mnoho, oficiální vývoz žádný. Několik kil je roztepáno do klenotů, ale naprostá většina se jen přetaví z ingotů na plíšky, pašované pak do sousedních zemí Indům, Siamcům a dalším Asiatům, kteří nevěří papírovým měnám. Portugalci prodali monopol na toto počínání jednomu syndikátu, platícímu pak dostatek daní, z nichž byla država vlastně živa.

Hřích čtvrtý je nejpopulárnější. Zatímco v Hongkongu se smí legálně sázet toliko na koníčky, Macao snad nemá v oboru hazardu konkurenta. Číňany pokládám za ty největší sázkaře a karbaníky na této planetě. V privátu, v ulicích, všude skupinky ve hře o peníze. Hazarduje-li lid obecný, tím spíš si povyrazí šlechtic. Priscilla se mi zdráhavě svěřila, že strýc, tedy tatínkův bratr, místo aby dokončil studia v Cambridge jako ostatní bratři, přesunul se do Monte Carla a za večer prohrál v průměru jednu vesnici.

Endemickou čínskou vášní je mah-jong, tento národní mariáš. Snad jsem nezažil jedinkrát, že by se při sebemenší společenské slezině pár individuí neodtrhlo a nezačalo holdovat této vášni. Nikdy jsem ale neměl dost trpělivosti k pochopení jejích pravidel.

Herny v Macau jsou mnohaposchoďové, jsou otevřeny dvacet čtyři hodin denně,  jedna v podobě plovoucího kasina, kde každé odpoledne kvičí čínská opera. Všechno tohle dohromady je pod kontrolou syndikátu, jemuž velel Číňan jménem Stanley Ho.

Nejmodernější superkombinát na hazard byl tehdy v hotelu Lisboa na avenidě, ještě nesoucí jméno Dr. Oliveira Salazara. Architekti se trošku zhlídli v Disneylandu: jeho rotunda barvy pomerančové, ve stylu jakoby staročínském a současně západním. Poskytla nám knížecí ubytování poměrně za pakatel. V hlavní hale visel v Západním Německu vyrobený křišťálový lustr. Váha dvě a půl tuny, raději jsem opatrně odstoupil. Byl tak obrovitý, že když ho po instalaci rozsvítili, vysál všechnu elektrickou energii v kolonii a Macao upadlo do tmy.

Cest k ožebračení vede mnoho: jednadvacet čili po našem oko, chemin de fer čili baccarat, blackjack, craps, boule, keno, ruleta. Z her výlučně čínského původu jsem si poznamenal komplikované vrhcáby sek-pou. Jednoduché je fan-tan, k jehož pochopení je třeba umět počítat do čtyř. Na stole je velice mnoho knoflíků a talíř dnem nahoru. Chopíte se talíře, překlopíte na knoflíky a oznámíte sázku: 1, 2, 3 nebo 4. Jde o to, aby při uspořádání knoflíků do jednotlivých čtveřic závěrečný přebytek byl číslo, na které jste si vsadili. Einsteinovy schopnosti nevyžaduje ani varianta dai-siu (velká-malá).

Ve funkci krupiérů fungují roztomilé dívky, oblečené do cheongsams barvy šeříkové. Na rozdíl od svých evropských mužských protějšků, kteří tradičně připomínají zkameněliny, jsou milé, sdílné a švitořivé.

Nejvyšší číslo rulety je toliko 24. Sází se nejen na barvu, čísla a kombinace, ale i na kohokoliv ze sázejících. U baccaratu jsem pozoroval kromobyčejně úspěšného hazardéra. Aspoň deset kibiců si na něho vsadilo a zvítězilo. U téhož stolu seděl mladý hrbatý Číňan, který za menší část večera probendil čtvrt milionu dolarů. Brvou nehnul. Šlo o dolary hongkongské, tedy jen v pětině americké hodnoty, ale i tak to byla fůra peněz. U některých stolů bylo sázkové minimum sto hongkongských dolarů, tedy hazard pro chátru. Na vyšších poschodích se sázelo s pětitisícovkami.

Švagrová řádila u rulety a i ostatním mým čínským příbuzným se oči značně leskly. Proti této vášni jsem imunní, takže jsem vesměs jen okukoval. Také tam měli tucty oněch one arm bandits – jednorukých banditů, zatáhnout páku, na cylindrech se točí symboly třešňové, citronové, zvony, čísla, pomeranče, znamení, a to tak, aby pošetilec tratil. Co se nám ale v Macau nestalo: bandita zradil syndikát. Zakuckal se a v mocných návalech vychrchlal několik kilo stříbrňáků. Kila nezasloužených valut. Mince se řítily jako v nějaké dávné hollywoodské komedii. Zírali jsme na nepravděpodobný úkaz, než nás posedla lakota. Já, žena, švagr, zejména švagrová, všichni jsme otevřeli měšce, čepice, kapsy, blůzy, uzlovali nohavice a měnili se v těžkooděnce.

Do postele jsme se docinkali ve tři ráno. Po snídani jsem se vrátil na místo kromobyčejné přízně a provoz tam pokračoval tempem předchozího večera. Do oka mi padla elegantní čínská dáma v nejlepších letech. Přijela s námi na hydrofilu, hrála celý večer a zřejmě celou noc, pojede s námi zpátky. Vyhrála či prohrála sto tisíc, rozdíl se z její jen poněkud unavené tváře nedal vyčíst.

Ale celé Macao nebylo jen vítězosláva. Naopak, byl jsem potupen, bylo se mnou nešetrně zacházeno. Při posledním vstupu do herny mi na rameni visel magnetofon. Přistoupil ke mně dva pochopové a ukázali k nápisu, že fotografování je zakázáno. Marně jsem vysvětloval, že magnetofon není fotoaparát. Drapli mne a vyrazili z otočných dveří do tropické noci a zle jsem se rozplácl na Salazarově avenidě.

Riskovat peníze v Macau lze též na chrtích závodech nebo při zvířecích zápasech. Nebojuje však býk s toreadorem nebo kohout s kohoutem (jak je zvykem zejména na Filipínách), ale cvrček s cvrčkem. Tihle crickets jsou velcí udatové, vážení a piplaní; jsou vykrmováni lotosovými semínky a rýží, vařenou s žabími stehýnky. Bojovní cvrčci též prosluli pohlavní náročností, a tak jim vlastníci a manažeři dodávají několikrát týdně vždy jinou samičku. Zápas trvá až půl hodiny a k řádnému rozzuření soupeřů se použije myšího vousu. I tyto gladiátory a sázkovou kancelář kontroluje zmíněný syndikát.

Nejvyšší obnosy se ale sází na Macao Grand Prix, a to je velice nebezpečný, krkolomný automobilový závod uličkami kolonie.

Do těch jsme se vydali na procházku. Dojem je pastelově středozemský, guvernérův palác růžový a také jiné úřední domy v téže oprýskané barvě. Některé ulice nemohly být užší a o stín tak bylo postaráno. Míjíme řadu hospůdek, z nichž některé se specializovaly na maso psí a kočičí. Hadí restaurace, mně známé z Taiwanu, jsem neviděl. Šli jsme na oběd k Portugalcům, rodina si dala slepici á la Mozambique a já si objednal úhoře na česneku. Třeba to byl právě onen had.

Orientální pachy a kravál. Košíky, suché ryby, stoletá vejce, též výroba papírových draků a škrabošek. Pomineme-li hříšný čtyřlístek, hlavním tovarem kolonie jsou rachejtle, prskavky, bouchavé kuličky, rovněž výroba obyčejných sirek. Jedna taková výrobna tehdy právě vybouchla, jak oznámil deník Gazeta Macaense v čtyřstránkové anglické příloze. V těchže novinách se našlo velice uctivé zpravodajství o událostech u Mao Ce-tunga.

Na rohu stál chlap a předčítal předsedovy citáty. Odněkud jsme slyšeli vyhrávat Ave Maria.

Několik biografů uvádělo výlučně rudé filmy.

Taxíkem jsme se vypravili k hraničnímu přechodu. Do socialismu se vstupovalo nikterak triumfální bránou. Provoz byl pramalý a jen sem tam se přikodrcal nákladní vůz se zeleninou. Ani toto málo se nesmělo fotografovat.

Hradčanským magnetem Macaa, kam míří každý turistický autobus, je bazilika svatého Pavla. Tento svatostánek, vymyšlený italskými renesančními mistry a zhotovený japonskými křesťany na začátku sedmnáctého století, bohužel vyhořel v roce 1835 a zbyla z něho jen hlavní stěna se vchodem jako jevištní kulisa. Připomněla mi potěmkinovskou architekturu na některých zrestaurovaných náměstích českého pohraničí padesátých let.

Na zdi symbolické baziliky byl čínský nápis, jenž mi Priscilla přeložila: „Pryč s britským imperialismem!“ Jaká to lichotka.

Kolem hopsalo a vzájemně se fotografovalo osazenstvo několika japonských autobusů. Velicí klaněči a každý držel praporek, aby se neztratil.

Lepší na pohled a na dojem jsou čínské modlitebny Kun Iam Tong a Nin Fung – vánek staré Číny, té buddhistické a konfuciánské. Vedle proudila Pearl River a po ní plula pohraniční stráž, s revolučními prapory na stěžních.

Staré čínské tváře jsou v Macau velice fotogenické. Jako by se zrovna vylouply z antikvárních porcelánových malovánek.V domorodcích koluje trocha iberské krve. Portugalci si ze zásady již od svých koloniálních začátků před stoletími nevozili za moře krajanky, ale pojímali domorodky. Na některých těchto výsledcích rasové míchanice jsem mohl oči nechat.

Portugalský kolonialismus zde zastupovali pohlední vojáčci v baretech s pentlí. Na skále Macaa do dálky svítilo heslo „Nechť dlouhá léta žije předseda Mao“. Největší komunistická škola tam stála naproti největší katolické škole. ČLR kontrolovala Macao de facto a od  konce posledniho roku dvacátého století i de jure a nic moc se vlastně neměnilo.

Vrátili jsme se do Hongkongu týmž hydrofilem. Poté brzo na letiště a na Taiwan odexpedovat synáčka čínskému dědečkovi a švýcarské babičce. Ostrov znám dost dobře, dokonce jsem se dostal špionským letadlem na ostrov Quemoy, Mao Ce-tungem obden tehdy bombardovaným. Mnozí zcestovalí cizinci pokládají Taiwan za nejmalebnější kout Asie. Je veliký jako Holandsko, má pořádné kopce, vyšší než 4.000 metrů. Yu Shan čili Mount Morrison se dívá na japonskou Fudžijamu pěkně svrchu. Morrisona vidím z okna letadla. Pátrám ale po údolích. Den před tím totiž telefonoval tchán, že se do nich v  Taipei opřel tajfún, utopil kus velkoměsta a plno lidí, voda stoupla do výše dvou metrů a několik tisíc domů bylo zcela zničeno. Na rodinném majetku pošramotil střechu a piano.

Přistávání tedy dost mokré, nicméně spoušť již byla na ústupu. Tehdy dvoumilionové hlavní město se od doby naší předchozí návštěvy znatelně změnilo. Hektary dřevěných chatrčí zmizely. Zákon vypudil několik desítek tisíc pedicabů čili obicyklovaných rikšů. Objevují se znaky prosperity. Ulice jsou širší, čistší, modernější, méně původní. Zmizely dokonce ony teahouses – čajovny, v nichž se neservíroval čaj, ale lahodné slečny, a lze jen doufat, že tento surový zákon je aspoň ve vedlejších uličkách ignorován.

Pobyli jsme týden sledovat aklimatizaci děťátka, které místo svých prvních českých slov začalo švitořit čínsky. Na americkém konzulátu nám do pasu připíchli extra stránky, aby měli další celníci kam razítkovat. Protrpěl jsem představení čínské opery od začátku do konce a rovněž shlédl čínský balet. Baletilo se k tónům Smetanovy Vltavy na pódiu se značně neslovanskými kulisami. Vltava vtékala do sanfranciské zátoky a nad vším se klenula panoramatická Golden Gate. Proč ne, nám se žlutí lidé taky pletou a proč by oni měli rozlišovat mezi bledými tvářemi. Všechny beztoho jsou chlupaté, dlouhonosé a nezřízeně hlučné.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  4  :  ZEZADU  DO  KLOKÁNIE

Z Hongkongu jsme přiletěli, do Hongkongu se vrátili, neboť odtud vede cesta ke klokanům. Qantas se měl vznést v deset hodin večer. Na letišti jsme vyměnili něco australských peněz, koupili bezcelní alkohol a cigarety, načež nás vyhledala letuška s oznámením, že velice lituje, ale startovat se bude teprve zítra v deset ráno. Posádka totiž onemocněla po požití stravy v Teheránu – takže nezbylo než odjet do hotelu na útraty aerolinií. Jelikož jsme měli kufry v Qantasu, jediným naším zavazadlem v kolonii byl na letišti nabytý alkohol a kuřivo. K pochopení našich nesnází si zkuste někdy čistit chrup těmito prostředky. V majestátním hotelu jsme si připadali jako omylem odložení uprchlíčkové.

Druhý den uzdravený Qantas rozhodl, že se poletí. K dispozici jsme měli náramné množství  palubního prostoru. Do Boeingu 707 se totiž dostavilo všeho všudy osm pasažérů, tedy menšina, ve srovnání s posádkou. To pak na každého vybyl vlastní záchod – maximální luxus. Byla nám ale zima a zmodrale jsme koukali do hloubky na stejně modravé ostrovy a ostrůvky filipínské a indonéské.

Než se objeví australský písek, ještě jednou listuji v poznámkách s elementárními údaji: Encyklopedie tvrdi, že jméno tohoto pátého kontinentu pochází z latinského „australis“ čili „jižní.“  Miloš Ondrášek, veterinář v Melbourne, poskytuje logičtější a zajímavější vysvětlení: V roce 1605 námořní kapitán Pedro Fernandez Qirós v zálivu Vera Cruz na Nových Hebridách, nynější republičce Vanuatu, prohlásil celou oblast až k jižnímu pólu za majetek španělské koruny a pojmenoval ji na počest Habsburka Filipa III., pocházejícího z domu rakouského (Casa de Austria) Austrálií.

Je veliká asi jako USA bez Aljašky, tedy tři miliony čtverečních mil, do kterých by se vešlo téměř sto Českých republik. Počtem obyvatelstva, vzdor poválečnému imigračnímu přílivu, je Australanů jen něco ke dvaceti milionům.

Jejich kontinent je někdy přirovnáván k talíři s polévkou pouze na jeho okraji. Na něm čili podél pobřeží žije aspoň devadesát procent obyvatelstva, příklad jedné s největších urbanizací na světě, tedy jako kdyby devadesát procent Čechů se vtěsnalo do pohraničního pásma. Vnitřek je Great Outback – velká pouštní prázdnota. Města jsou vlastně přímořská a jediné pořádné vnitrozemské sídliště je Canberra, federální centrum, vytvořené úředním dekretem.

Otázka vody je otázkou života. Od břehu ubývá na vláze a přibývá na strádání. Jedna ovce potřebuje k přežití asi dvacet hektarů úhoru a kráva desetkrát tolik. Rodina spolu s pár nádeníky obhospodařuje farmu, rozlehlostí převyšující řadu členských zemí OSN.

Na každého Australana sice připadá tucet ovcí, ale země to již není agrární, nýbrž průmyslová, též velice kutající. Obrat způsobila druhá světová válka a poválečná honba po nerostech. Austrálie má bohatá naleziště železné rudy, bauxitu, mědi, uranu, oleje. Rovněž se zde těží zlato, stříbro, drahé kameny – zejména 95 procent světové produkce opálů.

K změně ekonomické se přidala i změna etnická. Po roce 1945 zásluhou imigrace italské, německé, řecké, slovanské začal pátý kontinent pozbývat svůj britský punc.

V roce 1988  Austrálie slavila své hodně kulaté narozeniny - 200 let. Objevil ji, stejně jako valnou část Pacifiku, skotský kapitán James Cook na lodi H. M. S. Endeavour („Úsilí“). Nestala se ale zemí zaslíbenou, do níž by se hrnuli běženci, nadšenci a fanatici, zakalení různými vírami a ideologiemi, jako byli třeba kalvinisté v Massachusetts či v jihoafrických  končinách.

Ve světě se vesměs ví, že nábor prvních pionýrů do Austrálie byl nedobrovolný. Pročítal jsem seznam pasažérů lodi, která po mnohaměsíční plavbě dorazila 19.ledna 1824 do přístavu Lauceston v Tasmánii. Zločinci, odsouzenci na aspoň sedm let, ale většinou na doživotí, aniž to museli být mordýři a podobní vyvrhelové. K transportu v řetězech stačil banální přestupek, jak dokazuje případ prvního českého nedobrovolného přistěhovalce Marka Bluchera, narozeného v Praze roku 1801: jeho totiž v Anglii odsoudili k sedmiletému žaláři za krádež tkaniček (ano, tkaniček – laces). Tehdejší britská justice za takové počínání občas i věšela.

Čtyři měsíce cesty byly špatné, zacházení po příjezdu ještě horší. Trestanecké kolonie se začaly budovat v nynějším státě New South Wales kolem Sydney; zatímco na tropickém severu v Queenslandu fungovala zařízení s posláním očistce pro nepolepšitelné kriminálníky. S takovými osídleneckými akcemi se ale přestalo poměrně brzo (r. 1840) a západním směrem k Melbourne k nim vůbec nedošlo.

V mapě Austrálie se nejlépe vyznáme, když ji ztotožníme s ciferníkem. Rafička mezi zhruba jednou až třetí hodinou ukazuje ve směru státu Queenslandu s hlavním městem Brisbane, s pěknými plážemi, s Great Barrier Reef, největším nashromážděným korálovým krásnem na světě; směrem od břehu jsou cukrové plantáže a dobytkářství, k severu nad obratníkem Kozoroha přibývající tropické vlhké prázdno. Daleko ve vnitrozemí je Mount Isa, dvacetitisícové město, které sedí na mědi, zinku, stříbře a olovu až do hloubky celého kilometru. Mají tam prý tu nejlepší důlní mechanizaci na světě, a pobývají tam též našinci z poúnorové běženecké generace.

Ručička mezi hodinou třetí a pátou ukazuje New South Wales, kde Austrálie se Sydney začala a který zůstává prvním státem země, jak do počtu obyvatelstva, tak své industriální kapacity.

Od pěti do půl šesté máme Victorii s hlavním městem Melbourne a dost zeleným zázemím.

Pět třicet až šest třicet ukazuje stát South Australia, s moc hezkým hlavním městem Adelaide. Sever proti jihu tam znamená kontrast troudu proti zeleni. Jižní Austrálie absorbovala percentuálně největší podíl poválečných přistěhovalců.

Od půl sedmé do jedenácti najdeme Western Australia, stát největší a nejprázdnější. Má město Perth a potom roztroušené usedlosti horníků a všelijakých permoníčků. Letitější čtenář si třeba vzpomene na jméno Kargoorlie, kde se za půl století vyprodukovalo zlata za miliardu nezdevalvovaných liber šterlinků. Kargoorlie stále ještě kryje 75 procent zlaté produkce, ač dolování niklu má větší význam pro tento městys o kdysi 26 000 duších, 37 barech a nevěstincích.

Ze šesti států unie jsme pominuli ten nejmenší, totiž Tasmanii, od australského břehu 240 km (čili jako délka z Prahy k Hodonínu) vzdálený ostrov směrem k Antarktidě.  Trošku menší než česká republika, hornatý, hodně zalesněný, s velkou úrodou jablek a ovcí, prý připomíná Skotsko a nikdy jsem tam nebyl. Je tam hodně hadů a prý i Maďarů, kteří se přistěhovali po revoluci v roce 1956. Náš poúnorový běženec Milan Vyhnálek vybudoval v Tasmánii továrnu Lactos, jednu z nejmodernějších v jižní hemisféře. Vyráběl 47 druhů sýrů, vyvážel je do 20 zemí, královna Alžběta II. mu udělila O.B.E.(Order of the British Empire) za výtečnou práci.

Na ciferníku nám ještě zbývá čas mezi hodinou jedenáctou a první. Tam není „stát“, ale toliko „území“, jež se na samosprávu dosud nezmohlo: tak zvané Northern Territory, kam právě máme namířeno. Od dětských let jsem listoval v atlasech a prst se mi spíš zastavoval nad prázdnými místy, o nichž veškeré informace se vešly na pár řádek - jako třeba Arnhem Land, domov praobyvatel kamenného věku v severním cípu Austrálie – na rozdíl od končin náruživě navštěvovaných a fotografovaných.

Náš prázdný promrzlý Qantas přistával. Moře doléhalo k žlutém písku a za ním plno zeleně. Fotografování je zakázáno, oznámil kapitán a na můj dotaz – Austrálie přece není Sibiř – přišlo vysvětlení o strategicky senzitivní povaze končiny. Darwin byl jediným australským městem, které zažilo japonské  bombardování. Bdělost a ostražitost tady na severu mají značnou, jak jsme se později přesvědčili při míjení různých cedulí o zákazu vjezdu či pohledu do tajného okolí.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  5  : DARWIN  A  SEZNAMOVÁNÍ  S  NAŠINCI

Když jsem seznamoval Josefa Škvoreckého se zákruty připravované cesty, sdělil mi, že v Darwinu žije jeho spolužák Přemysl Nejezchleba, Přemek nám známý ze Zbabělců. Po Únorovém vítězství pracujícího lidu uprchl z Náchoda, sídlil v Melbourne, v roce 1968 se vrátil zkusmo do rodného města, zapojil se manuálně do budování, naslouchal tepu dělnické třídy, jemu zas naslouchali vládci dělnické třídy, takže řešením byl druhý definitivní odjezd z  Náchoda. Od znormalizovaného socialismu se vzdálil až právě do Darwinu, kam jsem mu napsal a kde mi na letišti úředník předal jeho kostrbaté psaní. Rezervoval nám pokoj v hotelu Parap, potkáme se v baru, poznáme ho, neboť bude mít na hlavě klobouk.

Je brzo odpoledne, v říjnu, tedy na jaře. Tak tak, že jsme to stihli. Za měsíc se třeba už dostaví deště, které promění kraj v bažiny a bláto. V severním teritoriu je příliš horko a zejména vlhko pro ovce; kravám se tu ale celkem daří. Velice se daří nerostům – železo, měď, bauxit, stříbro. Uranové naleziště v místě Narbalek je prý největší na světě.

Northern Territory je nesamosprávné území o 520 000 mílích (čili 17 x ČR), čtyři pětiny, ty nejsevernější, jsou tropické, pětina již mírnější. Většina jeho obyvatel žije v Darwinu, teď již o odhadovaném počtu 85.000 obyvatel. Mezi nimi je řada  původních praobyvatel Austrálie – oněch Aborigines, zkráceně zvaných Abos, a též přibývá přistěhovalců, nepříliš vítaných, z rovněž  nepříjemně blízkého asijského sousedství. Však z Darwinu je blíž do Singapuru než do Sydney.

Darwin, jediné australské město, poničené za druhé světové války japonskými bombardéry, postihl další neblahý primát o vánocích roku 1974. Dostavil se totiž cyklon s dívčím jménem Tracy a rychlostí 165 mil za hodinu smetl devět desetin všeho kolem. Zpřevrátil a rozlámal padesát letadel. Lodě vyházel do svahů. Nový dvanáctiposchoďový hotel, stavěný tak, aby odolal cyklonům o 180 mílích, se rovněž rozsypal. Došlo k evakuaci přeživších obyvatel a znovu vybudováno bylo město, jež nese jméno Darwinovo s jeho proslulým evolučním principem „survival of the fittest.“

Nejznačnějším zdrojem obživy tam prý je byrokracie. Z okolí třeba tisíc kilometrů se scházejí prospektoři, kutající stachanovci, všelijací vyznavači poustevnického způsobu života. Ráz města je vyloženě pionýrský. Nechť promluví statistiky:

- Darwin drží australský rekord v procentu nemanželských dětí.

- Darwin má nejvyšší rozvodovost.

- Spotřeba alkoholu předčí národní průměr osmkrát. Ve zdejších novinách byl inzerát: „Hledáme šoféra. Abstinent 50 dolarů týdně. Ochmelka 100 dolarů.“

Taxikář jugoslávského původu nás vezl do hotelu Parap. Slovansky zeširoka se rozpovídal, že život tady nahoře – neboť pro Austrálii je Darwin velice nahoře na severu – celkem ujde.

Hotely staršího data mi v této zemi připomínají trošku konvent, trošku polepšovny. Nad dveřmi každého pokoje je okno, aby světlo ze stále osvětlené chodby mělo dostatečný přístup a mohlo ztěžovat spánek. Ráno zavříská celoústavní budíček. V koridorech se promenují bytelné strážné. Vláčejí  prostěradla a chřestí klíči.

V recepci Parapu seděla předčasně vadnoucí třicátnice. Umolousaným prstem putovala zpocenou pěšinkou mezi ňadry a houkla na mne požadavek, jehož smysl jsem pochytil až po několikerém zopakování: abych vysolil dolarovou zálohu na klíč. Takové zálohování bylo v Austrálii běžné.

Ještě jsem se troufl recepční pozeptat, kde je bar. „Čekám totiž krajana, víte,“ dodávám snaživě. Proč by ji ale taková polehčující okolnost měla zajímat? Pomalu máchla všemi směry.

Její gesto nebylo však nezdvořácké, nýbrž navigační přesnost sama. Parapův bar: ne diskrétní koutek, ne jedna pivní prostora, ale pomalu celý uliční průchodící blok, do čtverce. Vchody a východy mnoha směry a uvnitř u pultů tucty nejprapodivnějších individuí. Aborigines, praobyvatelé země s pletí černou do modra, prospektoři z buše, dělníci, pastevci, úředníci v šortkách a bílých punčoškách ke kolenům, průměrný věk pod třicet. Právem jsem si už tehdy připadal jako stařešina. U baru rovněž stál jeden kůň a nějací dobráci do něho lili pivo. Australská chmelovina, zdůrazňuji, je značně lepší a zejména alkoholičtější než novozélandské či americké výrobky.

Číšničením u Vašatů v New Yorku jsem si trošku vycvičil oko k rozlišení našince od cizince a Čecha exulanta od Čecha oficiálního – z OSN, z velvyslanectví, od špionů, či jen tak z Prahy. Když jsem třeba v roce 1970 měl přednášet v Los Angeles na valné hromadě politických vědátorů, předem se mi dostalo spolehlivé informace, že v hledišti bude služebně jeden estébák. Z pódia byl za minutku k rozpoznání. Po přednášce jsem si k němu zašel: na klopě měl cedulku se jménem Václav Králík a titulem prvního tajemníka československé mise u OSN.

Teď tedy v Darwinu hledám Přemysla Nejezchlebu, běžence z Náchoda a mám ho poznat podle klobouku. Širáků bylo ve výčepně k nespočítání. Nikde ani náznak slovanské bramborové vizáže.

Nezbylo než přistoupit k problému jako Brettschneider a naslouchat zvukům okolí.

Dlouho nic.

Konečně. Chlap, dokonalý Mefisto, černý, chlupatý kolem dokola, co sval, to asi ocel. Řečí připomínající RSDr. Vasila Biľaka, promlouval s bělovlasým, značně menším mužem. Ten rovněž nevypadal ani trochu slovansky, nicméně chlupatci odpovídal česky a měl klobouk extravagantních rozměrů.

Přistoupil jsem a slušně jsem pozdravil: „Dobrý den. Nejste, prosím, pan Nejezchleba?“

„A vy jste Ulč,“ přerušil Přemek můj úmysl okamžitě vyřizovat pozdravení od kamaráda v Torontu. „Kde jste byl tak dlouho? Tady s krajanem už trestáme pátý pivo.“

Krajan se představil přízviskem „Čert“. Tento Marbuel opravuje telefonní dráty a za dvě desetiletí prolezl, protrpěl, ale nakonec udolal ty nejsatanštější pouště.

Oba veteráni mne ochotně poučovali o svých exulantských začátcích, k dotvrzení nebetyčného kontrastu mezi osudy generace poúnorové a posrpnové.

Začátkem studené války Amerika příchozí téměř nebrala. Hoši jeli do Indočíny v cizineckých legionářských uniformách nebo do Brazílie za baťovským či podobným dobrodružstvím. Přemnozí je nepřežili. Když se tedy Austrálie smilovala, děkováno bylo i za to nejhorší. Stát se ovčákem, nekonečně daleko od civilizace, dusit se v dolech, bušit do železničních pražců, opravovat jednokolejku, k zbláznění užírán mouchami; ano, to byly vesměs pionýrské poúnorové začátky. Na exulanty nečekaly docentury, profesury, křesla, stolice, nadační fondy a další varianty kapitalistické štědrosti k zabezpečení též marxistů-leninistů s výhodně zlidštěnou tváří.

Přemysl Nejezchleba je pradlenou v nemocnici. Je spokojen a ambice nemá.

Čert, to je značně jiný kalibr. Peněz si nadělal kupu a teď se zrovna chystá do staré vlasti roztočit tam přes prázdniny dvacet tisíc dolarů s gestem někdejších jáchymovských brigádnických grandů, kteří se taxíkem vozili do Karlových Varů na reprezentační bál.

S Čertem pracují taky ti nově přišlí. Kádrově je odbyl jedním mávnutím chlupaté ruky: „Prosím vás, dyť to jsou bábovky! Poloshnilí socialismem. Práci nezastanou, ulejvají se. To ale není to nejhorší. Vesměs jsou to podšívkové, nesolidové, lháři,“ odplivl si Čert, přesně na mou botu.

Inu, závěr generalizující; třeba taky generační nevrlost, závist. Od Čerta jsem se dozvěděl o osudu kamaráda z gymnázia. Seděli jsme spolu v lavici a přes dvacet let jsem o něm neslyšel. Čert ho zná, celou dobu je v Perthu v Západní Austrálii a dotáhl to na zřízence v ústavu pro duševně choré.

Večer Přemek rozhodl, že Priscillu a mne vezme do města. Skončili jsme v moderní restauraci jménem Knickerbocker.

Nechal jsem objednávání na Přemkovi a on se zmínil o knedlících a podobných specialitách. Tyto těstoviny v tropech? Podivné. Řešení jsem našel cestou na záchod. V pátrání po dvou nulách mi vypomohl vlídný dívčí hlas „Páni jsou tudy“.

Došlo mi teprve po návratu ke stolu, že rada byla česká. Inu ovšem, těch piv už bylo několik, nejsem na australský mok zvyklý, také máme dneska delší cestu za sebou, i rovník jsme někdy kolem poledne přebrázdili. Nicméně mi to nedalo a zeptal jsem se muže z Náchoda.

Přemek ukázal na elegantní stvoření, věk tak dvacet šest. Unikla vhodným provdáním z Československa někdy uprostřed šedesátých let. Teď má s manželem peníze a tento podnik v Darwinu.

U vedlejšího stolu seděli dva slovenští geologové. Šel jsem si k nim povídat, ale to jsem neměl. Třeba jsem jim vyzněl jako žvanivec, kontinenty si obskakující, kdežto oni jsou zde, zkejslí a neveselí. Tisíc kilometrů daleko všemi směry. To i Humenné muselo bývat terno.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  6  :  ROZJEZD  DO  OKOLÍ

Chtěli jsme podniknout aspoň malinké safari do Arnhem Land a měli jsme štěstí. Zrovna se na takovou expedici pouštěl landrover pro pět a dvě místa byla volná. Za volantem seděl osmahlý ranger, Aussie jedna radost – průvodce, profesionální fořt a nikoliv slouha, jemuž jsme si netroufli strkat spropitné.

Vyrazil s námi napřed k řece Adelaide. Nedávno tady byl přítomen při úlovku devítimetrového krokodýla. Je dobré, poučil nás, vrazit potvoře hák do tlamy. Začne se převracet, točit jako čamrda a pak se vysílením vzdá. Zásluhou ochránců přírody a zákazu lovu ještěrů Crocodylus porosus se tyto obludy značně rozmnožily, dle odhadu je jich už sto tisíc. Úměrně roste i počet jejich obětí.

Terén je plochý a zelený. Sem tam strom, zvaný pandanus, většinou ale eukalypty čili gumtrees. Je jich prý na šest set druhů, některé jsou červené, jiné bílé, mátožně se vysvlékají z kůry, další zas vyrostou sto i víc metrů.V různorodosti je ale ještě přetrumfne strom wattle, cosi jako akácie, připomínající evropskou mimózu.

Země má unikátní květenu, jejíž české pojmenování neznám a třeba ani neexistuje. Třeba kytka waratah nebo pouštní růže cienfugosia gossypioides. Flannel flower – flanelová kytka, desert pea – pouštní hrách, Christmas bush – vánoční keř či kangaroo paw – klokaní pracka, též ve tvaru lidské ruky s dvěma palci, zobrazena na znaku státu Western Australia.

Ptáčkové jarabáčkové nám poskytli značné překvapení. Lítalo jich tady víc, než jsem kdy viděl v Africe. Odhaduje se jich v Austrálii na sedm set druhů, většina jich na jiných kontinentech neexistuje. Všelijací jestřábi, orlové, houfy papoušků, polopapoušků, pseudopapoušků, tančící brolga, ptáci jménem lyrebird či kookaburra alias laughing jackass. Též pták emu, místní verze pštrosa, pět stop výšky, prý umí pařátem zabít člověka.

Australskou odloučenost na miliony roků dokumentuje větší zvířena, zejména vačnatci. Je jich sto dvacet druhů a devadesát si skladuje své malinkaté potomky ve vaku. Vačnatci bez vaku mají děťátka přilepená k mateřským bradavkám. Podobně jako klokan je vybaven vačnatec wombat, připomínající menšího otylého medvěda, a dokonce i gliding possums, létající nebo spíše plachtící veverky, délka patnáct centimetrů až metr dvacet. Ty si, prosím, skáčou se stromu na strom až do obrovité dálky sto metrů. Některé se vyskytují i v trpasličím vydání, a to se pak celá rodinka vejde do dlaně. V inventáři máme též myší vačnatce, létající lišky, nelétající požírače mravenců jménem echidna, supernetopýry, modré žáby. Mořský savec dudong má ňadra, kojí děti u hladiny a asi byl příčinou bájí o mořských pannách. Nebo co takový platypus, obojživelník s kožešinou a nešikovně napasovaným kachním zobákem? Klade vejce a mláďata kojí.

Pokud jste kdy viděli reklamu Qantasu, nejspíš na ní byl medvídek, přesně takový, jakého si děcka berou s sebou do postele. Jde ovšem o rozkošnost jménem koala a toto domorodé slovo znamená „no drink“. Medvídkové totiž čerpají vláhu toliko z listí některých druhů eukalyptů, jediné jejich potravy. Ale musejí dávat pozor, neboť mladé listí někdy obsahuje prussic acid, velice to smrtící jed. Větším nebezpečím pro ně ale byl člověk a tak tak, že je všechny nevyvraždil. Roční vybíjení šlo do statisíců. Nyní je koala chráněn. Tady na severu jsem ho vůbec neviděl, až pak dole ve státě Victoria.

Angličané do Austrálie importovali velbloudy, tuším že z Afghánistánu. Rozmnožili se značně, je jich tam na 20.000, víc než co má Somálsko, Súdán či Pakistán. Nad toho blouda v poušti ovšem není. Přežije to, co nevydrží mezek či sebeodolnější oř. Prospektoři dodnes putují dezolátní krajinou pod sluncem při 45 stupních Celsia a velbloud jim vleče zařízení. Mnozí se ale utrhli ze řetězu, zdivočeli, rozmnožili, a tak vznikla zoologická novinka wild camel.

Stejně importovaný je dingo. Vysvětluje se buď jako zdomácnělá verze asijského vlka nebo jako zdivočelý indický pes. Rasově se poškodil mesaliancemi s nedefinovatelnými voříšky, zesurovělými jezevčíky a pudly, zaběhlými z australských dámských salonků. Říkal náš ranger, že i tomu nejnapudrovanějšímu mazlíčkovi stačí pouhý jeden týden k úplnému zdivočení. Dingova barva je všelijaká, většinou krémová, červenožlutá.

Ve výčtu zvířeny chybí šelmy. V Austrálii nebezpeční požírači, tygři, lvi a pardálové nejsou. Pouze dingo ničí ovce a napadne i tele. Též ale likviduje divoké králíky, tuto metlu australského zemědělství. Mořeplavec James Cook při své jihoafrické zastávce v Kapském městě u Mysu dobré naděje byl hoštěn pečení králíčí a tolik mu zachutnala, že pár živých macků sebou vzal na cestu do Austrálie, kde se mu rekordně rozmnožili a proto je tam od té doby právem proklínán. Dingo je však hygienik, sanitární pracovník: stará se o odpadky, likviduje mršiny. V této službě mu pomáhají další čtvernožci a ptactvo.

Ze zvířat je tu nebezpečný vlastně jenom had. A těch je habaděj, od všelijakých druhů pazmijí až po mnohametrové pythony. Ještěrky též dovedou vyrůst v ještěry a dovedou zabít klokana.

Přejeli jsme řeku Adelaide, popili dopolední pivo v baru Humpty Doo, kde okounělo pár domorodek, jejichž věk jsem odhadoval na šedesát roků a nebylo jim ještě třicet. Tehdy jsem neměl tušení, že v téže obci sídlil Čech Milan Vodička, majitel mangovníkového sadu. Aniž jsem také věděl o existenci nedaleké obce Batchelor, kde si Čech Bernard Havlík postavil repliku hradu Karlštejna, 6 x 4 x 2 metrů, a u toho verš Jaroslava Vrchlického: „Poutníče postůj, v dílku než / bludná tě zanese noha! /Kamenů poslouchej hlas, / vlasti ti jimi zní řeč!“

Se silnice jsme odbočili na stezky, po nichž jsme absolvovali aspoň tři stovky kilometrů. Neviděli jsme člověka, ani bílého ani jiného. Ve velikých houfech tu převládali tak zvaní wallaby, což je druh malých klokanů, a potom zdivočelí potomci vodních buvolů, kdysi importovaných z Asie. Hodně ptactva a pečlivě obraných koster. Každých snad sto, dvě stě metrů čistá lebka a hnáty. Tohle esesácké memento jsme ostatně potkávali v celé Austrálii, kdykoliv jsme se dostali mimo město. Udělali jsme si ohníček, uvařili tak zvaný Billy Tea, spravili zlomenou nohu jedné divoké huse a šli se koupat do velice čisté vody v kráteru, způsobeném pádem nebeského tělesa. Bylo horko, nikoliv však k zalknutí.

Podél cesty trčelo mnoho mravenišť, vlastně termitišť, neboť je staví termiti čili bílí mravenci, kteří chovají své nebílé soukmenovce v zuřivé nelásce. Jejich stavba není ubohý evropský kopeček, ale majestát až šest metrů vysoký, všelijakých tvarů, někdy připomínajících moderní sochařství. Výtvory jsou červené, hnědé, černé, šedivé, podle toho, jaký kus země si termiti vybrali za stavební materiál. Ten slepí substancí člověku neznámou a výsledkem je betonová tvrdost. Uvnitř výtvoru je neměnná, perfektní teplota 70 stupňů Fahrenheita.

Zastavili jsme též u tak zvaných anthills, což jsou stavení vysoká, placatá: mamutí meč, ostřím namířený přesně k severu a k jihu. Uspokojivé vysvětlení úkazu se prý dosud nenašlo.

Včela a termit jsou hmyz s nejdůkladnější společenskou organizací a řadou otazníků, trápících entomology. Termití společnost je třídní se sklonem k feudalismu. Nahoře v hradu sídlí velikánská královna a malinký král, v nižších poschodích jsou vojáci, v nejnižších proletariát. Dělnická třída je slepá a asi proto stále buduje. Musí též krmit jednak královnu, protože ta vládne, jednak armádu, protože ta jíst neumí. Její čelisti jsou uzpůsobeny toliko k boji.

Hlava monarchie snáší vejce každých pár vteřin, roste do mnohonásobné velikosti svých poddaných a ve dne v noci bez přestávky ji musí krmit některá dělnická směna. Královnin rozmnožovací cyklus trvá deset let. Potom jí rovněž končí vládní termín. Na trůn se dostane některá z královských čekanek, které číhají v záloze. Stačí, aby dělníci připravili zvláštní dietu a následovnice začne produkovat vejce a získávat na váze, jak tělesné, tak politické.

Někde jsme se museli asi zdržet, neboť z ničeho nic se dostavilo tropicky kvapné stmívání; mělo barvu výlučně fialovou. Fialový západ slunce jsem dřív a ani nikdy potom už neviděl. Přijet o pár týdnů později, asi bychom neviděli vůbec nic. Nastanou totiž deště a do února napadají metry vláhy. V Darwinu naměřili jeden coul vody, tedy dva a půl centimetru, spadlé za pět minut. Řeka Kimberley se rozroste do padesátimílové šíře. Celé kraje zmizí pod vodou nebo se aspoň promění v bláto. Nepřekvapí tedy, že zemědělství trpí podstatnými problémy růstu. Agronomické pokusnictví vyneslo monumentální neúspěchy. Tam u Humpty Doo, kde jsme pili pivo a spletli věk domorodek, se investovaly tisícovky peněz do polí s rýží a vyrýžovala se nula. Vypěstování jediné dýně přišlo na padesát tisíc dolarů a byla beztoho nejedlá. Vyplácí se jen dobytkářství – tak zvané domestication: lasem na divoké buvoly, ochočit a prodat.

Ranger natáhl ruku a za jízdy natrhal listí: „Koukejte se.“

Koukali jsme.

„Zavařte si je do čaje a vypijte, dostanete infarkt a bude po vás. To vynalezli Abos.“

A tak jsme se dozvěděli, že mezi Aborigines je tento nápoj popravčím prostředkem. Když se nic netušící oběť napije, proradní společníci začnou tančit – znamení kvapící smrti. Už je ale pozdě, aby kandidát jakkoliv odvrátil svůj zánik. Kat pak oběti vyřízne a na požádání předloží ledvinu jako důkaz vykonaného aktu.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  7  :  PRAOBYVATELÉ KLOKÁNIE

V pralese jsme nepotkali ani jednoho domorodce. „Ti jsou aspoň dvě stě mil daleko,“ řekl ranger.

Abychom začali od Adama, k němuž ostatně australští Abos mají ze všech druhů žijícího člověčenstva nejblíže. Antropologové jim vesměs přiznávají primát praobyvatel této planety. Tvorové s tváří dost neandertálskou, když jsou ponecháni sami sobě, nejvíc si libují ve stylu života doby kamenné.

Demografická tvrzení se různí. Část jich žije původním životem v přírodě, část jich živoří v západní civilizaci a péče o všechny spadá jednak pod federální vládu v Canbeře, jednak pod jednotlivé státy. Jsou australskými občany, smějí volit, ale – na rozdíl od ostatních Australanů – volit nemusí. Aspoň tak tomu dřív bývalo.

Aborigines muži mají vesměs pěkné postavy, jsou pořádní pořízkové, široká ramena, pleť černočerná až do modra. Hezký obličej jsem mezi nimi neviděl ani jeden.  Dokonce i dětičky, viděné evropskýma očima, nevypadají příliš rozkošně: velice rozpláclý nos, hrubé rysy a hluboké rýhy kolem úst. Jakoby z nich čišela primitivní a nervózní zloba, pomyslíte si.

A to je ovšem veliký omyl. Nejsou to ultraprimitivní křováci, i když jejich řeč – vlastně řeči australských domorodců, neboť není společného jazyka – je nepsaná. Obsahuje čtyřicet tisíc slov. Autentiční Abos jsou nomádi – food gatherers, tedy ti, co potravu sbírají, nikoliv food producers – výrobci hospodáři. Uplatňují se jako stockmen (dobytkáři, kovbojové) a pokusy nadělat z nich soukromé podnikatele zkrachovaly. Ač Abos mají svůj pojem o vlastnictví a někteří dovedou i platit své dluhy, nechápou však nutnost práce pro pozdější užitek. Akumulace kapitálu je jim nepochopitelná nebo aspoň nepřijatelná koncepce.

Málo vzhlední neolitičtí negramotové mají mnoho talentů, zejména talent přežít. My s našimi doktoráty, s tituly před a za jménem, bychom do týdne vyhynuli. V roli lovců s obtížemi doženeme chromého liliputána. Abo, nahý v poušti, se musí přizpůsobit tepelným výkyvům, a teploměr se tam za dvacet čtyři hodin kývá znamenitě. Přes den peklo, v noci mráz. Literatura uvádí, že Abos si vypěstovali schopnost značně zredukovat tělesnou teplotu, když ulehnou ke spánku.

Například se zimou vůbec netřesou, tedy neprodukují nám všem jiným potřebné teplo. Co budete v poušti pít? Nenajdete nic. Abo najde aspoň žábu, zmáčkne jí břuch a vydobytou tekutinu spolyká.

Nebo se račte rozběhnout za klokanem. Abo se rozběhne a chytne. Tento nomád ale zabije jen minimum nutné k životu, nezabíjí tedy z potěchy, ze sportu, z krvelačnosti. Kamufluje se barvami, převlečen za ptáka emu či za mraveniště, není ho vidět, není ho cítit. Z dutého stromu vybuduje past. Najde zahrabaná želví vejce vzdor snahám matky želvy, jež mate vetřelce falešnými stopami v písku. Divoký med najde domorodec po sluchu. Ženy a děti se z přírody také nevracejí s prázdnou. Přinesou bobule, koření, divoké plody, nebo aspoň mravence, cvrčky a zelené kobylky.

Abo vymyslel bumerang, o němž se ale zmíním později, až ho vyzkouším na farmě v zázemí státu New South Wales. Nejcennější zbraní je oštěp, jehož špice je z rybí či jiné kosti, nebo je kovová, ze sestřeleného, doufejme, že japonského nepřátelského aeroplánu.

Chybí jim štít, neboť nejsou válečníci. Mírumilovní Abos se zřídka pouštějí do mezikmenových srážek a do potýkání mezi sebou se už vůbec nehrnou. Na tuto svou nebojovnost, slyšel jsem od sympatického australského antropologa, domorodci nepěkně doplatili. Bílému muži strach nenahnali a ten se podle toho zachoval. „Podívejte se na Nový Zéland,“ pokračoval informátor, „tam si Maorové, neboť jsou to sakra pořádní válečníci, vydupali respekt a privilegia. Podupat se nedali.“

Kmeny jsou malé, čtyřiceti až padesátičlenné. S nedotknutelností soukromého vlastnictví se toho moc nenadělá. Lidé jsou na sebe hodní a je zvykem, že dítě nakojí třeba sousedka. Rodiče vybírají manželské partnery svým dětem v hodně raném věku. Rovněž se pěstuje podivná forma sociálního zabezpečení, že totiž mladíkovi přiřknou do manželství bábu a mladice zas získá stařešinu. Tím je o vysychající generaci postaráno.

Abos si potrpí na magii, mytologii a tanečky. Jejich svět je opředen množstvím tabu, která ale praktičtí domorodci občas suspendují. Strom, skála, útes, přírodní úkaz mají své jméno a místo v mytologii. Jejich magie se podobá haitskému voodoo. Porušovatel komplikovaných kmenových předpisů může být i odsouzen k smrti. Kat vykoná verdikt na dálku. Vezme speciální kůstku, nařídí ji ve směru odsouzence. Ten o ceremoniálu ví a tolik si to vezme k srdci, že mu pukne a trest je vykonán.

Popravuje se málo, tančí se moc. Tanec je důležitou součástí života a veselice se jmenují corroboree, slovo, jež vešlo do australského slovníku. I posvícení mezi čerstvými přistěhovalci je corroboree. Choreografie je buď imitativní, zcela improvizovaná, nebo má svůj přesný děj. Na ostrově Bathurst například existuje Aeroplane Dance, založený na pozorování japonsko-australských vzdušných bitek za druhé světové války. Bohatě barvami potření domorodí tanečníci se točí a bzučí.

Mnohá corroboree jsou jen pro zvané a zasvěcené. K některým nepouštějí panice, z jiných vylučují ženy. I ženské mají své tajné mumraje. Někdy u toho zpívají písně na intimní témata, jakými je třeba růst ňader.

Hudební nástroj si domorodci vytvořili jenom jeden. Jmenuje se didgeridoo a má tvar několikametrového kusu vodovodního potrubí. Vydává ultrabasový zvuk jak ze záhrobí. Abos mají ještě jeden instrument, který patří spíš do aeronautiky či genetiky než do múzických umění. Tuším, že se tomu říká lamona – každopádně je to aspoň čtvrtmetrový kus pomalovaného, oblého, plochého dřeva na provaze. Když je správně roztočíte nad hlavou, tato vrtule se rozezvučí. A její zvuk je v ponětí domorodců rovněž příčinou těhotenství. Didgeridoo mi pošta k oceánské přepravě nepřijala, ale proti plodonosné lamoně neměla námitek. Neúspěšně jí doma v Binghamtonu otáčím nad pohlednějšími návštěvnicemi.

Také jsem si přivezl několik domorodých výtvorů výtvarných a je to právě štětec (zpravidla z lidských vlasů), jímž se Praaustralané projevili jako velicí kumštýři. Výrazovým prostředkem jejich civilizace je tvar a čtyři barvy – červená, žlutá, bílá a černá. Získávají je z kaolinu, manganu a dřevěného uhlí. Malování to není samoúčelné. Téma a jeho provedení mají zpravidla svou inspiraci v mytologii, v kvazináboženské souzvučnosti s přírodou. Zachované malovánky z doby, kdy naši předkové se ještě nezmohli ani na pazourek, nejsou vždy od současného moderního kumštu k rozpoznání. Za posledních deset tisíc let se rovněž nezměnila metoda tzv. X-ray painting neboli rentgenové malby. Uvidíte na skále klokana ve čtyřech barvách a tento dvojrozměrný vačnatec jako by vyskočil z anatomického atlasu – vymalovány jsou jeho páteř, plíce, srdce i další orgány.

Na severu v Arnhem Land stále trvá tradice bark painting, malování na stromovou kůru. Sekyrou se sloupne eukalyptus, ohněm a všelijakým uděním se materiál vyrovná a uhladí, barvy se vyrobí z nerostů kolem v buši. K tomu, aby barva byla pěkná a držela, se používá všelicos: želví vejce, šťáva z poupat orchidejí, med divokých palem, vařené listí.

Motivem je člověk, zvíře, příroda vůbec. Malíři se nedistancují od nemalířů; štětcem vládnou i ženy. Nicméně náboženská témata si monopolizují vzájemně vybraní zasvěcenci.

Před lety došel do značně vzdáleného kouta v Arnhem Land dopis adresovaný kumštýřům kmene Yirrkala:

„Obdivuji a závidím vám vaše umění.“

Podepsán Picasso

Když se zajímá Picasso, svět se rovněž začal zajímat, mezinárodní vystavovatelé se dali do skupování, překupníci, podvodníci, imitátoři začali bohatnout, takže nám pomalu nezbude nic než ono klasické postěžování „co dřív bývávalo, to dávno už není.“

Situace dosud není zcela beznadějná. Rovněž Picasso není příčinou všeho neštěstí. Již za druhé světové války Australané ze strachu před japonskou invazí a z potřeby pracovních sil na vojenských projektech, přestěhovali a zpřeházeli Arnhemské, takže jim moc z regionálních kořenů a obyčejů zbýt nemohlo. Po válce expanze bělochů pokračovala. Zůstaňme u oněch Picassových adresátů: v končinách kmene Yirrkala se našlo odhadem 250 milionů tun bauxitu. Vzniklo těžní středisko jménem Gove, posléze největší industriální investice na australském severu. Gove je třetí největší město v Northern Territories, 400 mil na východ od Darwinu, a ani jedna silnice k nalezišti nevede. Nepřekvapí, že zaměstnanci rudného průmyslu nejsou abstinenti. V alkoholu se utápějí i Abos a četl jsem v darwinských novinách, že domorodí muži, věk 25 až 35, se pravidelně opíjejí a rovněž pravidelně bijí své manželky.

K úpadku zděděných hodnot netřeba lihoviny. Nové generace se vzpírají i jinak a nelze se jim divit. Vždyť i naše emigrantské dětičky dávají přednost jazyku svého prostředí před mateřštinou. Galán na českém venkově rovněž neustále nejuchá. Svlékl kroj, natáhl džínsy, valašku zabodl do trámu a od folkloru si s chutí odjede na motorce. Australské domorodé mládě, zejména když se dostane do školy někam na misii, ztrácí zájem a trpělivost ponořovat se do kmenové mytologie a rituálů.

Jenže v kmenovém životě Aborigines se taková znalost vyžaduje a neznalost nepromíjí. Naopak, kandidát, který prošel úspěšně prověrkami, se stane výlučným vlastníkem specifických uměleckých motivů. Nikdo jiný pak nesmí třeba zobrazovat dvouocasého salamandra v okrové barvě. Kumštýřské kádry stárnou a na některých ostrovech podél australského břehu folkloristická tvorba již úplně vyhynula.

To jsem se dozvěděl později v Melbourne od pana J. A. Davidsona, který v předměstí East Ivanhoe vlastní galerii s domorodým uměním. Narodil se v Jižní Africe, strávil čtvrt století na Nové Guineji jako plantážník a antropolog, později se začal zajímat o Arnhem Land a u tohoto zájmu zůstal. Ukázal mi část sbírek, tvorbu, jež se stává minulostí.

Některým Aborigines etnologové přisuzují původ negroidní, jiným malajský (celebeský), cejlonský a dokonce i trpasličí. Tak či onak, v jejich umění převládá harmonie, nekrvelačnost. Něco takového jsme v různých koutech Melanésie jen s obtížemi objevovali.

Také jsem se od pana Davidsona dozvěděl, že v mnohých domorodých končinách je ona inseminační vrtule též zdrojem varování. Třeba když zasedá kmenová rada nebo je v průběhu přísně tajný ceremoniál, starci rozezvučí instrument a běda vetřelci. Někde pouhý poslech zvuku hrozí trestem smrti. Jak ale vůbec vznikla tato multifunkční vrtule: Na ostrove Groote Eylandt žila osamělá stará paní jménem Mumuna. Lákala lovce do svých tenat a chudáky zabíjela, kuchtila a pojídala. Až pak jednou přece ji jiní lovci chytli, Mumunu nenažranou, a jak ji klacky dobíjeli, vražednice nesouhlasila, bučela a duněla a všechny stromy dokola, pocákané její krví, vsály do sebe zvuk umírání. Odtud tedy ta akustika.

V těchto letech je velice populární a politicky užitečné se rozčilovat nad rasismem bílých, jakoby běloši měli na rasismus monopol. Přemnohé příklady vyvracejí tak jalovou premisu. Intolerance je vlastnost veskrze univerzální a nevěřím, že by některý kmen, národ či pronárod byl zcela imunní proti svůdným pocitům vlastní nadřazenosti. Australským úřadům za jejich zacházení s domorodci nadává kdekdo. Přílišná starost v místě A vyvolá pokřik o násilné asimilaci a genocidě. Ponechá-li se ale místo B na pokoji, křičí se stejně tak o vládním nezájmu, segregaci a genocidě. Jeden případ úplného zdecimování domorodého lidu se ale bílým Australanům na vrub přičíst musí: totálně totiž vyhubili původní obyvatelstvo v Tasmanii. Též jsem se dočetl, že mezi domorodci v Arnhem Land a okolí je malomocenství téměř endemické.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  8 :  Z  DARWINU  DO  ALICE

Jsme zpátky v kosmopolitním, tolerantním Darwinu, městě úřednickém a současně pionýrském. Mládež vládne Darwinu. Pionýrky tam potěší oko exhibicí a možná že taky exhibicionismem svého těla v nezmenšitelných mikromini. Hipíci dlouhodobě vegetují na pláži, pár kroků od Nejvyššího soudu, státem neobtěžováni. Do města přivandrovali i neasimilovatelní Abos. Kamenně sedí v parku na lavičkách a když jsem šel podél téhož tvora ráno a pak odpoledne, v mezidobí ani nohu přes nohu nepřehodil. Město je značně nové a mnohé domy stojí na kůlech. Je to opatření proti třem přírodním živlům: termitům, vodě, větrům.

Listuji darwinským tiskem The News, 28 stran.  Na první straně mezinárodní politika a sdělení, že 280 mil od Darwinu domorodá dívenka Diane Wallijarra, uštknutá mořskou vosou (sea wasp), v moři utopená, klinicky mrtvá, rybáři vylovená, zázračně obživla. Na téže straně obraz pythona zastiženého u vchodu do supermarketu. Další zvěsti: Každé páté domorodé děcko ve střední Austrálii umře. Mr. Roy Marika, prezident Yirrkala Village Council, tedy něco jako starosta, obdržel u příležitosti narozenin Alžběty II. řád britského impéria (MBE). Mr. Chaloupka je úspěšný darwinský výtvarník. V Alice Spring sedmadvacetiletý Abo klackem zabil manželku ve spánku a šel se udat. V každé, jakkoliv vzdálené domorodé usedlosti, je znám nějaký druh halucinačních drog. K účelu poslouží na divoko rostoucí tabák. Mladíci nedávno objevili novou metodu halucinace - petrol sniffing, zaměstnávat nozdry vdechováním benzinu.

Inzeráty. Práci hledají: nikdo.

Volná místa: mnoho, zejména pro ženské a kvalifikované síly jako jsou svářeči, klempíři.

Reportáž o dceři legendární špionky Maty Hari, jak v Batavii (dnešní Jakartě) vyzvídala proti Japoncům. Koncem války ji prý Američané poslali do Číny k Čankajškovi, pak se ale nějak zamotala do Severní Koreje a tam ji komunisté odsoudili a popravili.

Veliká reklama: Mooloolaba, Queensland – Australská Riviéra. Kupte si kus Riviéry s mořem na adrese Ludmila North. 250 dolarů zálohy; 9,70 dolaru týdně.

Ještě postesk z téhož novinového vydání: Příliš tady v Darwinu bohatneme a ztrácíme pionýrskou sounáležitost. Ještě nedávno člověk nechal dům otevřený s nabitou ledničkou k dispozici, aby poutník z buše se dostal bez zbytečného dožadování pod střechu a naplnil si žaludek. Měníme se. Dveře začínáme zamykat.

Začínáme balit a loučíme se s Přemkem Nejezchlebou, jemuž Australané říkají Sam. (A viděli jsme se naposled. Přestěhoval se do Perthu, hlavního města Západní Austrálie, pracoval na železnici, přehazoval světla, výhybkář a snad i samotář. Dva dny nepřišel do práce, šli ho hledat, byl mrtev. Encefalitida.)

Místní vzdušnou dopravu neobstarává Qantas, ale dvě domácí společnosti – TAA, tehdy národní podnik, v barvě modré, a konkurenční ANSETT, soukromý, kapitalitický, v barvě červené. My jsme měli zájem o provinční lokální linku Connellan Airways, s letadélky Cessna, na takzvaných milk run. Rozvážejí zejména poštu po rezervacích, misiích, rančích neboli „stations“, s odskokem na ostrov Bathurst, pak k jihu na ztracené výspy, kde letiště tvoří vzdušná punčocha (wind sock), aby pilot odhadl, odkud vítr fouká. Dlužno dodat, že větry bývají značné a písečná bouře umí zabít. Lokálka Connellan Airways hopsá po severním teritoriu a jen si poslechněte jména některých cílů: Elcho Island, Numbulwar, Borrolloola, Wollogorang, Anthony Lagoo, Brunette Downs, Camooweal, Argadargada, Ooratippra, Yuendumu, Birrindudu, Moolooloo, Rum Jungle, Auvergne, Tipperary a dokonce i Waterloo.

Nezáviďte nám. Všechny tyto nepravděpodobnosti nám unikly. Lokálka měla buď málo místa či málo letů, prostě jsme se k nim nevešli a nezbylo, než letět s TAA na jih do Alice Spring, geografického centra Austrálie.

Zvedáme se z darwinského letiště. Tudy v letech padesátých velice nedobrovolně letěla paní Petrovová, manželka významného sovětského uprchlíka a znalce špionážních praktik. Únos z Austrálie zpět do Sovětského svazu se přece jen nepovedl, unášené paní se podařilo vysvětlit stewardce situaci a při zdejším mezipřistání byla z kágébáckých drápů vyproštěna.

Pod námi mizí metropol severního teritoria s Přemkem, českou restaurací a slovenskými geology. Pět hodin letu nad téměř ničím, se zastávkami v Catherine, této Kateřině, a v Tennant Creek, který mít ve jménu o jedno N míň, tak by to byl Nájemníkův potok.  Vezl nás Fokker Friendship s mizerně fungující kontrolou teploty a tlaku vzduchu, ale s křídly nad okny, takže bylo dobře vidět do kraje. První třetina terénu zůstávala zelená. Meandrující toky v džunglích bez známky civilizace. Zelené pak začalo hnědnout a toky schnout. Přibývá písku, a pokud je to vůbec možné, a rovněž prázdnoty. Pod námi je čára jménem Stuart Highway, v lidové mluvě Bitumen, silnice dlouhá 954 mil, ze severu k jižnímu konci kontinentu. Z Alice Spring pokračuje dalších tisíc mil do Adelaide, Z Adelaide zpět do Alice putuje vláček, ale odtud se musí jakákoliv další přeprava až do Darwinu svěřit pneumatikám. Tak vznikly silniční vlaky – nákladní vozy s třemi či více vlečňáky, řítící se rovinou. Řidič jakéhokoliv vozidla by měl být odolný proti nudě a rovněž dobrým hospodářem na svém pracovišti. Benzinových pump je pramálo. Není dobré jezdit za tmy – klokani totiž rádi skáčou do světla. Zejména se střezte putování po vedlejších stezkách. Nezřídka lze číst v novinách o rodině nalezené s prázdnou nádrží někde na zapomenutém kilometru, těsně před smrtí nebo už také po ní. Nutno mít kompas, vodu a štěstí. Silniční cedule varují „Pozor, dalších 200 mil není vůbec nic!“

Jak Kateřina, tak Nájemníkův potok jsou výspy, v nichž přežívá nejeden náš poúnorový krajan. Obživou mu tam je kutání nerostů. Na těchto letištích jsem vystrčil lebku a dostal ránu v síle aspoň stovky žhavých Fahrenheitů, jež mne zahnaly zpátky na palubu. Fotografuji za letu onu jedinou silnici s ničím vpřed a ničím vzad, až někde moc daleko zázrak pěti bídných chatrčí pohromadě. Jak se tam asi žije? „Co budeme dělat v neděli odpoledne, milostivá?“ ptá se ryba ryby v akváriu. Ale kdož ví, třeba si tito obyvatelé mnou ručky, že nedopadli tak špatně, jsou aspoň u silnice, někdy jede něco kolem nebo dokonce zastaví. „Ale představte si ten život,“ říká náš hypotetický krajan, „jaký asi mají kluci, co s námi byli v lágru, teď jsou na ovčí farmě , tisíc kilometrů daleko od silnice, hospody a ženských. (Odpovídám mu nikoliv hypoteticky, s odkazem na dobu svého číšničení u Vašatů v New Yorku. Docházeli tam našinci z mnoha světových koutů, včetně těch, kteří si odkroutili léta na ovčích farmách v Great Outback. Neopomněl jsem se jich přeptat na eventuální komplikace, způsobené chudobnými pohlavními příležitostmi, jak že snášeli trýzeň celibátu. Dozvěděl jsem se, že nemálo ovčáků konalo sodomii se svými svěřenkami a že se slasti při takovém styku zas tak příliš od regulérního občanského kohabitování nelišily. A prý to mělo i tu výhodu, že dotyčná u toho nekecala.)

Z okna vidím MacDonnel Ranges, což je pohoří ve tvaru gigantického oraniště, vlnobití na obratníku Kozoroha, načež přistáváme v Alice Spring.

- Lázně Alice měly něco kolem 10 000 obyvatel.

- Za druhé světové války jich byla jen desetina.

- Ve dvacátých letech toliko setina.

- V roce 1871 tam zeměměřič W. W. Mills našel díru s vodou a pojmenoval ji po paní Alici Toddové, jejíž manžel měl na starost telegraf.

Málo lidí mělo důvod putovat do centra pouště. Ještě sem tam nějaký prospektor nebo geolog s afghánským velbloudem na provaze. To se změnilo za druhé světové války: japonský útok, invazní strachy, stěhování byrokratů z Darwinu. V době studené války a planetárních explorací si tady Američané zbudovali tajné středisko.

A začaly se také trousit turistické výpravy. Někdo totiž našel největší kámen světa, od Alice vzdálený devadesát minut letu či devět hodin v autobusu. Skoro 400 metrů vysoký a 4 kilometry dlouhý, pojmenován Ayers Rock a domorodcům znám jako Uluru. Kámen je opředen bájemi, okrášlen stejně dávnými malovánkami a za soumraku i za svítání poskytuje unikátní optické zážitky. Tento australský Říp je fialový, ocelový do modra, zlatý, řvavě rudý. Nepříliš daleko trčí rovněž neskutečně vypadající pohoří Olga, pojmenované po španělské královně.

V městě Alice Toddové je řeka Todd, v níž není voda, ale i tak se na ní pravidelně konají vodní závody. Lodičky nemají dno, přeborníci neveslují rukama, ale nohama, prchajíce řečištěm vyschlým na troud.

Vyrostly hotely i motely, adres bylo v turistické brožurce požehnaně. Vybral jsem si tu poslední v abecedě: ZDENA MOTOR MOTEL, 427 Kharlik Street, české dívčí jméno a navíc v ulici Karlíkově. Aby to tak byli našinci! Mluvili jsme s paní domu, ta byla anglosaská. Nenadšeně potvrdila manželovo češství a zdůraznila, že manžel je zaneprázdněn a nemůže s námi mluvit. A odehnala nás jako žebrající chátru. Nezbylo než dát vydělat jiným živnostníkům.

Když se Darwin připravuje na sezonu dešťů, v pouštní Alici už v říjnu začínají vedřiny. Rovněž se rozmáhá metla, na kterou půjdu s velkými písmeny: MOUCHY. Ano, mouchy jsou krutou knutou pátého kontinentu, i když, přiznávám, se do obětí aspoň nezakusují jako komáři. Šimrají, lezou do očí, lezou všude, a lidé hodně povídaví občas nějakou i nechtěně spolknou. Člověk tam aklimatizovaný je daleko méně alergický než nově příchozí. Předpokládám, že mouchy by se zasloužily o mou brzkou kandidaturu na šílenství.

Ve městě přes den praží a večer je vhodné vzít si svetr. V žádnou hodinu netrýzní tropická vlhkost. Sjíždějí se sem za povyražením farmáři, kovbojové, pastevci. Kolem Alice je 120 farem, oněch stations,  na prostoru 600 000 čtverečních mil, kam by se vešlo téměř dvacet Českých republik. Nejmenší farma tam byla o liliputánském rozsahu 200 čtverečních kilometrů.

S takovým osídlením musejí být potíže. Která nevěsta se potrmácí na vyvdaný majetek o milionu hektarů, aby pak vykrvácela bez pomoci u prvního porodu? Ale i když nevykrvácí, jaké vychová pokolení v pustině mezi vačnatci? Australané toto dilema vyřešili, jak se nejlíp dalo. Presbyteriánský misionář John Flynn, který má v Alice Spring kostelík a kousek za městem prostý hrob s jedním balvanem, vymyslel vynikající organizaci jménem Royal Flying Doctor Service.

Doktoři se vznesli koncem dvacátých let v Queenslandu a od té doby krouží nad celou zemí. Systém je jednoduchý a účinný: Tento podnik lékařů, ošetřovatelek, pilotů, radiomechaniků má 14 stanic a každá má na starost půl milionu míli (ČR x 16,4). V zemi je 1300 permanentních a 4600 přenosných komunikačních bodů, z nichž se lze dovolat na jednu ze čtrnácti stanic. Létající lékař může být do tří hodin u jakéhokoliv australského lůžka. V době předcházející tomuto vynálezu se pacient trmácel půl měsíce za ošetřením a nezřídka cestou vypustil duši.

Doktoři rovněž radí na dálku. Každá farma má lékárničku se standardním vybavením s asi tak osmdesáti užitečnostmi. Vzduchem tedy spěchá porada, jak si vykurýrovat úd, uštknutý škorpionem, jak vykuchat hnis z manželky. Tato tak zvaná rozhlasová klinika vysílá dvakrát denně.  Mezi Aeskulapy aviátory jsem našel značně neanglosaské jméno Dr. Basil Fetwadjieff, zřejmě Slovan jako poleno. Co všechno tato užitečná organizace zastane a přitom její roční výdaje přijdou asi na jeden mizerný milionek.

Éterem se šíří též vzdělání. Máme tedy paní učitelku, jejíž třída žije na území několika Českých republik. Žactvo poslouchá a odpovídá na krátkovlnné otázky. Bez „School on the Air“ by australský Great Outback náležel samoukům a negramotům.

Co dělat v Alice Spring? Místní týdeník Centralian Advocate, na rozdíl od tiskovin v Darwinu, byl dokonale provinční. Hledají se dárci krve. Inzeráty, zejména supermarketů. Inzeráty kandidátů, budou místní volby. Titulek „Desert is not for sale“: Nejmenovaný americký zájemce jednal s australskou vládou o koupi 1.600 čtverečních mil Simpsonovy pouště, hned tady na východ od Alice Spring. Akr za dvacet centů. Nějak se transakce dostala do rozhlasových novin, načež vláda začala dostávat neuctivé dopisy s pětadvaceticentovou známkou – pětník za poštovné, zbytek za akr. Jeden arménský Australan prohlásil, že koupí Simpsona celého, aby se tam nedostali Američané, které nenávidí.

V pátek se koná maškarní bál.

Alice prý je Mekka výtvarných umělců. Vlezli jsme do pár galerií a nebyli nadšeni. Líp nám bylo na večeru pionýrských písní, kde vesměs mladí amatéři nás oblažovali popěvky z doby australských začátků.

Rozšiřují se pohlavní choroby. Australský průměr je jeden nakažený na 400 obyvatel. V Northern Territories je poměr 1 : 200, v Alice 1 : 70. The Sydney Morning Herald předložil (4.4.1995) odhady, že tam na severu infekce AIDS je 40 krát větší než je celonárodní průměr, že gonorrhea u Abos je 28 krát a syfilis 194 krát častější v porovnání s ostatním obyvatelstvem.

Kráčel jsem řečištěm suchého toku Todd a kolem se váleli domorodci u vypitých demižonů vína hanebné kvality. Chudáci chrápající laciný sen. Kousek za břehem mezi domy byly asi i domy neřesti. U jednoho mi domorodá žena nabídla k pronájmu své opracované tělo. Voňavky na sobě měla jako sovětský funkcionář a lísala se ke mně, tedy k mým penězům, slovy „Pane, jsem zdravá a nikdy nejdu s chlapy naší rasy.“

Asi vyzním rasisticky: V Alice Spring Abo ženské, každá druhá hodně těhotná, neméně hodně páchly. Srovnatelná zkušenost s koželužnami v Africe, rozkládajícími se rybími jarmarky, s pojídáním stoletých čínských vajec.

Chtěli jsme se dostat na domorodé usedlosti a neúspěšný pokus byl trošku obdobou východoevropských zkušeností. Jsou misie – jako třeba Hermansburg Mission – můžete tam, budete velice vítáni, ale musíte mít povolení, a to nedostanete. Domorodá osada Amoonguna je taky moc pěkné místo k navštívení, jenže se tam nedá dojet. Byl jsem na anonymní úředníky rozezlen.

Vlezli jsme tedy do autobusů a cestovali po okolí. Hodinu jízdy od Alice je Standley Chasm, kaňon do výše mrakodrapu o tuctech poschodí, v oranžovém, červeném a vlastně i rudém provedení. Terén se poněkud podobal pouštním končinám amerického jihozápadu, od Texasu výše. Písek bez vody a lidí. Proto mě překvapil nápis „Koupání zakázáno.“ Mouchy trapičky se slábnoucím sluncem též ochably. Je po výhni a k užitku přijde svetr. Na obloze končícího dne oslněné mráčky připomínají žluté kytky. V další minutě jakoby vybuchnou. Nastává bombardování nebes. Šrapnely v ultramarinové báni. Hyperbolu ještě přeženu tvrzením, že mráčky páchly střelným prachem. Nejpříjemnější vizuální válka jakou si jen lze přát.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ CESTA  9 : Z  POUŠTĚ  PRYČ K OPAČNÉMU  BŘEHU

Z oázy zpět do letadla a nad poušť, jižnější a ještě dezolátnější. Končí severní teritorium a začíná stát South Australia, jehož 80 procent lidí žije v hlavním městě Adelaide. Vlastně celých 98 procent žije na zeleném pobřežním pruhu o průměrné šíři 40 mil. Pod námi by tedy měla být zbylá dvě procenta. Po několika hodinách pomalého letu s dokonalou viditelností jsme neviděli ani dvě promile čehokoliv. Toliko jeden důl, rozrytý mnohaposchoďový kráter.

Objevuje se cosi modrého. Ano, voda, jezera. Lake Eyre, sto mil dlouhé, ještě jiná jezera, jedno jménem Cadibarrawirracanna. A ani tady, u tolika písmen, ani noha. Prostičké vysvětlení: Jsou to vody vesměs bez vody, nejvýš tak půl metru slané horké břečky. Tady na suchém jezeře překonával automobilový rekordman Donald Campbell své rychlostní výkony. Nedaleko by měl být polsky pojmenovaný potok Strzelecki Creek. Dočetl jsem se, že tohle je naprosto ta nejmizernější končina v celé Austrálii.

Na západ od nás je velikánská pouštní planina Nularbor Plain, což si budou umět přeložit i bývalí studenti nepovinné latiny: nullus (-a, -um) arbor – místo žádného stromu. Odtud vede západním směrem ta nejdelší železniční dráha, přesně stále rovně vpřed, aniž by kde pár centimetrů uhnula, světový to rekord.

Podpovrchová voda je tu prý všude. Musí se ale vrtat někdy celé stovky metrů, než se přijde na pramen, a pramenem nezřídka je zoufale slané vřídlo.

Zde dole má být stanička Oodnadatta, kde se tři policajti starají o australskou zákonnost a pořádek na území 100 000 čtverečních mil (tři ČR x 3).

Andamooka je největším nalezištěm opálů. Kutají tam všelijací noví přistěhovalci, blonďatí Němci, Skandinávci, na svém a pro sebe. Opály jsou velikosti oblázku až pěsti, nejvzácnější je kámen černý a za dobrý kus lze snadno dostat tisíce dolarů. Opály opracovává v místě Woomera Čech Jerry Hlava. Dobyvatelé vedou doslova podzemní život. S rodinami bydlí v děrách, aby unikli satanskému vedru a mouchám. Tyto nory lze zbudovat se značným komfortem, včetně kanalizace. Nejproslulejší náleziště opálů se jmenuje Coober Pedy. Zaslouží se o 80 procent veškeré světové produkce. Kdokoliv může za poplatek pár dolarů získat právo kutání na vlastním písečku. National Geographic uveřejnil (říjen, 1976) článek o tomto opálovém centru světa. Začiná fotografií ozbrojeného vousatého zálesáka Josefa Boučka.

Rozdíl mezi severem a jihem v tomto státě je rozdíl mezi Saharou a zeleným Irskem. Nejlíp je to vidět z letadla. Tady končí písek, tady najednou, jak na hraniční čáře, začínají lučiny, silnice, domečky. Podobný kontrast lze vidět – a nejen z letadla – v Izraeli, kde od patníku jedním směrem jsou arabské úhory a opačným sionistické, irigované, vypiplané zemědělství.

Když jsme dorazili do Darwinu, to už jsme měli v těle pár měsíců afroasijského putování a náhlá převaha bílých tváří všude kolem nás téměř zmátla. Nyní přicházelo překvapení zásluhou další  neobvyklosti, totiž přírodou netropickou, s městem kamenným, solidním, s anglicky pěstěnými parky a botanickou zahradou, s pobřežím a vlnkami, ideál na koupání. My však, tropy změkčilí, jsme se třásli zimou a do vody nevlezli.

Objeli jsme místní pamětihodnosti v absurdně nepohodlném turistickém minibusu Toyota. Některá adelaidská předměstí by asi splňovala české normy ideálního bydlení: harmonie scenerie, přírodních darů a člověkem vytvořeného krásna, nevulgární luxus jako výslednice. Podobně jako v kanadském městě Victoria ve státě British Columbia.

Adelaidské okolí má velikánské borovicové, v tropech ovšem nevídané hvozdy. Za čtyřicet let vyrostou čtyřicet metrů. Řeka Murray čili Mořic poskytuje vláhu mandlovým hájům a sadům s ovocem na export. Třicet mil od Adelaide začíná Barossa Valley, největší australské vinařské údolí. Révu tu zasadili někdy v roce 1840 němečtí Luteráni a dodnes zůstala v majetku jejich potomků. Luteránské víno! K vínu, aby za něco stálo, je přece většinou potřeba katolíků, nebo snad ne?.

Tento stát nikdy nepřivážel zločince k osídlenecké akci. South Australia, jak již poznamenáno, zažila ten  největší poválečný percentuální růst právě zásluhou nových přistěhovalců. V automobilce Holden (místní větev General Motors) tito New Australians tvoří většinu zaměstnanectva. Na imigračním úřadě jsem četl nápisy německé, italské, jugoslávské, řecké. Napočítal jsem pět druhů řeckých novin. Též Jihoslované a Maďaři si je tisknou. Ale české nebo slovenské noviny prý tu neexistují.

Ani česká hospoda. Zato čtrnáct čínských a tři maďarské. Šli jsme k Hunům, našim evropským sousedům, z nichž se vyklubala hrozně hodná a navíc nešťastná rodinka. Tito v roce 1956 odešlí patřili k typu tvorů nepřesaditelných, neasimilovatelných, kteří si z hoře romantizují minulost, přítomnost jim zčernala, trestají svůj nový svět nerozumnými rozsudky a tím ovšem trestají nejvíce sebe. V Adelaide nevidí náramné město a okolní přírodu, ale zdůrazní, jak je v létě horko a kolik těch potvor much jeden spolyká i při kratším rozhovoru. Budapešťské nešťastníky nejvíc trýznila vzdálenost, či spíš vědomí vzdálenosti. Pohled na mapu pro ně byl k zalknutí. Být Adelaide třeba Augsburgem, do Maďarska by se dalo pomalu se stromu dohlaholit; taková země na dosah, byť jen teoretický, by byla méně žádoucí a oplakávaná. Podobné pocity přece zažil každý pražský zoufalec s umístěnkou někam do Prdelákova. Jaké to neštěstí, jak já se obejdu bez Národního divadla! Sice tam už léta nechodím, ale o to nejde. Jde o pocit mít tu možnost. Stačí, když kulturní svatostánek vidím z tramvaje a vím, že je k dosažení. Odvezete-li mne mimo metropol, představa takového údělu mne poděsí a budu bolestně bažit po kulturních slastech mimo bezprostřední dosah. Inu, ne každý emigrant umí být přistěhovalec, Austrálii tedy nedoporučovat patriotům, ale pionýrům.

Šli jsme do muzea k sbírkám z Oceánie. Poprvé vidíme vidličku kanibalů. Vyřezávaný kumšt z jižního a západního Pacifiku se liší od ostrova k ostrovu. Bedlivě jsme si prohlíželi uříznutou hlavu asi tak třicetiletého dědečka. Byl dekapitován milujícími potomky v obavě, aby jim nezestárl. Pozornost si rovněž zasloužily umělecky vyzdobené kápě, patrně z Nové Guineje. Nosí je truchlící příbuzní, a to tak dlouho, dokud se jim nepodaří někoho dalšího připravit o život. Tedy pozor při setkání s takovými kapucíny.

Ostrovy lákaly i jinak. V cestovní kanceláři visel plakát VISIT NEW HEBRIDES s vypreparovanou lebkou.

Let do Melbourne byl kraťoučký. Vstup a náhled do státu Victoria, na australské poměry dost malého, bez pouštního zázemí. Příroda je zelená, kopcovitá a připomínala mi americký Oregon. Tady prý je i nejpěknější pláž z celé Austrálie – ne na koupání, ale na koukání. Pobřeží jménem Ninety Miles Beach poskytuje devadesát mil nedotčené přírody. Známé jsou obrázky z národních parků jako je třeba Wilsons Promontory; známý je i útvar dvanácti apoštolů u Port Campbell.

Velká většina obyvatel státu žije v Melbourne, finančním centru Austrálie, metropoli klidné, spořádané, politicky spíš konzervativní, s vysokými příjmy a, nastojte, i s velikým zájmem o nové evropské příchozí. Stát Victoria vlastní hotely, takže příchozí nejde z letiště či lodi pod most, ale pod střechu, kde zůstane několik měsíců, než se trošku aklimatizuje, rozkouká, najde zaměstnání, vydělá peníze a začne se stavět na vlastní nohy.

Na letišti v Melbourne nás očekávala báječná žena Táša Golab, s kterou jsme se seznámili v Izraeli. Polská lékařka, židovka, která přežila ve vlasti nacisty zásluhou svého vyvdaného árijského příjmení. Manžel Golab, vojenský doktor, ale nepřežil zásluhou sovětského humanismu v Katynu. Táša vypadala nejvýš na padesát a bylo jí o čtvrt století víc. Měla s sebou adoptovaného syna, polského inženýra Ignáce. Vypadal na třicet, bylo mu padesát. Ještě s nimi přišel Australan Jack, který ze svého anglosaství v takové společnosti zrozpačitěl.

Tady už byla velká civilizace, nic provinčního; milionové davy. Páni ve finanční čtvrti vypadali přísně anglicky. Stačilo se ale pozastavit u novinového stánku – plno novin a časopisů ve všelijakých řečích a místo naší dobré latinky mnohé z nich měly bukvy a jiné cizí háky. V restauraci ve čtvrti St. Kilda neseděl ani jeden autentický Aussie. Samí přistěhovalci.

Novým krajanům se říká New Australians, zatímco v Americe se cejchuje s pomlčkou, Polish-American, Swedish-American. Když jde v tisku o označení rasy, neříká se „černý“ – „bílý“, ale Aborigines a European. Zase jinak než v americké praxi, kde úřední označení pro náš druh pigmentace je Caucasian. Poprvé jsem se s tímto termínem setkal na americkém konzulátu ve Frankfurtu: když paní za stolem vzhlédla a vyhodnotila mne jako Kavkazce, byl jsem zmaten, cítil se dotčen.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  10 :  NAŠI  ČEŠI  - PROTINOŽCI

V poměru k původnímu počtu obyvatelstva, od konce druhé světové války žádná zem, s výjimkou Izraele, neabsorbovala větší počet přistěhovalců než Austrálie. Před tím, na periferii světa, to byl kontinent s téměř výlučně anglosaskými kořeny, a teď už je jen z jedné poloviny. Pouze Evropané přijížděli až do šedesátých let, kdy teprve došlo ke zrušení otevřeně diskriminační whites only policy, že žádný Asiat či Afričan do země nesměl. Teď už tam legální příchozí z Asie tvoří 5 procent obyvatelstva čili víc než dvojnásobek počtu původních australských Abos a nepoměr se bude nadále zvětšovat.

Už několik století se rozprcháváme po planetě a dosud tak málo víme o osudu našich lidí. O jejich počínání na americkém kontinentu vyšlo pár knih, ale vím jen o jedné s australskou tématikou – The Czechs in Australia (Melbourne, 1983). Autorem je Michael (Mirek) Cígler, dokonce Plzeňák. Od něho se dozvídáme, že prvním Čechem mezi klokany byl Tadeáš Haenke. Císař Josef II. ho poslal, aby se věnoval botanickému bádání. Mezi pionýry, kteří se začali trousit v první polovině devatenáctého století, vynikl Jan Lhotský, dvojnásobný doktor lékařství a přírodních věd a navíc politický disident. Obtěžován rakouskými úřady se vydal za kopečky. Do Sydney dorazil v roce 1832, založil tam muzeum a pustil se do úspěšné výchovné, vědecké i publicistické práce. V polovině devatenáctého století v místě Ballarat vypukla zlatá horečka, došlo k přívalu zlatokopů. Nejznámějším Čechem se stal trutnovský rodák Čeněk Paclt, posléze autor užitečné knihy pro případné následovníky.

Zdaleka nejpočetnější přistěhovaleckou vlnu o století později tvořili naši poúnoroví uprchlíci. Budování vědeckého socialismu vyvolalo největší odchod ze země od doby Bílé hory. Dostal se mi do ruky značně neúplný seznam exulantů z roku 1948: u písmene H, jen od jména Houžvička Karel, šofér, po jméno Hrdlička Evžen, jsem napočítal 120 jmen – osudů, o nichž nic nevíme a nikdy se nedozvíme. Měli nevelkou naději natrvalo se usadit někde v západní Evropě nebo se dostat do severní Ameriky, a tak nezbývalo než jet naslepo k protinožcům. Často ani kapitán lodi nevěděl, v kterém přístavu pasažéry vysadí. V roce 1949 přijelo do Austrálie 4.167 Čechů a Slováků, o rok později 5.020. Uprchlíkům ze sovětizované části Evropy se tehdy říkalo „Balti.“

V té době studenti v exilu vydávali v Paříží a Ženevě revue Skutečnost. Tam uveřejnili (květen-říjen 1950) dopis: “Taková je Austrálie. Sotva vystoupíte z lodi, máte pocit, že konečně vás vítá země, která vám má dát nový domov. Dostanete se k práci, začnete vydělávat a pomalu se přizpůsobujete australskému životu a klimatu. Dostal jste se k železnici či do železáren v Newcastlu, případně jste měl štěstí a zametáte v nemocnici, kde máte celé zaopatření a každý týden svých pět liber. Nemyslím, že byste se dal strhnout vysokým platem a dobrovolně odešel na cukrovou třtinu do Queenslandu. Vaši kolegové jsou Australané, jímž se snad také chcete stát. První otázku, kterou vám každý Australan položí: „Do you like Australia?“ Ať už si myslíte cokoliv, řeknete právě tak automaticky jako pozdrav: „It´s a lovely country –lepší zemi jsem nikdy nepoznal.“ “ Dopis jestě dlouze pokračuje.

„Emigranti, ti to vyžrali, utekli za lepším, zradili vlast!“ příliš často slyšíme v naší rodné zemi. Morálně rozhořčeným kritikům doporučuji se seznámit s začátky zejména poúnorové exulantské vlny. Mnozí zahynuli v uniformách Cizinecké legie v Indočíně, jiní nepřežili ve vražedném vnitrozemí amazonských pralesů. V Austrálii mnozí začínali – a někteří i skončili – jako ovčáci, nedokonečně daleko od civilizace, nebo se dusili v dolech, bušili do železničních pražců. První dva roky byli všichni odkázáni na milost a nemilost místních úředníků. Lékárníkovi třeba přidělili funkci metaře, zatímco jeho manželku poslali mýt nádobí do stovky mil vzdálené vojenské kantiny. Pouze 15 procent přistěhovalců mělo možnost pokračovat ve svém původním povolání. Cígler uvádí tabulku s profilem zaměstnanců v Kew Mental Hospital, ústavu pro duševně choré: z učitele se stal ošetřovatel a po letech zase učitel, z právníka obchodník, z chirurga pomocná síla v kuchyni, teprve mnohem později opět chirurg. Tehdy to rovněž ještě byla země protivně, potupně provinční. Několik Čechů té generace se mi svěřilo s touž zkušeností:  když seděli v parku a s českým kamarádem si ovšem česky povídali, přistoupil k nim popuzený domorodec a přikazoval mluvit jen anglicky, nebo že zavolá policajta.

Český geolog Dr.M.Schleiss objevil uran blízko toku Alligator River. Cígler cituje svědectví našince z Alice Spring: „ Několik měsíců jsme hledali uran 250 mil na západ od Darwinu. Plno hadů, jezera se slanou vodou, velký nedostatek pitné vody. Prodíráme se vysokou trávou, v níž je plno divokých prasat a krokodýlů. Nic příjemného, když člověk neví, co ho kousne do nohy nebo zda mu nespadne za krk had se stromu. Takový je život prospektora.“

Daleko ve vnitrozemí zemřel našinec J.Mueller, manažer zlatého dolu. Dostal tetanus, domorodci ho nesli na nosítkách 60 kilometrů k nejbližšímu místu, odkud by ho mohlo letadlo transportovat do nemocnice. Špatné počasí znemožnilo let, pacient zemřel.

MUDr. Zdeněk Souček začal jako holka pro všechno a trvalo několik roků, než se směl vrátit k medicině. Nikoliv ale v Austrálii, ale na ostrově Macquarie v blízkosti Antarktidy. Když si odsloužil dlouhodobou mrazivou brigádu, směl odjet jako lékař na Novou Guineu do tropů. Tam pracoval šest let, načež se vrátil do Austrálie, znovu žádal o právo věnovat se medicině a opět neuspěl. Vrátil se tedy do vyhnanství na ostrov Macquarie, kde zemřel. Tedy další příklad těch, kteří to vyžrali zradou socialismus budující vlasti a honbou za zlatým teletem.

Mezi poúnorovými exulanty byla početná, smůlou poznamenaná generace, narozená ve dvacátých letech: Hitler jim zabránil dostudovat před válkou, komunisté pak po válce. V zámoří se protloukali všelijak, ti nejvytrvalejší získali v téměř už penzijiním věku osudem jim upíraný doktorát.

Vzdor tolika potížím, mnozí našinci se tuze úspěšně prosadili. R.Krupička založil se skupinou českých vědců farmaceutickou firmu, M.Krajnik zkonstruoval a vyrobil první australský automobil, řada českých architektů uspěla, A.Šponer dokonce založil alpské letovisko Thredbo.

Úspěchy v průmyslu, vědách i umění. František Kaštánek přišel do země toliko s kartáčkem na zuby a začal jako ovčák. Posléze ve vnitrozemí státu Victoria koupil tři zchátralé farmy. Každý ho varoval, že dobytkářství v takové končině je nesmysl. Nedal se odradit a pustil se do studia farmářské literatury. S pilou a buldozerem začal dobývat eukalyptovou divočinu a podařilo se mu vytvořit pastviny, vypěstovat trávu. Vlastní rukou zvelebil bydlení, až vzniklo nóbl sídlo, postupně naplňované uměleckými předměty. Z Kaštánka se stal proslulý sběratel a kulak. Na jeho tři vzorné statky se sjížděli zvědavci z dalekého okolí.

Zkušenost z různých zemí exilu potvrzuje, že někdy stačí jen jeden člověk, aby stmelil a při životě v daleké zemi zachoval etnickou komunitu. V Austrálii se o to obrovsky zasloužil František Váňa, už od roku 1950 vydavatel Hlasu domova.

Obětoval čas, peníze, energii, v domku v melbournské proletářské čtvrti Richmondu na koleně vytvářel potřebné noviny. V jeho případě pak osud rozhodl spravedlivě. Náš nezištný vlastenec totiž vyhrál fůru peněz v loterii, přestal mít materiální starosti, byl zajištěn na celý život. Přestěhoval se do luxusního sídla a pokračoval ve své obětavé činnosti.

Generace posrpnových uprchlíků se dostavila do podstatně již jiné Austrálie. Nikdo je nepřiděloval k ohavné práci v dálavách, v buši zabíjet hady klacky s elektrickým nábojem. Země pozbyla svůj převážně anglosaský charakter. V Melbourne teď žije přes půl milionu Řeků, v místním telefonním seznamu šesté nejčastěji se vyskytující jméno je vietnamské Nguyen. Už by se věru nemohlo stát, že popuzený Australan britského ražení by hrozil policajtem při zaslechnutí nikoliv anglické řeči. Vláda teď novým přistěhovalcům přispívá k překonávání obtížných začátků. Zajistí první bydlení, jazykové kurzy, pomáhá sehnat první zaměstnání.

V Praze normalizátoři rok co rok, zejména začátkem dovolených, tiskli odstrašující reportáže o hrůzném osudu uprchlíků, že 99 procent emigrantů dychtí po návratu domů (například tvrdila Mladá fronta, 22.6.1985, autor Jan Čech). Rudé právo, uveřejnilo (16.6.1982) varování „Nejcennější, co mám“ z pera Jany Musilové. Sága emigrantů – manželů Pavla a Ireny: „Když přistálo naše letadlo v Sydney, nastoupili jsme s dětmi a dalšími rodinami do autobusu, který nás měl odvézt do hotelu. Silnice vedla divně vyprahlou krajinou bez zeleně. Trsy žluté trávy, rozpraskaná půda…Tahle měsíční krajina je Austrálie? Když jsme zastavili před hotelem, jeden z emigrantů se zdvihl na sedadle a zoufale volal: „Kterej blbec to napsal, že je Austrálie krásná země!“ Přidali se k němu další a žádali řidiče, aby se vrátil na letiště.“

Snažím si představit tuhle báchorku: Expedice utrmácených pasažérů, kteří právě absolvovali let na opačný konec světa. Poté, co je autobus vezl nedostatečně zeleným předměstím, cestovatelé odmítnout vystoupit a chtějí se okamžitě vrátit.

Jak? Za co?

Pavel a Irena se nicméně tentýž den rozhodli, že se přece jen vrátí. Byl tu ale zádrhel. „To znamenalo našetřit spoustu peněz. Trochu spoléhali na české emigranty, kteří snad pomohou. Jenže brzy pochopili, že tam v Austrálii vládne mezi našinci zákon džungle.“ Tedy zákon džungle v mrtvé pouštní Austrálii. Emigranti se srdcem z kamene jim nechtěli darovat dva tisíce dolarů.

„Pavel se seznámil s člověkem, který měl dva akademické tituly. A přece se mu devět let nepodařilo najít práci.“

„Irena viděla,jak dospělí chlapi probrečí celé noci.“

Jenže Pavel s Irenou si na cestu přece jen našetřili .“Před návratem nám vybavovaly formality tři ženy, české emigrantky. Dvě z nich žijí v Austrálii už třicet let, třetí je tam teprve od roku 1965. Všechny plakaly. Záviděly nám. Kdyby prý mohly, šly by domů třeba po kolenou.“

Se čtenářstvem se tehdy doopravdy zacházelo jako s úplnými blbečky. Proč by se nostalgické dámy nemohly vrátit? Jistě si za třicet let nastřádaly aspoň tolik, jako Pavel s Irenou a nezjištěným počtem potomků.

Většina našinců, které jsem potkal, si v Klokánii docela lebedí a neuvažuje o trvalém návratu do rodné země v problematicky sametových podmínkách.

Integrovat se lze všelijak – také sňatkem. Ne všichni zájemci a zájemkyně spěchali k oltáři s anglosaským partnerem. Cígler uvádí, že 1.128 českých a slovenských dívek si vzalo našince, 191 Poláky, 165 Němce, 136 Maďary, 111 Rakušáky, sedm jich dalo přednost Číňanům a jedna Fidžanovi.

Nejpočetnější profesí, s níž jsem se v Austrálii setkal, byli asi matematici. Zbyli vůbec nějací takoví ve znormalizované vlasti? Jedna polomatematička odjela na ostrov Howe, věnovat se výzkumu slepic.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  11 : HLAVNÍ  MĚSTO  A  NEJVĚTŠÍ  MĚSTO

Návštěvě státu New South Wales předcházela zastávka v kompromisu dost nedávného data, totiž v Canbeře. V celoaustralském orchestru hude Melbourne (Vic.) toliko druhé housle. Primášem je Sydney (N.S.W.). V porovnání k jejich rivalitě dělají český Hradec a Pardubice dojem siamských dvojčat. Mají-li Noví Jižní Welšané veliké mezinárodní letiště, musí je mít i Viktoriánští. Vzájemně si upřeli právo hlavního města, které se proto muselo vybudovat v prázdnotě na půl cesty. Tak vznikla Canberra, město nejenom hlavní, ale se svými nyní již 300.000 obyvateli to největší vnitrozemské. Jak je nám již známo, opustit v Austrálii břeh, znamená opustit urbanizaci.

Okolí federálního centra vypadá, aspoň z letadla, nazelenale vlnitě, nepouštně, zásluhou půl milionu nepříliš dávno vysázených stromů. V Canbeře cokoliv zbudované před rokem 1950, patří do stavitelského pravěku. Federální úřady se tam začaly stěhovat až po druhé světové válce. Takových novot krášlí či hyzdí naši planetu několik: pár vesměs patetických pokusů v Africe, Islámabád v Pakistánu, Chandigar v Indii, kde se to začalo rozpadat ještě před jeho dostavěním (situace posměšně, leč nikoliv nepřesně známá jako instant decrepit). Uprostřed ničeho se zrodila Brasilia, dítě prezidenta Juscelino Kubitscheka českého původu, a rovněž tam už hryže zub klimatické nepřízně.

Umělá města ovšem dělají dojem umělý, nezabydlený. Sídliště byrokratů nejsou od toho, aby okouzlila. Mně se tam ale líbilo. Hezké holky, s dlouhýma nohama v minisukénkách, vinárny a italské restaurace, neupachtěné tempo, nikde špína či stopy předčasného rozkladu.

Umělou matičku Canberru postavili její tvůrci podle washingtonského vzoru. Od parlamentu vede přímá čára k válečnému památníku. Na umělém jezeře, jež dostalo jméno kapitána Cooka, tryská gejzír do aspoň stometrové výšky. Spršku doprovází zvonková hra.

Projíždíme městem: moderní knihovna, náramná univerzita, potom budova zákonodárná. Neboť tohle je British Commonwealth, vnitřek připomíná Westminster. Rovněž s vlastními archaismy a absurditami. Třeba na jednacím stole mají dvě krabice. Jsou úplně nanic, ale jsou tam, neboť je kdysi věnoval britský monarcha.

Turisty v Canbeře vozí do Royal Mint – výrobny mincí. Při pochodu visutými chodbami shlížíte na tvůrčí proces, od dodávky kovu k postupnému zpracování až po poslední mašinku, která vykašlává dohotovené šesťáky. Mince se ještě zatepla šinou na pohyblivém páse, u něhož sedí několik nepohyblivých ostřížů. Paní kvalitářky vyklovávají zmetky a jejich výkon na mě udělal největší dojem z celé královské mincovny.

Ve vojenském muzeu měli ukázku od všeho, včetně celého bombarďáku. Tento Lancaster totiž se stal za druhé světové války šampionem RAAF (Royal Australian Air Force) s největším počtem vykonaných náletů. Bombardovaná místa jsou vyjmenována chronologicky. Našel jsem tam i své rodné město: Pilsen, September 1943. Na muzeu je také sto tisíc jmen australských padlých. Jména jsou vytesána podle abecedy, bez hodností a dekorací, v smrti sobě rovna.

Vlezli jsme prohlédnout si moderní budovu Nejvyššího soudu. Všechno projednávání se natáčelo a podzemním kabelem putovalo do ústředny, kde z magnetofonových záznamů vznikaly příslušné protokoly. V hlavní jednací síni seděla třicetiletá italská černovláska Maria Monteleone, obviněná z vraždy rovněž italského přistěhovalce Giacomo Tallarida v místě Narrabundah. Proces byla učená britská debata jedna radost. Páni s parukou na ježka a s copánkem; jen předsedající sudí měl paruku větší. Jurisprudenti vlídně dumali o velice technických, procedurálních aspektech, pro meritum věci bezcenných. Nemyslím, že postřehli zděšení a zřejmou neschopnost údajné vražedkyně se aspoň trošku vyznat v tématu.

V novinách stálo, že Maria Monteleone trvala na své nevině. Výsledek nevíme. V témže listě bylo oznámení o protestu domorodých rodičů, kteří nechtějí, aby jejich děti chodily do společné školy s bílými.

Embassy Row se tehdy teprve budovala a již dohotovená vyslanectví připomínala pavilony někde na Expu. Japonci tedy mají stavení japonské, Siamci thajské, Jihoafričané je vystavěli ve tvaru burské farmy, Američané v podobě gentlemanského obydlí farmáře z Virginie. Sověti se tady málo povedli. Jsou nenárodní a bleděmodří. Zahrádku jim zrovna okopávalo několik prototypů KGB.

Poslední večer nám končil u přenosu Parsifala z Bayreuthu.

Z Canberry do Sydney byl let krátký. Tam začala britská kolonizace dovozem odsouzenců. Vzdor pozdějšímu rozmachu jiných oblastí kontinentu, New South Wales se udržel jako industriální stát číslo jedna. K tomuto primátu patří největší město země, nejvíc lidí, dlouhé pěkné pobřeží, vinice, k severu též banánové plantáže a miliony ovcí v zázemí. V cizině se příslušná turistická informační úřadovna spíš bude jmenovat New South Wales Office než Australian Office. Ústavní uspořádání v zemi dává státům tolik práv, že atributy samosprávy a samostatnosti jsou někdy téměř k nerozeznání.

Sydney je australskou vstupní branou, má tedy stejnou funkci jako v USA New York. Jinak jsou si ale tyto dva stavy značně nepodobné. Sydney připomíná San Francisco. Obojí je kopcovité, ulice do vršku s pastelovými domečky, obě města krášlí záliv. Australský břeh je značně klikatý a to je dobře, neboť s tolika kopci, zálivy a zátokami rekordní procento obyvatel má z oken pohled a ze dveří přístup k oceánu. Privátních lodí, lodiček, jacht, kocábek a korábů je tam nespočetně.

Městská doprava tam vysadí přímo na plážích. Nejznámější se jmenuje Bondi beach. Na ní jsem si vyfotografoval ceduli, ilustrující přibývající mnohotvárnost země:

DANGER

BATHE BETWEEN FLAGS

FATE IL BAGNO FRA LE BANDIERE

SCHWIMMEN NUR SZWISCEN DEN FAHNEN

Ano, szwiscen. K australským plachetkám, plážím a koupání patří také žraloci, a proto teď poskytnu žraločí školení v kostce. Věda se o tyto netvory začala pořádně zajímat až za druhé světové války, když docházelo k mnoha krvavým útokům na sestřelené letce a jiné trosečníky. Žraloků bylo napočítáno na 250 druhů, z nichž ale jen devět patří do kategorie man eaters, tedy tvorů člověku nebezpečných. Největším mezi těmito zabijáky je tak zvaný „velký bílý“, až šestimetrový. Naprosto největší žralok, tzv. velrybí o délce třinácti metrů, člověka nenapadne. (Ovšem i tento největší žralok co do velikosti je pouhý vodní potěr v porovnání s velrybami, které dorůstají váhy až padesáti elefantů!) Australský břeh je zejména ohrožen žralokem býčím – bull shark. Vědcům se podařilo pomocí aluminiového cylindru změřit jeho skus. Tento maximálně třímetrový exemplář kousl silou 18 tun na čtvereční palec. Žraloci jsou též kanibalové. Některé typy zkonzumují vše možné – papír, plechovky, lidské výkaly.

Plavce dobře ochrání v moři síť, která ovšem není všude, kde je plavec. Žraloci ročně zmrzačí a zabijí až 300 lidí. Tisk, film a televize informují Austrálii o setkáních a utkáních člověka s rybou. Občas bývá zveřejněn obrázek poněkud amputovaného vítěze. Každopádně, žraloku, spolu s hadem a krokodýlem, přisuzuji primát v ohavnosti a jako správný malý český člověk se všech tří obávám. Méně nebezpečná vzrušení se najdou v Sydney, jejímž Piccadilly Circusem je King´s Cross. Plno restaurací, prodavačky lásky v hot pants, hippies kolem Alamein Fountain, další podniky a podnikatelé se vším, co patří k nočnímu životu.

Na absurditu světa nás upozornil trockistický obchůdek, kde měli za výkladem značně plamenné citáty, a tak jsem vešel se zájmem o koupi provolání SMASH AMERICAN IMPERIALISTS AND THEIR RUNNING DOGS. Imperialisté a jejich psí spřeženci, ale nebyli na prodej. Zato měli na skladu celou kupu podobizen gruzínského dobrodince, což by tedy spíš prozrazovalo prodejnu maoistickou než trockistickou. Josip Vissarionovič byl proveden v hedvábí, 49 x 72 cm, v oné oficiální maršálské podobě jež zdobívala naše zdi v táboře míru. U tohoto čínského produktu byla i čínská cena:  pouhý maloobchodní půldolárek. Maršála teď mám doma v Binghamtonu a když zatáhnu za šňůrku, poslušně se mi svine.

Všechny sydneyské atrakce přetrumfla místní opera, Taj Mahal to Austrálie, jeden ze stále nejpozoruhodnějších výtvorů kdekoliv na světě. Začalo to v roce 1957 konkurzem. Z 233 návrhů porota vybrala koncept Dána Jorna Utzona. Ten navrhl asi 70 metrů vysokou nádheru v podobě nashromážděných škeblí či plachet, do nichž se opírá vítr. Technicky byl nápad zřejmě neproveditelný, ale tím se Dán nezatěžoval, neboť nepředpokládal, že vyhraje.

Jenže to bylo v době rostoucí nechuti k mussoliniovským krabicím. Navíc v porotě seděl vlivný finský Američan Eero Saarinen. Kdo se kdy ocitnul na Kennedyově newyorském letišti, těžko přehlédl prapodivně prohnuté tvary pavilonu TWA, společnosti, postihnuvší bankrot – autorem tohoto lívancového výtvoru je Saarinen.

A tak Dán, který v Sydney nikdy nebyl, zvítězil. Vláda, aby nepoplašila poplatníky, odhadla výdaje na nerealisticky nicotný obnos deseti milionů. Ve skutečnosti se probendilo milionů aspoň sto padesát. Hlavním finančním zdrojem se stala loterie. Opera se stala i místem politického ping-pongu, předmětem vtipů a hádanic. Potom v roce 1965 ve volbách vyhráli konzervativci. Ti šli na operní výdaje konzervativně, Dán se urazil a podal demisi, která byla s radostí přijata. Jeho roli převzal místní muž, pokoušející se o řešení téměř neřešitelného. Východisko bylo jen v kompromisech, s výsledkem, že v této obrovsky nákladné a náramné stavbě není dost místa na velké opery. Wagner se jim tam nevejde. Slavností otevření se v roce 1973 nezahájilo s Verdiho Aidou, ale méně náročnější Prokofjevovou Vojnou a mírem.

Unikátní, extravagantní nápad nejenže s okolím harmonizuje – on je dobývá. Je teď už od Sydney neodmyslitelný. Dnes by Sydney bez opery byla Prahou bez hradčanského panorámatu.

Ke klokanímu panorámatu patří též staří páni a paní, důsledně v bílém, na trávě při kuželkách a jiných sportech, při kterých se cosi hází a kutálí. Vídali jsme je z oken autobusů a městských vláčků na cestě za známými, kteří nás pak ukazovali svým známým. Poslední večeři v Sydney jsme si pochvalovali v luxusním domě rodiny Ma, čínských velkoobchodníků s banány. Jejich mateřština už měla notný australský přízvuk.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  12  :  RURÁLNÍ  EXPEDICE

Byli jsme pozváni na Isle of Capri, na pláže u vody; příjemné, leč asi nudné. Nebudeme se tedy do takových dálav trmácet, oželíme i Great Barrier Reef a raději objevíme na vlastní pěst něco bližšího. V novinách jsem postřehl nabídku, že u farmáře R.W. F. McDonalda na adrese Glen Donald, Bumbaldry, via Cowra, N. S. W. lze za peníz být hostem. Pojedeme tedy vlakem 300 kilometrů ze Sydney do vnitrozemí k merkuriálnímu zemědělci.

Odjezd byl až v jedenáct večer a to, co jsme cestou zažili, připomínalo Sibiř – zima, vítr, děsivé meluzíny, ve tmě nikde nic, ani jeden obrys chýše. První větší zastávka se jmenuje Bathurst a má podivnou, viktoriánsko-barokní soudní budovu. V Londýně se totiž koloniální byrokraté spletli, plány určené pro Bathurst v západoafrické Gambii poslali sem a podle nich se stavělo. Kdo ví, jaký unikát vystavěli Afričanům.

Dorážíme do místa jménem Blayney. Města vnitrozemské Austrálie jsou prý mezi sebou ještě míň rozlišitelná, než je tomu v USA. Aspoň jedna široká ulice a na ní hotel Central. V Blayney přesedáme jako jediní pasažéři do lokálky, která k zvládnutí šedesáti kilometrů prázdným, nazelenalým, značně malebným krajem potřebovala dvě a půl hodiny. Strojvůdce totiž v terénu zahlédl vandráka, zastavil a šel se s ním zeširoka bavit. Vezeme dobytek a máme nabito. Cílem je Cowra, vyslovováno však Khéra, krajské město s podivným unikátem. Za druhé světové války tam byl japonský zajatecký tábor a po něm zbyl japonský hřbitov. Několik stovek synů Nipponu se dalo do pošetilého útěku. Neprchali domů, ale do náruče smrti. Než by snesli hanbu zajetí, raději skákali pod vlaky, vozidla, věšeli se, párali si břicha.

Typický farmář McDonald v typickém australském širáku si nás ze zastávky odvezl dalších třicet kilometrů na své pozemky. Na farmě žil sám se ženou; ta nám třikrát denně servírovala totožně nestravitelné výtvory, původu asi skopového. Rodina měla několik dospělých dětí, z nichž ani jedno nejevilo zájem o pokračování v bukolické existenci. Nejnadějnější syn utekl do Sydney a raději dělá taxíkáře, svěřil se zatrpklý otec.

S ovčáctvím je dneska v Austrálii potíž. Nejvíc zřejmě ublížil vynález syntetických vláken. Navíc, ovce jsou háklivá stvoření a zabije je jak sucho, tak velké horko, rovněž nákaza mouchou blowfly; ubližují jim paraziti a divocí psi dingové. V novinách jsem zahlédl článeček, že v Queenslandu toho roku zahynulo 1,7 milionu ovcí. Cena za dosud živý kus na tak zvané cash-and-carry bázi, tedy naložit si, odvézt a platit v hotovosti, byla 25 centů. Čtyři ovce za dolar.

I tady v Novém Jižním Walesu, když jsme si s Priscillou vykračovali krajem Bumbaldry, jsme viděli ovčí mrtvoly. Každých pár kroků ubožáček beránek, zásluhou velice suchého vzduchu nepáchnoucí, v procesu mumifikace.

Při putování jsme též zpanikařili. Potkali jsme se s hadem, kdoví nakolik jedovatým, a my teď v sandálech v dost neprůhledně trávě na několik kilometrů dokola. Navíc nás začali napadat zlí ptáci, které potom farmář identifikoval jako magpie. Jsou to velice ordinérní opeřenci, při hlídání hnízda jsou popudliví a útoční. Vcelku nepříjemné odpoledne.

Začali jsme se učit sebeobraně a zbraní nám byl bumerang. Bumerang je trojí: Tak zvaný killer čili zabiják, který je jen maličko zahnutý, značně těžší než ostatní typy a používá se k lovu. Pro bojování s člověkem se používá model podobnější spíš sekyře než ohnutému klacku. V žádném případě se killer nevrací. Jeho úkolem je trefit, zasadit ránu, oběť skolit. Onen model s návratkou – tzv. comeback boomerang – je jen pro zábavu, k rozptýlení. Tímto rekreačním instrumentem se beztoho nestrefíte, je nepřesný; ovšem po pár pokusech se k ruce poslušně vrátí. Je ale nutné dát si pozor, aby ostrou hranou neublížil dlani.

Stříhání ovcí nepostrádá zajímavosti. Úkon se lze jen obtížně naučit, výučnímu listu musí předcházet léta cviku a odborníci  v zemi údajně vymírají. Takový lazebník zvládne v průměru sto ovcí denně. Stachanovec až 180 kusů. Stál jsem v salaši se stopkami v ruce: Přeborník, cigaretu mezi zuby, popadl skopce, vrazil si ho mezi kolena, napřed mu ušmikl špinavé rouno na břiše, potom ostříhal, vlastně vysvlékl zvířeti stříž v jednom kuse, občas s trochou zakrvavělé kůže. Rekordní čas jedna minuta padesát vteřin.

Za tři týdny má holátko na sobě dost porostu k zahřátí. Ovce se stříhá jednou ročně a nastříhá se z ní deset liber. V Austrálii se rozlišuje 1.500 druhů vlny a kvalita, uniformita, síla a délka rozhodují o jeho jakostní klasifikaci. Ovce zažije střižbu celkem pětkrát. Po pěti letech se jí totiž začnou kazit zuby, nemůže se úspěšně pást, a tak se naposled zvíře důkladně vykrmí, ostříhá a šup s ním na porážku. Ovcím se nevypaluje na tělo vlastnické znamení, nýbrž přicvaknou jim do boltce plíšek.

Na farmě měli pár poněkud ochočených klokanů. Mladým se ve vaku věru líbí. Takový habán si ještě hupne mamince do vaku, byť je jí pomalu k ramenům. Když pan McDonald přivezl třináct zrovna zrozených telátek, klokani se velice rozčílili.

Toto místo Bumbaldry je podle mapy jen asi sto mil od Canberry. Cítili jsme se být tisíc mil odevšad. Končiny bez lidí. Nejbližší soused žije hodinu daleko. Je sám, nemá nikoho, nenávidí každého. Za posledních osmnáct let viděl jen vlastní stín. Ideální prostředí pro misantropy. Na pěšinkách jsme potkali jedno psisko, malého černého teriéra. Bezprizorné stvoření středoevropského vzhledu. Mluvil jsem na něj česky, nepochybně rozuměl a chodil za námi denně.

Paní farmářka pochopila, že ty její hrůzy z plotny nesabotujeme z rozmaru. Na chleba nikoliv domácké výroby jsme se vrhali jako vlci. Snažila se tedy o rehabilitaci přednáškou o múzickém umění a na gramofon nám dala několik Dvořáků. A potom že nás vezme do kraje za civilizací. Snad dokonce i slovo kultura padlo. Každopádně se na výlet vyšňořila.

Jeli jsme hodiny a naším cílem, jak se ukázalo, byla osada a v ní hospoda. Ještě nebylo otevřeno, a tak jsme museli počkat pod eukalyptem.

Představte si smutnou pivnici, několik prázdných stolů, mnoho poházených špačků, potrhané plakáty o dávných patetických událostech, mouchy na zpocené paní u pípy. Dali jsme si tedy se společnicí ve svátečním širáku mok, aby kulturní vyžití dosáhlo svého vnitroaustralského vrcholu.

Nejvyšší čas vypadnout zpátky do Sydney. Tentokrát vlak jel v opačnou, tedy nikoliv noční hodinu a tak tam, kde  původně za tmy vyváděla meluzína, jsme pohlíželi na prázdnou končinu, na občasné smutné baráčky u kolejnic. Kdybychom si tu upalovali pouští, jistě by na mne neveselost nesedala. Od toho je poušť, aby byla suchá a prázdná. Ale míjet ztracence u chýše, kormutlivou osadu či dokonce městys, to aby si pak člověk právem postýskal.

Vlak byl rovněž prázdný, až na pána, který si přehrával šachové partie. Chtěl si popovídat, přisedl si a představil. Polský Neárijec, už je tu leta. Syn je lékař, dcera tento týden promuje, také na medicíně. A ukázal nám fotku pohledné australské dívky.

Blížilo se velkoměsto. Po náhorní rovině přišla dolina a přibylo vlhkého vzduchu. V Sydney jsme vlezli do taxíku. Za jeho volantem možná seděl McDonald jr., uprchlík z rodinných statků v Bumbaldry.

A tím pro nás skončila první cesta v Austrálii do níž jsme z opačného konce vlezli.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  13 :  POZDĚJŠÍ  ZÁSKOKY  DO  KLOKÁNIE

Od té doby jsem se tam prozatím vrátil čtyřikrát, ale jen jednou zamířil do Západní Austrálie, kde vyrostlo atraktivní moderní město Perth. Tato metropole je trošku v roli ostrova – ze dvou stran má moře a ze dvou poušť. Do Sydney to je stejně daleko jako do Singapuru. Velcí kumštýři Rafael Kubelík a Rudolf Firkušný prý o Perthu prohlásili, že je ideálním místem, kam jít na penzi. Usadil se tam nejeden náš člověk. Z jihočeského Písku do Perthu doputovala Dáša Šimková, autorka vynikající knihy Byly jsme tam taky(Toronto, 1980), precizního, nepatetického dokumentu o českých ženách v českých kriminálech padesátých let. Tehdy dvacetiletá studentka padla do drátů lidem zvláštního ražení a celé své mládí strávila za mřížemi.  Obdivoval jsem její půvab, optimismus, smysl pro humor. Již není mezi živými, nedočkala se svobody, natož pak dne, kdy KSČ v podobě KSČM to už dotáhne na druhé místo v popularitě u nepoučitelného národa. V odlehlých rurálních oblastech jsem potkal pramálo našinců. Jedna energická Češka žila s manželem – vynálezcem na opuštěné farmě. Vyprávěla, jak honili a nakonec zabili jedovatého hada, který jim vlezl do kuchyně.

Do Adelaide, centra Jižní Austrálie, mě našinci pozvali na besedu a odměnili vepřovými hody. Tam jsem se dozvěděl, že černé zabijačkové polévce se má správně říkat prdelačka.

Dlouhodobý pronájem auta pokládám za nejpohodlnější a nejekonomičtější způsob cestrování. V Austrálii se držela  britská tradice jízdy po levé straně vozovky, vesměs skrovných rozměrů. Proč věru investovat do mnohaproudových dálnic v zemi o velikosti USA, ale s nepatrným počtem obyvatelstva?  Smí ze jezdit dost rychle, mnoho silničních úseků je stále v opravě, kamení létá, takže i v malých osadách existují služby, kde motoristům vyměňují skla 24 hodin denně. V Africe varují dopravní značky před slony, pštrosy, žirafami, atd., tady se podobné varování týká klokanů: na žlutém kosočtverci je zpodoben vačnatec z profilu a u toho údaj o vzdálenosti – 10, 50, 100 či více kilometrů. Až do takové dálky hrozí nebezpečí klokaního skoku do cesty. Nepřejeli jsme ani jednoho, ale pár už přejetých jsme minuli.

Rodák ze suchozemského státu se tam může u mořských břehů pořádně vydovádět. Pláže se tam táhnou do značné délky. Na oné již zmíněné Ninety Miles Beach - tedy té devadesátimílové sídlí hodně černých labutí.

Ve vnitrozemí nás překvapily, ba přímo zmátly výsledky lidské píle v sousedství řeky Murrray. Na místě někdejšího troudu a planých křovin rozkvetly ovocné háje. Viděl jsem tam snad víc pomerančů než na Floridě a Kalifornii dohromady. Kdysi jsem se ušklíbl nad existencí australského vína, vždyť ho sázeli němečtí luteráni a co prý dobrého si lze slibovat od protestantského moku. Z pramalé tehdy zkušenosti jsem se dopustil nehorázné, nespravedlivé generalizace, cítím se vinen v plném rozsahu obžaloby. Právem mě pokáral muzikolog a oenolog, znalec vína Jaroslav Kovaříček, posrpnová hvězda rozhlasové stanice ABC-FM, propagátor české hudby. Stejně jako v klasických tóninách se vyzná i v odrůdách a ročnících révy, ba i vlastní jednu zcela českou vinici.

S výjimkou příliš tropického severního teritoria se vinařství uchytilo všude. Pečlivě jsme probádali a ochutnávali víno v jihoaustralském údolí Barossa, mezi usedlostmi s jmény Lyndoch, Tanunda a Nuriootpa. Jsou tam i autenticky německé Baeckerei, Konditorei, v jedné Metzgerei nám krájel salám Teuton, chlapík perfektně uvězněný v čase. Vzhledem patřil do posledních let wilhelmovského císařství, s přízvukem, licousi, se vším.

V oblasti řeky Hunter, v končinách se slovansky znějícím Cessnokem a Pokolbinem, pod vinicemi se ve velkém rubá uhlí. Ale světe div se, Petře Bezruči, Maryčko Magdonova, nikde haldy, žádné umouněné kopce.

Zmizela zlatokopecká města, kdysi s tucty prosperujících hotelů a nevěstinců. Nic po nich nezbylo, nejvýš tak jedna muzejní místnůstka s uhrančivými fotografiemi. A hřbitov. Prolézal jsem mezi rovy a četl. Ubohý průměrný věk nebožtíků – vic než 25 let se zpravidla nedočkali.

V městečku Glen Innes nám na úřadě darovali podrobné mapy a označili, v kterém že údolí jsou k nalezení topasy a kde safíry. Manželka se mi přeměnila v krtka, hloubila nory a já začal brzo povykovat, že se nudím. Získali jsme pouze jeden kamínek problematické hodnoty.

Při další návštěvě Canberry již byl dobudován onen unikát diplomatické čtvrti, s vizuální prezentací jednotlivých zemí: thajská ambasáda ve tvaru buddhistického svatostánku, novoguinejsko-papuánský dům, indonéská, indická, mexická architektura. Libye s mešitou a na zavřené bráně nápis Imam not at home – náboženský hodnostář není doma. Třeba šel k zubaři. Poláci si zřídili palác, pompézní tvrz, kterou obývaly všeho všudy dvě rodinky, daleko od domácích miliardových dluhů, způsobených jejich vládci. V té době se k dokončení blížila obrovská stavba, jedna z největších tehdy na světě -  vládní komplex, sídlo zákonodárné i výkonné moci. Dvacet tisíc žulových kvádrů použito. Vodil nás tam inženýr Toman, jeden z hlavních uskutečňovatelů projektu. Občas odpovídal česky na pozdravy krajanů, kteří pod jeho komandem pracovali. V blízkém okolí tam je důležitá planetární stanice Tidbinbilla – Deep Tracking Station. Povídá si nejen s astronauty. V informační brožurce jsem objevil těžko představitelné údaje, uvedu jeden: Big Dish je schopen zachytit signály o síle biliontiny wattu, tak tenoučké, tak ubohoučké, že by trvalo sedmnáct milionů roků, než by nashromáždily dost energie k rozsvícení sedmiwattové žárovky na dobu jedné tisíciny vteřiny. Zájemci se dozvědí o právě uskutečňovaných meziplanetárních letech, o putujících, pípajících satelitech. K nebesům se otáčely velikánské pletené talíře, pronikalo jimi narůžovělé světlo pozdního odpoledne.

Za pár minut se dalo dojet k rezervaci s neméně pípajícím ptactvem, ba i s láteřícícmi papoušky extravagantních barev.  Vačnatci všelijak zbarvení a rostlí si nechali hladit hebkou srst. Někteří dokonce žrali z ruky, cenili nepokažené bělostné zoubky a nepáchlo jim z úst. Zajímavý kontrast mezi poskakujícími klokany tvořila důstojně se promenující delegace diplomatů: mohamedáni v turbanech a jejich manželky v hábitech, zabalené až po oči. Objevili se také ptáci emu z čeledě pštrosů. Otevřeným oknem nám strkali své pitomé hlavičky do auta. Reagoval jsem obezřetně. Před několika lety právě v této končině jsem byl svědkem, jak se jeden emu rozběhl, objal přítele Vratislava Kašpárka, mocně ho sevřel, začal se prohýbat a vyrážet jednoznačně milostné skřeky. Místo abych se pokusil jeho vášně přerušit a zachránit znásilňovaného Čecha, zapnul jsem magnetofon a snažil se kamerou získat důkaz o málo uvěřitelném jevu. Spěchejme do Sydney k mikrofonu. Vláda poskytuje prostředky k provozu etnického rozhlasu, vysílání v 53 jazycích. Nejen česky a slovensky, ale i v čínštině mandarinské a kantonské, galsky ve skotské a irské verzi, také arménsky, maltsky, vietnamsky, v jidiš a urdu. Vysílací čas se přiděluje podle početní síly toho kterého etnika, takže na Italy a Řeky se dostane denně a na nás nikoliv.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Pozn. Kniha Dagmar Šimkové - “Byly jsme tam taky”, byla vydána v Praze, 2003 v nakladatelství
Monika Vadasová-Elšíková za finančního přispění pana Milana Paumera

Ota Ulč

DLOUHÁ  CESTA  14 :  TROPICKÝ  QUEENSLAND  A  BRYCHIÁDA

V Sydney jsem měl na univerzitě přednášku pro Československou společnost věd a umění. Přišlo téměř sto lidí a povídalo se skoro do půlnoci. Po produkci mě jedna dobrá duše odvezla přes celou metropoli na současně probíhající šibřinky v české sokolovně. S oprávněnou pýchou mě výboři vzali na prohlídku moderní budovy. V sále bylo živo, účast rozhodně větší než u toho mého povídání. Což bylo a je naprosto normální. Napadlo mě, zda ještě zbývá někdo, zajímající se o obojí – kupovat českou literaturu a nacvičovat prostná.

„Vy se tím živíte?“ dostal jsem otázku.

Neživím, ale zajímám se o exilové češství, o radosti a starosti této diaspory.

Též jsem se za ní vydal na sever do tropického Queenslandu. Velmi úrodný kraj, kde se daří novým druhům ovoce, přesídleného z latinské Ameriky a odjinud ze zámoří. Z džunglí jsme přijeli do kopců téměř beskydského vzhledu. Místo brambor a obilí tam však roste cukrová třtina, vyšší než největší žací stroje. V této souvislosti posloužím příkladem, jak někdy není radno zasahovat do ekologické harmonie. Cukrové plantáže trápil hmyz a někoho napadlo dovézt z Havajských ostrovů hmyzu lačné ropuchy. A ty se tak hrůzně romnožily, že už jsou jich miliony, dosahují velikosti oškubané slepice, rozlézají se dál, až k Darwinu a na jih k Sydney. Teď už se jim třeba podařilo přelézt dlouhatánskou poušť Nullarbor a doťapkat až do Perthu.

Do vábivých říčních vod jsme nevlezli, podrobné mapy totiž varují před krokodýly. Poslední dobou se rozmnožují natolik, že se problém začíná řešit jejich konzumací - krokodýlí karbanátky a steaky. Skvělý je Great Barrier Reef, ale při potápění do korálové nádhery lépe se vyhýbat žralokům a i jiným potvorám. Od října do března pozor na marine stingers - jedovaté medúzy. Po menším dotyku nutno postižené místo natřít octem (na některých plážích jsou k dispozici láhve s první pomoci v jakýchsi poštovních schránkách), po větším dotyku je nutný převoz do nemocnice, případně na hřbitov.

Severně za Cairns končila asfaltka. Dál směrem na Cape York, téměř tisíc kilometrů dlouhý poloostrov, už končí kontinent, tam lze dorazit jen s velmi odolným vozidlem. V místě Weipa, na pobřeží zálivu Carpentaria, obrovská vozidla s třímetrovými pneumatikami nakládají bauxit a snad i uran. Čeští brigádníci si tam vydělají hodně peněz.

Vydali jsme se k jihu, na ostrov zvaný Magnetic – tak ho pojmenoval mořeplavec James Cook. Krajan a navíc i Plzeňák František Bejček, nyní Baychek, nám šlechetně nabídl klíče od své vily přímo na pláži.  Manželka si libovala, že Magnetický ostrov je v mnohém k nerozeznání od její rodné jižní Číny. Mně to tam trošku připomínalo jižní Evropu. Tam rovněž dámy odkládaly vrchní část plavek, vystavujíce své obliny slunci a okolí.

V Cairns prý žije třicet českých rodin. O víkendu jsme se u jedné objevili. Hezký dům s bazénem přímo na pláži. Vzdor nečekanému vpádu nás docela přátelsky přijali, zdůrazňujíce, že se s Čechy zásadně nestýkají. Přítomná, výlučně česká společnost, horlivě přikyvovala. Pozvali nás na jeden z přištích večerů a pozvání na poslední chvíli zrušili.

Jeden Čech si tam otevřel fitness centrum a navíc výrábí cínové panáčky. Jeden český architekt nechal svého povolání a věnuje se výrobě čokolády - v tom horku! Dlouhovlasatý dobrodruh s vizáží Dostojevského se živí jako krmič strakatých opeřenců. V Townsvillu, po Brisbane druhém největším městě Queenslandu, jedna Češka, která má v knihovně exilovou literaturu, si mě spletla se Škutinou. Posrpnoví přistěhovalci se tam vesměs divili, proč se v exilu někdo obtěžuje knížky psát, tisknout a dokonce kupovat a číst. „Je tam moc horko, asi z toho blbnou,“ mávl rukou krajan z chladnějšího kraje. Jenže třeba zrovna šlo o druh lidí, kteří nečetli doma v Kundraticích, tak proč by teď měli číst v Cooktownu?

Jenže ty asimilační pochody nemusí být pouze jednosměrné. Na Nové Guineji, česká rodina adoptovala papuánskou holčičku,  stala se z ní Andulka, stala se z ní Češka. Když dívka dospěla, oženil se s ní posrpnový exulant s nevyprchanými vlasteneckými sklony: bližší česká Papuánka než cizí Australanka, to dá rozum.

Na zpáteční cestě z Magnetického ostrova jsme se zastavili něco pojíst na prázdném parkovišti. Tam jsem se všiml vyřezaného nápisu Fucken emigrants from Prague, ČSSR. Řezbáři se vyjádřili dvoujazyčně, též se sdělením v mateřtině o „zasraných emigrantech z Československa“ a uveden byl rok 1982.

V Austrálii jsem se všude přeptával, co kde komu a jak moc vadí. Co například veliká vzdálenost od ostatního světa? Takový pocit pomáhá překonat telefon a poslední dobou zejména e-mail. „Pro mě to není otázka těch tisíců kilometrů, sednu do letadla, trochu si pospím a probudím se v Londýně,“ ujistil mě Jaroslav Kaucký, jeden z tamější početné obce českých matematiků.

-  -   -

Do Austrálie jsem dvakrát letěl ve věci Moraváka Milana Brycha, s nímž jsem se v rodné zemi nikdy nesetkal. Popud tomu dal jeho advokát R.K.Davison, Esq., posléze předseda nejvyšší soudní stolice na Novém Zélandu. Sháněl znalce československého právního pořádku či nepořádku, obrátil se na Harolda J. Bermana, profesora. na Harvardově univerzitě, a ten ho odkázal na mě, že prý jsem eminently qualifiedtento úkol zastat.

Tak lichotivé ocenění bych si měl zarámovat a pokud možno i zhudebnit. Tedy jsem zformuloval podrobný rozklad, co že to je reálsocialistická spravedlnost, kdy právo platí a rovněž neplatí. Elaborát jsem odeslal, aniž si dělal iluze, že tam za větrem světa něco takového vůbec pochopí.

Tento Brych krátce po sovětské pancéřové pomoci v srpnu 1968 přijel k protinožcům, představil se jako lékař a brzy se na Novém Zélandu etabloval jako specialista onkolog. Jeho úspěchy s léčbou zhoubných nádorů se staly senzací země, v jednom průzkumu veřejného mínění byl zvolen nejpopulárnější osobou roku. Došlo ke konfliktu s lékařským establišmentem a následovalo pátrání po jeho minulosti. Praha zareagovala tvrzením, že tento emigrant je bývalý kriminálník, který to nedotáhl ani k maturitě. Měl jsem se vyjádřit k věrohodnosti poskytnutých důkazů.

O této Brychiádě se nebudu rozepisovat : tak už jsem  tuze podrobně učinil v knížce Naši mezi protinožci, kterou v roce 1998 vydalo pražské nakladatelstvíčko Faun. Brych se stal předmětem velikánské kontroverze na Novém Zélandu a v Austrálii téměř způsobil ústavni krizi. Došlo tam totiž ke zkomplikování vztahu mezi Canberrou, vládou federální, a vládou státu Queenslandu.

Tam v hlavním městě Brisbane seděl dlouholetý premiér Joh Bjelke-Petersen. Nepotkal jsem intelektuála, který by o něm řekl vlídné slovo. Zásadně ho zatracovali jako zavilého reakcionáře, bigotního demagoga, antikomunistu – samé ošklivé vlastnosti. Mně se ale líbil. Imponovalo mi jak jeho neformální vystupování, tak odvaha nesouhlasit s módními trendy, třeba ve vztahu k prapůvodnímu obyvatelstvu země. Dokonce navrhl zrušit domorodé rezervace.

Nepředstírám, že bych byl příliš objektivní. Jak často se našinci přihodí mít privilegovaný přístup k takovému potentátovi, který ho pozve domů na oběd a navrhne vzájemně se oslovovat křestními jmény? Také mě svezl na svém letadle s pěknou pilotkou a výsostnými znaky Queenslandu na ocase. A byl to právě jeho málo vřelý vztah vůči federální vládě v Canbeře, který se zásluhou kontroverzního brněnského rodáka znovu rozvířil.

Brych měl jako občan Nového Zélandu právo bezvizového vstupu do kterékoliv země britského Commonwealthu, tedy i do Austrálie. Bjelke ho pozval, aby v Brisbane otevřel kliniku. Pod tlakem lékařské komory, ministr přistěhovalectví ale dělal potíže. Bjelke se naježil: bolavé, choulostivé koleno kompetencí. Přistěhovalectví je záležitost federálu, zdravotnictví je věc jednotlivých států, já si Brycha přivezu letadlem s queenslandskými insigniemi a vy si mě zkuste sestřelit!

S Bjelkem jsem přiletěl do Canberry na jednání, jehož se zúčastnili tři federální ministři, z nichž jeden (Attorney General) byl ruského úvodu a skutečně se jmenoval Durack. Jednání slušné, bez vzájemného osočování, tak jak to v demokraciích má být a někdy i bývá. Začal jsem ujištěním, že jsem Brycha v Evropě neznal, o jeho kvalifikacích nic nevím, mohl jsem pouze posoudit Prahou předložené důkazy, které jsem shledal být zčásti sporné, zčásti vyloženě falešné. Zakončil jsem otázkou, zda novozélandská lékařská komora se skládá z tak kolosálních oslů, neschopných postřehnout rozdíl mezi onkologem specialistou a zločincem bez maturity, který skoro celý svůj dospělý život strávil za mřížemi.

(Dotázaní odpovídali takto: Brych se studiu mediciny věnoval ve výkonu trestu, což potvrzuje superioritu socialistického vězeňství.)

Vrátil jsem se do Melbourne a odkud odletěl do Brisbane s Brychovým australským spolupracovníkem Warrenem Hastingsem,  držitelem naprosto nesporného lékařského diplomu. Mladý, velice pohledný Warren, ženatý, otec dvou dětí, byl též majitel letadla. On tedy teď pilot a já navigátor. Poznávací písmena EZU (Echo Zulu Uniform), seznamuji se se zkratkami ADF, QDT, mapami navigačními, topografickými, radio-frekvenčními. Jsme naladěni na frekvenci 120.00, každých 100 mil se mění. Poletíme mnoho mil. Listuji v tlustopise, v něm je nákres každičké přistávací plochy v zemi. Kapitáne, jak rychlý bude let? Prý 160 až 180 knotů čili uzlů za hodinu. Jak velký či dlouhý je uzel?

Royal Victoria Airclub, odlet 8:55 ráno, slunečno, bezoblačno, perfektní viditelnost. Stoupáme do výše 8.000 stop, za hodinu jsme nad řekou Murray, hranicí států Victoria a New South Wales. Pod námi ubývá zeleně a přibývá hnědočerveného suchopáru. Stromy se trousí podél toku a dělají dojem zástupu mravenečků. Echo-Zulu-Uniform představuje se Warren věži ve Walla Walla a oznamuje, že přistávat nebudeme. Přepíná mnoho páček, pod námi háje, lesy, pralesy a nikde ani jedno obydlí. 12:45 –Coonanarabran, Narrabri – Aboriginal Area domorodá rezervace. 13:16 – Goondiwindi, tam by se vešlo několik Českých republik.

Řeka Macintyre, další hranice, zase ti mravenci, trousísí se podél suchých řečišť Tady už máme pod sebou tropický Queensland. V rádiu s dosahem 300 až 500 mil nám to jen rachotí, nemůžeme se dovolat. Záleží na povětrnostních podmínkách, Toowoomba se nám nehlásí. 2:15 – Dalby, vojenské zakázané pásmo, tak tvrdila mapa. Ejhle, jako za komunistů! Zákaz porušujeme. Kdyby nás soudili, budeme mít polehčující okolnost – my jsme se, značně zásluhou mého navigačního neumětelství, ztratili. Mířili jsme do městečka Kingaroy, Bielkeho privátní adresy, kde nás očekával. Najednou máme před sebou vysoké kopce, podobné jako v Arizoně – jenže podle mapy tam být neměly. Warren se mezi nimi proplétá, pokouší se o téměř radikální zatáčky. Český poseroutka začíná panikařit a pilotování mu ztěžovat kibicováním. Začínáme se hádat, domáhám se práva staršího, byť zdaleka ne moudřejšího. Trvám na svém. „Támhle, to je určitě ono!“

„Když myslíš,“vzdychl pilot a přistál na jakési pražné nudli. Motor bublá, taháme se o mapy, Warren někam volá a nedovolá se.

„No jo, tak jsem se teda splet,“ přiznávám. Nikdo není dokonalý, říkám omluvně slovy multimilionáře, dychtícího po manželství v závěru filmu Někdo to rád horké.

Znovu jsme se vznesli a zmateně motali. Je támhle Oakey nebo Harlin? Obojí špatně. Míjíme pole s burskými oříšky i lány se zelím. Ano, sauerkraut a u toho palmy. Pak přece jenom kýžený Kingaroy nalezen, je 14:55 hodin. U přistávacího plácku stál premiér a mával. Vřele nás vítal, zatímco jsme zmateně vysvětlovali zdržení.

A přítel Warren, prima mladý člověk, doktor, manžel a táta dvou dětí, se krátce poté zabil. Ne na tomto letadle - to měl zrovna v opravě, ačkoliv právě to se stalo příčinou tragédie. V půjčovně mu omylem dali vadný stroj. S ním vzletěl a zřítil se na cestě k pacientům.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

Ota Ulč

AUSTRÁLIE  A  AMERIKA – POKUS  O  POROVNÁNÍ

USA a Austrálie se sobě podobají rozsahem území, ale v přemnohém dalším se liší již od svých začátků. Zatímco do Austrálie přiváželi pionýry za trest, kolonizaci Ameriky podnítilo náboženské přesvědčení Puritánů, že vytvoří stát a společnost k obrazu Božímu. Však dodnes tam hrají hodně vlivnou roli církve, organizované náboženství. S tím kontrastuje převážně sekulární orientace Australanů.

Ač do obou kontinetů se postupně stěhovali různí rebelové, nespokojenci i nepovedenci, vytvořili si přece jen odlišnou mentalitu. Australané jsou méně optimističtí, méně idealističtí než Američané.  Zdůrazňují svůj mateship, vztahy, pro něž tím nejbližším českým výrazem by bylo „kamarádství“ - mít kamaráda, druha, parťáka, přítele. Tak zakořeněno v tradici. Původní, v řetězech přivezení osídlenci, museli spoléhat jeden na druhého, aby v tuze obtížných podmínkách přežili.

K tomu pak patří ostentativní antielitismus.  Pozoroval jsem a nechal si potvrdit od přistěhovalců, že australský koncept rovnosti má ale své meze. Občanské rovnostářství se nevztahuje ani na příjem, ani na příležitost k jeho nabytí, spíš se jím rozumí životní styl a způsob trávení volného času. Tedy sport pro chudé i bohaté; víkendy, dovolená, pokud možno stejně strávená, ale tím to končí. Za takovou fasádou nacházíme společenské rozvrstvení, hierarchii, jako skoro všude jinde. Australané nemají onen puritánský sklon k sociální odpovědnosti, který v USA vedl k rozmachu filantropie v oblasti vzdělání, kultury a vědy.

Australané přiznávají, že jejich skutečným náboženstvím je sport. Nejen tenisem pátý kontinent úspěšně připomíná světu svoji existenci. Značnou vášní jsou  sázky, hazardní hry, spekulace. Nejen sázet na koníčky, ale doufat v štěstí v počínání na burze, zejména nákupem akcií podniků, které hledají v divočině nerosty, vzácné kovy, vzácnou naftu. Kdo se trefí, zajásá. Hodně zajásali majitelé akcií Poseidon: po objevu niklu, málo cenné papíry se z původních šedesáti centů vyhouply na 250 dolarů za kus. Račte si vyčíslit šťastné výsledky takového pohybu.

Na rozdíl od Američanů, Australané nezažili revoluci či občanskou válku.

Od mateřské země se neodtrhli, ač se občas k nim zachovala dost macešsky. Kolonie dodávala laciné obilí a vlnu, a na vzdálených bojištích za britské zájmy cedila krev. Prapotomci násilně odvezených zločinců pak pomáhali zachraňovat zem žalářníků. Z bojišť první světové války ze 300.000 zaslaných vojáků se pětina nevrátila: nejvyšší to procento ztrát na straně spojenců.

A přitom dodnes australský občan se nemůže stát hlavou australského státu, jímž je britská královna, kterou tam reprezentuje jí jmenovaný, tedy nikým nezvolený Governer General. Poté co v roce 1975 Sir John Kerr dal výpověď neposlušnému předsedovi vlády Gough Whitlamovi, labouristická strana začala prosazovat přetnutí pouta se vzdálených trůnem a vyhlášení republiky. Referendum uskutečněné v 1999 při příležitosti dvou stých narozenin země, však poměrem 55% : 45% hlasů změnu nepodpořilo.

Došlo však již k jiným změnám, zásluhou radikálně odlišné imigrační politiky, přílivem přistěhovalců z Asie, kteří již teď tvoří 5 procent všeho obyvatelstva - víc než dvojnásobek oněch Abo, původních praobyvatel kontinentu. Sedm z deseti největších obchodních partnerů Austrálie jsou asijské země. Japonsko se stalo značným investorem, vlastníkem rostoucího množství nemovitostí, zejména v pobřežních oblastech. Tam, kam se nepodařilo za druhé světové války dorazit s vojenskou moci, o vítězství se nyní postaral investiční kapitál. V zemi, dřív tolik na Británii fixované, si teď školáci  zvolí výuku jednoho z šesti asijských jazyků.

Značně, velmi radikálně se změnil status australských Aborigines. V roce 1992 nejvyšší soudní stolice (High Court) zrušila archaický princip mezinárodního práva o tzv.terra nullius – „země nikoho“, podle něhož Austrálie, původně obydlená nepočetnými skupinkami primitivních křováků, se mohla stát vlastnictvím kteréhokoliv přivandrovalého zájemce. Rok poté, labouristická vláda premiéra Paul Keatinga předložila zákonné úpravy na restituce. Po rekordně dlouhé, téměř 50 hodin nepřetržitě trvající debatě v senátu, byl přijat zákon o právu praobyvatel na 10 procent země (čili rozsah ČR x 10), což však nestačilo. Obdarovaní navíc odmítli kompenzaci ve výši téměř 1,5 miliardy dolarů, a domáhali se zrušení dlouhodobých nájemních smluv, včetně těch na území s nejbohatšími rezervami nerostného bohatství. Zhruba 700 žalob hrozilo farmářům a důlním společnostem, majícím v dlouhodobém pronájmu 42% australského teritoria. Tím by se téměř polovina všeho území stala výlučným majetkem praobyvatel, z nichž část žije v přírodě způsobem, nelišícím  o od jejich předků kamenného věku, a část jich přežívá z podpory státu na periferii moderních měst.

Zákon z roku 1967 jim dal oprávnění mít přístup k alkoholu. Napřed se ho chopili muži a ženy následovaly s nemenší vervou. Výsledky jsou neradostné, téměř polovina dospělého obyvatestva trpí cukrovkou, muži se v průměru dožívají jen něco málo přes čtyřicet roků. Přibývá násilí v rodinách a též epidemie sebevražd jako bizární forma vydírání: dejte mi peníze nebo se zabiju.

Vláda vyplácí jednu miliardu dolarů na vzdělání, bydlení, a zdraví praobyvatel. V USA se zavedením remediálního programu Affirmative Action se o privilegia začali ucházet zájemci z hodně pofidérních důvodů. Američan, jemuž se podařilo v rodokmenu najít jednu indiánskou prababičku, se prohlásil za stoprocentního Indiána – Native American. V Austrálii se šlo ještě dál. Rovněž jeden prapředek postačí k získání půjčky za nižší úrok. Kdežto ostatní mládež si nezřídka při studiu musí přivydělávat všelijakou prací, Abo je placen státem za ochotu do školy docházet. (Sedmnáctiletá mládež opouští školy s gramotností pětiletých.) Za praobyvatele provdaná běloška získá celoživotní privilegia i po smrti svého chotě, jak se přečasto stává. Tudíž nepřekvapí, že počet Aborigines, odhadovaný v roce 1970 na 100.000, se až zázračně rozmnožil na nynějších téměř 400.000 čili na 2 procenta celkového počtu obyvatelstva, teď nárokujícího vlastnictví polovinu vší půdy v zemi. Mluvčí Aborigines se u vlády domáhají oficiální omluvy za dřívější příkoří – a tím i de facto legalizace dalšího nároku na finanční kompenzace.

To se zřejmě po pádu labouristické vlády v roce 1996 a nástupem liberálů k moci za předsednictví Johna Howarda hned tak nestane. Kdysi politicky mocné zemědělství teď zaměstnává pouhých pět procent pracovní síly a podílí se jen třemi procenty na tvorbě národního důchodu. Větší váhu má důlní průmysl, neochotný se nechat úplně uškrtit. Není ani jednoty v domorodých řadách. V nich jednak projevují tlaky pronajímat navrácené majetky k exploataci za nejvyšší možnou cenu, jednak ale i požadavky nechat půdu předků zcela nedotčenou.

Nedovedu si představit důsledky, kdyby u nás v Americe došlo k současnému australskému stavu. Tam totiž nelze už bez překážek jet vlastní zemí. Silnice vede územím praobyvatel, kteří buď za příslušně vydřidušskou cenu dají povolení k průjezdu nebo ho nedají. A je to.

Došlo k nevyhnutelnému – tomu, čemu se říká backlash čili zásadní, nevlídná reakce. Její mediálně nejznámější mluvčí se stala náhlá politička Pauline Hansenová, dvakrát rozvedená bývalá barmanka, poté vlastnice prodejny s fish-and-chips. Bez servítků, politicky nekorektně vyjádřila mínění značného počtu mlčící veřejnosti. Založila svou vlastní politickou stranu One Nation Party, s programem zákazu další imigrace Asiatů, přebírajících práci Australanům, zrušení výlučných práv praobyvatel k půdě a  jejich všemožných privilegií. Obvinila politický establišment z „protibělošského rasismu, multikulturalismu, feminismu a asiatizace.“ Příliš s tím neuspěla v Sydney a Melbourne, silně imigračních metropolích, zatímco v rurálních oblastech, zejména v Queenslandu, získala čtvrtinu všech hlasů. Media o ní referovala jako o siamském dvojčeti Adolfa Hitlera. Přesto však byla zvolena do národního parlamentu, kde dlouho nepobyla. Politický přece jenom amatér, Hansenová se údajně dostala pod vliv všelijakých nevábných existencí a podařilo se ji z vrcholné politiky vystrnadit a dokonce dočasně dostat za mříže. Tím se Pavlíny sice zbavili, ale problému se nezbavili.

Austrálii, vesměs prázdný kontinent tam v asijském sousedství, překypujícím člověčinou, teď postihuje i další chmura nepochybně delšího trvání.

Tlak hladových hord a též  terorismu, který v říjnu 2002 na indonéském ostrově Bali způsobil největší ztrátu australských  životů od doby druhé světové války.

(Pokračování ukázky z knihy Klokánie a obtížné sousedství : piráti, lovci lebek, novodobí teroristé, která vyjde v pražském nakladatelství Šulc a spol.)

TŘICÁTÉ  VÝROČÍ  VIETNAMSKÉHO  DEBAKLU

Zvonil telefon, z Evropy se ozvala redakce B.B.C., abych se ke kulatému výročí vyjádřil. Ano, byla to unikátní válka, prohraná nikoliv na bojišti. Liberálové, intelektuálové, media, fušersky si počínající politici, ti všichni se zasloužili.

Bojovat o územi, nemovitosti, a nikoliv o stav mysli. Washington do tamějších džunglí poslal víc než půlmilionovou armádu, kterou z opačného konce světa nadále komandoval, co smí či nesmí učinit, kde a co bombardovat – druh rozhodování, v němž dominovaly politické ohledy, domácí i zahraniční. Dosáhlo se tak stavu, že vlastnímu vojsku byla přisouzena role boxera s jednou rukou přivázanou za zády. Politici jako například Robert McNamara, ministr obrany a bývalý hlavní ředitel Fordovy automobilky, se též vyznamenali svým primitivismem v roli psychologů, předpokládajících, že příliš ztrát (tzv.“unsustainable losses“) přiměje protivníka usednout ke stolu k mírovému řešení – aniž postřehli samozřejmost, že co je příliš pro americkou stranu, neplatí pro druhou stranu, ochotnou oželet daleko větší počet životů ve vlastních řadách.

V interview došlo na otázku o Agent Orange, defoliantu, údajné  eko-teroristické zbrani. Jejím postřikem se totiž Američané zbavovali listí a tedy i neprůhlednosti stezky, po níž ze severu pronikali bojovníci a válečný materiál ze sousedního, agrese se tak dopouštějícího sousedního státu. Dosud neutuchá obžaloba, že rakovinou onemocněla čtvrtina lidí, kteří s touto chemikálii přišli do styku. Pomíjí se ale skutečnost, že zhoubné nádory zasahují čtvrtinu obyvatel, aniž by s Vietnamem měli kdy co společného. Mýtů setrvává přemnoho: že ve Vietnamu v amerických uniformách převážně hynuli do vojenské služby nedobrovolně nahnaní branci, ač tedy námořní pěchota, námořnictvo a letectvo brala do svých řad jen dobrovolníky. Že černoši byli ten hlavní Kanonenfutter, ač tato menšina – 14 procent národa – se podílela 12 procenty na celkových ztrátách.

Při zřejmě nevyhnutelném porovnávání někdejší situace ve Vietnamu a nynějších starostí v pouštním, džungle prostém Iráku, použití defoliantů reportérka B.B.C. příliš nezdůrazňovala, na rozdíl od hodnocení role tamějších tehdejších vládců. Rozdíl ovšem značný: Hočimin, komunista, ale i nacionalista, který započal s bojem proti francouzské koloniální nadvládě, se těšil velkým sympatiím v národě, ačkoliv jako správný marxista-leninista si nepočínal příliš něžně. Nicméně nebyl porovnatelný se Saddamem Husseinem, sadistickým velkořezníkem, který měl na světomí životy statisíců svých spoluobčanů.

Pár týdnů před výročím se za značné mediální pozornosti na knižním trhu objevila autobiografie Jany Fondové, proslulé podpůrkyně vietnamského komunistického úsilí a důsledné zatracovatelky veškerého amerického počínání. Do paměti vlastního národa se permanentně zapsala dokumentárními záznamy svého posedu u protileteckého kanonu, mínícího sestřelovat americké vzdušné piráty. Tak učinila víc než jednou, však několikrát za války navštívila Vietnam jako velmi považovaný vládní host. Teď, v jiné době, v televizním interview (CBS – 6Minutes),  opakovaně se snažila americké veřejnosti omluvit, že to tak nemyslela. Jak to tedy myslela? Vůbec se nezmínila o svých oficiálně zaranžovaných setkáních s americkými válečnými zajatci. Dodatečně jsme se pak dozvídali, že když se některému podařilo jí podstrčil kousek papíru se sdělením o skutečném stavu věcí, tato vlastenka ho promptně udala žalářníkům, kteří provinilce důkladně ztrestali. Stalo se několikrát..

Za ještě překvapivější než její chaboučké výmluvy/omluvy pokládám ochotu The New York Times, zdroje důsledně protivládního, uveřejnit 1.máje 2005 esej Stephena J.Morrise z univerzity Johns Hopkins, nazvanou The War We Could Have Won čili „Válka, kterou jsme mohli vyhrát.“ Tento vědec, zabývající se problematikou vietnamské války, odmítá jako nepřesvědčivé, leč stále dominující klišé o národnostně osvoboditelském boji, těšícím se všeobecné popularitě, zatímco vládu Jižního Vietnamu údajně tvořily zkorumpované loutky, což znamenalo, že takový konflikt se přece nedal vyhrát. Autor Morris, důkladně seznámený s archivy, historickými materiály, dokládá, že takové generalizace měly cosi společného s realitou let padesárých a začátkem let šedesátých, ale ne později, když se Nixonova politika tzv. vietnamizace a zejména prosazení pozemkové reformy začala dařit. Daleko víc vesničanů bojovalo na straně Saigonu než Hanoje a začátkem roku 1972 by již Vietcong prakticky poražen, vláda Jižního Vietnamu měla pod kontrolou městská hlavní centra ve všech 44 provinciích. A právě v té době zahájil Sever masivní ofenzivu. Analytici a diplomaté Sovětského svazu,  hlavního zdroje podpory Hočimina, až do roku 1974 nevěřili v možnost vojenského vítězství — triumf to mohl být pouze politický a diplomatický.

A ten jim v roce 1975 dodala americká strana zásluhou kombinace řady faktorů: světová ropná krize a inflace, skandál Watergate, mohutné mírové hnutí, jeho vliv v Kongresu, drastické omezení podpory jihovietnamského režimu, jeho rozklad a následný kolaps. Mírumilovné masy ve světě se značně radovaly. Stovky tisíc někdejších spojenců z Jihu se ocitlo za mřížemi a ne každý převýchovu přežil. Víc než milionu tzv.boat people se podařilo ze země uprchnout na bárkách do zámoří, nikterak příliš pohostinného, jak jsem měl možnost si ověřit v Thajsku a Malajsku. Západní pokroková media, zprvu zaskočená takovým množstvím uprchlíků, nebažících se podílet na budování zářné socialistické budoucnosti, brzy našla politicky korektní odpověď: to byli paraziti, prostitutky, kapitalisté, svržení vykořisťovatelé, aniž by se někdo obtěžoval otázkou, kde by se jich v tak chudobném státu tolik najednou našlo. (Aspoň polovina jich cestou zahynula jako oběti živlů přírodních a lidských či spíše nelidských. Několik těch přeživších, včetně dívky pak studující na naší univerzitě, jsem vyzpovídal a vždy slyšel táž svědectví. Piráti šli hlavně po zlatě, prsten ušmikli i s prstem, náhrdelník získán i s uříznutím hrdla. A pak se hodovalo. Děti musely přihlížet znásilňování svých matek nebo i vlastnímu znásilňování. Nebo se lupič cítil na měkko, děcku dal cukroví, ale zato odhodil tatínka mezi žraloky.)

V dubnu 1975 vláda v Jižním Vietnamu zkolabovala a Američané ze země potupně odtáhli. Přesně v týž měsíc (17.4.1975) do hlavního města Phom Penhu v sousední Kambodži vítězně dorazily jednotky Pol Pota, rovněž uskutečňovatele vizí vědeckého socialismu. Politicky korektní media na Západě se sympatiemi hodnotila iniciativy těchto údajných modernizátorů, rurálních reformátorů, i když si počínali značně neobvyklým způsobem. Obyvatelům Phom Penhu poručili hlavní město do 72 hodin vyklidit a dát se na pochod. Váhající zastřelili. V Kambodži se podařilo za několik málo roků uskutečnit autogenocidu: vyvraždění dvou milionů vlastních lidí z původního počtu sedmi milionů – téměř třetinu národa. I pokrokové sdělovací prostředky na Západě začaly tlumit své nadšení, aniž by ale byly ochotny přímočaře se vyjádřit ke skutečnému stavu věcí. Například divák hollywoodského produktu Killing Fields, ve světě tolik úspěšného, se vůbec nedozvěděl, že šlo o komunistickou záležitost, že krvelační maniaci měli co společného s marxismem-leninismem, k němuž se hlásili. Čili něco stejně akurátního jako by třeba byl filmový opus o Osvěčími, kde by nepadlo slovo, že tu hrůzu činili jacísi genocidální nacisté.

Ve svém vydání 17.dubna 2005 - přesně k třicátému výročí zahájení kambodžské kalvarie, se zpožděním procitnuvší The New York Times uveřejnily dvě svědectví přeživších tamější krutou dobu. Dívka jménem Loung Ung, teď v Clevelandu, mluvčí organizace tělesně postižených Kambodžanů, se narodila v roce 1970 v Phom Penhu, jako malé děcko zažila násilné vyklizení metropole a střílení váhajících. Konaly se popravy učitelů, lékařů, právníků, architektů, úředníků, policistů, politiků, zpěváků a herců. Zatímco mládež jinde ve světě se dívala na televizi, tito kambodžtí vrstevníci se účastnili podívané na veřejných popravách. Mezi obětmi byli oba rodiče a dvě sestry této dívky, které se podařilo proniknout do Thajska a odtud pak dál do Ameriky.

Druhé svědectví poskytl mladík Sichan Siv, někdejší zaměstnanec dobročinné organizace CARE. „Konečně máme mír!“ krátkodobě jásal, než se také musel dát na pochod, bez jídla zaminovaným terénem v džungli. Z šestnáctičlenné rodiny byl jediný, který přežil. Z opatrnosti se včas zbavil svých brýlí – zkázonosného to kádrového znamení (podezření z gramotnosti a tedy i vlastního používání mozku – maximální bolševické ostražitosti třeba), zraněn při útěku, zatčen pro ilegální příchod do Thajska, do USA přijel s dvěma dolary, nyní je americkým velvyslancem u OSN. Jiné, jakkoliv politicky korektní země, příležitost k takové kariéře zpravidla neposkytují.

V neděli prvního máje 2005, na první stránce mnohých amerických novin byl záběr ze slavnostního průvodu pracujících v Ho Či Min City, dřívějšího Saigonu. Leč místo rudých revolučních transparentů se srpy a kladivy, nad hlavami poletovaly mnohoabarevné balonky a plula loga amerických kreditních karet.  Švarné usměvavé dívky, prodavačky ze supermarketů, před sebou tlačily nákupní vozíky, navršené spotřebním zbožím. Oslavy vítězství socialismu nad kapitalismem, když za nynějších podmínek USA, dřívější úhlavní nepřítel, jsou největším obchodním partnerem Vietnamu.

Nejvíc revolučního elánu ze sebe vychrlil vietnamský soudruh v pražském hotelu Olympik na mezinárodním shromádění prosazovatelů tak omšelých vizí. Český velikán Grebeníček si tam rovněž pochutnával.

V rámci těchto výročních reminiscencí optimistickou zmínku si zaslouží rovněž příjemný posun na domácí americké půdě. V době značného vření koncem šedesátých let na amerických univerzitách – a čím elitnější škola, tím víc nenávisti a pohrdání vlastní vládou – došlo k zákazu programu R.O.T.C., poněkud porovnatelného s někdejší vojenskou přípravkou na českých vysokých školách – s tím důležitým rozdílem, že u kapitalistů se hlásili jen dobrovolníci, kdežto u socialistů to měli povinné. Jenže, podle průzkumu uskutečněném před dvěma roky, již dvě třetiny amerických studentů dávají přednost odvolání zákazu.

Je to již jiná doba, velmi málo antimilitarismu, povzdychl si Allan A.Silver, veterán oné revoluční doby z konce šedesátých let, nyní profesor sociologie na Kolumbijské univerzitě v New Yorku (NYT, 1.5.2005).

S  KÝM  NA  ATOL

Každý z nás už někdy dostal otázku a pak na ni odpovídal, s kým, s kterou známou osobností, že by rád pobyl na opuštěném ostrůvku, kdyby osud takto rozhodl. Buďme praktičtí – nejspíš neexistuje takový tvor, s nímž bychom si spíš dřív než později nelezli na nervy. Takže raději posedět v klubovkách u plápolajícího krbu, kvalitní nápoj  k dispozici a pěkně si popovídat. A pro zjednodušení takových vizí nejít ve výběru do příliš dávné minulosti, nebažit po rozprávce třeba s Ciceronem či Herodesem.

Vybrat si někoho s bystrým mozkem, člověka moudrého, zkušeného, se smyslem pro humor a pokud možno i pro absurdno. Též aby měl ono charisma, skutečné či jen předpokládané. (Henry Kissinger charakterizoval sílu osobnosti příkladem člověka - celebrity, který přijde do společnosti, chová se nudně, není vůbec zajímavý a přesto se mu tam podaří v přítomných vytvořit pocit provinění, jako že to je jejich chyba.)

Asi bych si vybral Winstona Churchilla, čímž bych ovšem nebyl ten jediný. Stejně tak se v televizním interview vyjádřil Orson Welles a k dobru dal tento zážitek: za pobytu na Riviéře se potkal s Churchillem, svěřil se mu se starostmi financovat svůj zamýšlený filmový projekt a že zítra bude obědvat s boháčem, kterého se mu snad podaří oblomit. A kdyby pan Churchill rovněž přišel, naděje na úspěch by vzrostly. Tak se věru stalo, druhého dne se velký Winston dostavil ke stolu a Wellesovi se uctivě poklonil. A zamýšlený dojem docílen. Celoživotní alkoholik, to v porovnání Hitler byl abstinent, nekuřák, monogamní vegetarián, úplný světec. Churchilla, koňakem jakkoliv důkladně nasáklého, neopouštěla záviděníhodná pohotovost, dokumentovaná onou slavnou slovní přestřelkou s Lady Astorovou, když řekla „Vy být mým manželem,dala bych vám jed do čaje (či kávy – v jiné verzi)“, na což on okamžitě zareagoval ujištěním „Vy být mou manželkou, hned bych to vypil.“

Sir Isaiah Berlin, v Lotyšsku narozený, na univerzitě v Oxfordu dlouhá léta zářící intelekt, obrovská persona, s níž jsem se všeho všudy setkal jen jednou. Toho si vybrat na atol nebo ke krbu. Peter Ustinov, další skvost takového kalibru. Pozor prý na britského Paul Johnsona: jakkoliv je to vynikající historik a autor, provází ho pověst obtížné osoby v osobním styku. Nejinak i u výtečných autorů jako například Evelyn Waugh či V.S. Naipaul. U známých herců, zejména ovšem komiků, se předpokládá jejich schopnost a ochota být ustavičným chrličem legrací k nezastavení. Načež se pak lze dočíst, že Jack Nicholson je nudný společník, z něhož nelze vydolovat něco zajímavého, že Peter Sellers, jakkoliv brilantní na filmovém plátně, se vyznačoval jednáním, které vylučovalo eventualitu mít vůbec nějaké přátele. Když do Hollywoodu došla zpráva o jeho náhlé smrti, že to byl infarkt, režisér Billy Wilder, velmistr v oboru intelektuálního humoru, zareagoval zmatením,jak že tohle bylo možné, vždyť Sellers vůbec žádné srdce neměl.

Záběry třeba z norimberského procesu nám dokumentují, jak mnozí velikáni, náhle bez uniforem a medailí, se promění v malé, tuctové, zcela neimpozantní strejce.

(Připomínáme si pak tvrzení H.Arendtové o banality of evil.) Třeba Fritz Sauckel, bývalý gauleiter z Duryňska, odpovědný za dodávky statisíců na otrocké práce, slovy autenticky zajímavého ministra propagandy Goebelse byl mezi nudnými ten zcela nejnudnější, a pak na šibenici končící. Však i velezloduch Heinrich Himmler, původním povoláním pěstitel slepic, rovněž nebyla příliš úchvatná persona.

Koho si na pustý ostrov vybrat z českých velikánů? Kdysi nedobrovolně zakotven v českém pohraničí jsem se se zajímavými, či dokonce historicky významnými osobnostmi ovšem nepotkal. Neměl bych potíže s Janem Masarykem. Edvard Beneš na atolu – surreálná představa takového suchara, bez minimálního smyslu pro humor, na společném lovu krabů a při snaze rozžehnout oheň. Před očima mám dokumentární záběr jeho návštěvy školy, jak školákům snad z první třídy čte projev z připraveného textu. Jak si jeho představit v jakkoliv neformální situaci? S ním bychom si bezprostřednosti, natož legrace věru neužili.

Z galerie bolševických vůdců snad jen Zápotocký Antonín, že by jako trosečník byl zachránil harmoniku a pak ji mohl roztahovat pod palmou ve slaném větru. Co si na atolu počít třeba s oslňujícím mozkem Jakešem, Miloušem Zlatoústým? Smrt, uspíšená přívalem nudy.

Václava Havla, toho bych bral. Poprvé jsem ho viděl začátkem devadesátých let, když přijel do Pennsylvánie vyzvednout si tehdy asi svůj nejprvnější čestný doktorát.

Byli jsme vyzváni předem dodat písemné dotazy pro pana prezidenta. Můj tehdejší dotaz: Nedávno jsem měl příležitost poobědvat s Vaším bratrem Ivanem. Zeptal jsem se ho na Váš největší omyl v roli prezidenta. Váš loajální bratr se odpovědi vyhnul a doporučil mi, abych se zeptal přímo Vás. Proto tak teď činím. A prezident odpověděl takto: „Milerád to panu Ulčovi řeknu, až přestanu být prezidentem.“ Naplněný sál s několika sty posluchači se bouřlivě roztleskal.

Dosud se k tomu nenaskytla příležitost. Nedovedu si ale představit, že by takto byl zareagoval nynější prezident, jehož doprovází pověst ješitného Narcise, neustále poučujícího, dychtícího zdůrazňovat svou superioritu, čemuž předcházejí jeho oblíbená úvodní slova „A vy jste kdo?“ (Mně se tak ale nestalo. Setkali jsme se v dubnu 1991 na pánském záchodku v Olomouci, kde jsem se přichomýtl k zakládajícímu sjezdu ODS.

Jak tam vedle sebe do mušle tryskáme, představil jsem se mu a Klaus mě překvapil slovy „Ale vždyť my se přece známe! Z Binghamtonu, před pár roky, na párty, a vy jste tehdy se mnou nesouhlasil!“ Nic takového se mi nevybavilo. Dalších pár roků poté, předák s tak brilantní pamětí si ve své svědecké výpovědi o skandálu s financováním ODS však nemohl vzpomenout na ony mýtické mecenáše – bezzemka z ostrova Mauricius, na mrtvého Maďara a na Pepu z Hongkongu, který přinesl nákupní tašku s milionem peněz do stranické pokladny.)

Po přesunu z českého pohraničního městyse do New Yorku jsem měl možnost se vídat s osobnostmi na smetišti dějin: s předúnorovými ministry (nejčastěji to byl skromný Jozef Lettrich, rovněž nevýbojný Adolf Procházka, občas i velmi hlasitý Václav Majer), s umělci, celebritami kalibru Rudolfa Firkušného, Jiřího Voskovce, Egona Hostovského. S Egonem jsem se znal nejlíp a rád bych ho na atolu měl.

Nelze zapomenout na Ferdinanda Peroutku, titana jak postavou, tak rozhledem. Vídával jsem ho dvakrát týdně při návštěvách redakce RFE na Two Park Avenue, 25.poschodí. Jednou jsem byl svědkem tohoto Peroutkova skvostu, jak jednomu známému literátovi zalichotil slovy „Velmi rád sdílím vaši společnost. Kdykoliv jsem s vámi, tak mě opouští pocit vlastní méněcennosti.“ Peroutku bych si na atol netroufl pozvat.

Život už to tak zařídil, že nikoliv v rodné zemi, ale v pacifické oblasti, mezi protinožci, jsem měl příležitost se seznamovat s některými potentáty.. Nejlíp jsem se znal se Albertem Henrym, polynéským premiérem Cookových ostrovů, na půl cesty mezi Tahiti a Fidži. Vídali jsme se denně. Někteří z jeho ministrů byli bystrého ducha, jiní spíš primitivové, individua jak čestná, tak problematická. Žádného z nich bych si na ostrov nevybíral – ač tam s nimi, sice ne úplně na samotě, jsem už dost dlouhodobě pobýval.

-   -   -

Otázka případného střetu kvality ducha a temperamentu přišla velice na přetřes, poté co G.W.Bush jmenoval Johna Boltona do funkce reprezentanta USA v OSN:

Bolton, diplomat z povolání, si zásluhou své nediplomatické přímočarosti získal rozpornou pověst. Političtí odpůrci v Kongresu dosud nominaci neschválili, a tak se současně dozvídáme, že Bolton je jednak mimořádně schopný, pracovitý a kolegiální, jednak i arogantní,diktátorský, s nímž lze vyjít jen s obtížemi.

Tento spor se stal popudem k historickým reminiscencím, že mnohé velké osobnosti, národem teď uctívané, si tolik té svatozáře vlastně nezaslouží. Jako příklad je uváděn John Adams, druhý americký prezident, který vzdor svým značným státnickým schopnostem si počínal jako nepřístupný, nevlídný (ungracious) tvor. Slovy Jamese Granta, autora nedávné biografie tohoto Adamse, kdybychom z učebnic vymýtili takové typy, rozsah našich textů by se pořádně zredukoval. I v textech jiných států by se škrtalo.

V době nedávné až současné, pověst velmi obtížného člověka měl Howard Metzenbaum, senátor ze státu Ohiu. V exekutivě, větvi moci výkonné, se dařilo řadě rovněž arogantních veličin, mezi nimiž byl například Alexander Haig, bývalý velitel NATO a pak i téměř de facto velitel Bílého domu v době kolísajícího Nixonova prezidentování. Překvapila mě informace, že mezi tvory málo snesitelné je i započítáván usměvavý Jimmy Carter, tolik si navenek pěstující pověst lidumilného svatouška. I bývalý prezident Bill Clinton nezřídka nestačil zvládnout svůj explozivní temperament.

Rovněž o Richardu C. Holbrookovi se připisuje tzv.means streak - sklony k  podlému, malichernému počínání. Kdyby byl Kerry vyhrál utkání o Bílý dům, o než se třeba ještě znovu pokusí, Holbrook by byl ministrem zahraničních věcí, a nikoliv černoška Condoleezza.

Velmi košatou otázku s kým tedy na opuštěný atol tím ale vůbec nevyřešíme.

KOLAPS  SSSR  —  DŮVOD  K  RADOSTI  ČI  ŽALU

V americkém krajanském tisku se objevila zpráva o preferencích v rodném zemi: jako nejpopulárnější zahraniční předák tam prý zvítězil Jacques Chirac, prezident někdejší velmoci před sto lety, prvního spojence, leč méně pak ochránce vzniknuvší Československé republiky. Rekordně nepříznivé hodnocení agresivního, primitivního kovboje George W.Bushe, zloducha z Texasu, se nevymykalo z evropské normy, ale překvapil nemenší nedostatek popularity Vladimíra Putina. Jak vřele a hlasitě se k němu hlásí Miroslav Grebeníček, hlava strany s neutuchající domácí podporou?

Při oslavách šedesátého výročí konce druhé světové války, s vojenskou maxiparádou na Rudém náměstí, Putin promluvil zdrženlivě, státnicky, nevyhrůžně. Jinak se ale vyjádřil v předchozích pár dnech, když charakterizoval rozklad Sovětského svazu jako „největší geopolitickou katastrofu století.“

„Velké, náramné to štěstí, lahodné překvapení, soudruhu Kágébáku!“ zareaguje leckdo z nás, zatvrzelých antikomunistů. Čeští vlastenci - příznivci mohutnícího politického hnutí, jež třešničkami nahradilo srpy a kladiva, si nepochybně pochvalují Putinovy státnické postoje. Například na rozdíl od distancujícího se Gorbačova on dosud obhajuje i když nepříliš hlasitě chválí Hitlerův pakt se Stalinem o vzájemném neútočení, sfér teritoriálních zájmů respektování, s výsledným rozparcelováním Polska. A rovněž stále starodávně stranicky si pochvaluje likvidaci nezávislosti tří pobaltských republik, k níž došlo v roce 1940 na spontální žádost tamějšího obyvatelstva, údajně bažícího po sovětském područí. Nepřekvapí pak, že ne každý prezident z těchto znovu nezávislých zemí přijal pozvání dostavit se do Moskvy k oslavám výročí vyhrané války. Stejně tak se nedostavil prezident neposlušné Gruzie.

Na tribuně potentáti z blízkých i vzdálených zemí, včetně premiéra nikoliv sovětskou zásluhou poraženého Japonska, měli před očima přehlídku, tuze připomínající slavnou událost z roku 1945. Pochodující jednotky, pořádný parádešrit, podél čtyři klusající oři. Na tom bílém tehdy vzpřímeně seděl maršál Žukov – k nelibosti žárlivého Stalina, tak tvrdí historici.

Sleduji letošní dokumentární záznam, slyším povel, pozdrav „Soudruzi…“ a burácející odezvu z vyrovnaných řad Rudoarmějců. Musel to být bolestně melancholický pocit pro přítomné starce, mnohými medailemi okrášlené veterány. Vzpomínky na tehdejší krutou krvavou dobu, kterou se jim podařilo přežít – oni tehdy mladí, statní zocelení. A stejně tak jim v jejich povědomí zůstala celá socialistická říše, které již není, jakož ani socialismu není.

Máme ale pramalý důvod se vítězoslavně pošklebovat. Však když Putin zdůrazňoval onu katastrofu století, též se zmínil o „epidemii kolapsu, který zasáhl („spilled over to“) takto v anglickém textu) ruský stát.“ V něm, jak dobře známo, se znamenitě vede korupci, vše se zdá být na prodej. Šírá ruská zem, v níž je uschováno či se jen tak povaluje deset tisíc jaderných zbraní, plus minus, a všelijací zájemci, teroristé s napěchovanými peněženkami, se stávají svůdci k neodolání.

I když to je scénář dosud jen potenciální, víc než míň pravděpodobný, tento nukleárně převyzbrojený stát již teď je definitivně zasažen traumatem, který zahraniční komentátoři přirovnávají k poněkud zpomalené variantě středověkého moru. Zní to melodramaticky, téměř hystericky, nechť tedy promluví fakta.  Jimi se již řadu let zabývá demograf Nicholas Eberstadt z American Enterprise Institute, mezinárodně uznávaný odborník, specializující se na Rusko. V solidním časopise The Public Interest prezentuje takovéto tristní údaje:

Rusko počtu obyvatel v roce 2000, za půl století, v roce 2050, jich bude pouhých 104 milionů. V tabulce nejlidnatějších států, Rusko klesne z šestého na sedmnácté místo. Mezi mnohými příčinami nejzávažnější je krize ruské rodiny, s následným poklesem porodnosti. V dvacetiletém období (1981 – 2001), v Rusku o třetinu ubylo svateb a o třetinu přibylo rozvodů. Z každých čtyř manželství, tři končí rozvodem. Takto disharmonická společnost produkuje daleko míň dětí. V roce 1986 -1987 žena v průměru porodila děti dvě (2,19 statisticky), kdežto v roce 1999 už jen jedno dítě (1,17). Teď v době nejsoučasnější na každých 100 narození připadá 160 úmrtí.

Ruské statistiky uvádějí, že v roce 2000 dvacetiletý muž měl pouze 46 procentní naději dožít se 65 let. (V USA tato pravděpodobnost je 80 procentní.) Pro ruské muže riziko násilné smrti je devětkrát větší než v Izraeli, tvrdí David Brooks (The New York Times, 28.4.2005). Zásluhou mizerné životosprávy, kouření a neutuchající popularity vodky přibývá infarktů a mrtvičných záchvatů. Současná ruská společnost je na tom zdravotně hůř, než byli její rodičové a prarodičové v roce 1960. Za poslední tři dekády úmrtnost vzrostla o 40 procent, dosažená průměrná životní délka klesla na úroveň Bangladeše a již i Indie je na tom líp. Tento stav věcí aby Putina kormoutil víc, než nezávislé počínání bývalých sovětských států, víc než korupce domácích papalášů, kolik si ten který nakrade.

Teď úplně nakonec paradox s něčím autenticky optimistickým, totiž s hodnocením  současného hospodářského stavu věcí: ruská ekonomika se zmotořuje, zdárně vzpamatovává, začíná se zbavovat tzv. post-totalitarian syndromu. Což by mělo či aspoň mohlo mít blahodárný dopad na celou společnost.

Ota Ulč

ROZKVÉTÁNÍ  POLITICKY  KOREKTNÍ KOMUNIKACE

(Vyšlo 16.července v sobotní příloze MfD Kavárna)

Nevím, jakj e tomu v jiných jazycích, ale v angličtině si takto zdárně počínáme. Například zrovna včera (7.7.2005) televizní komentátor Terence Smith ve večerních zprávách nekomerční výchovné stanice PBS charakterizoval zabití egyptského velvyslance Ihaba al-Šarifa v Bagdádu nikoliv jako vraždu ale jako popravu (execution), tedy jako akt legitimní státní moci – i kdyby neznámí únosci tak byli učinili barbarským uříznutím hlavy, jak se nezřídka stává. Inu, mediální povyšování zrůdnosti na úroveň čehosi vlastně přijatelného.

A s takovými semantickými eufemismy se setkáváme denně. Teroristy jsme si kosmeticky vylepšili na rebely, militanty, aktivisty, útočníky - takovéto činitele. Jak poznamenal výtečný žurnalista John Leo (v U.S.News World Report, 4.7.2005),  publicisté nemají zábran psát o aktech terorismu, ale vyhýbají se zřetelné identifikaci aktérů – teroristů. Máme hříchy, ale bez hříšníků. Třeba by se adresáti precizním označením urazili a my se tak provinili dalším, jakkoliv jen verbálním útokem a tedy i automatickým útlakem uražené minority. Pocit uražení, potupení je ovšem navýsost subjektivní a tudíž nevyvratitelný.

Na univerzitách - a nejen tam – se personál musí zúčastňovat tzv. sensitivity training čili ideologického školení přesně ve stylu z dob totality v naší paměti. Černoši prošli několika metamorfózami - bývali to Nergoes, Blacks, Coloreds až dospěli k nynější mandatorní identifikaci jako African-Americans. To nutno dodržovat všemi majetníky jinak zbarvené pokožky, tedy i dosud většinových bělochů, jimž nárok na označení European-Americans je odepřen, ba spíš se považuje za rasistickou provokaci. Též se připouští méně specifické sebeoznačení people of color - „lidé barvy“ ,jejichž společným jmenovatelem je historický úděl koloniálního útlaku Evropany (common history of conquest or subjugation by European nations), z čehož tedy plyne, že například obyvatelé nikdy nekolonizovaného Thajska people of color nejsou.

Je tomu již třicet roků, co se tehdejší prezident Jimmy Carter vypořádal s ošemetným problémem ilegálních přistěhovalců, jejichž počet se odhadoval (a stále odhaduje) na něco mezi třema a desíti miliony. Carter to ale vyřešil: už tu nemáme ani jednoho z těchto illegal imigrants, všichni nám zmizeli, stali se z nich pouzí undocumented aliens - „cizinci bez dokladů.“. Již se mi nemůže stát, že bych si mohl koupit ojetinu. Ze všech used cars se staly preowned cars – „automobily dříve vlastněné.“ Ze ztráty zaměstnání, z vyhazovu, se stává „nedobrovolná událost v kariéře“ (involuntary career event). Žebrák už není beggar, ale panhandler čili držitel, operátor misky na mince. Když někdo lže, tak se dopouští  pouhé categorical inaccuracy. Když někdo loupí v supermarketu, nedopouští se looting (rabování), ale toliko tzv. non-traditional shopping (netradičního nakupování).

V amerických redakcích vznikly konzultačnín výbory, s pověřením rozhodnout, co se smí a nesmí. Například vlivné noviny Los Angeles Times vyprodukovaly směrnice (Guidelines on Racial and Ethnic Identification) se zákazem používání 150 slov a frází. Zakázán je Dark Continent (tmavý, černý kontinent – Afrika), Wailing Wall (Zeď nářků v Jeruzalémě – highly offensive čili vysoce urážlivé, stojí ve Směrnicích) a též New World. Dvořákova Novosvětská symfonie již tedy není novosvětská, Amerika není Nový svět, před příchodem evropských usurpátorů tam sídlili Indiáni, jimž se již ale nesmí říkat Indiáni, nýbrž Native Americans, což tedy z 99 procent dnešních obyvatel země činí „nerodné Američany“, i kdyby jejich předkové tam byli připluli už před stoletími.

Nejznamenitěji si počínají americké vysoké školy. Významné university (např. Michigan, Wisconsin) uveřejnily speech code - lexikony slov a témat zakázaných.

Prestižní (a tuze drahá) Smith College vybavila studenty ideologickým poučením o přemnohých formách útisku: ableism (útlak zdravých, neinvalidů, neslepců, nehluchoněmých vůči postiženým), ageism (mladí versus staří), classism (socio-ekonomické rozlišování), heterosexism (přednost kohabitace s osobami opačného pohlaví), lookism (hodnocení podle vzhledu osoby) a ovšem též sexism (stereotypní předpoklad, že pohlaví má něco společného s fyzickými schopnostmi – např.u vzpěračů).

Politicky správné vyjadřování vyžaduje vyhýbat se jakýmkoliv přímočaře negativním diagnozám. Každý defekt nutno prezentovat rozmělněním na inconvenienced (znevýhodnělý) nebo challenged (český ekvivalentní výraz mě nenapadá – něco ve smyslu „protivenství vystavený, zatížený“). Tedy: Stupid je cerebrally challenged, incovenienced. Totéž v případě short (prcek), tall (dlouhán), blind (slepec), atd. Tělesně postižená osoba, např.hluchoněmý slepec s uťatými údy, není invalid (zakázané slovo), ale differently abled (jinak schopný, dovedný).

Ten kdo je boring(nudný), je differently interesting (jinak zajímavý), clumsy (nešikovný, neohrabaný) je uniquelly coordinated, zatímco crazy (blázen, pošuk) je emotionally different. Nepoctivec (dishonest) je morally different (mravně jinačí) nebo differently honest (jinak poctivý). Drunk (opilec) je chemically inconvenienced, kdežto ugly (osoba nepěkného vzezření, šereda) je cosmetically different. Illiterate (analfabet) vlastně není analfabet, ale osoba jinak školená (alternativelly schooled).  Kdyby z toho všeho nás ranila mrtvice, nebudeme dead (mrtví), ale toliko permanently inconvenienced (trvale znevýhodnění)..

Sedíme u kompjútru, mnohé tyto word processory nejenže opravují gramatiku, syntax, ale už jsou také vybaveny příkazy současné politické korektnosti. Takže kdybych někoho charakterizoval jako plešatého pidimužíka, dostalo by se mi upozornění, že dotyčný je osoba vertikálně jakož i vlasově znevýhodněná (hair disadvantaged). V těchto záležitostech užitečnou shledávám příručku The Official Politically Correct Dictionary and Handbook, autoři Henry Beard a Christopher Cerf (New York, Vilard Books, 1993).

Vypukl nám feminismus v mnoha podobách. Poté, co jsme si angličtinu lopotně osvojili, teď aby došlo k jejímu odosvojování. Například důležité slovo mankind (lidstvo) se dostalo do klatby, nahrazuje je nesexisticky korektní humankind. (Této novotě mně protivné unikám  používáním výrazu humanity). Označení man (muž) teď nahrazuje neutrální person (osoba), takže třeba z požárníka (fireman) se stal/stala fireperson. Ve všelijakých výborech již nepředsedá chairman ale chairperson, teď již běžně zkracováno na chair, (křeslo, židle) čili „Pane/paní židle, rád bych se přihlásil do diskuse.“

Dosud se zcela nezdařilo odpohlavnění výrazů actor/actress (herec,herečka) ve prospěch novotvaru actron, stejně jako v případě předělávání číšníků a číšnic (waiter/waitress) ve waitron, či neméně početných cizoložníků a cizoložnic (adulterer/ adulteress) v adulteron. Z dědiců (heir/heiress) se teď mají stávat inheritoni.

Nejakutnějším sémantickým cílem feministek se ovšem stalo slovo woman (žena). Předělávají ho prozatím všelijak – ve wofem, womon, womyn, wymyn. Přepisovatelky své úsilí přehánějí, domáhajíce se například těchto novot: z emancipated na efeminated, již nikoliv se má menstruate ale femstruate, místo seminar (seminář) máme mít ovarium, od testimony (svědectví, příliš čpící varlaty) se poposuneme k vaječníkům a tak získáme ovarimony. Z girl (dívka, věk předpubertální) se stává prewoman (předžena), chudinka jedna.

Výběr se nám nadále košatí, na trh již dorazila řada novátorských poučných zdrojů.  Zájemci ať se třeba seznámí s dílem A Feminist Dictionary (Pandora Press) autorek Cheris Kramaraeové a Pauly Treichlerové..

K podemílání společného jazyka jako jednotného dorozumívacího zdroje též přispívá orientace politická. Mluvčím všelijakých kauz, oněm takzvaným profesionálním černochům či Indiánům, se v liberálních kruzích dostává automatického označení prosazovatelů občanských práv (civil right activists), zatímco v konzervativním vidění stavu věcí to zejména jsou podvodníci (charlatans). Dědická daň (estate tax) v řeči Demokratů se mezi Republikány stává daní ze smrti, finálním potrestáním (death tax).

Kolik takových novot postihlo, případně již zaplevenilo českou řeč? Žiji za mořem, kromě transformace Cikánů v Romy jsem toho postřehl jen pramálo. Takže bych ocenil příslušné poučení.

K O N E C

RŮZNÉ  POČÍNÁNÍ  VE  DVOU  METROPOLÍCH

Z rodné země jsem permanentně upláchl k imperialistům v teď už dávném roce 1959. Po sametovém kotrmelci se pravidelně vracím do stověžaté matičky očenichat stav věcí. Letos v červnu jsem znovu vyslechl lamentace starousedlíků, kolik že tam přibývá té přičmoudlé či šikmooké pakáže, jak Praha se před očima mění k horšímu.

Mlčky jsem přikyvoval a myslí se přenesl do začátku tohoto roku 2005, kdy v našem státu New Yorku řádila arktická mizérie, 30 Celsiů minus, a jak jsme s manželkou, v tropech narozenou, odlétli pookřát na opačný konec světa do Singapuru, kde nás přivítalo 30 vlhkých Celsiů plus.

Poprvé jsem tam přistál v roce 1967, zrovna v době, kdy v Praze probíhal sjezd spisovatelů, na němž Ludvík Vaculík kacířsky obvinil tehdejší mocipány, že za celou dobu svého vládnutí nevyřešili ani jeden problém. Tehdy Singapur ještě dělal dojem nevábné, dost i páchnoucí končiny s plesnivými baráky na spadnutí, se znečistěnou, biologicky mrtvou řekou. Ta ale po letech obživla, mrskají se v ní zdravé rybičky. Přemnohé rozkvetlo. Moderní až extravagantní počiny architektů, mezi nimi slavná jména jako například I.M.Pei, jehož tradicionalisté proklínají za onu průhlednou pyramidu, spáchanou před pařížským Louvrem. Maličký ostrovní stát se čtyřmi národnostmi (Číňané, Malajci, Indové, běloši), čtyřmi řečmi a náboženstvími, to vše bez přírodních zdrojů, ani unci zlata či krůpěj ropy, ale zato s inteligentně si počínající vládou, která nekopíruje západní demokratický mustr. Každých 20 minut přijde do provozu nová bytová jednotka – 3 za hodinu, 72 za den, 26.280 za rok. Za dobu své nezávislosti průměrný roční příjem vzrostl stonásobně. Organizace Transparency International v celosvětovém hodnocení  integrity, poctivosti počínání států, zařadila Singapur mezi nejlepších deset - před Švédsko a Švýcarsko. (Česká republika skončila na 54. až 56. místě, spolu s Brazílií a Bulharskem.)

Za jednoho z minulých pražských pobytů jsem sídlil v paneláku v Nových Butovicích a ve výtahu se dal do řeči se skupinkou Číňanů, kteří si nemohli Českou republiku dost vynachválit: jaká že to prima končina, v níž neplatí žádné zákony. Tedy, přesněji, kde na jejich dodržování se vesměs kálí. Pražská veřejná doprava je ta nejlepší, s jakou jsem se ve světě setkal, jakkoliv na ni zhýčkaní domorodci žbrblají. Dál se rozmáhá, jak jsem si letos ověřil cestou tramvají na Barrandov. Přistoupil málokdy vídaný revizor, mě seniora pominul a domáhal se jízdenky u několika svalnatců. Poté co ho bohorovně ignorovali, soustředil se na dívku, rovněž černou pasažérku, kterou na příští zastávce donutil vystoupit. Sledoval jsem konflikt: vyjednávání, gestikulace, delinkventka se mu vysmekla, stačila skočit do zavírajících se dveří a jazyk vítězoslavně vyplázla.

V Singapuru doprava plyne harmonicky, jaký to kontrast v porovnání k mnoha metropolím Afriky a Asie, kde stát již de facto odumřel, anarchističtí motoristé si počínají zcela po svém a výsledkem je značný chaos a zácpa. V Singapuru na červenou na vozovku zpravidla nikdo nevkročí, poněvadž – rovněž zpravidla - by dostal důkladnou pokutu. Odhoďte na ulici papírek a neúplatný policista zasáhne.

V Praze vandalství strejerů je natolik univerzální, že stát se snad ani nesnaží zasahovat a veřejnost zhyzděné zdi jakoby přestala vnímat. V Singapuru se reaguje zatčením a potrestáním s pokutou, náhradou škody, pobytem za mřížemi a nářezem holí na provinilcovu zadnici.

Nic se ovšem nemá příliš přehánět. Tamější česká rodina obdržela video kazetu s filmem „Faunovo příliš pozdní odpoledne“ a scéna z plovárny s pražskými krasavicemi, jejich obnaženou hrudí, mamálními oblinami, poštovní cenzor odstranil.

Takže si pak vyberte mezi plusy a minusy.

MALEBNÝ  PADESÁTÝ  STÁT

Dosud jsem nepotkal našince, který by na slovo HAVAJ reagoval s odplivnutím, s odporem. Však přece ostrovy s permanentně lahodným počasím, pohostinní domorodci, kolébavé polynéské melodie. Nejeden český emigrant při první příležitosti se tam letěl podívat a případně i natrvalo usídlil. Já se tam několikrát stavěl při cestě přes Pacifik, pokud se mezipřistání neuskutečňovalo v Anchorage na Aljašce, hodně severněji, nebo poslední dobou non-stop přes celičký značný oceán.

Mezinárodním centrem a zastávkou je ovšem Honolulu, tam přistávají hordy návštěvníků, přečasto účastníků kongresů, konferencí, jejichž výdaje s všemožnými slastmi si lze odečíst z daních. A hurá na pláž Waikiki, tam se rozhlížet a být viděn. Méně se vyjíždí do okolí, k památníku v Pearl Harboru, kde pro Američany 7.prosince 1941 započala druhá světová válka, vydat se kolem tohoto ostrova Oahu, na jeho východní část s vlnami rekordní velikosti, mohutnosti, s výtečnou příležitostí přijít v nich k úhoně, třeba být i permanentně vcucnut. Nebo se vydat poklidným rurálním vnitrozemím, mezi plantážemi s cukrovou třtinou a ananasy. (Začátkem 20.století se tam ukázal mladík jménem Dole, čerstvý graduant z Harvardu, s nápadem započít s pěstováním ananasů. Pokládán za podivína, došlo k pokusům dát ho do blázince. Z ostrovů teď plyne víc než polovina světového exportu. Firma Dole vlastnila a třeba dodnes vlastní celičký ostrov Lanai.)

Oahu není ostrov jediný a ani ten největší. Je jich víc než veletucet (137) o celkové rozloze, která mi při přepočtu vychází na jednu pětinu velikosti České republiky. Z jedné výspy státu na druhou se nedá pádlovat, přepravu obstarávají místní letecké linky. Na mapách je ostrovů vesměs vyznačeno jen osm a největší z nich je Hawaii. Tam v hlavním městě jménem Hilo, před lety pořádně poničeném zásahem tsunami, jsem přistál. Dostalo se mi pozvání od místního policejního komandanta, původně z New Yorku. V domečku jsem se z oken díval do jiného světa – do džungle, jakou zvěčňoval štětec Henri Rousseaua: pětimetrové lupeny, kytky mnohých tvarů a barev, banánovníky, chlebovníky, liany visící z dvacetimetrového mohykána. Pravidelně před snídaní se dostavil pořádný půlhodinový dešť, nebeský zahradník tak pokropil, slunce se znovu rozzářilo.  Ač jsme v tropech, netrápí tam humidity - ona hanebná, všudypřítomná, energii vysávající vlhkost. Nejsou tam komáři. A také vůbec tam nejsou hadi, jedovatí či neškodní. Přitom tyhle potvory my máme ve všech zbývajících čtyřiceti devíti státech Unie, včetně Aljašky.

Za volant a pustit se do kraje s mnoha tvářemi. Texaská polostep s kaktusy a s farmami texaských rozměrů, jedním směrem pak nic než cukrová třtina a opačným směrem roste káva, červenavé kuličky. Klikatě se šplhat do kopců, cesta od mořské výše nula k výši několika kilometrů, les kapraďovitý, mohutné přesličky, dělá to trošku předpotopní dojem, tady by se nám do cesty právem měl připlést dinosaurus. Unikátem tohoto geologicky mladého ostrova jsou sopky, přesahující výši 4000 metrů. (Mauna Kea má 13.796 stop, Mauna Loa 13.680 stop. Encyklopenie tvrdí, že Loa je „the largest volcanic mountain in the world in cubic content.“) Jenže cestou autem od nuly do výšin alpských velikánů nám to pozvolným stoupáním ani nepřijde. Přibývají sopečky, ne ve tvaru Vesuvu, ale díry v zemi. Nešťovice jak poďobání po atomovém výbuchu. Tento terén využívají filmoví a televizní producenti, dějiště to všelijakých sci-fi opusů, též NASA tam trénuje astronauty..

Vulkány jen částečně podřimují., zlověstně si bublají, a občas z nich vytryskne mocný, černý ejakulát, který se valí ze svahů, a v krajině zdravě zelené pak vznikne dlouhý tmavý smuteční pruh. Přetne silnici, na níž pak čteme oznámení, kdy k maléru došlo a že dál nelze. Polovina vesnice je takto pohlcena, kdežto zbytek stojí nedotčen. (Nepůsobí to ztráty na životech, však láva se šine pomalu, umožňuje zpakovat a odjet do potřebné dáli.) Z kopce natažená vrásčitá ruka, dosahující až ke břehu, kde se setká s vlnami, čímž to pořádně začne syčet. Zásluhou lávy přibývá tmavého terénu, ostrov se rozrůstá, mohutní, přesný to opak osudu pláží na vzdáleném konci Ameriky, kde Atlantický oceán, zejména během sezóny hurikánů, se roztahuje, pláže ukusuje, pohlcuje pozemky mnohamilionových hodnot. Po vychladlé lávě, tvořící abstraktní obrazce, jsem skotačil a kousky této přírodní spouště jsem si ilegálně přivlastnil. Jeden zvlášť pěkný exemplář – černé provázané prsty – si tu teď hovi u krbu.

Před víc než třiceti lety jsem si právě na tomto sopečně neklidném ostrově koupil pozemek, po tvrzení realitní kanceláře, takto ujišťující  každého lapaného zákazníka, že tamějším směrem se sopka příště určitě nevydá na zkázonosný pochod.

-   -   -

Vzdálen tisíce mil, nicméně musím platit všelijaké daně nepřítomného vlastníka, který si tam věru nebude budovat srub k nepravděpodobnému stařeckému odpočinku. Stát Hawaii zůstává za horizontem mé jakož i celonárodní mediální pozornosti. Občas sice propukne zpráva, že ten který vulkán začal znovu zlobit a prýštit, ale na to jsme si už zvykli.

Nyní se ale začínáme dočítat o iniciativě ve Washingtonu, že po 112 letech, kdy USA svrhly někdejší nezávislé havajské království, a po 12 letech, co se americký kongres za imperialistický čin omluvil, blíží se zrod nového zákona (Native Hawaiian Government Reorganization Act). Jím dojde k zrušení dosavadního úřadu Office of Hawaiian Affairs, jemuž předsedá hudebnice jménem  Haunani Apoliona, a vznikne nový útvar, obhospodařující přes milion akrů pozemků, včetně 300 čtverečních mil půdy, reservované pro domorodé usedlosti a dalších 2.500 čtverečních mil různě po ostrovech roztroušených – a důležité, velmi důležité, bude povýšení původních ostrovanů přiznáním jim legálního statusu, jemuž se těší američtí Indiáni (Native Americans) a původní obyvatelé Aljašky (native Alaskans).

Z této iniciativy prozatím vyrozumívám, že dojde nejen k poskytnutí privilegií, odepřených převážnému množství většinového obyvatelstva, ale že se tu zavádí mísení jablek s pomeranči. Všimněme si trošku historie a nynějšího demografického stavu věcí.

Indiáni žili v kmenovém uspořádání se samosprávou, na svém území, se svou vlastní řečí a kulturou (kmeny Navajo, Cherokee,  Mohawkové, Siouxové, mnozí další). Jejich náčelníci podepisovali všemožné smlouvy s americkou vládou, která je ale nezřídka hanebně porušovala. Historie Havajanů, těchto Polynézanů, původní adresou nejspíš na Tahiti, byla značně jinačí. Na ostrovy začali připlouvat někdy ve čtvrtém až osmém století čili ještě před výskytem Přemyslovců v našich končinách.

Uplynulo tisíc let, v roce 1778 se dostavil kapitán James Cook a rok poté ho domorodci zabili.

V roce 1810 místní král Kamehameha Veliký ostrovy sjednotil a všem začal vládnout. V této činnosti pokračoval Kamehameha II. a III. V roce 1820 přijeli první američtí protestantští misionáři. Začalo pěstování ananasů, přivezených ze Španělska, též pěstování cukrové třtiny a kávy.

V roce 1893 královna Liliuokalani se po vyjádření protestu podřídila americké vládě, v roce 1898 Washington území anektoval. V roce 1900 se stalo americkým teritoriem a v roce 1959 americkým státem – v pořadí padesátým, tím (doufejme) už definitivně nejposlednějším. Současnou hlavou státu je guvernérka Linda Lingleová, nehavajského původu. Ve Washingtonu sedí dva havajští senátoři - Daniel K.Akaka a Daniel K.Inouye, původu japonského, oba Demokrati. Tento stát s liberálními sklony však nepřeje hazardním hrám, pouze tam a v pobožném mormonském Utahu jsou kasina zakázána.

Ostrovy teď mají všeho všudy 1,2 milionu obyvatel. Jeho etnické složení podle posledního sčítání vypadá v procentech takto: nejpočetnější jsou míšenci všeho druhu – 32%. Následují běloši a Japonci, oba s 22%, poté Filipínci – 12%, Číňané – 5% a pouhé jedno procento tvoří původní autentičtí havajští ostrované.

Zákonodárná iniciativa, tolik politicky korektní, se tak zasloužila o mohutnou, do očí bijící disproporci. Dojde ovšem k oportunistickému překábátění pseudoostrovanů, s nárokem na příslušnou privilegovanou kvalifikaci, po vzoru všelijakých šarád v případě Indiánů, kdy běloch s tvrzením o správném původu jedné své prababičky se domáhá všelijakých výhod.

Otázky, otázky: Havajané, žijící na ostrovech nebo někde jinde, budou podléhat jiným zákonům? Jak taková privilegia budou koexistovat s ústavním principem rovnosti všech občanů? Jaký to bude mít dopad ne dosavadní vlastnické vztahy? Hlasy, odporující přijetí zákona, se ozývají v řadách Republikánů, tvrdících, že to povede k další balkanizaci americké společnosti, k rozdělování a nikoliv k jejímu žádoucímu tmelení (onen melting pot - „tavící hrnec“, v němž se prozatím vytvářel tento americký národ přistěhovalců z všelijakých končin.) Bushova administrativa zachovává postoj spíš pštrosí, neutrální. Záměr opozice v Senátu prosadit referendum, které by ovšem zákon odmítlo velikou většinou, se zřejmě nepodaří prosadit.

Zákon dosud přijat nebyl, ale pravděpodobnost jeho úspěchu (tvrdí The New York Times, 17.7.05) je značná.

Radikály ale ani tato politicky korektní novota neuspokojuje. Vedeni Kekuni Blaisdellem, profesorem lékařství na penzi, prosazují nárok na suverenitu, totální nezávislost ostrovů nového státu jménem KANAKA MAOLI.

-   -   -

Nevím o tom dost, abych se v eventualitách právního a politického dopadu v případě přijetí novinky příliš vyznal. Těmto ošemetnostem jsem se nevěnoval ani věnovat nemíním, s ohledem na zachování zbytku svého duševního zdraví. Ač tedy sopka můj majeteček dosud nepohltila a Washingtom by mi ho nerozkulačil, dosud jsem ho neprodal. Ale nikdy bych se tam nestěhoval. Ráj sice lahodný, ale příliš daleko od všeho – tisíce mil za vodou od amerického břehu. Jak jsem mohl pozorovat, tento přece jenom poněkud krušící pocit vzdálenosti tam pociťují někteří, ale zdaleka ne všichni, tamější Češi.

A taky je tam hodně draho, když většinu konzumních statků nutno dovážet.

Takto končím hlášení o dosavadním stavu věcí.

ŽE  BY  Z  LONDÝNA  LONDONISTAN,  Z  EVROPY  EUROARÁBIE ?

Takové tužby se snaží realizovat nejeden zanícený následovník Mohameda. Ale i když se záměr s použitím třaskavin nepovede, cíle bude dosaženo neutuchající migrací a rekordním rozmnožováním na místě. V Evropě dosavadní počet dvaceti milionů muslimů (čili ČR x 2) se za něco málo dekád se stanou většinou na kontinentě, mnou si ruce imámové. Dosud se nejlíp daří ve Francii zásluhou pěti milionů souvěrců s převážně severoafrickými kořeny.

Britské ostrovy prozatím mají muslimů dva miliony, což je činí čtyřprocentní minoritou  v zemi. Jejich původním domovem byla převážně (60%) jižní Asie – Indie, Pakistán, Bangladeš, Srí Lanka. Nejpočetnější jsou Pakistánci, odhadem je jich 570.000.

Velká většina muslimských přistěhovalců se úspěšně adaptuje, pracuje, aniž by dala přednost parazitismu, s využíváním a zneužíváním státem poskytovaných podpor. Málo se ale asimilují, v očích většinových outsiderů zůstávají tzv.aloof - rezervovaní, kulturně a společensky. V přistěhovaleckých rodinách dochází ke generačním konfliktům, mladé ženy se snáze adaptují v novém prostředí než jejich mužské protějšky.

Odborníci tvrdí, že imigranti se stávají loajálními občany britského království. Odhadem pouhých 10.000 až 20.000 podporuje Al-Kajdu (organizaci, vzníklou v osmdesátých letech s primárním programem svrhnout saúdskou monarchii), a ne víc než 600 osob absolvovalo výcvik v bin Ladenových výspách, v minulosti v Afghánistánu, v současnosti neznámo kde.

Poté, co si svět zvykl na číslice 911 jako synonym teroristického počinu, teď tu máme snadno pamatovatelné dvě sedmičky – 7.7.2005, třeskutou událost londýnskou. Evropa se tak dostává do centra pozornosti strůjců terorismu. Již se vyhrnula spousta analytiků, interpretů. Nejjednodušejší to měli v Praze vycházejících Muslimských listech: ty, s odkazem na iránské zdroje, potvrdily,že zkázonosné dílo zrežírovaly věrolomné britské úřady a Izrael, samozřejmě.

Verbíři se rozhlížejí třema směry: 1 K teprve nedávno dorazivším přistěhovalcům, stále nedostatečně se orientujícím; 2.Na druhou generaci ve Velké Británii narozených mladíků. Ti, na rozdil od staré gardy svých předchůdců, již nezažili trénink Al-Kajdy pod záštitou Talibánu v Afghánistánu, ale získávali svou destruktivní znalost pomocí videa a internetu. 3.Konvertitové, kteří se v islámském prostředí nenarodili a začali se s touto vírou seznamovat až později v životě, často ve vězení, jako například kriminální recidivista Richard C. Reid, jemuž se nepodařilo odpálit výbušninu ve své botě na letu do USA.

Politicky korektní hlavy automaticky pokračují opakovat mnohonásobně zdiskreditovanou verzi o chudobě jako fundamentálním motivu teroristů. Kádrový profil dotyčných tomu ale vůbec neodpovídá: ani v případě saúdských sebevrahů 11.9.2001 či těch z Leeds 7.7.2005. Politolog Robert A.Pape z chicagské univerzity nashromáždil data o celkem 315 sebevražedných útocích v období 1980 – 2003 a došel k překvapivému zjištění, že ve většině případů chyběla náboženská motivace. Nejzkázonosněji si počínali tzv. tamilští tygrové, marxisticko-leninsky ladění sekularisté (útoků 76). V porovnání, Hamas se přičinil 54krát a islámský džihád 27krát. Mezi muslimy Dělnická strana Kurdistánu a Fronta pro osvobození Palestiny, spolu s tzv.Al Aksa Martyrs Brigade, všechno to nenábožensky motivované organizace, mají na svědomí třetinu všech sebevražedných akcí. Obtížněji lze ale souhlasit s autorovým tvrzením, že takové útoky jsou reakcí na okupaci zahraniční mocností. Jaká asi cizí okupace byla příčinou masakru na indonéském ostrově Bali v říjnu 2002?

Harold Evans, editor týdeníku U.S.News World Report, tento druh teroristů nikterak lichotivě charakterizuje jako Islamifascists s jalovostí a sterilitou jejich zprofanovaných doktrin. Peter Bergen, autor knihy Holy War,Inc., píše o této generaci odcizených a znuděných mladíků jako o „lumpen Jihadists“, překypujících hněvem, cloumaných pocity všelijakého rozhořčení.

Tématem, proč právě mladí muslimové sunnitské verze jsou ochotni k tak explozivnímu ukončení své pozemské existence, se podrobně zabývá významný publicista Thomas L. Friedman v pojednání „Chudoba sebedůstojnosti a bohatství hněvu“ (The New York Times, 15.7.2005). Tvrdí, že na přetváření v nihilistického ultraradikála se podílí několik faktorů. Jedním z nich je fundamentální skutečnost, že Evropa, na rozdíl od Ameriky, kontinentu přistěhovalců, není onen melting pot - „tavící hrnec“, kde nový příchozí získá, osvojí si novou identitu. Tito muslimové, odříznutí od svého původního prostředí, řeči, kultury (což je ovšem případ všech emigrantů) se v Evropě obtížně asimilují a snadněji pak podlehnou vábničce nabízené džihádské identity. Cítí se pokořeni evropskou civilizací, kterou ovšem pokládají za morálně podřadnou, však v takovém přesvědčení byli vychováváni, a najednou kolem sebe na každém kroku vidí, že ona údajně méněcenná civilizace funguje daleko líp než ta jejich islámská, která se brání smysluplným reformám už od 12.století, a teď, vzdor někdejší historické slávě a zásluhám, a vzdor nynějšímu ropnému bohatství jsou na úplně nejspodnějším stupni světového vývoje. Útěchu, povzbuzení, nacházejí v mešitách. Tam se jim vysvětluje svět jako válečné kolbiště, v němž proti věřícím stojí všichni ti nevěřící. Toto světové neznabožství, ohrožující islám, má  mnoho tváří – sekularismus, kapitalismus, imperialismus, globalismus, liberalismus, feminismus, dekadence, všechny nemravnosti, které přináší hříšně tolerantní pluralistická demokracie, urážející islám. A ďábelským záměrem bezvěrců je okupace muslimských území, zmocnit se jejich bohatství, zničit islám, a invaze Iráku to přesvědčivě potvrzuje. Naskýtá se ale možnost postavit se proti tak satanské hrozbě - stát se bojovníkem, mučedníkem, k velké potěše Alláha, radostně se podílet nejen na džihádu, ale i následně na slastech  posmrtného sexu s přidělenými pannami v ráji (počet 72 zůstává nezměněn). Bez velkých obtíží se pak najdou dobrovolníci, třeba i nedostatečně indoktrinovaní, pro něž heroická představa stát se „mučedníkem“ (martyr), odpálit se a do pekel smést co největší počet nevěřících psů, se stane tzv.fad čili móda, něco kýženého, přitažlivého.

-   -  -

Maocetungovi se přisuzuje rčení (prezentované v několika podobách), jak že přirovnával teroristy k rybám, hovícím si, úspěšně působícím v moři demokracie. Svatá pravda: v jiném vládním systému, za tyranů, například za Hitlera či Stalina, by jim kvapně sklaplo. Však oni sami měli na provozování teroru monopol.

Evropské státy reagovaly na nebezpečí islámského fanatismu šnečím tempem a s rozhodností Hamleta. Převládala malá mezistátní spolupráce bezpečnostních složek. I po masakru v Madridu ( 11.3.2004) euroúřad, zřízený za účelem potírání terorismu, měl všeho všudy tři zaměstnance. Velká Británie byla tradičním útočištěm radikálů, běženců, prosazovatelů i značně destruktivních záměrů. Britům se dařilo přímo vynikat v jejich gentlemanské velkorysosti. Americká F.B.I. se je léta snažila přesvědčit, že se svou bezbřehou tolerancí si hodně zahrávají s ohněm. Například v  březnu 2005 pustili na svobodu  ultraradikálního kazatele Abu Qatadu, pokládaného za ideologického vůdce Al-Kajdy v celé Evropě, též bývalého rádce Mohameda Atty. (Tato tolerance dodávala váhu předpokladu, že se jedná o druh appeasementu se záměrem pacifikovat domácí radikály, kteří pak budou vybíjet svou fundamentalistickou energii jen za hranicemi. Washington se velmi zajímal, neboť tito v Británii narození muslimové, s nárokem na bezvizový vstup na americkou půdu, znamenali značné bezpečnostní riziko. Jak se brzy ukázalo, nákup domácího klidu byl jen dočasný.

Záruky občanských práv za všech možných okolností, prosazovaných ad absurdum, se pak blíží svou tolerancí k návodu jak spáchat celonárodní sebevraždu. Případ šejka Omara Bakri Mohammeda, nadále se těšícího neomezeným občanským svobodám: V osmdesátých letech uprchl z rodné Sýrie a do Anglie přijel v roce 1996. Obdržel politický azyl a teď již devatenáct let žije ze státem mu poskytované sociální podpory. Britské státní občanství ale nedostal, což komentoval slovy „Nechci se stát občanem pekla.“ Pokládá se za následovníka Osamy bin Ladena a nepřetržitě se ve svých kázáních domáhá svaté války proti hanebnému Západu. Podněcuje k násilí, velebí mučednictví, vábí mladíky rozprávkami o erotických slastech v ráji – sladkými polibky a radovánkami v bazénu s přemnoha ženami, a vychvaluje smrt v islámském boji jako vstupenku do ráje. „Naši muslimští bratři v cizině jednoho dne sem přijdou, zde se toho zmocní a my budeme žít v islámu v důstojnosti“, citát tohoto velebného pána, který jsem tu doma našel v archivu, uveřejněno v The New York Times 26.dubna 2004 a psáno v průmyslovém městě Lutonu nedaleko Londýna, tam, odkud šejkem Omarem vábení mládenci z Leedsu o rok později odjeli vlakem zabíjet do tolik tolerantního Londýna.

Britská justice se do dne 7.7.2005 vypořádávala s teroristy takto: 800 osob uvězněno na základě Terrorism Act of 2000, 121 zažalováno, 21 odsouzeno.

Velkorysost s udělováním azylu prozatím též doplňovala neochota britských úřadů provinilce deportovat, respektive vydat k potrestání na žádost jiného státu. (čili extradice). Jsou z toho soudní tahanice s procedurálními odvoláními a odklady ad infinitum. Muhammad al-Gerbouzi, veterán bojovník v Afghánistánu, který plánoval útok v Casablance v květnu 2003, v němž přišlo o život 45 lidí, dosud nebyl vydán do Maroka. Francie se už deset let snaží dostat k soudu Alžírana Rachida Ramdu, obviněného z účasti na bombovém útoku v Paříži 1995. Mustafa Setmarian Nasar, další terorista, obviněný z plánování masakru v Madridu, přísahající věrnost Osamu bin Ladinovi, teď žije v severní čtvrti Londýna a živí se jako editor radikálního islámského časopisu Al Ansar.

Islám se tedy s rostoucí vervou ze svého rodného, tradičně mizerně spravovaného prostředí, šíří do Evropy k nenáviděným neznabohům, Západ podvracet a při té příležitosti inkasovat štědré sociální požitky. Naštěstí pro Českou republiku, Al-Kajda prozatím soustřeďuje svou energii k útokům na velké státy. Ovšem není všem dnům ještě konec.

VYSVĚTLOVÁNÍ  POPUDŮ  KRVELAČNÝCH

Při pohledu na kolotoč událostí ve světě – od New Yorku po Londýn s odbočkou na Bali - se seznamujeme s všelijakými interpretacemi, s věrohodnými i s takovými, jejichž logika by mohla nejspíš zaimponovat mentálně postiženým konzumentům. Příkladem nám poslouží rudý potrhlík Ken Livingstone, jehož si Londýňané povýšili na svého primátora. Za explozivní útok na metropoli, kterou spravuje, odpovědným označil Bushe a Blaira. Američany navíc obvinil, že oni si stvořili – naverbovali a vycvičili - Osamu bin Ladina.

Když to takhle může myslet významnému předákovi, pak ovšem nepřekvapí kvalita diagnoz, formulovaných lidmi, jimž se s obtížemi podařilo absolvovat pár tříd základní školy. Kdekoliv ve světě se objeví terorista, vždy se to dá svést na Ameriku, vždy lze vymyslet výmluvu odkazem na nějaké historické příkoří a tak zdůvodnit vlastní sebebarbarštější čin. Aniž by se někdo pozdržoval například chronologickými souvislostmi. K invazi Afghánistánu a Iráku nedošlo před, ale až po 11.září 2001. V oné době let devadesátých Al-Kajda plánovala největší  masakr na americké půdě v celé její historii. Devadesátá leta za Clintonova prezidenství byla muslimským zájmům ta nejpříznivěji nakloněná, když Američané se angažovali ve prospěch muslimů třikrát: v Bosně, Kosovu a Kuvajtu, vyhnat agresora Saddama, který – pokud je ještě někdo ochoten si pamatovat – byl odpovědný za ztrátu rekordního počtu životů stoupenců islámu. Nikdo jich víc nezabil.

(A tehdy se nikde nekonaly protestní pochody mírumilovných mas, mravně rozhořčených nejen Evropanů. Tento stav věcí se ovšem nadále opakuje. Komu by v těchto dnech zvlášť vadil severokorejský superdespota Kim Jong Il? Nicholas D.Kristof, žádný to Bushův příznivec, je jeden z mála publicistů, který se obtěžuje zabývat přímo apokalyptickým počínáním takového režimu. Teď po nedávném návratu z tamější totality oznamuje (The New York Times, 24.7.2005) skutečnosti, které ochráncům lidských práv jaksi nevadí: korejští uprchlíci, z Číny násilně navrácení, sto tisíc je jich odváženo jako dobytek, svázáni  drátem, probodnutým buď jejich dlaněmi nebo pod klíční kostí. Hladového provinilce, když přistižen při krádeži jídla, čeká středověké utrpení být upálen na hranici, a jeho příbuzní jsou donuceni zažehnout oheň. Že by třeba humanista filozof Erazim Kohák si šel zaprotestovat ve prospěch poddaných v počtu 33 milionů? Spíš se bude ventilovat mravní rozhořčení před americkou ambasádou.)

Ono rekrutování a trénování bin Ladina: důsledně promoskevskému Livingstonovi se ovšem nemohl zamlouvat průběh sovětské invaze Afghánistánu, jež končila fiaskem, do značné míry zásluhou amerických dodávek zbraní. Západ nebyl natolik naivní, že by si byl dělal iluze o  sympatii povstalců k principům pluralistické demokracie. Však to byla doba studené války a konflikt dvou supervelmocí probíhal na víc než jednom kontinentě. Každý uvažující předák té doby přece pokládal říši Leonida Brežněva, vybaveného tisíci atomových bomb, za dominantní nebezpečí. Washington už přece tehdy cosi věděl o fundamentalistických fanaticích typu bin Ladina, který už dávno před útokem 11.září 2001 vydal fatwu s výzvou vyvraždit všechny Američany, včetně nemluvňat, bez výjimky, to vše k nesmírné potěše Alláha.

Jen značný slepec bude hledat kořeny islámského terorismu v konfliktu na Středním Západě. První generace bojovníků Al-Kajdy opustila v osmdesátých letech Střední Západ přesunem do Afghánistánu a tam se pustila do boje proti Rudoarmějcům.

Bin Ladin se nějakou Palestinou vůbec nezabýval, jeho bojovníci Al-Kajdy byli přece globální džihádisté,usilující o vytvoření nadnárodního kalifátu. K jejich válečným střetům docházelo v Afghánistánu, Kašmíru, Bosně, Čečně – všechno to oblasti vzdálené arabskému světu.

Jestliže prapříčinou tohoto do Evropy přeneseného terorismu je skutečně současná situace v Afghánistánu, Iráku a Palestině, jak tedy vysvětlit, že mezi teroristy nejsou lidé právě z těchto oblastí, ale naprostou většinou pocházejí ze Severní Afriky, arabského poloostrova a Pakistánu? Jestliže bombový útok v Madridu vyprovokovala účast španělských jednotek v Iráku, proč tedy ve Španělsku teroristé se ve své zkázonosné činnosti snažili pokračovat (a policii se naštěstí podařilo zabránit) i po kompletním a potupném stažení vojáků z Iráku? Jedna nepříjemná otázka za druhou.

Starosta Livingstone rovněž předložil další vysvětlení současného terorismu, které mě zvlášť rozveselilo: že příčinou je Izrael, poněvadž znemožňuje Palestincům výkon svobodného volebního práva. Kde v arabském světě – s výjimkou Libanonu, jen částečně mohamedánského – se toto právo uplatňuje či je postrádáno? Yaroslav Trofimov, na Ukrajině narozený žurnalista s italským pasem, plynný v arabštině, ve své knize Faith at War: A Journey on the Frontlines of Islam, From Bagdad to Timbuktu, cituje saúdského ministra spravedlnosti, když vyjadřuje své přesvědčení, že „demokracie je neislámská“.

Vyhodit v Izraeli mateřskou školu do povětří se dá snadno ideologicky zdůvodnit. Z dětiček, nebýt jejich včasného roztříštění – Alláh buď pochválen - mohly vyrůst sionisté. Jak ale ospravedlňovat útoky v končinách pravověrných jako Rijád, Taba, Casablanka, Istambul? Při úspěšně uskutečněném výbuchu na egyptském území v Sharm el Sheiku (česky snad „Šarm aš-Šajch) koncem července 2005 došlo k rozmetání převážně muslimských souvěrců. V tomto případě aby se apologeti krvelačného nihilismu vyzouvali z nepohodlně úzkých střevíců. Nicméně se jim to přece jen podaří. Jako v každém vlaku, kde lze zatáhnout za záchrannou brzdu, zde je k dispozici Amerika, která přece zavinila všechno.

Nezjistilo se, zda islámští teroristé by byli někdy působili v legitimním mírovém hnutí či se jakkoliv angažovali ve prospěch lidí, za jejichž dobro údajně bojují. Motivem jim rovněž není materiální strádání. Sebevražední útočníci, včas v Izraeli pochytaní, blahořečí nádheru mučednictví („love of martyrdom“) a mezi v Evropě narozenými se to stává módou, jíž lze získat status celebrity. Fouad Ajami, vědec a vynikající znalec světa islámu, nám doporučuje (U.S.News World Report, 25.7.2004), abychom zanechali vyhledávání důvodů, co jsme asi byli zavinili, jim ublížili, takže oni teď na nás takto. Principiální je jejich nenávist v balení náboženské rétoriky, je to válka proti fungujícímu řádu moderního života.

V týdeníku Newsweek (14.3.2005), v Indii narozený Fareed Zakaria, vynikající komentátor, vznáší heretickou otázku, zda George W.Bush vlastně nemá pravdu, a odpovídá si na ni kladně. Tento globálně opovrhovaný až nenáviděný prezident se totiž odmítá ztotožnit s názorem, že prapříčinou islámského terorismu je náboženství, kultura či izraelsko-palestinský konflikt, ale že to je útlak, nedostatek modernizace, nefunkční despotický vládní systém, bránící se potřebným reformám. Tuto interpretaci sdílí řada předních odborníků jako například Bernard Lewis z univerzity v Princetonu a rovněž arabští intelektuálové, autoři OSN studie „Arab Human Development Report,“ konkrétně dokumentující přesmutný stav arabských věcí. Černé na bílém.

A žádná cizí moc či supervelmoc to za ně nevyřeší, je to jejich vnitřní záležitost a odpovědnost. Velmi jsem ocenil záblesk naděje, který poskytl Irshah Manji, autor knihy  „Potíže se současným islámem“ (The Trouble With Islam Today: A Wake-Up Call for Honesty and Change) v článku „Kdy popření dovede zabíjet“ (Time, 25.7.2005). Začíná zmínkou o své přednášce na univerzitě v Oxfordu, jak že islám ztratil tradici kritického myšlení a schopnosti podílet se na racionální debatě. Jestliže mnozí mladí lidé se cítí umenšováni a trpí nedostatkem seberespektu, kolik k tomu přispělo náboženství, jeho rétorika? Iqbal Sacranie, generální sekretář Muslimské rady Británie, vyjmenovává vysvětlující, ospravedlňující, příčiny jako “segregace“ či „odcizení“, ale že by s tím mohl mít něco společného islám, to mu na mysl vůbec nepřijde. Islám jakoby stál stranou - tento nezúčastněný divák. To však autor Manji odmítá se slovy „ Příliš dlouho my muslimové jsme si strkali prsty do uší a skandovali „Islám znamená mír“, abychom přehlušili negativní zvuky ze svaté knihy.“ Jestliže kniha zdůrazňuje ctnosti jako například nezabíjet a přitom  připouští výjimky ze závazného pravidla, přemnohé je tak znicotňováno. Jak spoléhat na pravidlo, ochromené výjimkami?

Muslimové nechť přestanou svádět své nedostatky na všemožné cizí faktory, nechť najdou odvahu se pustit do poctivé kritického introspekce, zbavit se zafixování na svou nádhernou minulost, kdy vládli i v Andaluzii a vynalezli kytáru. A nenaslouchat apologetům, zdůvodňovatelům barbarství jakkoliv nehorázného, tak jak činí myslitelé kalibru londýnského starosty.

HOLLYWOOD  A  POSUNY  TAMĚJŠÍHO  IDEOLOGICKÉHO  VKUSU

V dávnověku klukovských let naší generace jsme chodili na „kovbojky“, dramata střetu bledých tváří s Indiány, dobří versus špatní. Když se filmování pohádky  nekonalo ve studiu, nejpopulárnějším scénickým terénem posloužilo Monument Valley mezi Arizonou a Utahem. Když jsem tou končinou po letech projížděl, jakoby tam doznívaly zvuky pádících dostavníků, rudokožců na ořích, s tomahawkem nad hlavou, bažících po skalpu vetřelců pionýrů, až tedy v posledním okamžiku se vynořila záchranná kavalérie. Prach, rozvířený přemnoha kopyty, začal usedat, hrdina zachránil svou plavovlasou krásku, spolu pak odjíždějí a mizí za obzorem, slunce zapadá, to vše za doprovodu harmonického chorálu. Happy End, dílo končí.

Posléze i éra končila, westernům odzvoněno. Mění se dramata, černobílá nejen na plátně, ale i v prezentaci konfliktu mezi poctivci a zlosyny. Postavy místo na sedla sedají za volant, z jednoho koně k motorům o přemnoha koňských sil. Gangsteři, bankovní lupiči a policie jim v patách. Honičky již značně rychlejší, karamboly stále dramatičtější, technicky náročnější, z několikrát se překotivších bouráků vylézají nepošramocené posádky, jak se jim jen povedlo něco takového natočit, divil se divák.

Druhá světová válka, přesouváme se na krvavá bojiště a drtíme nepřítele s takovou razancí a tempem, že je pak k nevíře, proč ve skutečnosti si likvidace tak nejapného protivníka vyžádala tolik času. Inu, však od toho je Hollywood továrnou na iluze. A přemnoho jeho až výstředně přeplacených elit se dalo na módní komunismus oněch dní. Ze svých paláců v Beverly Hills kázat jménem pokroku a ve prospěch národa, “lidu“, o jehož způsobu života, starostech, ovšem neměli ani ponětí. Občasné politické zádrhely, případně i kotrmelce, dovedli překonávat se suverénní jistotou o správnosti vlastních, jakkoliv proměnlivých pravd. Ne všichni se stali majetníky rudé legitimace, ale ukázněně dovedli reagovat podle stranických  direktiv. Po podepsání Hitlerova-Stalinova paktu (přesněji paktu Ribbentropa s Molotovem) v roce 1939, Earl Browder, hlavní šéf  KS-USA, tento akt velebil jako „nádherný příklad, jak zavést Hitlera na cestu míru.“ Soudruzi zůstali nekompromisními pacifisty až do léta 1941, když se  Wehrmacht dala do pohybu východním směrem. Spisovatelka Lillian Hellmanová, zarputilá bolševička, pak veřejně lkala, že došlo k napadení vlasti, ovšemže té sovětské (TheMotherland has been attacked!). Stalinisté zapudili svůj pacifismus, kanony získaly své ideologické oprávnění, začala vznikat filmová díla se správnou orientací. V Mission to Moscow se potkáváme se Stalinem jako s dobrotivým strýcem, v Song of Russia si americký muzikant lebedí v ráji prvního dělnického státu na světě. Inu, show business, výrobna iluzí, nikoliv reality.

Po světové válce ale vbrzku nastala válka studená a rovněž světová. Supermocnosti proti sobě, formování tábora imperialistů a tábora míru, včerejší spojenec přeměněn v dnešního nepřítele. Kongres ve Washingtonu se pouští do vyšetřování antiamerických aktivit, vypukl mccarthyismus, milosrdně krátkodobé počínání explozivního senátora z Wisconsinu. Netroufal bych si ale dělat rovnítko mezi dopadem Joe McCarthyho a Joe Stalina, jak mnozí ve světě činili. Ano, v obojím případě šlo o útlak, rozdíl toliko kvantitativní. Ale stejně tomu tak při porovnání kusu kamene k atomové zbrani: obé může zabít, rozdíl rovněž jen kvantitativní. Stalinem byly postiženy miliony obětí, nezřídka platících svým životem, kdežto v Hollywoodu se pár jedinců vyskytlo na černé listině, několik let se ve svém oboru nemohli uplatnit, ale nikdo je nevyháněl z jejich luxusních rezidencí k lopatě, natož aby je přesazoval do kriminálu. V honu na čarodějnice, v mnohých případech autenticky rudé, McCarthy neměl ve všem nepravdu. Například Alger Hiss, miláček liberálů, byl autentický zrádce ve službách Kremlu, jak po rozkladu Sovětského svazu přesvědčivě potvrdily tamější archivy.

V letech padesátých a šedesátých dost se v Hollywoodu dařilo špionážnímu žánru. Destalinizace otevřela oči některým, ale zdaleka ne všem zaslepencům. Známý marxistický historik Eugene Genovese, dočasně člen Komunistické strany, obhajoval Sovětský svaz až do doby, kdy už nic nezbylo k obhajování, načež došel k závěru, že komunistické hnutí jakož i socialismus jsou již jen mrtvoly. (Time, 22.8.1994:87). Publikace Solženicynova veledíla o souostroví gulagů zasáhlo myslící levici zejména ve Francii. Vlivný filozof  Bernard-Henri Lévy ve své knize Barbarství s lidskou tváří se o marxismu vyjádřil jako o něčem fundamentálně zkorumpovaném.

V téže době ale v Americe probíhalo značné politické vření zásluhou války ve Vietnamu, posléze prohrané nikoliv na bojišti, ale na domácí půdě. Největší zásluhu na takovém výsledku měla média, školy, intelektuálové. Došlo k polarizaci společnosti ve všech vrstvách včetně Hollywoodu. Tam škála sympatií se táhla od důsledných patriotů (John Wayne, Charlton Heston) až po značně početnější zatracovatele vlastní vlády (Barbra Streisandová, Susan Sarandonová, Warren Beatty, Edward Asner, Martin Sheen, atd.). Mezi nimi největší slávy dosáhla Jane Fondová svými nadšenými zájezdy k vietnamským komunistům, též ji doprovázejícím po vězeních s americkými válečnými zajatci. (Velmi se mi líbily její proslovy, že kdyby Američané doopravdy věděli, co to je komunismus, po kolenou by lezli a snažně prosili, aby si  ho též mohli užít. – Není to přesný doslovný citát, ale zcela přesné tehdejší vyjádření víry této multimilionářky.

Letos (2005) se několikrát objevila v televizi s jakýmisi omluvami).

Od sedmdesátých let až do dnešních dnů čili po dobu již delší než jedna generace,  poměr či spíše značný nepoměr politických preferencí se v Hollywoodu nezměnil. Wayne je mrtev, Heston je nemocen, z těch známějších zbývá snad jen Mel Gibson, kdežto na opačném konci politického spektra převládá značná tlačenice. Takové preference jsou k nepřehlédnutí na jejich filmařské tvorbě (při čemž ovšem odhlédněme od aspoň devadesáti procent produkce, primitivního komerčního škváru, jemuž kralují surovost, násilí, ohavnosti).

Na stříbrném plátně těchto dní si kladná postava cigaretu nezapálí. Kouří jen zlosyni, případně zlodcery. Příslušnice něžného pohlaví, důkladně již emancipovaného, nakopávají muže do rozkroku a surovci se svíjejí v bolestech. Dramata někdejších westernů jsme si obrátili z jednoho extrému na druhý. Z bílého muže, statečného dobyvatele divočiny, se stal neurvalý usurpátor. Již se nestane, že Indián (Native American v dnešní politicky správné mluvě)  by někoho mučil, jeho skalpu se zmocnil. Jeho vzorný vztah k přírodě, ekologická ohleduplnost, by uspokojila náročné představy Jakuba Patočky. V roce 1973, Marlon Brando se odmítl zúčastnit večera s udělováním Oscarů, největší to každoroční slávy ve městě. Učinil tak, aby protestoval proti údajnému utrpení Indiánů a na podium se svým sdělením poslal údajnou dceru trpících domorodců, představivší se jménem Sacheen Littlefeather ( z níž se ale vyklubala herečka Maria Cruzová, totální Neindiánka). Tyto mediální megaudálosti se staly příležitostí k projevům se značnou politickou razancí. V roce 1975, Bert Schneider, který si šel vyzvednout Oscara za nejlepší dokumentární film (protiválečný Hearts and Minds), při té příležitosti z podia přečetl sdělení delegace Vietcongu. V roce 1978, Vanessa Regraveová, při své děkovačce soptila proti „Zionist hoodlums“ – takovýmto chuligánům.

Významný historik Richard Hofstadter ve své knize Antiintellectualism in American Life (1963) se zabývá tématem starého již data, od dob nábožensky zanícených kolonistů, až po stále přetrvávající nedůvěru k oněm tzv.eggheads, jak vtipně charakterizoval Adlai Stevenson, sám právě taková holá vejcovitá hlava. Hollywood přišel s novinkou v několika filmových podobách, jejichž společným jmenovatelem je v podstatě message, že nedostatek inteligence je vlastně ctností. Inteligent, vzdělanec, představen v roli ničemy, darebáka: takto tedy podkuřovat primitivům, zatracujícím počínání elit, jimž nejsou schopni porozumět. Ve filmu s titulem I.Q. brilantní, matematicky nadaná neteř Alberta Einsteina se zamiluje do mechanika Eda jednoduché mysli, jehož nedostatek vzdělání zřetelně naznačuje, že to musí být velmi slušný člověk. Ve filmu Nell herečka Jody Fosterová (ve skutečnosti osoba s brilantním mozkem, absolventka univerzity Yale) se vypořádává s rolí primitiva, bez vzdělání, bez schopnosti normálně komunikovat. Načež učenci, kteří ji pak studují, dojdou k objevu, že výuka, učení z knih škodí, kdežto primitivismus prospívá. Do Čech se zřejmě dostal film Forrest Gump, roztomilý výtvor se sympatickým Tom Hanksem s nízkým I.Q. v hlavní roli. V hollywoodském podání je ztělesněním amerického ideálu: nevzdělaný a přesto – či, vlastně proto – je milionář, jemuž se zrodilo přemnoho zlaté pšenice. Velebení anti-intelektualismu ve velkém.

Za tuze padoušskou odrůdu postvietnamské tvorby Hollywoodu pokládám filmy, jejichž autoři vycházejí z premisy, že americký vládní systém je zásadně špatný, nemravný, zločinný. To už zdaleka nejsou zápletky o konfliktu kriminálníků se státní mocí, ale bajky s tvrzením, že právě ta státní moc, pokud možno C.I.A., je ten hlavní zdroj zla. V řadě opusů jako JFK, Lethal Weapon, Bob Roberts či Point of No Return a pak dalších a dalších je nám prezentována démonizace, satanizace americké demokracie, která právě takovým tvůrcům umožňuje přímo pohádkovou existenci. Někteří jako například Oliver Stone třeba věří svým fantaziím a tedy natočí film o spiknutí ve vládních kruzích zabít J.F. Kennedyho. Vydělají si tak přemnoho peněz, je to jejich ústavou zaručené právo. Jestliže lze však z bílého činit černé, též by se někdy mohli přičinit opačným směrem. Marně ale dosud čekám, kdo kdy natočí pochvalnou epopej o Hitlerovi.

A na scénu nám přišel mimořádně nevábný Michael Moore, ověnčený nejvyšší cenou v Cannes za svůj propagandistický paskvil Fahrenheit 9/11 (např. záběry z návštěvy představitelů Talibanu v Texasu 1990, když tamějším guvernérem vskutku byl G.W.Bush, ale již nepoznamenáno, že s návštěvou neměl nic společného – dotyční přijeli na pozvání privátní olejářské společnosti). K prvnímu promítání Fahrenheita se ve Washingtonu dostavili a povstáním ze svých křesel aplaudovali přední politici Demokratické strany – senátoři Tom Daschle, Barbara Boxer, Tom Harkin, kongresmani Henry Waxman, Charles Rangel, Jim McDermott (vyjářivší se, že věřil víc Saddamovi než Bushovi). Dle  Moora, teroru se dopouští Amerika a nikoliv sebevražední fanatici v Bagdádu. To jsou ti praví revolucionáři v nejlepší americké historické tradici. V interview pro japonské noviny prohlásil: „Důvod k této válce je jednoduchý. Americká vláda zahájila válku proti Iráku proto, aby umožnila americkým společnostem dělat byznys v jiných zemích. Chtějí využívat laciné pracovní síly v těch zemích, což učiní Američany bohatými.” V otevřeném dopise adresovaném německému lidu a uveřejněném v Die  Zeit, Moore vznáší otázku ” Má národ tak ignorantní vést svět?“ Britskému bulváru The Mirror oznámil „Jsme zřejmě ti naprosto nejhloupější lidé na světě.“

Načež organizátoři kongresu Demokratické strany, nominujícího svého kandidáta na úřad prezidenta země, pozval na podium tohoto hodnotitele kvalit vlastního národa, aby promluvil a úspěšně tak přispěl k získání většiny hlasů. Nepřekvapí pak, že to dopadlo, jak dopadlo.

Komentátor John Leo (U.S.News Wold Report, 25.7.2005) cituje známého filmového odborníka Michaela Medveda, že „V Hollywoodu existuje obrovské úsilí opravedlňovat islámsko-fašistické (Islamifascist) teroristy.“ Natáčí se filmy na všemožná, i nejabsurdnější témata, ale dosud nic o terorismu v souvislosti s 9/11, o Al-Kajdě, Talibanu, o Saddamu Husseinovi, o zabití žurnalisty Daniela Pearla, o tragedii a heroismu newyorských požárníků. Hollywood se věru nechce teroristům znelíbit.

Na něčem se však údajně pracuje. Tak činí Oliver Stone, který charakterizoval útok 9/11 jako oprávněnou revoltu proti stávajícímu nespravedlivému řádu, „což by mohlo rozpoutat tolik tvůrčí energie, jakým bylo zrození Einsteina“. Stone bude dál vytvářet svůj virtuální,jakkoliv destruktivní svět, jemuž třeba doopravdy věří.

Dlouhá to cesta od kovbojek kdysi dávno v mládí.

PŘÍPADNÉ  OŠIDNOSTI  PŘI  VÝMĚNĚ  DOMOVA

Máme k dispozici dlouhou řadu mudrosloví: od jalového chlácholení, že všude dobře, doma nejlíp (například na Sibiři, za Stalina) až k údajným slovům Jiřího Voskovce, že člověk je doma tam, kde si pověsí klobouk. Stanislav Brouček, autor publikace s názvem  Kandidáti další existence (Praha, 2004) cituje amerického Elia Kazana, když při zamýšlení nad emigrací svých řeckých předků do USA si dává zásadní otázku, co že člověk musí přesídlením získat, aby mohl říct, že krok to byl ve správném směru,  že stálo to za to.

Odpovědi jsou ovšem různé, tak jak různí jsou ti dotazovaní a jejich osudy. Mně osobně se odpelášením z rodiště život důkladně vylepšil, zpestřil, obohatil, kdežto leckterého jiného zkrušil, zadupal do beznaděje. Pohyboval jsem se v akademickém prostředí a prakticky nikde jinde. Tam, mezi tvory, živícími se politickými vědami či, přesněji, pavědami, jsem porovnával výkony příchozích  ze střední, respektive východní Evropy. Nejvýrazněji se uplatňovali naši maďarští sousedé, víc než my, víc než příslušníci téměř čtyřnásobně početnějšího polského národa. Mezi Rumuny (národ 23 milionů) byl bych schopen vyjmenovat tři jedince, mezi Bulhary a Albánci po jednom.

Talent Maďarů mě nepřestává fascinovat. Třeba jejich někdejší sportovní výkony.  Nedávno padlo rozhodnutí uspořádat olympijské hry v roce 2012 v Londýně. Při předchozích londýnských v roce 1948, těch prvních po druhé světové válce, tito nepočetní Maďaři, za oné války důkladně porubaní, získali snad druhý největší počet vítězných medajlí. Maďar, který zvítězil ve střelbě pistolí na poslední předválečné olympiádě v Berlíně roku 1936, o svou ruku za války přišel a tou zbylou si prý vítězství v Londýně zopakoval. Do zámoří přesazeným Maďarům se znamenitě daří v různém jejich počínání - například ve vědách. Obtěžujte se spočítat laureáty Nebolovy ceny s tamějšími kořeny! Množství jejich vynálezů včetně vodíkové bomby. Tradovalo se, že ve Washingtonu, při zasedání vědecké poradní rady na nejvyšší prezidentské úrovni, jakmile předsedající Američan opustil místnost, zbytek přítomných automaticky přešel na brebentění v jejich, nám ostatním zcela nesrozumitelném jazyce. Brilantně si počínají na poli ekonomickém, jak dokazují například George Soros, finančník a filantrop, či Andrew Grove, tvůrce giganta Intel.

Leckdo z našich uprchlických kruhů zahájil svou kantorskou kariéru cestou univerzity v Marylandu, jež měla na starost výuku na vzdálených amerických posádkách v zahraničí. Takže se pak jelo pár semestrů přednášet na bázi v Turecku či Pakistánu, a při té příležitosti trošku víc poznávat svět. Můj maďarský přítel a kolega Ivan Volgyes, se přesunul na Západ zásluhou sovětských tanků, poskytnuvších bratrskou internacionální pomoc v roce 1956. Po získání amerického doktorátu rovněž pak vyučoval na různých vojenských základnách, a tak se dostal i na bázi Thule v Gronsku. Jednou doprovázel lékaře na kru sešít domorodého chlapce, potrhaného ledním medvědem. S helikoptérou přistáli ve vesnici několika těch bídných igloo, operace se zdařila, vděčný otec Eskymák jim děkoval, rovněž za konzervy, co jim zachránci přivezli. Polární muž se pustil do otvírání nějakého toho vepřového s jablky, kudla se mu smekla, fikla do dlaně a on zaklel – maďarsky. Přítel Ivan na něj hned taky maďarsky a ukázalo se, že jméno tohoto Eskymáka bylo Kohn. Ano, příslovečný pan Kohn z Budapešti. Když to ještě byl malý kluk, jeho rodina utekla před Hitlerem do Dánska a potom dál do Grónska na zbylou dánskou državu. Tam se zabydleli, jednou si někam daleko odjeli, rodiče ale zahynuli, chlapce zachránili Eskymáci a stal se jedním z nich. Vyrostl, vzal si za ženu místní dívku, teď přežívá v mizerném igloo, jeho jediném, představitelném domově. Tedy jakási verze polárního Tarzana. Pan Kohn by ovšem mohl z kry do Kodaně, vždyť má dánské papíry. Jenže řekl, že už by to mezi jinými neuměl.

Kdo ví, nikdo neví, kde třeba přežívají čeští a moravští Tarzané z Jevíčka či Valašských Klobouků.

SUDY  S VEPŘOVÝM

Tento tak zvaný pork barrel je nepominutelnou součástí amerického procesu, stejně tak jako je filibustering - praktiky obstrukce v legislativním shromáždění, snaha pozdržet, s úmyslem permanentně znemožnit tu kterou zákonodárnou iniciativu. K společnému jmenovateli politických machinací patří též gerrymandering - pravidelné předělávání hranic volebních obvodů, tak jak se hodí politické straně, která je zrovna u moci. Výsledkem jsou nezřídka bizární územní útvary, kde pak rozhodným je socio-ekonomické a též rasové složení obyvatelstva a předpoklad jeho voličských preferencí. Tyhle obvody, občas ve tvaru salamandra, vymyslel jakýsi politik jménem Gerry a proto teď máme gerrymandering. Obě politické strany, Demokraté i Republikáni, se těmto praktikám věnují stejnou měrou.

Stejně tomu tak v případě oněch sudů s obsahem vepřového. Tím se myslí projekty, placené z peněz daňových poplatníků, ale určené jen k lokálnímu užitku, buď skutečnému či pouze virtuálnímu. Například cestou státem West Virginia  návštěvníka trkne množství projektů – silnice, mosty, přehrady – spojené s jménem jednoho senátora: Robert C.Byrd, rétor s oblibou citující latinské klasiky, poslední dobou politicky značně korektně se vyjadřující, za mlada z jinošského nerozumu člen Kukluxklanu. Zásluhou své seniority je z něj značná veličina ve Washingtonu, je schopen dotlačit mnoho vepřového do svého rodného státu.

Pozorovatel amerických politických praktik aby se z povzdálí divil. Ano, je to tak, máme přece „Spojené státy“, je jich padesát, každý z nich si střeží výlučnou jurisdikci v mnoha oblastech, do nichž se federální vláda nemůže míchat. Politik je zvolen reprezentovat ve Washingtonu svůj obvod (případ kongresmanů, členů Sněmovny reprezentantů – čím početnější stát, tím víc křesel) nebo svůj stát (v případě senátorů vždy dva pro každý stát, bez ohledu na velikost území či počet obyvatelstva). Zvolení dosáhli svou iniciativou, jejich loajalita, závazky, odpovědnost a tím i šance na znovuzvolení směřují do domácího prostředí a nikoliv k nějakým manipulátorům v hlavním městě federace. Posláni svými voliči, třeba tisíc mil vzdálenými, si počínají jakoby s mandátem či aspoň s pocity velvyslanců z cizích území – a s vervou tam pro své lidi urvat, co se jen dá.

Příkladů k ilustraci tohoto spíš tristního než radostného stavu věcí je přemnoho.

Právě probíhá dohadování o zákoně jménem Transportation Equity Act – pro obě politické strany zvlášť populárním vepřovým hodům v celkové výši přemnoha  miliard dolarů. Za každou takovou miliardu peněz se odhadem získá padesát tisíc pracovních příležitostí. Předsedou příslušného výboru (Committee on Transportation and Infrastructure) je kongresman Don Young z Aljašky. Tedy nepřekvapuje, že prosazuje a patrně již prosadil jako „high priority“ výstavbu mostu z městečka Ketchikan, kam nevede žádná silnice, na blízký ostrov Gravina s všeho všudy padesáti obyvateli. Jejich dopravu prozatím za sedm minut zvládla přívozní pramice. Teď tedy vznikne most v délce téměř se rovnající legendární konstrukci Golden Gate v San Francisku. Kongresmani při tvorbě tohoto mimořádně vepřového zákona si tam vyčlenili (earmarked)  přes 6.300 různých porcí k takovému pochutnání, mezi nimi například výstavbu automobilového muzea v Ohiu, též stezky pro snowmobily ve Vermontu.

Soptí hlídači bezuzdého utrácení, zlobí se i Bílý dům a prezident Bush hrozí zákon vetovat.

Zde prezentovaná šaráda, spíš než výjimkou je pravidlem ve zdejším legislativním procesu. Tvůrci zákonodárci připentlují všemožné amendments - dodatky, které nemají nic společného s meritem věci a doprovází je odér vydírání – ransom, výkupné, výpalné. Budu hlasovat pro zákon na podporu výzkumu horečky omladnic pouze v případě, že bude obsahovat doplněk o výstavbě mramorové fontány na hlavním náměstí v mém státu. Žiji už v Americe od doby Eisenhowera. Všichni prezidenti se pokoušeli prosadit právo tzv. line item veto - čili práva vetovat ten který nehorázný doplňkový požadavek, aniž by se musel vetovat celý zákon – a dosud se to nepovedlo. Inu, demokracie, všelijak si počínající.

Teď tedy máme terorismus, hodně ho už přede dveřmi. Kongres odhlasoval přiznání výdajů na zvýšená bezpečnostní opatření země a pomlázku rozdělil na stejné díly, nikoliv tedy podle předpokládané potřeby, jak by spíš učinila normálně uvažující hlava. New York, Kalifornie, Texas, státy daleko víc zranitelné a s mnohonásobně větším počtem obyvatelstva, tedy dostanou stejně jako prázdný vzdálený  tzv.low risk Wyoming. Televize vysílala interview s obhajovateli tak nejapného systému, když zdůvodňovali, že Washingtonem přidělené peníze utratí na hasičské bály, což rovněž přispěje k bezpečnosti země.

Není to ten běžný konflikt Demokratů s Republikány, ale zájmů států víc vystavených vnějšímu nebezpečí oproti státům rurálním. Sněmovna reprezentantů, kde většinu mají zástupci z nejpočetnějších států, se postavila na stranu zdravého rozumu,  na rozdíl od Senátu, kde přece každý stát, bez ohledu na velikost či početnost, má dva své emisary. Konflikt mezi dvěma komorami byl prozatím vyřešen iniciativou senátorky Susan Collinsové ze státu Maine, a to ve prospěch oněch low-risk států, kde nebezpečí málo hrozí.

OBHÁJCI  NÁRODNÍ,  POLITICKY  KOREKTNÍ  SEBEVRAŽDY

Obdržel jsem  e-mail s otázkami z nedávné historie a ze současné skutečnosti. Formát multiple choice - A, B, C, D, vždy čtyři možné odpovědi, zaškrtněte správné písmeno.

První otázka začínala rokem 1968, kdy byl zavražděn Robert F.Kennedy. Jeho vrahem byl A. Superman; B. Elvis; C. Harry Potter;  D. Muslimský extrémista ve věku od 17 do 40 roků.

Druhá otázka: rok 1972, masakr izraelských sportovců na Olympiádě v Mnichově spáchali A. Olga Korbutová; B. Indiánský náčelník Sitting Bull; C. Arnold Schwarzenegger; D. Muslimští extrémisté ve věku od 17 do 40 roků.

Třetí otázka: rok 1979, přepad a zajetí amerických diplomatů v Teheránu. O to se zasloužila A. Skupina zatoulaných Norů; B. Frank Sinatra; C. Turistický autobus osmdesátiletých stařen; D. Muslimští extrémisté ve věku od 17 do 40 roků.

Otázky pokračovaly. Léta osmdesátá - četné únosy Američanů; 1983 - ubikace americké námořní pěchoty v Bejrútu letí do povětří; 1985 – únos výletní lodi Achille Lauro a zabití pasažéra; 1985 – únos letadla TWA č.847 v Aténách; 1988 – exploze letadla PANAM č.103 nad Skotskem; 1993 – první útok na World Trade Center v New Yorku; 1998 - útok na americká velvyslanectví v Keni a Tanzánii; 2001 – 11.září, úspěšné zničení WTC; 2002 – únos a zavraždění žurnalisty Daniela Pearla; 2004 – Madrid; 2005 –Londýn. A ani v jednom jediném případě spoušť, krveprolití, nezpůsobily eskymácké babičky, ale právě oni mladí muslimští extrémisté – naše alternativa označená písmenem D. Zatímco všichni mladí muslimové nejsou teroristé, téměř všichni teroristé – velká jejich většina ve světě – jsou mladí muslimové.

Tuto očividnou, neoddiskutovatelnou skutečnost ale překřičí prosazovatelé politické korektnosti, s obviněním z diskriminace, z rasismu. Však na něco takového máme dlouhou řadu precedentů. Posloužím jedním: V severní části státu New Yorku je městečko Oneonta. Za bílého dne tam došlo ke zločinu a  pachatel uprchl na tamější universitní campus. Pachatel byl černoch a policie tudíž tam po černochovi pátrala, soustřeďovala se na osoby černé rasy a mužského pohlaví, tedy nikoliv na bělošské dívky. A tato údajná diskriminace způsobila uragán morálního rozhořčení, obvinění z rasismu, hrozby žalobami, nároky na mnohonásobné odškodnění. Policie se překotně omlouvala, též univerzita se snažila smýt své provinění, že policii nezabránila v její snaze zatknout prchajícího zločince. „Jako u blbejch – hodně blbejch,“ jsme tehdy nespisovně česky a politicky nekorektně komentovali.

To přece není rasismus, diskriminace, ale racionální, statistickou pravděpodobností ověřené uvažování! Jak jinak než kalkulací pravděpodobnosti rizika by mohly fungovat pojišťovny? Marné to ale protesty. Logické počínání je zatraceno jako tzv.racial profiling. Naštěstí to ale vypadá, že ne každý již zcela zešílel. Dočítám se (Paul Sperry, „When the Profile Fits the Crime“, The New York Times, 28.7.2005), že federální úřad (Department of Homeland Security) vydal složkám pohraniční služby instrukce, jak rozpoznávat případné sebevrahy. Mezi těmtito tzv.suicide bomber indicators jsou čerstvě oholené hlavy a vousy, vůně či pach voňavek jako součást rituálu před cestou do ráje, též vroucí modlení, mumlání. Když by dotyčný náhle zvedl obě ruce, vůbec by to nebylo znamení, že by byl ochoten se vzdát, ale naopak, že už bude explodovat a zvednutím rukou si chce uchránit prsty, aby jejich otisky v ráji potvrdily totožnost zaslouženého mučedníka. Svou identitu prokazují též doklady vloženými do bot. (Tak činili i sebevrahové v Londýně 7.července, čímž umožnili policejním orgánům následnou práci. V Izraeli včas lapili chlapíka, u něhož pak objevili značné množství ochranného materiálu v rozkroku. Vysvětlil, že tak se předem zajistil dostavit se do ráje k přiděleným dvaasedmdesáti pannám nepoškozen, v plné pohotovosti.)

Po útocích v Londýně, newyorský starosta Michael Bloomberg zareagoval zvýšením policejní bdělosti a ostražitosti ve veřejné dopravě. Jenže místo aby  vydal instrukce ve prospěch onoho targeted profiling, nutného a legitimního opatření, nařídil pouze kontroly náhodné (random). Třeba kontrolovat každého pátého pasažéra, i když jím bude jeptiška, jí nutno bedlivě prohlédnout a tudíž pominout čerstvě oholeného a voňavého mohamedána za ní v řadě.

Absolutní bezpečnost kterékoliv metropole nelze zajistit ani s maximálním úsilím, i bez zbytečných, ideologicky nadekretovaných překážek. Mluvčí pokrokové levice kritizují bezpečnostní opatření jako neúčinná – o jejichž zbytečně značnou neúčinnost se přece zasloužili. Na něco takového ale nemají Američané monopol. Však právě v onom Londýně, necelý rok před červencovým třeskutým překvapením, v minulosti objektivní B.B.C. vysílala třídílný televizní seriál, jehož účelem bylo  zdůraznit, že zprávy o mezinárodním terorismu jsou značně přehnané, že Al-Kájda téměř neexistuje, že i kdyby se jí dostala do rukou ona takzvaná špinavá atomová bomba, třeba by nikoho vůbec nezabila. Nemyslím, že B.B.C. plánuje v brzké budoucnosti tento svůj výtvor reprizovat.

Teroristé se již aspoň dvakrát snažili použít nekonvenčních zbraní. V Birminghamu policie včas se zmocnila ricinu - smrtelné substance, a v Jordánsku před rokem se podařilo zabránit kyanidovému útoku na velitelství tamnější výzvědné služby. Mediální zdroje typu britského Guardianu věnují ovšem daleko větší pozornost nepohodlí, jímž jsou postiženi lapení teroristé, teď adresou na tropickém Guantánamu.

Michael Walzer, významný hlas na levici, varuje před „politikou ideologických omluv“ terorismu. V časopisu  American Prospect (červen 2005) téma znovu rozebírá, zabývá se sympatiemi k násilí, přímo jeho okouzlením (fascination). Jaké omluvy, jak značné ústupky by stačily ukonejšit fundamentalisty? Kolik inspirace by ze záhrobí mohl poskytnout Neville Chamberlain? Politicky korektní apologeti vyhledávají prapříčiny v našem vlastním, údajně hanebném počínání, v nedostatku ohleduplnosti, vždy v našich vlastních chybách. Významný vědec vyjádřil v New York Review of Books názor, že tou skutečnou zbraní hromadného ničení je hlad ve světě a nešetrné zacházení s životním prostředím: od Jakuba Patočky by si zasloužil pochvalu. Za kritická témata se považují likvidace báze Guantánamo, zrušení zákona Patriot Act, zákaz státu, aby se pokoušel na campusech o nábor dobrovolníků sloužit v armádě. Však patriotismus, vlastenectví, je postoj, který si zaslouží jen posměšky.

Racionální člověk nemá příliš potíží pochopit, že nejzávažnější prioritou je bezpečnost společnosti, i když tak musí být na úkor osobním svobodám a pohodlí. Dřív jsme si nemuseli zouvat boty před vstupem do letadla. American Civil Liberties Union pokládám za organizaci zcela nejodpornější, se zkázonosným dopadem. Dodnes například bojuje proti jakýmkoli kontrolám na letištích. Obhájkyně práv zločinců stává se i obhájkyní práv teroristů.

Inu, takto je nám žít v novém tisíciletí.

VIZE  A  TUŽBY  POVSTALCŮ

V květnu 2005, měsíci lásky, muslimský svět se otřásal protesty, doprovázenými značným násilím, s mrtvolami pak v ulicích. Vyvolala to zpráva v týdeníku Newsweek, vzápětí odvolaná jako falešná, že prý američtí nevěřící psi v gulagu Guantánamu zneuctili Korán, posvátnou knihu, spláchnutím do záchoda. Nikdo z protestujících se ale neobtěžoval autentickou zprávou o právě uskutečněném zabití 400 iráckých muslimů v ulicích, na trhu,v mešitách, kde je o život připravili sebevražední bojovníci o lepší příští.

Měření tak diametrálně odlišným metrem se ovšem stalo již nornou, která  nepřekvapuje. Spíš ale mate pramalý zájem v kruzích, sympatizujících s bojovníky v Iráku, jak že si oni představují budoucnost, až se jim podaří uštědřit  Američanům zaslouženou porážku a donutí je k potupnému odtažení ze země. Mnozí komentátoři v amerických mediích s rostoucí pravidelností zdůrazňují analogii s fiaskem ve Vietnamu, aniž by se obtěžovali kardinální nesrovnatelností dvou scénářů: ve Vietnamu postkoloniální nacionalistické hnutí pod komunistickým praporem, pro mnohé autenticky populární tatíček osvoboditel Hočimin, a proti tomu teď Irák, kde naprostá většina – odhadovaných aspoň 90 procent národa, si oddychla po pádu Saddámovy tyranie, jak rovněž prokázáno překvapivě vysokou účastí v lednových volbách..

Co tedy asi mají destruktivní povstalci za lubem, jaký je jejich program, platforma, jakého nabízejí charismatického vůdce? Přece by jím nemohl být cizinec Zarqawi, řezník uřezávající hlavy vlastní rukou. Jestliže výsostným cílem je odchod Američanů, ti by milerádi vyhověli v okamžiku, kdy dojde ke stabilizaci země čili přesně stavu, pro povstalce nežádoucího, a který za cenu sebevětších obětí a strádání (jiných) nemíní připustit. Ve snaze zabránit jakémukoliv posunu ke stabilitě  proto je žádoucí vyhodit do povětří elektrárnu a okupanty obvinit z poruchy v dodávce proudu. Zabít školní mládež a obvinit okupanty z neschopnosti zajistit bezpečnost. Američané si v takové situaci mnoho sympatií nezískají, ale že by proto si je bezohledným nihilistickým násilím získali povstalci? Jim ale na sympatiích nezáleží, slyšíme od některých analytiků. A až by Američané odtáhli a cíle tak bylo dosaženo, co potom?

Počet aktivních, výbušniny kladoucích bojovníků se odhaduje na deset až dvacet tisíc, šiky to značně nejednotné. Jednak to jsou Baathisté, Saddamovi pohrobci,  stará garda, která má co nejvíc ztratit – případně i své životy, pokud by stabilizace země umožnila zásah soudní moci a předložení účtu za minulá provinění. Ovšem pramalá je naděje dostat se zpět k veslu, ke korytu, znovu se Saddámem Huseinem na trůně, aby pokračoval v hrůzovládě posazovat podezřelé poddané do lázně a rozpouštět je v kyselině za povinné divácké účasti rodinných příslušníků. Baathisté – jakási arabská verze národních socialistů, nacistů – za své vlády pronásledovali jak marxisty, komunisty, tak islámu oddané následovníky. Likvidovali přesně ty typy, jež se staly jejich nynějšími spojenci z al-Kajdy, cizinci z všemožných koutů zeměkoule, ať už ze Somálska či Švédska, z Bosny či Británie. Náboženští fanatici se dostavili pobít Američany, Křižáky, všechny nevěřící psy, v úsilí uskutečnit kýžený cíl – nadnárodní globální kalifát, s všeobecnou platností islámského zákonodárství šária, to vše k nesmírné potěše Alláha.

Tuto marriage of convenience, hodně disharmonické to manželství, doplňuje třetí komponent v podobě kriminálních živlů, živících se zločinem – únosy, vraždami na objednávku, výnosným obchodováním s rukojmími. Na prodej jsou lidi a tím spíš i principy, pokud by v takových kruzích ještě byly k nalezení. Jakákoliv ideologie jim přece je lhostejná.

V pochopení iráckých propletenců, víc než historie, ekonomie či sociologie, nám prospěje algebra, jednoduché počty. Po řadu století v Mezopotámii, oblasti nynějšího Iráku, ať už za nadvlády Turků, britského impéria až po diktaturu Saddáma Husseina, byli to Arabové sunnitské verze, kterým patřila moc ve státě. Oni pevně drželi první housle. Tak tomu ostatně bylo i v sousedních zemích. O dominantní roli Sunnitů se v Iráku nepochybovalo až do doby pádu Saddamova režimu, kdy pak hrozilo zavedení demokracie a uvědomění si skutečnosti, že Sunnité tvoří menšinu – pouhou čtvrtinu či dokonce jen pětinu národa, stejně tak jako Kurdové, jazykově a kulturně odlišný národ na severu země, - kdežto absolutní většina Iráčanů se ztotožňuje s šíitskou verzí islámu. Sunnité mají Šíity v nelásce, velmi ohleduplně řečeno. Al-Zarqawi, vůdce al-Kajdy v Iráku, se o Šíitech vyjadřuje jako o opicích a o jejich verzi islámu jako o urážce Alláha.

„Dovedou Sunnité počítat?“ je název analytické reportáže v The New York Times (17.7.2005). Autor Edward Wong pokládá za prapříčinu současné třeskuté krize v Iráku skutečnost, že Šíité tvoří většinu v zemi. Ale toto početní rozložení sil Sunnité v Iráku odmítají připustit: stále tvrdí, že oni jsou tou majoritou, tak je tomu v jiných arabských zemích, kde Sunnité mají až devadesáti procentní početní převahu, a tudíž i oni svůj mandát vládnout pokládají za samozřejmost.

Povstalcům věru nejde jen o vyhnání okupantů, ale i o obnovu sunnitské politické moci. Dobrovolně se jim ale Šíité jakož i Kurdové nepodřídí, černé mraky blížící se občanské války se hromadí – a to je přesně cíl, po němž baží nihilistický mordýř Zarqawi, Osamou bin Ladinem pasovaný na jeho hlavního emisara v Iráku.  Proto ono prosazování chaosu a destrukce za každou cenu. Nejvyšší šíitský ajatolláh Ali al-Sistani, potentát značně vlivný, ale jen skoupě v pozadí se vyjadřující, nabádá ke klidu, smíru, odvrácení občanské války, aby se tím neoddaloval odchod okupantů a mohla se realizovat efektivní vláda většiny. Po pokračujících ztrátách na životech, když v červenci sebevražedný útočník před mešitou zabil 71 lidí, i tomuto ajatoláhovi došla trpělivost a vyzval vládu, aby ochránila Šíity před „masovým vyhlazením.“ Snadno vyslovený, avšak za současného stavu věcí nesplnitelný požadavek. Krvelačné útoky již ale vyvolaly reakci v postižených řadách. V nich se vytvářejí vlastní komanda smrti, mstitelé navlečení do ukradených policejních uniforem se dopouštějí únosů, mučení a vražd sunnitských předáků.

Může se v takových podmínkách povést experiment se zavedením demokracie, která by pak mohla mít blahodárný dopad na tamější vesměs neblaze spravované sousedství? Pro optimisty však nejsou minulá fiaska zárukou jejich opakování, nejsou dostatečným důvodem, proč se znovu nepokusit o změnu k lepšímu. Ovšem za vědomí, že za sebelepší výsledek, který stál Ameriku spoustu peněz a také ztracených životů, nikdo zbylé supervelmoci její zásluhy neuzná, neocení, ale nakonec ji beztoho prokleje.

Jen velikánský prosťáček může věřit v objektivitu medií. Televizní zpravodajství se záběry z Iráku se přece musí soustředit a pořádně zdůraznit tamější třesky a utrpení.

Již jsem ale byl svědkem dvou výjimek z univerzálního pravidla: záznam z kurdského severu, života teď harmonického, svobodného, a též záznam z fotbalového utkání v Bagdádu. Stadion přeplněn fanoušky, předpokládám že z řad Šíitů, Sunnitů, Kurdů, fundamentalistů, baathistů, džihádistů z al-Kajdy, a nikdo v soustředění na míč na hřišti nikoho nevyhazoval do povětří, ani jeden krk nepodřezával.

Třeba ještě není vše ztraceno.

STAROST  O NAŠE  HOCHY

Britská media se  donedávna maximálně soustřeďovala na úděl „našich hochů“ (our lads) na kruté bázi Guantánamo, adrese v Afghánistánu pochytaných mordýřských fanatiků. Naši hoši, v Británii narození či aspoň naturalizovaní potomci muslimských přistěhovalců z bývalých koloniálních držav, si jaksi na západní způsob života nezvykli. Však na to měli právo v nynějších dobách multikulturalismu, pohrdajících někdejším cílem integrace s aspoň symbolickou loajalitou vůči hostitelské zemi, tolik štědré – či pošetilé – že nabídla otevřenou náruč. V Americe se cítím být součástí většinové společnosti, aniž bych se kdy zajímal o baseball, s českým návštěvníkem si doma rozprávím česky. Ale tuze schvaluji reakci, tuším že někde v Kansasu, kde stát trestně zasáhl proti arabským přistěhovalcům, kteří uspořádali svatbu svých sedmiletých dětí. a pak rozhořeně protestovali proti surovému porušování jejich starobylého, z dálav přivezeného obyčeje.

Obhájci multikulturalismu vycházejí z očividného nesmyslu, že všechny kultury si jsou rovné. Například neshledávám příliš rovnosti s kulturou, v níž je samozřejmostí zacházet s ženami jako s dobytkem. Sir V.(Vidiadhar) S.(Suraiprasad) Naipaul, indického původu, narozený v karibském Trinidadu, je jediný žijící Brit – laureát Nobelovy ceny za literaturu (2001). Projevuje značnou politickou nekorektnost svou otevřeností, s níž se pouští do neřádů  v postkoloniálním světě, jeho zlodějen, neschopnosti a korupce. Pohrdá marxistickými spasiteli lidstva, tím kterým národně osvobozeneckým hnutím, a také notně popuzuje muslimy svým tvrzením, že islám vede k tyranii. Multikulturalismus komentuje slovy „Když se jednou rozhodnete přistěhovat se do jiné země a žít tam podle tamějších zákonů, nemůžete nebrat na vědomí tamější kulturu.“ (The NYT Book Review, 7.8.2005). Západní Evropu pokládá za příliš tolerantní a proto zranitelnou, málo odolnou vůči islamizaci. Jestliže přijedu do cizí země, musím ji respekovat, přizpůsoit se jejímu způsobu života a ne arogantně vnucovat své zvyklosti tamější většině.

Předáci britské jak laboristické tak předchozí konzervativní vlády se o multikulturalismu vyjadřovali se sympatiemi. (Bedlivější diagnostik v tom rovněž mohl postřehnout symptomy schizofrenie – podobné postoji České republiky ke svému komunistickému dědictví. Je to přece doktrina svobodě a demokracii nepřátelská, jak bohatě prokázáno v teorii i praxi, nicméně její prosazovatelé sedí v parlamentě, těší se imunitám, a nedobře se povede tomu, kdo bude na jejich minulost a zálusky do budoucnosti příliš upozorňovat. Britská vládá prosazuje zákony, postihujíci propagaci nenávisti a přitom podporuje - jakož i další státy včetně ČR podporují cestou štědrých dotací OSN – palestinské úřady (PA – Palestinian Authority) značně podněcující nenávist vůči dobrodincům. Hned druhý den po londýnském útoku 7.července, palestinská televize vysílala náboženské kázání, domáhající se „vyhlazení bezvěrců“ (extermination of infidels): „Zabijte je všechny, nenechte na živu ani jednoho!“ (Outpost, č.180, 7.-8.2005).

Teprve zásluhou onoho londýnského třesku, mnohým hlavám došlo, že prokazování dobré vůle, tolerování intolerance vůbec není zárukou, že druhá strana zareaguje s touž ohleduplností. Bezbřehá multikulturální blahovůle pozbývá na potenci, jak lze usoudit i ze slov preméra Blaira o nutnosti klást váhu na tradiční hodnoty – slova to dřív neslýchaná. Již se s vážností uvažuje vyžadovat znalost angličtiny od žadatelů o naturalizaci – získání britského občanství.

Teď po 7.7. 2005 většina Evropanů si uvědomuje hrozbu, zkázonosnou podstatu  radikálního islámu, dřív pohodlně přehlíženou (za vším se viděly prý oprávněné frustrace Arabů, jejich údajný útisk). V Holandsku se zpožděním roste přesvědčení, že multikulturalismus je fiasko a nebezpečí celé společnosti. Ve Francii již nezbývá mnoho předáků, přesvědčených, že antiizraelská a důsledně proarabská politika bude dostatečnou zárukou klidu před škodlivými iniciativami fundamentalistů. Dokonce i ubývá Evropanů, radujících se z představy, že Američané v Iráku prohrají a potupně odtáhnou.

Londýnské úřady tradičně nechávaly na pokoji fanatiky, pokud se nedomáhali rozpoutání teroru na britských ostrovech. Teď však jim hrozí postih i za pouhé podněcování a schvalování násilí. Hrozí zákaz vstupu cizím velebníčkům, specializujícím se na nenávistná kázání, a hrozí deportace těm, kteří již v zemi jsou a takto si počínají. Dr.Imraam Wahed, mluvčí organizace Hizb ut-Tahrir, pobízející muslimy zabíjet židy a domáhající se zřízení globálního kalifátu, značně zaprotestoval proti novotám. A levicový deník The Guardian dal výpověď reportérovi kvůli jeho členství v tak nevábném spolku.

Důležitější byla rozdílná reakce muslimské komunity na události 7.7. ve srovnání s útokem na dvojčata WTC v New Yorku  11..9. před téměř již čtyřmi roky. Tehdy se muslimům věru nechtělo masakr jednoznačně odsoudit a předmnozí si perverzně libovali.

Nic takového tentokrát v Londýně, tento akt terorismu byl jednoznačně, zřetelně odsouzen, nebylo slyšet groteskní racionalizace a konspirativní vysvětlovačky, že za vším vězí Izrael. Významný potentát (Grand Imam), šejk Mohammed Sayyed Tantawi  nejenom že zatratil londýnský masakr, ale rovněž odmítl tvrzení, že to měla být ospravedlnitelná metoda, jak přimět Brity k odchodu z Iráku. Dokonce i Hamas, Hizbullah a Muslimské bratrstvo v Egyptě odsoudily bombový útok. Den před jeho uskutečněním se v Jordánsku pod záštitou krále Abdullaha konala konference 180 předních muslimských šejků a imámů. Ti vydali  fatwu, prohlášení zatracující prosazovatele takového násilí jako tzv. takfir (apostate anglicky a česky nejspíš jako „odpadlík“).  Přímý to útok na nábožensky zdůvodňované praktiky al-Kajdy.

Po zprávě dobré jedna méně dobrá, čímž se vrátíme k „našim hochům“, narozeným na půdě Albionu. Jejich většina se zcela určitě nevyskytuje na společenské podívané sledovat pádící koníčky - Ascot, elegantní modrošedivé oděvy, hedvábný cylindr stejné barvy, k tomu sklenku šampaňského - či zajíždět do Wimbledonu sledovat utkání na vypelíchaném trávníku a pojídat jahody se šlehačkou. Spíš tedy zvolit fish and chips a zavlažovat hrdlo teplým pivem. Což ale důsledný, alkoholu se vyhýbající muslim neudělá. Třeba si nasadí bělostnou čepičku bez kšiltu, promenovat bude v hávu, připomínajícím dlouhou noční košili. Nechá si růst plnovous a pravidelně dochází do mešity nasávat kázání plné jedu a též balzámu na trýzněnou duši. Že by frustrace způsobené ústrky ve většinové společnosti, jemu uzavřené, hladem, překážkami ke vzdělání, v zaměstnání? Jeho životní úroveň v kontrastu s mizerií v domově jeho předků se přece notně zlepšila.

Po 11.září 2001 začalo převládat přesvědčení, že novodobý terorismus je dítětem konfliktu mezi moderní dobou a středověkem. Že teroristé, desorientovaní okolním pluralismem a potupeni vědomím zaostalosti vlastního mohamedánského světa, s bídně fungujícími vládami a pramalými vyhlídkami na užitečnou budoucnost, se cítí být v pasti a proto reagují explozivně, se soustředěním na Ameriku, symbol primárního zla v jejich představách..

Jenže tohle už neplatí, tvrdí významný komentátor David Brooks (The New York Times, 4.8.2005) s odkazem na databázi, potvrzující, že 75 procent těchto teroristů pochází ze středních nebo ještě vyšších vrstev, většina získala vyšší vzdělání a kvalifikaci, zejména v technických oborech – ne tedy primitivní fanatici, automaticky mumlající verše Koránu. V revoltě proti buržoaznímu, západní životní stylu imitovanému jejich rodiči a též i jejich mírňoučké verzi islámu, tato nová generace – čili “naši hoši“, kteří případně odputovali až do Afghánistánu a pak uvízli na Guantánamu – hledají svou utopii, v ní najít smysl své existence. A tím není tradiční islám, ale tato jeho moderní fantazie.

Francouzský publicista Olivier Roy v své knize  Globalizovaný islám zdůrazňuje, že  džihadisté těchto dní mají hodně společného s levicovými extrémisty třicátých a šedesátých let. Islámští fundamentalisté se vecpali do rolí, v minulosti obsazených neméně zanícenými marxisty. Pocházejí ze stejného prostředí (například vzdělaná druhá generace přistěhovalců), používají stejné symboly, zatracují stejné nepřátele (imperialismus, kapitalismus).

Dostává se nám tady poučení, pepřené s notnou dávkou ironie: zatímco všelijací idealisté se snaží demokratizovat arabský region, s očekáváním, že tím vymýtí současný terorismus, ona nám tato metla klíčí v západoevropských metropolích. A tito džihádisté - zapřísáhlí nepřátelé globalizace - jsou též jejím produktem. To jsou ti autentičtí globalisté, vždyť zavedení univerzálního kalifátu, vládnoucího celému světu, je jejich vrcholný program.

I optimistický předpoklad, že naprostá většina muslimů zůstane immuní vůči fundamentalistickému blouznění, nedodává příliš klidu. Jak poznamenal vynikající analytik Fareed Zakaria (Newsweek, 18.7.2005), i kdyby 99,99 procent muslimů se asimilovalo, ztotožnilo s hodnotami západního světa,  v obrovské a nadále povážlivě se rozmnožující islámské obci by to znamenalo, že zbývat bude 20.000 dobrovolníků, rozhodnutých značně třeskutě poznamenat naši civilizaci.

NUTKÁNÍ  ODPELÁŠIT

Začněme otázkou: jestliže pluralistická, sekularistická demokracie je tou nejlepší formou společenského uspořádání, proč se jí lidstvo po většinu své existence ve většině zemí dosud vyhýbalo? Proč tedy dosud neokusilo to nejlepší, nejpřirozenější? Kolik námahy a frustrací si vyžádá úsilí vytvářet jeden národ například v Afghánistánu, kde loajalita  domorodců dosahuje jen k tuctu kmenových despotů? Historie Iráku, v Evropě vymyšleného slepence, této arabské Jugoslávie, je přece ságou intrik, vražd, převratů, vzájemné nenávisti. Český exulant, významný představitel Mezinárodní organizace právníků (International Organisation of Jurists) sídlem v Ženevě, se podílel na sepsání ústavy pro tehdy čerstvě nezávislé Kongo. Posléze mi referoval o svých zkušenostech, že zavádět tam západní novoty dávalo stejně pramálo smyslu jako by ve středověku bývala snaha přesvědčit autokratického monarchu, aby zvolil cestu parlamentní demokracie, dělby moci a záruky lidských práv. Implantace cizích modelů se ovšem nepovedla, vláda zlodějů a neschopných tyranů se stala normou. (V Asii kleptokraté aspoň část svých hanebně získaných peněz investují do domácího hospodářství, což ale není zkušenost zejména v afrických zemích na jih od Sahary. Odborníci v OSN odhadují, že hodnota 90 procent hrubého domácího produktu mizí v zahraničí na kontech zlodějských vládců.)

George W.Bush, ve světě zejména evropském pokládán za nebezpečného primitivního kovboje, utrženého z řetězu, je ale leckým rovněž přirovnáván k idealistickému pošetilci Woodrow Wilsonovi, původním povoláním profesoru filozofie, který po první světové válce prosazoval princip sebeurčení národů a mínil zachraňovat svět pro demokracii. Američtí konzervativci nikdy nesympatizovali s takovým misionářským úsilím onoho nation-building, finančně to náročným a málokdy úspěšným experimentem. Kovboj Bush, wilsonovský idealista, započal s iniciativou, jíž se předchozí nájemníci v Bílém domě, včetně jeho vlastního otce, vyhnuli a o zavádění demokraci – náročného to cíle tolerance, ohleduplnosti, osvícení – se nepokusili. Opovážil se udělat riskantní krok, totiž skoncovat s víc než půl století trvající podporou autokratických režimů, započatou za F.D.Roosevelta. „Po šedesát let jsme v tomto regionu Středního východu usilovali o stabilitu na úkor demokracie, aniž bychom dosáhli jednoho či druhého,“ prohlásila Bushova ministryně zahraničí Condoleezza Rice ve své nedávné přednášce na univerzitě k Kahiře (citoval The Economist, 30.7.2005:23).

V této high-risk policy jeho strůjci zdůrazňují své dosavadní úspěchy. První demokratické volby za velké účasti proběhly v primitivním potalibánském Afghánistánu.

V lednu 2005 se k volbám opovážilo přijít osm milionů Iráčanů, vyšší procento, než jaké zaznamenávají důkladně zavedené demokracie, v nichž účastí nehrozí žádné nebezpečí. Mnozí pozorovatelé charakterizovali tyto irácké volby jako arabský ekvivalent stržení berlínské zdi. Došlo k nim pak na území Palestiny. V Libanonu si lid vynutil rezignaci prosyrské kolaborantské vlády a stažení syrského okupačního vojska. V Libyji plukovník Kaddáfí světu oznámil své umoudření. I v saúdském království, tom nejreakčnějším, se konaly místní volby, byť stále s vyloučením žen. V Egyptě Hosni Mubarak, po 24 letech prezidentování,  voličům nebude znovu nabízen jako jediný kandidát. V Kuvajtu už mají jednu ženu – ministryni, v Bahrainu, Qataru a Emirátech rovněž dochází k popouštění otěží.

Američtí konzervativci jako například publicista Pat Buchanan, několikanásobný neúspěšný usilovatel o prezidentskou roli v zemi, nejsou nadchnuti. Bush svými iniciativami obrovsky zemi zadlužil, nadále utrácí s vervou opilého námořníka v přístavní krčmě. Izolacionisté brojí proti globalismu, importu laciného zboží z Číny, ztrátám pracovních příležitostí jejich exportem do zemí třetího světa, proti obrovským výlohám s břemenem světového policajta, proti neutuchajícím požadavkům o zahraniční finanční pomoc. Dvě miliardy dolarů rok co rok do Izraele například a teď, v souvislosti s vypuzením osídlenců z Gazy, požadavek o dvě extra miliardy.

Plýtváme zdroji pro dosažení nerealistického cíle – totiž demokracie, o níž Iráčané nejeví viditelný zájem. Irák už stál 300 miliard USD, k tomu přes 1.800 ztracených amerických životů  v uniformách a daleko větší počet zraněných. Bush tvrdí, že zásahem proti Saddamovi jsme bezpečnější a my tam nezůstaneme o jediný den déle, než bude třeba. Většina kritiků takové tvrzení o větší bezpečnosti ovšem popírá, s odkazem na to, co se denně děje v Bagdádu a okolí,  ale rovněž vylučuje alternativu okamžitého odchodu z tamější žhavé končiny. Jít do války byl omyl, ale ještě větším omylem by bylo teď odejít a způsobit tak ještě větší chaos.

Zopakovat si vietnamské fiasko? Tehdy senátor z Vermontu neúspěšně doporučoval vyhlásit, že jsme zvítězili a jít domů. Za nynější situace nelze vyloučit rostoucí přitažlivost představy zbalit stan a vyklidit tak nehostinné pole. Toho se domáhají nejen peacenici na levici, ale i patrioté na pravici, kteří se vůbec nebrání nařčení z izolacionismu a nemají námitek se k debaklu válečného tažení přiznat. Záměr zbavit  Iráčany i pro nás nebezpečného tyrana Saddama a tak i dát ostatním Arabům šanci na lepší život, tento „noble experiment“ se tedy nepovedl. Realisté marně varovali před takovou idealistickou pošetilostí.

Stratégům teď dochází, že obtížnější než do země vtrhnout, je pak z ní odejít. K inspiraci by mohly posloužit zkušenosti leckde ze světa. Napřed osvobozený lid v Iráku jásal a poté s ještě větší vervou plundroval: vyvrátil, vyrval a odnesl si i poslední záchodovou mísu. A netrvalo dlouho, než začal jásat nad zohavenými těly osvoboditelů. Televizní obrazovky poskytovaly záznamy o uřezávání hlavy tomu kterému rukojmí. Morbidní nihilismus v Mezopotámii, někdejší údajné kolébce civilizace.

Arabské státy jako Irák jsou nepřirozené umělé útvary, tak jak je po první světové válce vymyslely koloniální mocnosti, Britové a Francouzi. Kdysi takto zflastrovaný stát Irák tvoří většina Šíitů, kteří by třeba dali přednost teokracii, vládě nikým nezvolených mulahů, zatímco menšina dřív vládnoucích Sunnitů baží mocenskou superioritu znovu získat a rovněž menšina Kurdů zůstává loajální svým klanům, kmenům, etnické identitě.

Na přítomnost cizí armády tam jsou domorodci značně alergičtí, vnímají ji jako potupu své důstojnosti. Na scénu vstoupili třaskavinami obalení sebevrazi, náložemi obtěžkané automobily vybuchují před policejními stanicemi a též mateřskými školkami. Nacionalisté, baathisté, nezaměstnaní vojáci, kriminální živly, cizinci fundamentalisté, z jejichž řad se rekrutují sebevrazi. Proti nepříteli tak amorfnímu, málo zřetelnému, lze s velikými obtížemi vítězně bojovat. Naše rekonstrukce se střídají s jejich destrukcí. My dáme znovu do provozu tu kterou školu či nemocnici, jedni Iráčané ji vyhodí do povětří a druzí Iráčané nás obviní, že jsme jim v tom nezabránili. Stejně  tak s obnovou elektrického proudu, vodovodu, ropovodu, kanalizace, dopravy. Za všechno  můžeme my, a též se vyskytnou hlasy s obviněním, že my jsme tu kterou spoušť sami zrežírovali. Vášnivé protestní pochody proti naší přítomnosti, leč též pochody proti hrozbě našeho odchodu, naší nepřítomnosti.

Nejvyšší čas pro nás z tak mizerné situace zmizet a ať se tam pak vzájemně pozřou. Že by rána naší credibility?  Byla by menší, když teď odejdeme z vlastní vůle, než se nedobrovolně pakovat pod stupňujícím tlakem nepřítele a domácího a světového veřejného mínění.  Třeba to pak některým, nejen okolním, státům dojde, že se dostaly do situace, v níž prodělají na americkém debaklu víc, než ona jediná, univerzálně proklínaná velmoc.

Na námitku, že si nelze dovolit ztrátu prestiže ve světě nejen arabském., izolacionisté odpovědí, že nelze pozbýt něco neexistujícího. A není důvod nad něčím takovým se rmoutit, nevděčnou roli zbylého globálního policajta milerádi přenecháme jiným, pokud někdo bude natolik pošetilý mít o takovou odpovědnost zájem. Nechme Araby jejich osudu. Prozatím jsou pozadu ve všem užitečném počínání, vynikají pouze svou rekordní rozmnožovací činností. V Saúdské Arábii počet obyvatel v kategorii do patnácti let je osmkrát vyšší než v kategorii od pětačtyřicet let výš. Nezaměstnanost je značná, výhledy minimální a na požadavky moderní doby se prozatím reaguje zdůrazňováním náboženské výchovy a učení se koránu nazpaměť.

Potenciální optimisté sází na kartu vzkříšené irácké armády, která by snad přece jen mohla odvrátit hrozící kolaps. V uniformě už tam je jich víc než Američanů, ale kvalita výcviku, výzbroje a motivace dodává pramálo důvěry. Armádu tvoří převážně Šíité a Kurdové, zatímco Sunnité stojí vesměs stranou nebo se angažují v řadách destruktivních povstalců. Čili scénář blížící se stavu občanské války, která třeba už nastala.(„If It´s Civil War, Do We Know It?“ nazval svou výtečnou analýzu situace John F. Burns, The New York Times, 24.7.2005).

V témže zdroji (15.7.2005) John Deutsch, bývalý šéf C.I.A. za Clintonova prezidentování, nyní profesor chemie na významném učilišti M.I.T. (Massachusetts Institute of Technology), uveřejnil zásadní doporučení, vyjádřené už v titulu článku: „Je čas odtáhnout a to nejen z Iráku.“ (Time to Pull Out. And Not Just From Iraq,). Začíná zdůrazněním dvou základních principů americké zahraniční politiky. Za prvé, starat se o bezpečnost a politické zájmy země, a za druhé, podporovat prosperitu a slušné vládní podmínky kdekoliv ve světě. Jenže Amerika se vydává nebezpečným směrem, kdykoliv chce prosadit formu vlády, založenou na našich hodnotách. Bushova administrativa vycházela z falešného předpokladu, že svržením Saddáma se spontálně prosadí demokracie v Iráku a pokud možno i na jiných místech Středního východu. Tyto sklony nejsou jen u Republikánů, ale i u Demokratů, liberálů přesvědčených o povinnosti intervence v cizích zemích, kde dochází k surovému porušování lidských práv. Tak v polovině devadesátých let došlo k intervenci v Bosně, zabránit dalším etnickým čistkám – cíl chválihodný, na rozdíl od ambiciozního, nerealistického záměru z bosenských Muslimů, Chorvatů a Srbů vytvořit harmonickou multietnickou společnost, vzdor historii vzájemné nenávisti a pocitů křivdy. Bylo velikým tragickým pochybením nezabránit masovému vyvražďování v Rwandě, což ale neznamená, že bychom se měli hrnout do iniciativ odstraňovat despotické režimy všemi směry a nahrazovat je vládním systémem podobným našemu.

V Iráku setrváme ještě několik roků, což nás už teď stojí přes jednu miliardu dolarů týdně a další ztráty životů v našich řadách. Deutsch pak prezentuje dvě otázky. Do jaké míry naše přítomnost v Iráku škodí jednak americkým zájmům v arabské oblasti, a jednak naší schopnosti reagovat na krizové situace jinde ve světě (Severní Korea, Iran, mezinárodní terorismus). Naší nejlepší strategií je připravit okamžitý plán odtáhnout (withdrawal plan).

Načež se od odborníků (Fouad Ajami, profesor na univerzitě Johns Hopkins, právě se navrátivší z Iráku, tam s výtečnými styky, a renomovaná publicistka Robin Wrightová z The Washington Post) v televizním pořadu PBS, 17.8.2005 dozvídám, že největším problémem tam není insurgency - denní destrukce a krutosti povstalců, ale corruption - masivní rokrádání i na nejvyšší vládní úrovni. V porovnání i ti nejlakotnější čeští tuneláři aby dělali dojem světců. Inu, arabská mentalita, kultura, tradice – nechť se exportéři amerického modelu demokracie nediví.

Stabilizace v Iráku je prozatím v nedohlednu, Bushův kurážný byť potenciálně quijotický krok bude jednou historie buď velebit nebo proklínat.

PÁR  ODHADŮ  BUDOUCNOSTI PACIFICKÝCH  OSTROVŮ

Vyhlídky to jsou spíš nevalné, pacifická oblast velkou roli ani politickou, ani hospodářskou hrát nebude. Ostrovanů je málo, vesměs na malém prostoru a s pramalým množstvím zdrojů. S koncem studené války a s dalším technickým rozvojem i strategická výhoda končiny povadla. Netřeba vyjednávat a usilovat o zřízení vojenských bází, když interkontinentální rakety mohou z Kalifornie doletět na kteroukoliv asijskou adresu.

Jakousi hospodářskou prosperitu bych si troufl předpovědět pouze Nové Guineji s jejími zásobami nerostů a ropy. Nevýhoda být tolik za větrem světa se může stát plusem v podobě turismu. Však právem přibývá zájemců o navštívení končin, pokládaných za „poslední ráj“na této planetě. I do republičky Kiribati, jejímž jediným exportem jsou škeble, již přijíždějí zájemci z České republiky, prozatím jen znační zbohatlíci.

Jednak turismus, jednak využití vlastnických práv. Království Tonga získává miliony dolarů z pronájmu prostorů nad rovníkem pro satelitní používání jinými zájemci. Zejména z Japonska mnoho peněz plyne do pokladny mnoha ostrovních států za práva rybolovu v pobřežních vodách. Vanuatu si hodně pomáhá svým přetvořením v tax haven, být adresou daní unikajícím společnostem, které s Vanuatu mají společnou jen adresu. Mnozí rejdaři tam registrují svá plavidla. V Mikronésii na Marianách se výnosnou podnikatelskou aktivitou stal legálně problematický prodej místního občanstvím asijským zájemcům, zejména z Hongkongu. Vláda Marshallových ostrovů přišla s nápadem, jak bez nejmenšího úsilí přijít k velkým majetkům: své vody, v nichž už má na dně spoustu lodí, totiž nabídla jako pohřebiště nukleárního odpadu.

Ostrovanům se dostává televize, představ o vzdáleném světě, a zejména mládež má nutkání odjet pryč z jakkoliv scénického, leč přece jenom nudného ráje. Globalizace doléhá na vzdálené výspy a občas může mít i blahodárný dopad. Za pobytu v Číně mi domorodci kazili náladu pochvalou, jak že jsem prý pěkně vypasený. Přece důkaz prosperity, on si tučnost může dovolit. Zejména Polynésané jsou mohutní pořízci, se sklonem k obezitě, mnohdy úplní kytovci. Teď ale tamější mládež s přístupem k televizi se začíná shlížet v zahraničních vzorech a štíhlé postavy získávají na popularitě. A jde se na dietu. S menší váhou pak přibývá víc zdraví, ubývá chorob, bude méně cukrovky.

Nejchmurnější  budoucnost lze předvídat Marshallovým ostrovům, oněm nizoučkým atolům. Se zvyšováním průměrné teploty, s pozvolným roztáváním polárních oblastí a zvyšující se mořskou hladinou, již celkem 37 ostrovních států se dostává do nebezpečí, že dojde k biblické potopě, že přestanou existovat. Již se zrodilo společenství postižených – Alliance of Small Island States. Jeho obyvatestvo bude nutno během třiceti let někam evakuovat. K již značné škále uprchlíků na této planetě tak přibyde kategorie uprchlíků ekologických.

POJMENOVÁNÍ  POTOMSTVA

Hudba, móda, délka sukní - přemnohé se mění, včetně druhu jmen, která rodičové dávají potomstvu. Italka pokřtěná jako Benita přišla nejspíš na svět v třicátých letech. Po roce 1945, když už byl Mussolini po smrti, takových Benit či Benitů přibývalo v Itálii stejně málo jako Adolfů, narozených v českých rodinách v době Protektorátu. (V Jižní Africe jsem se dozvěděl o existenci černocha s křestním jménem Hitler.) Vladimír Iljič Lenin byl inspirací bohatému pokrokovému advokátovi ve Venezuele při pojmenování jeho tří synů. Ten prostřední, jenž se stal Iljičem, posléze dosáhl světového uznání jako jeden z nejznamenitějších mezinárodních teroristù - toť Iljič Ramírez Sanchez zvaný Šakal, kdysi vážený host v ČSSR, nyní stárnoucí ve Francii za mřížemi.

Zejména revoluční doby porodily všelijaké výstřelky. Po VŘSR mnozí zakalení rodičové trestali svá  robátka jmény jako Elektrifikácija, nevinní drobečkové se stávali doživotními Pětiletkami, Traktory, Kombajny, případně i Cementem Ještě znamenitěji se takhle vyřádili Číňané v době Maocetungova panování. Objevily se miliony patriotů Ai-Kuo (Láska-Vlast). Potomstvu se dostávalo spíš sloganů než jmen a tak místo Pepíčků a Nanynek vznikaly krvelačnosti jako Zničit Čankajška, Rozdrtit americký imperialismus, Zlikvidovat britský kolonialismus, Vymýtit feudální přežitky, Zocelit se v třídním boji nebo aspoň Zavlažit poušť. Dlužno dodat, že nejen v Číně, ale i leckde v Asii se tradičně dávají nelichotivá jména, za rodičovského předpokladu, že když se z potomka stane Pes, Prasátko, Vepříkči Červ, tím míň padle do oka zlým duchům, kteří by bažili ho ukradnout.

S výjimkou několika dívenek Dvouletek, narozených krátce po druhé světové válce, se v českých zemích politický dech doby takto příliš nepromítal. Vkus, preference se ovšem měnily. Za první republiky vznikalo daleko víc Miroslavů, Miloslavů, Jaroslavů, Květoslavů. Jiná generace přišla s úrodou biblicky poněkud inspirovaných Prokopů, Lukášů, Marků, Martinů a Jáchymů. Dostavila se doba, kdy vznikaly Andrey a Romany v daleko větším počtu, než kdysi dominující Aničky a Mařenky.

V Americe již rovněž odeznělo po řadu generací panujícím Johnům, Bobům, Billům, Annám, Bětkámv a Mariím. Tisk občas příináší informace o stavu rodičovského vkusu. Nejpopulárnějším chlapeckým jménem je Michael, po něm Christopher; mezi děvčaty vede Ashley, za ní se tlačí Jessica.  Postřehnutelné jsou rozdíly jak zeměpisné, tak rasové. Mezi chlapci v bělošských rodinách nejpočetnější je Michael a Matthew, mezi černochy je víc Christopherů a Brandonů. Mezi Hispanics mohutně se rozmnožující, španělsky mluvící menšinou s latinsko-americkými kořeny, se dosud udržují jména katolických svatých - vede José. Mezi Američany asijského původu nejpopulárnější je Kevin, což se mi zdá být jméno převážně či snad i výlučně irské.

Zatím co mezi běloškami vede ona Ashley, jíž následuje Jessica a Michelle, mezi černoškami na prvním místě trůní voňavá Jasmine, častá je též Ashley a Brittany. Mezi Hispanics první jsou Jessica a Stephanie, mezi Asiaty není jednoznačné vítězky. V těsném peletonu se tam řítí Ashley, Vivian, Michelle, Jennifer, Jessica, Stephanie. Každopádně ani jedna Anna, Marie, Aloisie Limová, Čenová, Čangová.

Americké mravy - a zejména  nemravy - se šíří do světa a zasahují i srdce Evropy. Nezdá se pak být příliš surrealistickou představa, že za pár let se budeme potkávat s mnohými Keviny, Ashleyemi, Jessicami  a Jasmínkami Novákových.

POROZHLÉDNUTÍ  V  RODNÉ ZEMI  2005

Od roku 1990, toho prvního sametového, do Čech se pravidelně vracím a zpravidla setrvám od konce května do konce června, když končí divadelní sezóna a stověžatou matičku zavalí hordy turistů.  Jak všichni víme, přemnohé se ovšem změnilo, většinou k lepšímu. Mezi tu menšinu negativ abychom započítali vandalské zhyzdění rekordního počtu zdí,  zlodějny, kriminalitu všemožného druhu, též značně rostoucí ceny, hodně postihující nás, majitele amerického cestovního pasu v kapse, spolu s dolary vadnoucí hodnoty. Když za dolar bývalo čtyřicet korun, s místními bankovkami se dalo zacházet s rozmařilostí maďarského grófa. Již ale konec této pohádky, když se nám ta valuta scvrkla téměř na polovinu, ceny knih – a nejenom jich – jsou dvojnásobné a ubytování mnohonásobné. Ubytovna Karlovy univerzity mi nabídla třílůžkový pokoj za tři tisíce korun na noc, račte si to přepočítat.

Právo dříve Rudé pod titulkem „Nejméně chudých v OECD má Česko“ uveřejnilo (16.6.2005) tuto zprávu: Podle dat OECD (Organizace pro ekonomickou spolupráci a rozvoj), v roce 2000 žila v relativní chudobě v ČR pouhá 4 procenta obyvatelstva, což je ještě lepší výsledek, než dosáhly tradiční bašty sociálního státu jako Dánsko a Švédsko. Také čeští důchodci se mají čím dál lépe – nyní již jen 3 procenta žijí v relativní chudobě. Ze zkoumaných zemí jen Nový Zéland a Nizozemsko jsou úspěšnější.

Vzdor tak chvalitebným výsledkům, neúměrně vysoká většina v ČR je přesvědčena, že příjmy jsou rozdělovány nespravedlivě. Podle podrobných tabulek, uveřejněných v Mladé frontě Dnes (1.6.2005), nejvyšší legální hodinový příjem (506 Kč) mají ředitelé velkých výrobních firem, ve srovnání třeba s učiteli (129 Kč), poštovními doručovateli (83 Kč) či prodavači (60 Kč). Nejčastější hrubá hodinová mzda je 93 korun. Spodní limit je 55 korun, pod něj nejdou ani brigádníci. Nízké platy jsou v textilním průmyslu, kde švadlenám nabízejí maximálně 8.000 korun měsíčně.

Česká republika se může pochlubit – pokud to by bylo správné slovo – vzrůstem značného počtu milionářů, nejen korunových, ale dolarových. Podle průzkumu firem Capgemini a Merrill Lynch jich v roce 2004 již bylo 11,800. (Lidové noviny, 10.6.2005 nám jich představují půl tuctu mezi neznamenitějšími: Pavel Kellner, finančník, majitel pojišťovny, pokládán za zcela nejbohatšího Čecha; Karel Komárek, majitel dolů a plynárenské společnosti; Pavel Tykač, angažován zejména v privatizaci, v orgánech zkrachovalých peněžních ústavů, též bývalý poradce ministra financí a odsouzeného tuneláře Ivo Svobody; Andrej Babiš, podnikající v chemickém půmyslu a zemědělství, považován za jednoho z nejvlivnějších mužů české ekonomiky; Petr Lukeš, původním povoláním číšník, zbohatl v kuponové privatizaci, na krku má trestní stíhání, údajně žije v závětří na Floridě; Marek Dospiva, vedoucí skupiny podnikatelů, ovládající strojírny, lékárny, Lázně Jáchymov, sázkovou kancelář Fortuna, mnohé další.) Je to generace zdatných jedinců, z nichž nejstarší se narodil v roce 1954 a nejmladší v roce 1969. Zbohatlíky těchto dní rozhodně necharakterizuje diskrétnost, neokázalost  jejich životního stylu. Třeba na první straně nejrozšířenějšího českého deníku (MfD, 1.6.2005) se čtenář mohl pokochat návrhem nového sídla miliardáře uhlobarona Zdeňka Bakaly, domu na Šumavě, rezidenci na ploše 30 x 40 metrů, se smrky vyrůstajícími v atriu.

Nejen z parku před hlavním pražským nádražím zmizely žebrající rumunské cikánky s ušmudlanými dětmi. V ulicích přibývá neslovanských vizáží, při čemž však viditelně ubylo primitivního xenofobického rasismu, automatického pocitu superiority domorodců nad něčím jinačím. Dříve běžné posměšky, pohrdání rákosníky jsem tentokrát nepostřehl ani jednou. Však také: nežijí ze sociální podpory, neparazitují na většinové společnosti a tu neohrožují. Kriminální účty si vyřizují ve vlastních řadách. Vietnamští prodavači se již domluví česky a jejich děti svou pílí a inteligencí v mnoha případech vyniknou nad místními spolužáky – čili stav, nepřekvapující nikoho, kdo je obeznámem s výkony asijského žactva na západních učilištích. Těmito úkazy se také zabývá český tisk. Třeba jsem se dočetl, že v Chebu u přijímacích zkoušek na přijetí do gymnázia vietnamská mládež zaznamenala daleko nejlepší výsledky.

Martin Dejdar mě pozval k udělování cen v soutěži SPUSA WRITING CONTEST 2005, v bývalé budově bývalého federálního parlamentu, odkud se už Radio Svobodná Evropa definitivně odstěhovalo. Soutěž o napsání nejlepšího eseje v anglické řeči. Mezi sponzory byla i americká ambasáda, Dejdar bavil, Jiří Stránský, předseda PEN klubu, předával ceny vítězům ve třech věkových kategoriích, každá z nich s osmi finalisty. Mám tu před sebou program: vždy sedm dívek a jen jeden hoch, takto údajně slabé pohlaví nás pány převálcovalo. A mezi vítězkami též byla šestnáctiletá Naďa Ho Thu Huong.

S ohledem na omezený rozsah jednoho kufru, knih jsem tentokrát kupoval málo. Výjimkou byla zpověď Miloše Zemana Jak jsem se mýlil v politice, recenzenty nepochválená a mnohdy i zatracená.  Mně se ale líbila a svou upřímností (takový byl můj dojem) zaimponovala. Jako zcela nejprvnější, hned po přistání v Ruzyni, vždy zakoupím měsíční Přehled kulturních událostí v Praze, přes 200 stran užitečných informací. Mám tu teď před sebou červnový výtisk a dal se do počítání – divadel v provozu 71. Račte porovnat s nabídkami v metropolích kdekoliv jinde! A nejde ovšem jen o množství, ale o kvalitu zážitku. Vstupenky sice prodražily, nutno počítat s 200 korunami za lístek. Po této zprávě méně dobré následuje ta značně lepší, že totiž o možnosti lístek vůbec koupit. Již pominula dřívější zkušenost, že skoro vždy bylo beznadějně vyprodáno. Tentokrát jen jednou jsem neuspěl a mnohde - například ve Švandově divadle na Smíchově, na výtečném představení, v hledišti bylo víc než poloprázdno, což pak těch pár přítomných diváků zasahuje pocitem jakoby provinění.

Na rozdíl od americké zvyklosti automaticky obdržet program, v Praze se za něj platí kolem 20 korun. Bývá to produkt značně rozdílné kvality - některý si zaslouží na památku uchovat (např. Pokorný Felix Charlotty Jonesové, Vinohradské divadlo) nebo vztekle odhodit jako bezcenný kus papíru s pramálo relevantním textem (např. Kosmonautův poslední vzkaz ženě, kterou kdysi, v bývalém Sovětském svazu, miloval, autor David Greig, divadlo Na Zábradlí).

Pravidelně napřed odspěchám do Ypsilonky, domovské scény mých kamarádů, kde už řadu roků sleduji veškerou jejich produkci. Jiří Labus a Oldřich Kaiser, proslulá dvojice, mě pozvali do divadla Rokoko, kde se prezentovali z hrou jménem „Koza aneb kdo je Sylvie?“ Edwarda Albeeho. Významný dramatik touto Sylvií učinil kozu, do níž se architekt Kaiser, právě padesátiletý, zamiluje, ke smilné sodomii se přizná  a vehementně ji obhajuje před svou manželkou (role se zhostila českoaustralská Dáša Bláhová). Některé diváky tato ad absurdum dovedená černá komedie přiměla k odchodu během představení. Ti otrlejší, mezi něž se počítám, se ze zážitku na jevišti radovali.

Pak ovšem v Praze máme mnohá kina (žel, vesměs s americkou produkcí), festivaly, koncerty, výstavy, galerie. Poslanecká sněmovna hostila výstavu grafiky Oldřicha Kulhánka. V prostoru bezprostředně před jednacím sálem bylo k vidění celkem šestnáct odhalených ňader, pět penisů a patero ženských ohanbí.

Když slyším české státní a stranické předáky promlouvat anglicky, zpravidla mi zatrne: to jejich rachotivé R,  neexistující W a přeměna TH v DZ. Ocitnul jsem se v Nosticově paláci na vernisáži fotografií, které vytvořila manželka hollywoodské celebrity Michaela Yorka, původem Velšana, jak se mi  pak na večeři svěřil. České slavnostní projevy tlumočil sličný štíhlý mladík do dokonalé high class angličtiny –odhadoval jsem na Eton, Oxford, Cambridge, takhle aby si tam piplali lordy. Po produkci jsem odspěchal pogratulovat majiteli tak skvostného přízvuku, dozvědět se, s jakou asistencí, cestou a pílí ho získal. Odpověď mě ohromila: píle to totiž českého samouka, který se dosud do anglického prostředí nikdy nedostal. Další tedy důkaz, že je prospěšné věřit v zázraky.

Podobný kompliment jsem složil čínské bohemistce Liu Xiangcan, překladatelce české literatury, její zásluhou se i Haškův Švejk dostal do tamějšího povědomí. Poněvadž už delší část života mám co činit s čínskými tvory a tudíž vím, jaké jazykové potíže stojí v cestě (tím i oním směrem), zde jsem měl možnost si v naší mateřtině popovídat se vzdálenou cizinkou, která česká slova nehledala, nedělala dojem, že by o nich musela předem přemýšlet. Naopak, paní Liu mluvila spontálně, bezprostředně, bez potíží s výslovností, včetně našeho zrádného, zpravidla nevyslovitelného Ř, když se pak z Antonína Dvořáka nevyhnutelně stává Dvoršak.

Bylo to u příležitosti udělování ceny Gratias agit laureátům staročeským (Tomáš Baťa), novočeským (Věra a Petr Bískovi), krajance z Argentiny, našincům či úplným cizincům, příznivcům České republiky, z všemožných koutů světa. Po slávě, jíž se též zúčastnil ministr zahraničí Cyril Svoboda, jsme vyšli o poschodí výš, na recepci, ke stolům s luxusně připravenými dobrotami a tekutinami. Při hlcení a nasávání přítelkyně z Nizozemí se ke mně přitočila s otázkou, zda bych měl zájem podívat se do někdejšího privátního bytu Jana Masaryka. Okamžitě jsem odspěchal na místo historické důležitosti, dodnes definitivně nevysvětlené tragédie. Prohlédl jsem prostory a ovšem se soustředil na koupelnu, s oknem vysoko nad zemí, k němuž se podle oficiální komunistické verze korpulentní Masaryk vyšplhal, aby vyskočil a ukončil svůj život. Doslova očividný to nesmysl, pravím jako očitý svědek tam na místě. Masaryk z výše dopadl na nádvoří a nikoliv tedy na chodník před Černínským palácem, jak jsem se původně domníval. Na místě dopadu je teď černá tabulka s jeho jménem a datem smrti. Leželo tam pár čerstvých květin.

Před mikrofonem Českého rozhlasu Praha 2 v pořadu Host do domu mě zpovídala mimořádně půvabná redaktorka Marie Retková. Standardní otázka, zda se mám víc za Čecha nebo Američana. „Jsem hybrid,“ odpovidám. Oba světy na mě nechaly svůj punc, doufám, že jsem absorboval ty jejich lepší vlastnosti.

Zda uvažuji natrvalo se vrátit. Inu, od sametu tam jezdím aspoň na měsíc už patnáctý rok, což vlastně dohromady dělá celičký rok a půl, strávený v rodné zemi. Před několika dny se mi permanentně navrátivší Čechoaustralan svěřil: „Emigrace je těžká, reemigrace je ještě obtížnější .“ Porovnávám plusy a minusy návratu. Mezi nepochybná pozitiva počítám český smysl pro humor, komfort známého, nostalgické navazování na dobu mládí.

Je tam ale i ledacos odpudivě negativního. Například lakota, hamiždnost, nenasytnost, zejména nové buržoazie. Arogance vykonavatelů moci – těchto údajných služebníků lidu. Krajský soudkyně v Ústí, po vynesení zřetelně nehorázného rozsudku, na reportérovu otázku povýšenecky zareagovala „S vámi se nebudu bavit.“ Zaznamenal magnetofon, též televize.

Nebetyčná korupce. Zpovídám stavitele, návrátivšího se z exilu, a dávám otázku, co mu tam zpět doma nejvíc vadí. Čekal jsem přemýšlení, váhání, kdežto on okamžitě vyhověl slovy „Magistrát, stavební odbor“ a vysvětlil: Třeba mu razítka na doklad – legitimní, ale bez úplatku nedosažitelný nárok. Stálo ho to 150.000 korun, pořádně tlustá obálka.

Lajdáctví, ležérnost policie. Strážci zákona mají zrovna po službě, když kolem běží zločinec a lidé volají „Chyťte ho!“ Jim ale přece už padla, co by se obtěžovali.

Nebo něco víc než lajdáctví, jak naznačuje náramný příklad upláchnutí mladistvého podnikatele, všelijak namočeného a mnoha směry propojeného miliardáře Radovana Krejčíře. Speciální elitní komando se vydalo na noční přepad jeho opulentní vily za 400 milionů. Zas tak moc se nezatýkalo, elitní příslušníky víc zajímal luxus tamější nádhery. Majitel, který v té době měl už chrastit řetízky na zápěstích, se stal strážcům zákona ochotným průvodcem, načež údajně odešel na záchod a zcela určitě upláchl, v jednom ze svých automobilů odjel neznámo kam. Ve vile po něm zůstala miliarda peněz, bankovek falešných i autentických.

V tramvaji jsem svědkem šikovně provedeného okradení cizince. O zážitku jsem se zmínil dvěma pracovnicím v Obci spisovatelů a dozvěděl se, že jedna z nich byla obětí zločinu třikrát a druhá osmkrát (okradení na veřejnosti, vyloupení bytu, chaty, auta, případně jeho zmizení), opakované to pocity bezmocnosti. Začal jsem se přeptávat a jen výjimečně jsem se potkal s někým, kdo byl prozatím ušetřen tak potupné zkušenosti.

Nemohl jsem neporovnávat. V Americe, zemi s údajně rekordní kriminalitou, mezi svými známými neznám člověka, kdo by něco takového kdy zažil.

Rovněž jsem půvabné redaktorce a tedy i posluchačům řekl, že by mi tuze vadilo žít ve státě, který velkoryseji zachází s estébáckými zločinci, než s jejich bývalými obětmi. Stačí porovnat výši jejich penzí. A po návratu rudé nirvány, jejím vzkříšení, již baží pětina voličů, svéprávných občanů. V článku nazvaném „Komunismu jsme se nezbavili“ (MfD, 27.6.2005) politolog Bohumil Doležal píše: „Komunistické ideje jsou organickou součástí ideologie, kterou spontálně sdílejí široké vrstvy české veřejnosti: rovnostářství a šovinismus.   Neuvědomělý komunismus je součástí ideové výbavy českého člověka. Komunismus prorůstá jako rakovinné bujení celou společnost. Její dekomunizace se nepovedla a už se asi nepovede.“ Amen.

Z právnické fakulty, kde jsem si odtrpěl čtyři značně nepříjemné roky, oknem směrem k Vltavě jsem sledovával budování Stalinova maxipomníku. Tentokrát jsem si na ono místo zašel bloumat, meditovat o absurditách životních zákrutů. A nebude jim hned tak konec. Australská společnost Underwater World se míní pustit do výstavby oceanária právě tam, pod někdejším faraonským pomníkem, stát se domovem 35 tisíc ryb, 250 druhů mořských živočichů, obřího kraba z Indonésie a žraloka z Pacifiku. Tam, kde kdysi stával Josip Džugašvili a nikoliv nepodstatná část českého národa se rozplývala štěstím.

BOJ  O  VODU  A  PROTI  VODĚ

V souvislosti s prognózami o moderním válčení se vyskytují tři úvodní písmena abecedy – A, B, C: zbraně atomové, bakteriologické a chemické. Téžko říct, které písmeno je  nejvíc nepříjemné. Odborníci například odhadují, že deset letadel, každé s nákladem deseti tisíc liber bakteriologického materiálu, by mohlo vyhubit třetinu obyvatelstva USA. Poslední dobou se začíná rovněž hovořit o zbrani W – water, voda. Pro českého čtenáře, po povodňové pohromě téměř biblického rozsahu, takové téma nepostrádá na zajímavosti.

Leckdo se zajímá. Však proto se americká CIA snaží proniknout nejen do ložnic diktátorů, ale též se věnuje studiu růstu vodních hyacintů ve střední Africe. Tyto sličné rostliny se totiž rekordně množí, z jednoho hyacintu je jich do roka milión, jimi zadusí jezera a v nich ryby. Přibývá pak na hladomoru a politické nestabilitě. Takto je například ohroženo jezero Victoria, dosud ročně poskytující 120.000 tun ryb obyvatelstvu Ugandy, Keni a Tanzánie.

Vědci, špioni a politici sledují s chmurami rozmach saharské pouště, pochodující jižním směrem. Ze studie, vydané Organizací spojených národů, se dozvídáme, že již nyní 80 států s celkovým počtem 40 procent obyvatelstva světa trpí nedostatkem vody, ohrožujícím jak zemědělství, tak průmysl. Rovněž 40 procent lidstva žije v zemích, jejichž hranici tvoří řeky s jinými státy na opačném břehu. Někdy je zdrojem případného konfliktu vrtoch přírody (řeka změní tok – případ Rio Grande, tvořící hranici mezi Mexikem a USA), jindy zásah člověka (Gabčíkovo – Dunaj a šalamounské řešení u Mezinárodního soudu v Haagu).

„V tomto století se mnoho válek vedlo kvůli ropě a v příštím století to bude kvůli vodě,“ před deseti lety prohlásil Egypťan Ismail Serageldin, tehdejší viceprezident Světové banky. Dodal, že k řešení problému by bylo třeba investic ve výši 600 až 800 miliard dolarů, ale k dispozici bude pouhá dvacetina takové sumy.  Desalinizační zařízení stojí spoustu peněz, a jiné projekty, jako například nápad Saúdské Arábie přitáhnout si ledovec z Antarktidy jako zdroj čerstvé vody, se dosud neuskutečnil.

Nejnebezpečnější je v tomto – a nejen v tomto – ohledu oblast Středního východu a severní Afrika, kde populační růst do roku 2025 způsobí až osmdesátiprocentní úbytek vody per capita, specifikuje ona zpráva OSN. Jsou tu tři ohniska značného sváru: Za prvé Nil, nejdelší (6.690 km) řeka světa, životadárný zdroj pro čtyři země – Egypt, Súdán, Ugandu a Etiopii, jejichž počet obyvatelstva vzrůstá o milión, rok co rok. Za druhé, daleko míň mohutný, ale o to politicky víc explozivní řeka Jordán, z něhož Israel odčerpává převážné množství vody ke škodě arabských sousedů. Za třetí, oblast toků Eufratu a Tigrisu, na nichž se podílí Turecko, Sýrie a Irák. Turecko se svými patnácti přehradami je v nejvýhodnější pozici, je schopno odčerpat polovinu Eufratu. Naopak nejzranitelnější je Irák, závislý ze čtyř pětin na vodě, která proudí z ne vždy příliš přátelského zahraničí. Turecko, člen NATO, tuto zbraň za války proti Saddamu Husseinovi sice nepoužil, aniž by však poskytl záruku, že se tak příště nestane.

Škody lze docílit, když je vody málo, ale také, když je jí příliš. Washington – a o to víc Soul, samozřejmě – si dělají starosti, že právě něco takového by mohli mít v úmyslu zpravidla nepříjemně si počínající stalinisté v Severní Koreji. Na řece Han v blízkosti demilitarizovaného pásma totiž vybudovali přehradu Kumgangsan, s rezervoárem obsahujícím 20 miliard galonů vody. Jižní Korea se oprávněně strachuje, že v případě kolapsu ať už nechtěného nebo naplánovaného, voda by se hrnula údolím řeky a zatopila nedaleký, jen 80 mil vzdálený Soul, metropoli s víc než 10 milióny obyvatel, Egologická agrese novinka v dějinách válečnictví, to tu snad ještě nebylo. Takže k docílení pohromy by vůbec nebylo třeba atomového vybuchování. Problematická to ovšem útěcha.

POTÍŽE  S  POCHOPENÍM,  NATOŽ  PŘEKLADEM  DO  JAKÉHOKOLIV  JAZYKA

Takové téma mě lákalo už dlouhou dobu. V roce 1977 Škvorečtí mi vydali knihu Antinostalgicum, sbírku perel normalizátorů. Ve Švýcarsku vycházejícím měsíčníku Zpravodaj (č.8 /1986) jsem se přiznal, že jedním z důvodů, proč z rodné země s radostí odpelášit, byla ta zkrušující, oblbující nuda budování vědeckého socialismu. Nikoliv jediný důvod, ale jeden ze značně urgentních. Ilustroval jsem takto:

„Tadyhle mám Rudé právo, největší a nejdůležitější noviny v české řeči, račte se podívat,“ a namátkou vytahuji výtisk z 28.ledna 1984 a ukazuji na nejdůležitější článek na první stránce, s titulkem „Přijetí u soudruha G.Husáka.“ Z NDR přijel Joachim Herrman, jeden ze stranických sekretářů. Zpráva ČTK začíná: „V srdečném rozhovoru byly posouzeny… Vysoce byla oceněna plná názorová jednota… V této souvislosti byl zvlášť zdůrazněn význam ideologické práce… Posouzeny rovněž byly otázky spolupráce… Přijetí se zúčastnil rovněž velvyslanec NDR v ČSSR Helmut Ziebart.“ Touto větou končí druhý odstavec. Třetí odstavec končí větou „Přítomen byl rovněž velvyslanec NDR v ČSSR Helmut Ziebart.“. Čtvrtý a poslední odstavec končí větou „Přítomen byl rovněž velvyslanec NDR v ČSSR Helmut Ziebart.“ Do slova a do písmene.“

To bylo  za normalizace, o jejímž věčném trvání tehdy málokdo pochyboval. Vyjádřil jsem názor o bezbřehé, přímo úplavičné povaze partajní komunikace, že abnormální doba vyžaduje abnormální jazyk oněch podivných věrozvěstů. Například Jindřich Filipec a Ladislav Hrzal, dva proslulí vědci normalizátoři, v příloze Tvorby  (č.47, 21.listopadu 1985) v osmistránkové stati nazvané „Dialektika krize kapitalismu a přednosti socialismu“ napsali: „Velkým problémem v procesu utváření vědomí a jednání lidí v duchu socialismu je to, že úsilí strany o žádoucí transformaci (kultivaci potřeb) naráží na určitou setrvačnost naší výroby, kde máme v některých případech co činit se stále zjevnějším pokulháváním při dohánění některých západních standardů životního stylu, které právem odsuzujeme v propagandě jako nepřijatelné a nežádoucí.“

Co je tedy nepřijatelné a nežádoucí? Ono pokulhávání? Dohánění? Některé západní standardy? Je žádoucí dosahovat nežádoucích výsledků?

Sáhl jsem k Josefu Římanovi, předsedovi Československé akademie věd, největšímu vědci, hlavní intelektuální vizitce země do světa. V anketě téže Tvorby, (č.13, 2.dubna 1986) se vyjádřil, že ještě důsledněji a nekompromisněji nutno rozvíjet, nově zakládat, vše činit pro „optimalizaci vědeckotechnického rozvoje v podmínkách socialismu při stupňujícím se ideologickém boji mezi socialismem a kapitalismem,“ ještě důkladněji odkrývat vnitřní rezervy, kterýžto pojem „však musíme v rovině vědy a pro účely naší vědy jasně i přesně dešifrovat a definovat.“

„Stručně řečeno,“ slíbil hlavní akademik a pak napsal větu „Jeho výsledky, převážně nehmotné realizační výstupy, to jest nové poznatky o přírodních jevech a o společnosti, metodické přístupy a techniky, vědecké představy a z nich odvozované zákonitosti jsou základním předpokladem pro zakládání…“ a tato věta dál pokračuje, slov celkem 76 (sedmdesát šest), požádal jsem svědky, aby přepočítali.

Jestliže účelem sdělování je sdělovat, proč toto totální zavržení konkrétna? Třeba není vůbec nic ke sdělování, účel je toliko liturgický, nikoliv nepodobný bzučení muezínů či kroužení dervišů, přivádět věřící ve správný stranický trans.

Pak se jim to tedy v roce 1989 jaksi rozsypalo, z nomenklaturních kádrů se stali zazobaní kapitáni kapitalistického hospodářství, jejichž výlučnou ideologií je privátní prosperita. Leč přetrvávají výjimky. Začnu trošku oklikou, totiž vyslovením samozřejmosti, že není Vaculík jako Vaculík. Máme Ludvíka, valašského samorosta, autora manifestu Dva tisíce slov, která přiměla k pancéřovému pohybu půl milionu internacionálních bratrů, a pak máme Vaculíka Vítězslava, docenta, doktora a kandidáta jakýchsi věd. Stvořil stať, nazvanou „Jsou otázky, kterým se žádný nemůže vyhnout,“ a uveřejněnou (2.srpna 2001) v Haló novinách, setrvačném bolševickém celostátním deníku, který občas vyhledám na internetu (adresa: www.halonoviny.cz). Svou důkladnou, stále přežívající bezobsažností se mi natolik zalíbila, že jsem ji natiskl a tady  to mám před sebou.

Začíná větou To když život sám nás vynese na hranici zajatostí životními nutnostmi a bezprostřední samozřejmost, se začne jevit v našem údivu a pochybování jako problém.,  a pokračuje tvrzením o Marxovi a jeho ideologii, že Marxismus jako dílo a forma lidského poznání je sice v každé etapě vývoje dítětem doby, ale je s to odkládat svá řešení, když neodpovídají změněným podmínkám. … Od počátku mu šlo o studium systému a jeho struktury, o vzájemné ovlivňování systémů, jejich vzájemnou závislost a souvislosti. Svět pochopil ne jako určitý systém, nýbrž rozlišil různé úrovně systémů, jejich dynamiku. Proti idealismu a tradičnímu materialismu, které vždy směřovaly k uzavření systému, protože jim scházely prostředky ukazující k nedokonalosti starého systému, marxismus pochopil každé nutné uzavření systému jako podnět k novému otevření. Otevření je zákonité a zákonitost je součástí systému. Cena tohoto pohledu na vědu a život se prokázala při studiu dějin, kdy byl Marxem podán exaktní důkaz nevyhnutelnosti zániku kapitalismu a nutnost komunismu.

A máme to. Ideolog se mnohoslovně rozkošatil na celkem 142 řádcích a uzavírá pravdu své víry výzvou Je tedy marxismus mrtev, páni  kritici? Nebudu ideologizovat. Řeknu jen – marxismus je dnes již vskutku jedinou filozofií, osvětlující  lidské situace naší každodennosti i budoucna XXI.st. Zkuste jej a jeho tři věty vyvrátit.

Svatá pravda. Nepochopitelné není vyvratitelné.

-   -   -

Jedním z největších překvapení po prvním návratu do rodné země v sametových podmínkách byla vágnost, nezřetelnost vyjadřování někdejších spoluobčanů – ono možná, tak nějak, vono se to ňák udělá. Nekonkrétnost jako pojistka před nepříjemností odpovědnosti, pohodlný úhybný manévr. A k tomu důkladná rozkecanost. I mnohé manifesty disidentů se dost podobaly textům normalizátorů. Takového dědictví, návyků dlouhodobých, se ovšem nelze zbavit přes noc, i tu sebedelší.

Lidové noviny uveřejnily (23.8.2005) úvahu „O záhadných, srozumitelných i velmi srozumitelných jazycích“ z pera Miroslava Macka, někdejšího pravicového předáka, též zubního lékaře a zručného privatizátora knižního velkoobchodu. Komentoval nezřetelné vyjadřování současného ministra financí Bohuslava Sobotky v interview Alexandra Mitrofanova v Právu, deníku kdysi tolik rudém.

Ministrova slova: „Já si myslím, že je to strana, která je poučená vládní odpovědností, kterou měla. Musíme být schopni realisticky zhodnotit kontakt mezi realitou a naším dlouhodobým  stranickým programem. ČSSD musí hledat podporu pro sociálně demokratický projekt ve společnosti, ve které probíhá určitý dynamický proces.“

Ano, nic moc křišťálově zřetelného, do angličtiny bych překládal s obtížemi.

Leč dívejme se na sklenici, která je z poloviny plná. Již učiněn krůček k téměř srozumitelnu, porovnejme s výkony velevědců Josefa Římana, Jindřicha Filipovce či Ladislava Hrzala, kdy k takovým bezbřehým pitomostem se dalo jen přikyvovat, mlčet, v bezpečí se jen ušklebovat, myslet si své.

KDYŽ  ŽIVLY  BĚSNÍ

Před chvílí jsem příteli, českému lékaři adresou v jižnské Alabamě, poslal e-mail, abych se přeptal, jak že se vyhnul či zda ho postihla pohroma s dívčím jménem Katrina. Hurikán, tajfún, cyklón a navíc všelijaká ta tornáda, jak dobrodružná, vzrušující příchuť takových pojmů! O minulých Vánocích na den svatého Štěpána se do českého povědomí a asi už i do jazyka dostalo slovo tsunami. V té době jsem se zrovna připravoval na cestu právě oním směrem na opačný konec zeměkoule, a zprávě, že tohle přírodní neštěstí rekordního rozsahu si zařádilo s intenzitou tisíce či dokonce milionu atomových bomb, svržených na Hirošimu, jsem neuvěřil, poněvadž jsem si něco takového nedovedl – a stále nedovedu - představit. Užitečný to podnět k pocitu pokory nám údajným pánům všemstva. Českému národu příležitost k užitečné pokoře poskytly povodně roku 2002. Od té doby zprávy o takových pohromách se sledují s větší pozorností – jako když třeba v Bangladeši si zařádí cyklón, se závěrečnou cifrou ztráty třista tisíc lidských životů.

S výjimkou několika zanedbatelných zemětřeseníček na Taiwanu a v Japonsku jsem nic příliš dramatického nezažil. Tehdy se jen rozcinkal lustr nad hlavou a ozval se jektající porcelán v kredenci. S manželkou jsme si porovnávali vzpomínky z válečných let v dětství – já z dob německé okupace v Protektorátu, ona za japonské okupace v Číně. Proti naší výhodě, že ve srovnání s počínáním Hirohitovy soldatesky se příslušníci Wehrmachtu chovali jako vzorní gentlemani, jsme my v Plzni měli nevýhodu okoušet třeskuté návštěvy angloamerických vzdušných pirátů, jak nacistická propaganda formulovala, dost pravidelně shazujících svůj náklad na nesprávná místa. Střeše našeho domu se dostalo několikerého pošramocení. Tehdy jako gymnaziální tercián jsem přinášel spolužákům trofeje – úlomky ze zbytků výbušného materiálu. Jednou bomba nevybuchla a zavrtala se přímo pod oknem mého pokoje. Užitečný, racionální respekt před hurikánem jsem tak ale pramálo získal, na rozdíl od té své životní družky, která zažila tajfúny s každoroční pravidelností.

Bydlím v severní části státu New Yorku, na půl cesty mezi metropolí a Niagárou u kanadské hranice. Až tak daleko na sever hurikány se svou spouští nedosáhnou.  Na rozdíl od jiných Čechů jsem odolal přestěhování jižním směrem na Floridu pod ševelící palmy, k šumícímu oceánu. Sice scenérie lahodná, teploučko, nehrozí tam sněhové vánice, ovšem každoročně se dostaví nějaký ten hurikánový zádrhel. Vloni se tak stalo čtyřikrát. Tehdy k nám na návštěvu přijela rodinka ze severních Čech, trošku si to tady projet. Od Niagáry pak spěchali na Floridu – v Orlandu vyvednout auto a jet směrem k Miami, kam se právě blížila jedna taková sezonní nepohoda. Naše varování, že si koledují o komplikaci, znicotnili ujištěním, že naopak uvítají takovou dramatickou zkušenost. Pak ji věru zažili a příště se jí vyhnou velkým obloukem.

V roce 1992 hurikán jménem Andrew (pojmenování je to abecední, v pořadí, v němž se dostaví) vyzmizíkoval celičké město na jižním konci Floridy tak dokonale, že z něj nezbyl kámen na kameni, tříska na třístce. Smeteno, vichrem pídícím rychlostí 250 kilometrů za hodinu rozprášeno k nenalezení. Původní adresa sto tisíci obyvatel (čili  někdejší velikosti bombardované rodné Plzně) přestala existovat, tolik přibylo náhlých bezdomovců.

Letos už jsme dospěli k písmenu K a to ještě nám zbývají aspoň dva měsíce hurikánové sezóny. Intenzita větrů se měří na škále Saffir – Simpson, od stupně 1 až po maximální 5. Tahle Kateřina se přes Floridu převalila ne příliš neurvale, ale nad mexickým zálivem získala na razanci a na souši, která souští okamžitě přestala být, zasáhla zejména státy Mississippi a Louisiana. Intenzita vichru rovněž 250 kilometrů za hodinu, přivalily se vlny, vodní hráz o výši osmi metrů. New Orleans, půlmilionová metropole poprvé ve své historii zažila povinnou totální evakuaci. Podařilo se realizovat odjezd osmnácti tisíc aut za hodinu, desítky tisíc lidí našly přístřeší v Superdomu, obrovské sportovní aréně, masivní stavbě pro sedmdesát tisíc diváků. Televize nás zásobovala příslušnými záběry. Polámané stromy, polámané domy, auta obsypaná cihlami, jak ty se tam dostaly, v ulicích plula spousta harampádí, zvířata včetně jedovatých hadů. Helikoptéry vyprošťující trosečníky ze střech stromů, kam voda ještě nedosáhla. Osmdesát procent budov ve vyklizeném městě je pod vodou. Silnice jsou zatopeny na stovky mil.

A mohlo to být ještě horší. Tato Kateřina se na poslední chvíli od Nového Orleánsu odchýlila a raději rozmetala  blízká města Gulfport a Biloxi. Desítky mrtvých, přes padesát jich v Mississippi na okrese Harrison. Prozatím odhadovaná škoda již dosáhla částky 26 miliard dolarů. Nelze ještě vyčíslit ztráty v ropném průmyslu: však víc než  4.000 ropných věží v mexickém zálivu poblíž tohoto zasaženého pobřeží produkuje čtvrtinu všech pohonných hmot Ameriky. A rovněž nelze odhadnout dopad další nepříjemnosti, totiž tornáda, tohoto vedlejšího, následného dítěte po každém podstatnějším hurikánu.. Jejich předpokládaný počet se tentokrát odhaduje na 200. Jimi způsobená spoušť se sice měří na pouhých pár minut, ale dovede to být pořádná podívaná. Zatočí s domem a dokonale ho roztříští. Zvedne automobil a tím spíše zděšenou kravku, kterou odexpeduje kilometr daleko. Řada lidí už zažila a přežila takový let nad trápeným terénem.

Čili, milí Češi, klimaticky, meteorologicky zvýhodnění, jste na tom líp, oceňujte blaho svého vesměs poklidného klimatu.

POTÍŽE  S  ODLIŠNOSTÍ  NÁZORŮ

Nezřídka se setkáváme s neochotou či neschopností akceptovat text tak, jak byl napsán a zveřejněn. Autor se mu nepochybně věnoval s větší péčí a soustředěním, než čtenář: ten řádkami prolétne, některým pasážím přikývne, jiné odmítne, případně zatratí spolu s autorem, rázem deklasovaným, třeba i na úroveň bídáka, vyvrhela.

Přihodilo se mi mnohokrát. Například na článek „Vize a tužby povstalců“ (Neviditelný pes, 18.8.2005) komentátor bez adresy reagoval lichotkou „Tak jako prostitutka, která nekousne do přirození, které má v ústech, pokud vidí bankovku v ruce štamgasta, tak pan Ulč neřekne nic špatného o nespravedlivé okupaci Iráku. Se stejnou energií s jakou opěvoval komunismus se dal do podpory nespravedlivého režimu prezidenta Bushe.“ Úvaha nazvaná „Nutkání odpelášit“ (Neviditelný pes, 23.8.2005) vyvolala podiv, jak že se autor otáčí na obrtlíku, dřív  Bushovu válku vychvaloval a teď ji zatracuje.

Nic takového, prosím. O konfliktu  na Středním východě jsem napsal asi tucet článků, ale ani v jednom jsem neopěvoval, nevelebil Bushovu válečnou iniciativu. Pouze jsem zdůrazňoval její oprávněnost, legitimitu. Saddam Hussein porušil rezoluce OSN - osmnáct či kolik jich celkem bylo – a organizace chamberlainovských měkkýšů odmítla zareagovat. Bush tedy jednal – třeba nezodpovědně, třeba nemoudře, ale v každém případě oprávněně. Totéž zdůvodnění platí v případě Saddamova mnohonásobného porušování podmínek příměří, jak podepsáno po prohrané válce v Perském zálivu v roce 1991. Mezi podmínkami, stvrzenými závaznými podpisy, bylo výlučné právo členů koalice k přístupu do iráckého vzdušného prostoru. Když ale Američané a Britové toto právo uplatňovali, irácká branná moc se je na Saddamův rozkaz snažila sestřelit. Další jednoznačný casus belli.

Proč že ten primitivní kovboj z Texasu šel do války a tak ohrozil světový mír nás všech? Český pivní mudrc – a nejen on – nezaváhal s odpovědí: přece ropa, tu ukradnout.

Populární to interpretace tvorů s mentalitou nenasycených (nenažraných), bez schopnosti pochopit, že hromadění majetku pro mnohé věru není alfou a omegou ultimálního snažení. Že třeba Nelson Rockefeller kdysi usiloval stát se prezidentem státu z jiného důvodu, než aby si ještě víc narejžoval. Proč se snažit ukrást Sadamovi ropu - za cenu 300 miliard dolarů výloh, které dál porostou, stejně jako ztráty na životech a ztráty podpory veřejnosti – když přece Saddam by toto zboží byl milerád prodal?

Ne-li toto, tak tedy Bushova a Blairova lež o zbraních hromadného ničení. V mém porozumění, lež = úmyslně vyslovená nepravda. Tu spáchám, když manželku obloudím báchorkou o svých včerejších nepřístojnostech, ale nespáchám vyslovením hypotézy, že zítra bude nebo nebude pršet. Měl tedy či neměl Saddam ZHN? Každopádně je v minulosti použil – jak v zahraničí (Irán), tak proti domácímu obyvatelstvu (Kurdové). A neméně každopádně zahraniční rozvědky – nejen americká, britská, francouzská, izraelská, ale i egyptská – tento stav věcí potvrzovaly. Takže vznikla otázka: jakkoliv Saddam je z jiného těsta než Osama bin Laden, jejich nepřátelství vůči Americe je jim dostatečným vzájemným poutem. Teroristům poskytoval útulek v Bagdadu a ze zásahu 9/11 se radoval. Fundamentalisté, náboženští fanatici by použili zbraní A,B,C (atomových, bakteriologických, chemických) k nesmírné potěše Alláha. Za těchto okolností „Bylo by víc nezodpovědné nejednat, než jednat,“ rozhodlo se ve Washingtonu.

A nebyl to ten jediný motiv. Bush, údajný nebezpečný primitiv, je přece rovněž přirovnáván v idealistickému pošetilci Woodrow Wilsonovi, profesoru filozofie původním povoláním, jenž po první světové válce prosazoval princip sebeurčení národů a mínil zachraňovat svět pro demokracii.

Může se povést takový experiment, dokonce s blahodárným dopadem na tamější vesměs neblaze spravované sousedství? Pro optimisty nejsou minulá fiaska zárukou jejich opakování. Jsou nakloněni názoru, že lidé jsou přece natolik racionální, aby dali přednost svobodě a prosperitě. Jenže bude o tento vynález západní civilizace zájem v končině, kde posledním spravedlivým, zákony dodržujícím vladařem byl král Chamurabi v osmnáctém století před Kristem? Arabština údajně nemá odpovídající výraz pro slovo „kompromis“, bez něhož jakýkoliv pokus o demokracii a pluralismus se přece nemůže povést. Pokud arabský jazyk takové slovo má, arabský svět ho v příliš v praxi nepoužívá. Buď anebo, všechno nebo nic.

Neochota, neschopnost se dohodnout vedla ke kolapsu jednání o textu ústavy.

Tradičně vládnoucí menšina Sunnitů odmítla přijmout koncept federativního uspořádání země. Patnáct Sunni delegátů kromě dalších námitek rovněž protestovali proti  omezením bývalých činitelů bývalé vládnoucí strany Baath. (Nabízí se nám tu analogie, třeba za vlasy či spíš za vousy, případně za turban přitažené přirovnání k nedávné i dosud současné české realitě – někdejším privilegiím a roli KSČ, strany lidí zvláštního ražení. Sunnité, tato menšina 20% národa, byla pilířem režimu, zejména někdejší partajní nomenklatuře se teď vůbec nelíbil výsledek ústavního návrhu.)

Návrh byl předložen ke schválení Národnímu shromáždění. Krátký ceremoniál většina Sunni delegátů bojkotovala. V říjnu se bude konat referendum. Sunnité mají v Iráku většinu ve 4 z 28 provincií. Jestliže se jim podaří získat dvoutřetinovou většinu ve třech provinciích, ústava přijata nebude.

Ústava se zmiňuje o „islámském státu“. Sunni delegáti usilovali prosadit označení „arabský stát“, zdůraznit tak sounáležitost s arabským sousedstvím, s nímž se ale neztotožňuje nemenší minorita Kurdů. Šíité, tvořící většinu (60%) obyvatelstva Iráku, mají přemnohé miliony svých souvěrců v sousedním Iránu. Jak značně hrozí nebezpečí, že prosadí teokracii, despotismus po vzoru iránských ajatoláhů? Fouad Ajami, jeden z největších odborníků na tamější svět, takovou alternativu vylučuje (U.S.News@World Report, 5.9.2005). Tvrdí, že Iráčané se především pokládají za Araby, rozhodně neochotné být dominováni daleko početnějším, nearabským národem Iránců.

(Ale i tak: názory iráckého hlavního ajatoláha Ali al-Sistaniho, prezentované na oficiální webové stránce www.sistani.org, nejsou důvodem k velkému jásotu. The New York Times, 28.8.2005, uvádí pár příkladů :

Otázka: „Může se muž oženit s ženou bez souhlasu jejích rodičů?“

Odpověď: „Nelze tak učinit bez spokojenosti jejího otce či dědečka.“

Otázka: „Je dovoleno mluvit s dívkou s úmyslem získat její souhlas ke svatbě?“

Odpověď: „Vzhledem k pradvěpodobnosti spáchání hříchu, to dovoleno není.“

Otázka: „Je muslimům zakázáno naslouchat hudbě?“

Odpověď: „Zakázaná je hudba lehkovážná a prostopášná. (frivolous and licentious).“

Otázka: „Smí muž podat ruku nemuslimské ženě?“

Odpověď: „Muslim tak nesmí učinit bez ochrany jakou je například rukavice.“)

Washingtonští architekti, odstranivší Saddamovu krutovládu, aby teď zauvažovali nad podivností zákruktů, jimiž se vydají cizí národy, místo aby se jim zalíbilo v demokratickém pluralismu, osobních svobodách a zárukách proti zásahům ze strany světské či náboženské.

Už v prvním článku jsem vyslovil opatrnický a též i oportunistický názor, že taková transplantace do dálav, přes mnohá století a nedostatečně chápané hodnoty, je riskantní počin, který se může, ale třeba vůbec nemusí povést. Jen historie bude velebit nebo zatracovat iniciátora, kurážného či pošetilého, že tak učinil. Seděl jsem na dvou židlích hned od počátku a dosud na nich sedím.

Rozhodně nejsem sám. Vlivný liberální týdeník The Economist v obsažném článku „Riziko porážky a nebezpečí vítězství“(27.8.2005) se vyjádřil takto:

Ačkoliv by bylo absurdní vyhlásit americkou vojenskou intervenci v Iráku za úspěch, stejně je ještě příliš brzo ji odepsat jako neúspěch. Je věru možné uvažovat o hodně rozličných výsledcích, na škále do krvavého chaosu až po vytvoření demokracie, jakkoliv neuhlazené.

Současný výkon při tvorbě ústavy bude jedním z rozhodujících faktorů celkového úspěchu nebo fiaska. Jestliže se to povede, Irák se může stát nadějným precedentem pro celý Střední východ.

A úplně závěrem sděleno:

Mohla by tak vzniknout báze pro jeden z nejvíce demokratických a decentralizovaných politických systémů v arabském světě. Bylo by to něco revolučního, ale nikoliv nepředstavitelného.

Naděje, že by se něco takového podařilo, nejsou lepší než 50 na 50.

NEUTUCHAJÍCÍ  PROBLÉMY  A  MOŽNÉ  VYŘEŠENÍ

Začněme zmínkou o zákonu nezamýšlených – a nedomyšlených – důsledků. Učiněn byl americký pokus o vývoz slušného politického systému do Iráku a místo moderní demokracie by se tam třeba mohla uchytit středověká teokracie, dirigovaná velebníčky v turbanech. Saddamova armáda byla rozprášena a americká armáda aby se pak vypořádávala s chaosem, zmítajícím tamější mizernou pouštní končinu. Vznikla urgentní nutnost vytvořit novou místní brannou moc, s řadou zádrhelů v cestě. Nedávná zpráva: Iráčané, příslušníci v čerstvých nových uniformách, vešli do města a úslužně se přeptávali na místní podmínky a ohniska případného odporu. Obyvatelé vyhověli, načež zjistili, že jejich tazatelé byli protivládní povstalci v ukradených uniformách. Ti pak uspořádali masakr se zabíjením, hlav uřezáváním. Po takové zprávě, zahraniční reportéři odspěchali na tržiště pozeptat se na sortiment nabízeného zboží. Tam se jim dostalo ujištění, že na skladě je k mání všechno, jak uniformy, tak zbraně, v jakémkoliv množství.

-   -   -

Co to už stálo peněz, životů, prestiže, načež pak vyhřeznou nové, obtížně řešitelné problémy.. Je třeba vytvořit novou iráckou armádu, aby došlo ke stabilizaci země a okupanti mohli odejít. Prozatím to vypadá tak, že důstojnický sbor se rekrutuje zejména z řad Sunnitů, zatímco na jihu převládají oficíři z řad Šíitů a na severu z řad Kurdů. Jedna tedy armáda a kádry s trojí loajalitou.

Budování nové branné moci určitě není velká slast. Do jejích řad se hlásí zájemci z převážně, ne-li výlučně, ekonomických důvodů. Pro mnohé to je jediné řešení, jak uživit rodinu. Tím se ale stávají zřetelným terčem teroristů, s třikrát početnějšími ztrátami na životech, než je tomu v případě Američanů. Značně tedy ubývá těchto živitelů rodin.

Z podrobné zprávy The New York Times (Craig S.Smith, „Big Guns for Iraq? Not so Fast“, 28.8 2005) se dozvídáme, že nejvyšší irácký komandant, generál Abdulqader Mohammed Jassim, si stěžuje na neadekvátní vybavení svých jednotek. K dispozici má jen ruční zbraně – kalašnikovy AK-47 a lehce zranitelné dodávkové vozy, Nissany a výrobky Ashok Leyland. Potřeboval by americké samopaly M-4, vybavené laserem a tzv.night-vision sights, k použití za tmy. Komandant baží po kontolním a komunikačním vybavení, těžkých transportérech, dělostřelectvu, tancích a a helikoptérách. A Američané se k této štědrostí nemají. Co je to pak za spojence?

Třeba to ale nejsou sabotéři a ani se nezbláznili. V tamějších podmínkách, nepříjemně připomínajících předvečer občanské války, dost opatrnosti určitě nemůže uškodit. Jestliže dochází k rozkrádání šactva ve velkém, neméně se budou ztrácet zbraně – buď krádeží, prodejem nebo i podarováním nepřítele, jemuž se podařilo dostat své lidi do armádních řad. Vybavit novými zbraněmi by též vyžadovalo čas na výcvik s nimi kompetentně zacházet. Stejnou měrou to platí pro výcvik mechaniků a spojařů. Kdežto na starého spolehlivého AK-47 ze sovětských zásob jsou Iráčané zvyklí. Američané rovněž nevidí důvod vybavit tuto armádu protitankovými raketami na ničení neexistujících tanků v arzelálu povstalců, nebo se proti nim rozjíždět s monstrozním americkým tankem Abramsem, který by pak třeba za pár peněz prodali druhé straně.

Američané připouštějí potíže ve vlastních řadách. I tam váznou dodávky. Z objednaného počtu víc než dvou tisíc důkladně pancéřovaných vozů Humvees, prvních sto kusů dorazí teprve za několik měsíců. Za této situace Američané, spolu s iráckým ministerstvem obrany, se rozhlížejí mnohými směry po zboží ze starých sovětských zásob. Vypomáhá Pakistán a také Polsko, svou dodávkou pancéřovaných vozidel Dzik-3. Maďaři věnovali 77 kusů sovětských tanků T-72, takže již došlo k naplnění tužby generála Abdulqadera Mohammeda Jassima. Nezjistil jsem, zda  Češi také něco poskytli.

I když se podaří Iráčany po zuby vyzbrojit, co to bude platné, když při prvním výstřelu se pokusí zmizet z místa nebezpečí, jak se prozatím až přečasto stává. Na otázku o připravenosti, loajalitě irácké nové armády, senátor Joseph Biden, jehož zkušenost a názory respektuji, odpověděl, že těch kompetentních bojovníků prozatím jsou necelé tři tisíce. V současné době je v Iráku 138.000 amerických vojáků. Takže takto rostoucím tempem je domorodci nahradí za sto let.

-    -    -

V pokrokových kruzích stále převládá přesvědčení, že vietnamská válka, tolik přece nespravedlivá, se nedala vyhrát. Ovšem že se dala – připouští to i tehdejší severovietnamští předáci. V americkému debaklu přece nedošlo na bojišti, ale na domácí mediální frontě, v redakcích, na univerzitách.

Války tohoto druhu se ale dají vyhrát, posloužím příkladem: Malajsko, léta padesátá. Za druhé světové války, japonští okupanti se do života Malajců ve vesnicích příliš nepletli. Surové zacházení ale zažili příslušníci čínské menšiny. Mnozí z nich zmizeli do džungle, kde se spojili se zbytky britských vojenských jednotek a dali se na partyzánství.. Po porážce Japonců, vítězné válce, v níž britský lev vypelichal a zuby mu vypadaly, někteří Číňané, inspirováni Maocetungem, pokračovali v boji proti včerejším spojencům, snažícím se obnovit koloniální moc. Přepady plantáží a plantážníků, policejní stanice létaly do povětří. Revolucionáři kontrolovali venkov, zastrašovali, případně likvidovali váhavce.

Zatímco americký pokus ve Vietnamu skončil fiaskem, v Malajsku s daleko menším počtem mužstva a materiálu ona tzv.counter-insurgency se povedla. Na starost ji neměli politici ve vzdáleném Washingtonu, ale vojáci, profesionálové, důkladně obeznámení s terénem a domorodou mentalitou. Došlo k výstavbě tzv.strategic hamlets, podařil se přesun civilistů do bezpečných vesnic, přetvořených v tvrze, organizování domobrany, infiltrace do nepřátelských řad. Koncem osmdesátých let, kdy pochyby o uskutečnitelnosti komunistického krásna dosáhly i do oněch vzdálených končin, došlo k formálnímu podepsání příměří a tak konci rekordně dlouhého povstání. Za komunisty podepsal jejich vůdce Ching Peng, který takto poprvé od roku 1955 vyšel z džungle a ukázal se světu. (Začátkem sedmdesátých let jsem nějaký čas pobyl na Borneu, v Sarawaku, součásti malajské federace. Tam jsem zahlédl hezky udržovaný, téměř malebně vypadající koncentrák s pochytanými komunisty. Přibližně ve stejnou dobu se tam objevil můj někdejší spolužák z plzeňského gymnázia, posléze psychiatr. Svěřil se mi, že na pozvání místního velitele se zúčastnil úspěšného lovu na komunisty v džungli.)

Uplatnitelnost malajského precedentu se konečně dostává na přetřes ve Washingtonu.. Andrew Krepinevich, jméno značně slovanské, bývalý podplukovník, absolvent elitní vojenské akademie West Point, je autorem knihy The Army and Vietnam, klasického zdroje, jak má vypadat counter-insurgency warfare. V posledním čísle vlivného čtvrletníku Foreign Affairs, v článku „How to Win in Iraq“ předkládá strategii, jíž se začínají všímat i ty nejpovolanější osoby. (Jak poznamenává komentátor David Brooks v NYT, 28.8.2005, týž postup už dřív doporučovali jiní autoři a odborníci jako například Kenneth Pollack.)

Tato tzv.oil-spot strategy, vychází z racionálního předpokladu, že nekonvenční válku nelze vyhrát útokem, přepadem, zabitím hrstky povstalců a pak odtáhnutím jiným směrem za účelem si touž zkušenost zopakovat. Tím se ale jen umožní návrat dalších povstalců na původní místo, kde pak dojde ke krvavému potrestání těch z civilistů, podezřelých z kolaborace s odtáhnuvšími Američany. Výsledek je snadno předvídatelný: domorodci zastrašení, nespolupracující, převládá nejistota, mizerie.

A proto odborník Krepinevich naléhá, že důležitější než zabíjet nepřátele je zajistit bezpečí pro civilní obyvatelstvo. To je hlavní priorita. Z vesnic, městysů a posléze i měst vytvářet bezpečné báze, s trvalou americkou přítomností. Tam se soustředit na rekonstrulci, výstavbu, získat důvěru obyvatelstva, z jeho řad tvořit jednotky domobrany a rovněž získávat informace o intencích nepřítele. A tyto strategické báze postupně rozšiřovat a tím i zužovat možnosti povstalců.

Tato strategie ovšem vyžaduje větší armádní nasazení a delší dobu, než jak dosud plánoval Pentagon. Čas se může stát tím dominantním faktorem, když uvážíme, že trpělivost americké veřejnosti není bezbřehá. Zbytečné fiasko vietnamské by se tak mohlo opakovat..

NOVÝ  ORLEÁNS  V  PODOBĚ  STARÉHO  KONGA

Ještě než se uklidnil hurikán s dívčím jménem Katrin, vychrlil jsem článeček s názvem „Když živly běsní“, který vyšel v Praze 1.září: „Tahle Kateřina se přes Floridu převalila ne příliš neurvale, ale nad mexickým zálivem získala na razanci a na souši, která souší okamžitě přestala být, zasáhla zejména státy Mississippi a Louisiana …Polámané stromy, polámané domy, auta obsypaná cihlami, jak ty se tam dostaly, v ulicích plula spousta harampádí, zvířata včetně jedovatých hadů. … A mohlo to být ještě horší. Tato Kateřina se na poslední chvíli od Nového Orleánsu odchýlila a raději rozmetala…“

Značně horší se to pak věru stalo. Všeho všudy zasažena byla oblast větší než je celá Velká Británie. Napřed vždy přijde vichr a po něm voda. V tomto případě se přivalily vlny až do výše osmi metrů. A situaci zkomplikoval nezáviděníhodný unikát, že totiž New Orleans svou větší částí leží níž, než okolní vody. Před nimi je chrání levée - násep, val, zátopová hráz, zbudovaná a nadále vyztužená před řadou desetiletí v minulém století. Různí činitelé marně upozorňovali na adekvátnost původních opatření. Měla vydržet nápor hurikánu kategorie 3, jenže tentokrát se dostavila kategorie 5, ta s maximální intenzitou. S výsledkem, že vody se přes ochranné hráze převalily, na několika místech je prorazily a voda zaplavila osmdesát procent metropole. Vypadá to jako Bangladeš, přirovnali někteří. Též to mohli přirovnat ke katastrofě, postihnuvší Holandsko v roce 1953 se ztrátou 1.800 životů. Tentokrát je to větší spoušť, než když generál William Tecumseh Sherman táhl od zničené Atlanty k moři - takto přirovnal historik David Herbert Donald, emeritní profesor Harvardovy univerzity, odborník na údobí občanské války. „Největší přírodní katastrofa v historii země. Můžeme se stát svědky doslovného zániku jednoho z velkých měst světa,“ vyjádřily The New York Times, 4.9.2005,WK1) a dodaly, že „počáteční neschopnost vlády místní a celonárodní účinně zareagovat, naše nemohoucnost a vztek nad průběhem událostí, a co nejhorší,  spěšný skluz do chaosu.“ Vyskytla se i doporučení New Orleans vůbec neobnovovat a vystavět si ho někde jinde na příznivější adrese.

Město na americké poměry historické, tato kolébka jazzu, s převážně horkým vlhkým klimatem, unikátní atmosférou a tradicí hanebné samosprávy, bující korupce a nepotismu. Dost pravidelně se dočítáme, že ten který funkcionář musel zamířit do vězení. V roce 2002 si město zvolilo nového primátora : C.Ray Nagin, černoch z nuzných poměrů, politických zkušeností měl pramálo (pracoval pro místní televizní kabelovou společnost), ale voliči mu dali důvěru. Skutečně se snažil vymýtit korupci, do vězení poslal i vlastního bratrance.

New Orleans je též znám svou rekordně vysokou kriminalitou. Jako jen občasný návštěvník jsem se s ní spíš nepotkal než potkal, ale víc jsem se dozvídal od znalců tamější situace: každý den a noc prostřílená těla, policie si vesměs do ulic troufne jen s neprůstřelnými vestami. V porovnání s jinými americkými centry to je metropole netypická též svým rasovým složením. Černoši – v národě menšina jen třináctiprocentní, - v New Orleans tvoří dvoutřetinovou většinu všeho obyvatelstva. Celonárodně, devět procent obyvatelstva žije v chudobě, kdežto v New Orleans je je jich víc než trojnásobně (28%) a postihuje naprostou většinu (84%) tamějších černochů.

V neděli 28.srpna starosta Nagin nařídil povinnou evakuaci – poprvé něco takového v historii města. Příkazu se podřídilo odhadem 80 procent obyvatel.. Osmnáct tisíc automobilů odjíždělo každou hodinu. Auto ale nemělo 35% černochů a 15% bělochů. (Což ale znamená, že většina měla transport k dispozici.). Odpídili páni politici, všelijací funkcionáři, jichž bylo třeba, aby zajišťovali pořádek v obleženém městě. Potřebná komunikace začala váznout, starosta Nagin nezajistil autobusovou dopravu z ohrožené oblasti. Deset tisíc lidí našlo přístřeší v Superdomu, sportovní aréně značného rozsahu. Posléze se v ní počet uprchlíků zdvojnásobil a příspěl k podmínkám k nesnesení. Nedostatek vody a jídla, v aréně zhasl elektrický proud, přestala fungovat klimatizace a zločinci se ve tmě dali do práce. Hodně krádeží a neméně znásilňování.. (Primátor pak hlavní vinu přičítal jedincům závislým na drogách, kteří teď v situaci bez potřebné dávky se utrhli z řetězu.)

Kriminální choutky se začaly bohatě uplatňovast v ulicích, televizní kamery zaznamenávaly a diváci domácí i zahraniční se seznamovali s divočinou. Policie nezasahovala, mnohde nejen že přihlížela, ale též se podílela na loupení. „Policie je s námi!“ jásal lačný dav. Rabování ve velkém a každá tam pokožka snědá, což ovšem každého trklo. Politicky korektní vysvětlení na sebe nenechalo dlouho čekat.

The New York Times v úvodníku zdůrazňovaly utrpení čenošských obětí zločinu v Superdomu, s implicitním obviněním většinové společnosti z rasismu, aniž by stálo za relevantní poznamenat, že tito zločinci, ubližující černošským obětem, byli jejich rasoví soukmenovci.

Po racionalizaci následoval protiútok. Dozvěděli jsme se, že to vůbec nebylo kriminální počínání menšiny, ale důsledek neméně kriminální socio-ekonomické nespravedlnosti, jež přiměla Afro-Američany (povinné, politicky korektní označení) si tak počínat, když hladoví a žízniví potřebovali jídlo a nápoje. Jakožto Euro-Američan (nedovolená, provokativní, rasismem čpící sebecharakteristika) bych ale poznamenal rozdíl mezi potřebou mléka pro kojence a vyrabováním obchodu s alkoholem. Nebo s domácími potřebami, s elektronikou. V televizi jsem sledoval záběry, jak se zájemci snažili prorazit do budov, kde naprosto nic by nebylo snědku.

Kdosi upozornil na povzbudivý precedent ze San Franciska po tamějším zemětřesení v roce 1907, kdy starosta vydal příkaz každého rabujícího zastřelit. V ulicích New Orleansu převládaly přestřelky, přepady, loupeže, krádeže automobilů, plundrující dav v plném tempu. ( „Něco takového se za tsunami věru nedělo,“ komentoval diplomat ze Srí Lanky.) Trvalo čtyři dny, než se začaly dostavovat vojenské jednotky - velká to úleva pro terorizované lidi. Kathleen Babineaux Blanco, guvernér(ka) státu Louisiana, prohlásila: “Mám jednu zprávu pro ty lumpy: Tyto jednotky dovedou střílet a zabít, a jsou víc než ochotné tak zasáhnout, bude-li třeba.“ A za těchto mimořádných okolností jsem neslyšel ani superpokrokovou American Civic Liberties Union, že by příliš protestovala. Došlo pak k občasným přestřelkám a předpokládanému počtu následných mrtvol. Vbrzku se podařilo zarazit řádění zločinců a dodat důvěru ve schopnost obnovy jakéhosi pořádku.

Kde začíná a končí jurisdikce města, státu a federace?  Nepočítám se mezi ty, kteří by tomu dostatečně rozuměli. Například  tzv.National Guard, na rozdíl od regulérních armádních jednotek je pod komandem jak federálním, tak jednotlivých států, pověřených zasáhnout v případě přírodních katastrof a mimořádného stavu z jiných důvodů. Prezident Jimmy Carter zřídil organizaci s písmeny FEMA (Federal Emergency Management Agency), jejíž původní prioritou byla koordinace, spíš zaměřená na terorismus než na přírodní katastrofy. FEMA  již druhý den dodala zásoby do dvou sousedních států (Georgia a Texas) od postižené oblasti. V úterý 30.srpna námořnictvo expedovalo pět lodí směrem k devastaci, jimž ale trvalo několik dní než dorazily. Ve středu 31.srpna FEMA vyslala 30 leteckých teamů, vojenskými letadly transportovat vážně nemocné do texaského Houstonu.

Ještě přírodní živly nedoběsnily, když začalo ono předpokládané „finger pointing“, vzájemná obviňování, kdo že zpackal co. Primátor Nagin obvinil federální složky z pomalých reakcí, že nedodaly Národní gardu obnovit pořádek. Proč tedy už neobnovovali místní policajti, místo aby někteří ze služby dezertovali nebo dokonce se také podíleli na rabování? Dodávky s pomocí přece nemohly dorazit po silnicích přes hurikánem smetené mosty. Primátor za celou dobu krize promlouval k lidem pouze před Superdomem, aniž se obtěžoval vejít dovnitř. Mnozí lidé ignorovali příkaz k evakuaci a zůstávali ve svých ohrožených obydlích. Jak má vypadat oficiální postup, když odmítnou? Odpověď: „To není jasné.“

V úterý 30.srpna se senátorka Mary Landrieu marně snažila zalarmovat ve Washingtonu své kolegy, že doma má pohromu porovnatelnou ke tsunami, a nikdo nebyl nakloněn ji slyšet. Již loňského roku příslušná složka (Army Corps of Engineers) žádala o 105 milionů dolarů pro New Orleans pro případ  hurikánů a povodní, a Washington sumu redukoval na pouhých 40 milionů. Přitom však přijal zákon opravňující výdaje v celkovém množství 286,4 miliard dolarů na ony proslulé pork barrel („sudy s vepřovým“) projekty, včetně vyhazovu 231 milionů dolarů na výstavbu mostu, vedoucího na neobydlený ostrůvek na Aljašce.

Neuniklo porovnání reakce New York City v září 2001 s nynější krizí v New Orleansu. Tehdy to měl pod kontrolou starosta Rudolph W. Giuliani. Policie, požárníci, další složky fungovaly perfektně, solidarita, spolupráce bohatých a chudých očividná, všichni se cítili být na téže lodi.. Tehdy Bush přispěchal do New Yorku a za své zviditelňování byl dost kritizován. Tentokrát si nepospíšil s návštěvou zasažené oblasti a je kritizován z opačných důvodů, jak že váhal a pramálo udělal. Řada politiků, zejména oněch „černochů z povolání“, včetně členů Kongresu, skandovala „Hanba, hanba!“

Bush v roli prezidenta je oslaben. Neočekávané výdaje značně snižují pravděpodobnost úspěchu jeho zamýšlených zákonodárných iniciativ, zejména v oblasti sociálního zaopatření a snížení daňového břemena. Převládá názor, že FEMA tentokrát selhala. Po roce 2001 došlo k jejímu sloučení s dalšími 21 agenturami pod jednu společnou střechu s jménem Department of Homeland Security - více koordinace tak docíleno za cenu zvládnutelnosti úkolu. Kritici samozřejmě míří prstem k Iráku, odčerpávajícího spoustu zdrojů, energie, pozornosti. Jestliže se vojáci musejí potýkat s fanatiky v Bagdádu, nemohou současně zvládnout lupiče v Orleánsu.

Naši evropští spojenci se zas jednou vyznamenali. Z Londýna nás kaceřuje BBC, se zdůrazněním arogance bělošských policistů vůči zejména černošskému obyvatelstvu. Francie, v jejíchž nájemních prostorách nedávno uhořeli afričtí přístěhovalci, uděluje lekce o potřebě dostatečného mezirasového porozumění. V Německu Juergen Trittin, ministr environmentalista, vysvětluje řádění Katriny Bushovou neochotou podepsat Kyoto Protokol. (Který nepodepsali ani jeho předchůdci, a Čína, pokud se nemýlím, nepodepsala dosud.)

Hádanice stranou, nesporným je rozsah škod a prozatím narychlo Kongresem odhlasovaných 10 miliard dolarů zdaleka nepostačí. Odhad výdajů pojišťoven (dle Insurance Information Institute) vypadá prozatím takto: zatímco zásah na World Trade Center v září 2001 stál pojišťovny 20 miliard dolarů a stejné množství si vyžádal předchozí rekordně zničující hurikán Andrews v srpnu 1992, tentokrát tato Katrina bude pětkrát nákladnější – 100 miliard. A nepojištěny zůstávají silnice, mosty, veřejné budovy, ledacos dalšího. Došlo ke ztrátě víc než jednoho milionu pracovních příležitostí. Jak široký a daleký bude dopad? Utrpí i farmáři ze Středního západu, jejichž obilí vždy plulo po Mississippi k nalodění do nyní nepoužitelného přístavu. Dopad Katriny teď pociťuje u benzinové pumpy každý motorista. Vrtné ropné věže v mexickém zálivu se teprve vzpamatovávají, s mnohými hurikán zacloumal tak důkladně, že nyní bezcílně plují po moři a dvacet jich zmizelo neznámo kam. Spoustu výloh bude též stát oprava rafinerií a podmořských ropných a plynových potrubí, poničených hurikány už za loňské sezóny. Čluny teď brázdí Orleáns, jejich posádky prohlížejí každé stavení, sbírají mrtvoly, mnohé z nich plovoucí cestou. Primátor Nagin odhaduje jejich počet na jeden až dva tisíce. Poté však vyslovil opravný odhad, že jich třeba bude desetkrát tolik.

Naděje na obnovu, jaké lze vůbec předvídat plusy?  Některé protržené hráze, i stometrů dlouhé, se již podařilo zcelit. Odčerpávání vody probíhá a potrvá aspoň dva měsíce. Příslušníci vojenských sil v Iráku, pokud pocházejí z Katrinou postižených států, se teď budou předčasně vracet domů. Naše domácí starosti se  staly prioritou, ubylo zpráv z Iráku, jakoby najednou vůbec nebyl. Kvůli urgentním domácím prioritám ve Washingtonu v těchto dnech zrušili setkání i s čínským prezidentem.

Rekonstrukce se odhaduje na aspoň tři roky. Možná jich bude víc, než se dostaví další hurikány či neštěstí jiného druhu.

JAK  RODNÁ  STRANA  DOVEDLA  TUPIT

Někdy koncem sedmdesátých let jsem pár dní pobýval na venkově v kanadském Ontariu u přítele Evžena Balona, zoologa – ichtiologa tak proslulého, že jsou po něm pojmenovány některé nově objevené odrůdy ryb. Po mě nikdo nepojmenuje ani veš. O jednom weekendu na jeho sídlo v unikátním moderním domě, předělaném z kamenné školy z devatenáctého století, přijeli z Toronta manželé Škvorečtí a sebou přivezli čerstvé běžence: Jana Třísku, krásnou choť Karlu Chadimovou a jejich dvě dcerky, jimž tehdy bylo něco přes deset roků.

Zatímco ženy naskákaly do bazénu, pustil jsem se do vyptávání slavného herce na okolnosti, které ho přiměly opustit Národní divadlo, dezertovat ze Zlaté Kapličky, sestoupit z vrcholu a pustit se do neznámého, cizojazyčného prostředí, v němž se se svým umem jen obtížně uživí. Mnohé pak vyprávěl. Též jsem se dozvěděl o zkušenosti s potupou, kterou normalizátoři uštědřili národu: ono vynucování podpisů k zatracení autorů a signatářů Charty 77, jejíž text si ale nesměl přečíst. Charta 77 byla vskutku unikát – totiž slušně formulované doporučení vládcům, aby dbali na dodržování vlastních zákonů a podepsaných mezinárodních smluv. V tehdejší ČSSR vznikla kafkovská situace před občany vlastní zákony tajit. Ona tehdy proslulá Stodvacítka (číslo Sbírky zákonů a nařízení) nebyla k mání, již prý vyprodaná. Vehementní nátlak byl učiněn na vědce s akademickými tituly před i za jménem, na umělce národní, zasloužilé, ometálované, větší či menší celebrity. A každý, jemuž záleželo na existenci, kariéře, na blahu rodiny, tedy vzal do ruky pero, pohanil se a podepsal.

Leckdo uhýbal, kličkoval, rychle někam pryč, být mimo dosah. Jan Tříska volil nemocnici, tak se vyhnout písemnému zatracení svého přítele Václava Havla.  Sympatizující lékaři vymysleli provést jakousi menší zbytečnou operaci. Ale i tam za ním na nemocničním lůžku přišli pohůnci režimu vymáhat podpis. Z takové země, jakkoliv rodné a se zářivou kariérou, z režimu tak hanebného, tedy pryč.

V přemnohých očích podpis vynucený je podpis bezcenný. Co se trápit kvůli šarádě s rezolucí, zatracující mandelinku bramborovou? Však mnozí z nás s autentickou chutí podepisovali požadavky oběsit Slánského spolu s dalšími významnými představiteli státu a strany. Šváb, Reicin, takoví hrdlořezové, vzájemně se odpravující a pak, případně již s oprátkou na krku, provolávající slávu své katyni rodné straně. Stejně přece nebudeme v dnešní době lkát nad čistkami a občasným krveprolitím mafinánů ve vlastních řadách.

V případě zatracování Charty 77 tehdy vypukla náramná mediální kanonáda a svět se nestačil dost divit: Že hrstka vyvrhelů vypotila protistátní pamflet, lid jimi opovrhuje, dávno jim řekl své rozhodné NE, vyvrhelové za dolary plijí na vlast, stali se ZTROSKOTANCI a SAMOZVANCI (nový terminus technicus, kodifikovaný Rudým právem 12.1.1977), leč všechna media se jim týdny a měsíce věnují do roztrhání.

Přemnozí podepisovali s vervou, přesvědčením, a tisk zveřejňoval příklady oprávněného rozhořčení pracujícího lidu:

Jan Doupal, Karviná: Špinavé pěny.

Václav Protiva, Liberec: Všelijaká havěť.

František Dobiáš, Praha : Křivé huby.

Vladimír Pancl, Praha: Rejdy buržoasie. O tom jak si u nás žijeme, se dělníkům na Západě ani nesní.

Vlastimil Daníček, Hunířov: Nemohu mlčet k té špíně, snaží se grupírovat, žijí si u nás jako prasata v žitě.

Anežka Valentová, Trojanovice: Za zradu by se mělo tvrdě platit, zahnat elitáře na robotu. Myslím, že jsme k nim byli až příliš velkomyslní, a my přišli za dobrotu málem na šibenici.

Podle Josefa Jurčíka, pracovníka lidosprávy Praha 3, zaprodanci dostávají peníze od svých chlebodárců a možná na nich lpí i dělnická krev.

Vladimír Franc na adrese Libouchec upozornil na osud Chile a na vděčnost Sovětskému svazu, že jsme byli zachráněni od hrůz kontrarevoluce. Proto se zříká pamfletářů.

Bedřich Batta ze Šumperku v této souvislosti vynadal Izraeli.

Jiří Jan, Kladno: Napřed petice, potom vraždy.

Jan Jelínek, Kralice n.H.: Pogromy na poctivé komunisty.

Normalizátoři onen hanebný pamflet nikdy nezveřejnili a tak si dali ujít příležitost jednou ránou demaskovat a zdiskreditovat hrstku zaprodanců a samozvanců, kteří nikoho nereprezentují a lid se jich štítí. Proč si tuto příležitost dala strana ujít, vysvětlila Růžena Humlová v Tribuně, 2.2.1977: … nepřátelé socialismu operují argumentem, že se vyjadřujeme k něčemu, co jsme nečetli v plném znění… Na slovíčkách a formulacích nezáleží… Nečetli jsme doslovné znění jejich protistátního elaborátu, ale upřímně řečeno, co nového bychom se dozvěděli?

Šťouralové by ovšem mohli mít nutkání otázat se této Růženy, schopné dialekticky snoubit svou aktivitu v zatracování Charty se svou pasivitou co do jejího obsahu, zda lze vyloučit existenci takových, kteří by si ji rádi přečetli, a kdyby se nic nového nedozvěděli, tím lépe pro Stranu. Anebo by mohli namítnout, že na slovíčkách a formulacích snad přece jen záleží, když například u soudu v rozdílu dvou písmen (vinen – nevinen) spočívá notný rozdíl budoucího životního stylu.

Košatěji vysvětlil Václav Doležal (Rudé právo, 15.1.1977):

Jeden ze zmíněných beránků si v těchto dnech po přečtení článku v Rudém právu Ztroskotanci a samozvanci (12.ledna) a po prvních rozhořčených hlasech našich lidí postěžoval jedné západní agentuře, že vlastně „charta“ nebyla dosud v Československu uveřejněna, že ji ti, co ji v naši veřejnosti nyní kritizují, nečetli a že by se proto „nemělo kritizovat něco, o čem se nic neví.“

Je to mírně řečeno prapodivné postesknutí… že jsme neuveřejnili hanopis my, v našem československém tisku, jak se nám předhazuje? Je to docela jednoduché a řekněme to nahlas a jasně všem, přátelům i nepřátelům: náš tisk není orgán reakce, tím spíše neposkytne tribunu juntě kontarevolučních samozvanců. Ani sebevětší naivka nemůže od nás očekávat, že dáme slovo rozvratníkům hanobícím naši socialistickou společnost. Rozšiřovat protistátní materiály je činnost protispolečenská a trestná.

Takže si to shrňme:

1.Stát má ústavu, zákony, a nabádá občany, aby je dodržovali.

2.Stát sám je pramálo dodržuje.

3.Občané nabádají stát, aby dodržoval.

4.Stát se dává do pronásledování nabádatelů a oznámí, že zplozenou hanebnost nemají ze své hlavy, ale jsou navedeni zahraničními centrálami, jimž jde o manévr odvést pozornost vlastního lidu od palčivých sociálně-ekonomických problémů ve vlastních zemích. Konkrétně třeba: problém inflace řeší vláda USA tím, že přes centrály nařídí Václavu Havlovi a spol. sepsat Chartu. Jejím textem pak zaplaví všechen americký tisk, který má bezpečně pod kontrolou. Americké voliče Charta natolik zaujme, že se zapomenou zajímat o nezaměstnanost, výlohy zdravotní péče, ceny benzinu. Každá kritika budování spravedlivé beztřídní společnosti je vlastně hanebný zastírací manévr, nařízený a placený Wall Streetem. Zmínka o pancéřích v Budapešti na podzim 1956 – pokus odvést pozornost od událostí v Suezu. Zmínka o pancéřích v Praze v létě 1968 -  pokus odvést pozornost od událostí ve Vietnamu. Vždycky budou nějaké události a tedy i příležitost k jejich odvádění: srážky vlaků, dešťové srážky, sucho, neurodí se, akcie stoupnou (zisky kapitalistů), akcie klesnou (zbídačení mas).

Politicky korektní hlavy těchto dní, přesvědčené, že všechno utrpení světa zavinil Washington, zloduch Bush, mají příležitost čerpat inspiraci od normalizátorů. Ti už před desetiletími zjistili, že všechno globální zlo způsobily americké centrály. CENTRÁLA, to je ta správná diagnoza. Se satanským slovem jsme se setkávali denně. Například Karel Douděra napsal v Rudém právu 26.3.1977:

Je snad náhodné, že všichni protagonisté „demokratického socialismu“ z roku 1968 kteří odešli do emigrace se dali do služeb antikomunistických centrál?

Kde je ta centrála, kde je ten dům? Snad v centru mandlových plantáží severokalifornského městytu Chico, kde řadu let žil chicoslovenský diverzant Ivan Sviták?

Ať byli kde byly, centrály vyjevovaly dialektický uzelec protikladů: všichni utečenci bez výjimky do nich byli zběsile verbováni, ale současně se to Wall Streetu nevyplácelo, takže centrály tyto čerstvě zverbované odhazovaly na smetiště dějin.

Jinak to ovšem dopadalo ve skutečnosti – a to nejen v případě tehdejších návštěvníků u ichtiologa Balona.

AMERIKA  A  HOUBY

Neviditelný pes uveřejnil (13.9.2005) glosu s názvem „Houbaření v USA.“ Autor Michael Starek informuje čtenáře, jak cizí je tam houbařská vášeň a chození po lese, proč se plahočit, když takové úlovky jsou k mání v supermarketech v každou roční dobu.. Tuto zkušenost rozkošatím kapitolkou z knížky Kam šlápne česká noha (Praha: Šulc a spol., 2003). Tady to je:

Evropany přestěhované za velkou louži lze rozpoznat nejen podle přízvuku. Vesměs též nepřesedlali z logického systému metrického na archaické couly a stopy, nestali se fanoušky baseballu či footballu – americké kopané, jíž se tak asi říká proto, že se hraje rukama a nikoliv nohama. Středoevropany navíc odlišuje jejich záliba v houbaření.

Mykologické vášně či aspoň sklony jsme si rozvezli do všech kontinentů. Někdy i pouhá náhoda se stala zdrojem štěstí, notného zbohatnutí. Případ rodiny našince Václava Valenty, žijícího na farmě v jihoafrickém Transavalu: Maminka jim z tehdejšího Československa poslala sušené houby. Poté co vzácnost zkonzumovali, zbylé drobty, vlastně prach, odvál vítr do lesa.  Uplynulo osm roků, Valentům přijela návštěva z Německa, šla se projít do přírody a zvolala „Kuk mal – Steinpilze!“ V jihoafrické půdě se uchytila novinka tak naprostá, že ji krávy, ovce, ježci i paviáni ignorovali. Takto došlo ke vzniku úspěšně podnikatelské činnosti Valentů. Pěstují hřiby ve velkém, vyvážejí je i do Evropy.

V Canbeře, hlavním městě Austrálie, jsem seděl pod pohostinnou střechou Jihočecha Vratislava Kašpárka a blížilo se poledne. „Co takhle si usmažit pár čerstvých hub?“ navrhl. Přikývl jsem a dali jsme se na asi tak pětiminutový pochod. Za konečnou zastávkou autobusu trošku do kopce a tam se stkvěly tmavé bochánky – tudíž nikoliv se plazit houštinami, čenichat, bolestně se seznamovat s důkazy, že nás už někdo předešel. Tam v Klokánii stačilo se shýbnout a sbírat – zážitek asi natolik romantický jako účast na bramborové brigádě.

V Evropě se zarputile traduje, že v Americe houby nerostou. Ale rostou, jenže lid je nesbírá, nevyzná se v nich, nerozliší muchomůrky od máselníků. A navíc by to byl dost nerozum oddávat se pátrání po plodech pochybných hodnot, a ve hvozdech velikánských, nekonečných, se pak ztratit k nenalezení.

Zjihle vzpomínám na zážitek na jednom z hodně neobvyklých výletů přes americký kontinent. Neobvyklost tato: „Nechceš jet se mnou na ryby?“ navrhl přítel Evžen Balon, původem ze severní Moravy, povoláním univerzitní profesor v jižní Kanadě, ichtiolog světoznámý.

„Nechci, nejsem lovec, jsem neurotik,“ odvětil jsem.

„Ale je to v pouštích – zejména v Údolí smrti!“

Zpozorněl jsem. Před absurditami mám respekt. Pouštní rybičky – a to existují úplně na sucho?

Prý ne, ale skoro. Jmenují se pupfish – cyprinodon nevadensis calidae, diabolis, další ještě cyprinodóni, mrňouskové nejvýš čtyřcentimetroví. Krajan dostal nadační podporu od kanadské vlády uspořádat vědeckou expedici. K dispozici byl poloautobus s klimatizací, s všemožným pohodlím. Kdysi americké letectvo poskytlo sto tisíc dolarů na studium páření motýlů v brazilské džungli. Proč jsou kanadští daňoví poplatníci ochotni financovat výzkum pouštních potvůrek?

Vědec vysvětloval, že záměrem je porozumět evolučním procesům, buněčnému růstu, z něhož se případně vydumá něco užitečného v souvislosti s mystérií rakoviny. Nejde jen o fenomén přežití ve velenepříznivých podmínkách, ale i o únik degeneraci. Však se tam v malých prostorách, vysychajících tůních, množí tisíciletí. Pomyslel jsem na Habsburky a umínil si nepřehlédnout, zda rybky též mají povislý spodní ret.

Vzali jsme sebou manželky a absolvovali těch pouští osm. Nejžhavější bylo ono Death Vaslley, smrtelné teplíčko nad 40 stupňů Celsia. Za Protektorátu se tradovalo, že příslušníci Rommelova Afrikakorpsu smažili vajíčka rozkřápnutím na pancíře tanků. Napodobil jsem na placatém kameni a povedlo se.

Pochytané rybičky jsme ve speciálních kontejnerech dovezli na to které nejbližší letiště k přepravě do Toronta, kde se vzácností ujal laboratorní personál, a my se ze žáru vydali do klimaticky méně zabijáckého prostředí. Zde pak zpráva o našem houbném, posléze zhoubném pokladu, naší extázi a splasknutí. V Novém Mexiku na silnici číslo 64, v horách St.Juan ve výši něco nad 3.000 metrů zastavujeme na prázdném parkovišti kochat se scenérií a nasávat chladný horský vzduch. Stromy tam jehličnaté, pod jedním jsem zahlédl cosi hnědého. Shýbnu se a ona to houba nepravděpodobné velikosti. Naposledy jsem něco takového viděl v gypsovém provedení v českých zahrádkách, s trpaslíky a maloburžoazní vilou Boženkou v pozadí. Nepravděpodobnost jsem podřízl a on to skutečně byl klasický, perfektní, čítankový hřib boletus. Velikánský téměř čtvrt metru. Rozkrojím a v něm ani jeden červ.

Oznamuji nález. Zejména vědec Evžen a má manželka jsou houbařští maniaci. Přiběhli s noži a pytli. Za půl hodiny před námi kupa hřibů, odhadovali jsme tak na půl metráku. Sjíždíme s pokladem do nížin, kde přibývá na teplotě a pravděpodobnosti, že se nám nádherný úlovek zapaří. Měníme cestovní plán, abychom se co nejdříve dostali do motelu. A krájet, krájet, krájet, řekl by Lenin Naděždě Krupské.

Byl to dlouhý večer. Naštěstí jsme měli s sebou náhradní prostěradla, takže jsme nemuseli krást. Každopádně, ráno Evžen vypadal jako hotelový zloděj, když vlekl poklad k autu. Kolemjdoucí aby usuzovali, že mizí zabalený televizor. Rozprostřít houby v autě jsme ovšem nemohli. Prostěradlo jsme přibili ke stropu, takže vzniklo poněkud neprodyšné visuté lůžko.

Pádíme do Oklahomy, tam slunce hodně praží, v poledne zejména. Rozprostřeme hříbečky v terénu a za hodinu, za dvě, je určitě usušíme. Jenže jak už to s plánováním často bývá, nastaly objektivní potíže v podobě prašného vichru. Rychle balíme polomokré skvosty a jedeme dál. Neporučili jsme ani větru, ani dešti. Měsíc v Oklahomě nekráplo. Ve státním parku Alabaster Cavern jsme houby uložili ke spánku v onom visutém lůžku mezi dvěma stromy. Každou chvilku se někdo z nás zvedl a šel úlovek pohladit a natřást. A po půlnoci začalo pršet. Nezbylo než bohatství přesunout zpět do vozu. Rozespalí, mátožní, pověsili jsme na jeden hák a nerozprostřeli.

Ráno na nás čekalo neštěstí. Dotkneme se vaku: byl horký, obsah spařený, ohyzdný. Hned si nadáváme. Proč že jsem panikařil kvůli pár krůpějím a stěhoval houby do auta, zaútočil Evžen. Nepředvídám počasí, nebyl to můj nápad. Se zpožděním nám došlo, že hádáním sice vyschne v hrdle nám, ale houbám to nepomůže. Úlovek se snažíme rozprostřít na prostěradle. Být to v Death Valley, usušili bychom v okamžiku. Kolem šel děda a poznamenal, že takhle zakaboněnou oblohu už neviděl tři měsíce. Evžen uzmul manželce sušičku na vlasy a už jsme po kolenou jeli na směny, čtvrthodinku jeden po druhém. Abychom přístroj nehnali na nejvyšší obrátky a nestrhli, strachovala se majetnice.

Mrholení nás přimělo k předčasnému odjezdu. Předjeli jsme cement mixer, míchačku na maltu, točila se za jízdy. Moje žena dostala nápad: laundromat. Sušíme-li textil, snad můžeme sušit i houby. Pochválili jsme ji a zastavili před prádelnou v oklahomském městysu Cherokee. Houby jsme nastrkali do dvou režných pytlů kvalitní trvanlivosti a odjeli nakupovat s pocitem dobře vykonané práce. Když jsme se za půl hodiny vrátili, před podnikem stál majitel a strašně láteřil. U nohy měl dva zmáčené pytle a v ruce držel pušku. Jak je mohl vypátrat? Zřejmě po čichu. Neznámá vůně hřibů mu vzrušila nozdry.

Podařilo se nám s vaky odjet bez výstřelu. Pokračujeme ve spěšné jízdě, až jsme v nějaké další osadě našli prázdný, opuštěný laundromat. Tentokrát si u díla posečkáme. Sušička se rozjela, naše dva pytle se potácely v prostoru jako astronauti mimo přitažlivost zemskou. Spokojeně přikyvujeme a najednou se začaly dostavovat rány, buch, buch, mocné zvuky, jako kdyby po nás šel hodně rozlobený Beethoven. Prádelní zařízení se začalo třást. Za oknem vidíme na chodníku dvě babičky. Zastavily se a zvedly prst, snad větříce tornádo, v tamních končinách časté neštěstí. Sušička přešla z pouhého třasu k razantnějším reakcím a začala se kývat. Takže nám dodatečně došlo, že to nebyla vůně, jež přiměla majitele v Cherokee vzít ro ruky střelnou zbraň.

Prohráli jsme válku nervů. Zastavili stroj, vyňali pytle, které byly ještě těžší, tužší, zmáčenější. V provozu nám houby neschly, naopak se ztloukaly v dělové koule, takhle se přece na venkově po domácku vyrábělo máslo, co to bylo za blbý nápad s tím cement mixerem, pojďme pryč. Poté co hrozivý zvuk ustal, babičky odešly.

Marnost nad marnost. Včera překrásná kupa hřibů jako malovaných a teď tento mazlavý hnus. Naházeli jsme do tůně na hranici Arkansasu.

Aspoň že naše rybičky, pouštní úlovky, se mají k životu. Pobyt v kanadských kádích jim svědčí, mudrcové je studují.

PROFIL  A  MOTIVY  NEJPOSLEDNĚJŠÍCH UPRCHLÍKŮ  Z  REÁLNÉHO SOCIALISMU

K této tzv.benzinové vlně došlo začátkem osmdesátých let a týkala se převážně občanů tehdejší ČSSR, kteří během letní dovolené se dostali na Západ přes Jugoslávii. Byla to také poslední kapitola v historii naší emigrace, tehdy považované za kriminální čin.

Budování vědeckého socialismu dalo popud k největšímu odchodu ze země od doby Bílé Hory. Ani Hitler s námi tolik nepohnul. Máme k dispozici jen pouhé odhady o počtu odešlých. Exilový časopis Listy uveřejnil v r.1985 (č.6, ss.28-32) studii Rudolfa Zukala, někdejšího proděkana Vysoké školy ekonomické v Praze. Autor vydedukoval z dosažitelných oficiálních údajů, že v období 1964 - 1986 permanentně do ciziny odešlo čtvrt miliónu občanů. Byl to odliv lidí vesměs mladých, vzdělanějších, přemýšlivějších. Jaroslav Cuhra ve studii Trestní represe odpůrců režimu v letech 1969-1972 (Ústav pro soudobé dějiny AV ČR, 1997) uvádí statistiku počtu osob odsouzených pro opuštění republiky v posledních 20 letech totality (1969 -1989): v České republice 80.049, ve Slovenské republice 25,944 čili celkem 105.993 osob. Počet rozsudků z let ranně osmdesátých se ročně pohyboval kolem 4.000 v českém a 1.000 ve slovenském případě. Stát se ovšem neobtěžoval pořádat proces in absentia s každým uprchlíkem a v těchto počtech též nejsou započítáni nezletilí rodinní příslušníci.

Nejsem sociolog, statistik či demograf a do tohoto průzkumu jsem se pustil při vědomí, že nejspíš dostanu vynadáno, co že se diletantsky opovažuji zabývat něčím tak  tak náročným. Reaguji zmínkou o skutečnosti, že nikdo povolanější se projektu neujal, třeba k tomu neměl příležitost, a jak čas plyne, pravděpodobnost takové příležitosti se bude nadále zmenšovat. Zformuloval jsem dotazník a jeho 85 bodů rozdělil do tří částí:

1.osobní data, 1-13 (pohlaví, národnosti, rodinný stav, vzdělání, zaměstnání, sociálně ekonomické zázemí, politická příslušnost, bydliště);

2.okolnosti a motivace emigrace, 14-52;

3.názor na československý politický systém a společnost, 53-85.

Dotazníky jsem v letech 1984 - 1985 distribuoval v šesti zemích: tři  v Evropě (Rakousko, Západní Německo a Švýcarsko), tři v zámoří (USA, Kanada a Austrálie). Největší úspěch s návratností jsem měl v Austrálii (50%).

Shromáždil jsem všeho všudy 120 vyplněných dotazníků. Snažil jsem se ovšem dopídit, nakolik získané údaje byly reprezentativní, nakolik odpovídaly či se lišily od daleko početnějších uprchlíků, které jsem nemohl kontaktovat. Nejlépe informovanou osobou, s níž jsem se setkal, byl Otto Koutný, vedoucí pracovník pobočky AFCR (American Fund for Czechoslovak Refugees) ve Vídni. Jeho obsažný archiv a zkušenost potvrzovaly, že mí respondenti byli vzorkem značně typickým pro onu uprchlickou vlnu. Nejpočetnější (41%) věkovou skupinu tvořili jedinci, kteří se narodili v 50.letech, s marginálními počty v kategorii teenagerů a osob v důchodovém věku. Téměř tři čtvrtiny (72,4%) tvořila mládež, která ve své dospělosti neprožila předokupační režim ani přednormalizační poměry. (Tato charakteristika kontrastuje s mnohem početnější generací těch, kteří odešli bezprostředně po srpnové invazi.)

Reprezentativní vzorek emigrantů a lidí národa jakožto celku jsou samozřejmě dvě naprosto odlišné věci. Zatímco u dospělých emigrantů byl normou poměr mužů a žen téměř 2 : 1, podobná disparita se i týkala stupně dosaženého vzdělání: jedna třetina uprchlíků vystudovala univerzitu, což rovněž není národní průměr. Převažovali technicky kvalifikovaní odborníci a osoby  z městských oblastí, s neúměrně vysokým zastoupením Pražáků. Téměř jedna třetina (31,6%) respondentů pocházela z hlavního města, v němž tehdy bydlelo necelých 8% celkové populace. Jedna třetina  (33,33%) žila ve městech s víc než 100.000 obyvateli (dohromady 10% populace země). To tedy znamená, že dvě třetiny respondentů pocházely z městských oblastí s méně než 20% celkové populace. Jenom 5% osob v tomto vzorku uvedlo jako svou poslední adresu velkov či malá města s méně než 10.000 obyvateli (v nichž bydlelo 43,4% národa).

Tehdejší zastánce oficiální ideologie by nebylo potěšilo třídní složení osob, prchajících od údajně socialistické reality. Nikoliv členové a potomci poražené buržoazie na smetišti dějin, ale synové a dcery vítězného proletariátu vedli početní tabulku v emigračních řadách: 40% z dělnických rodin, 38% z rodin “bílých límečků.” Jedna třetina uprchlíků uvedla, že pochází z komunistických rodin, jejichž ideologické působení jaksi selhalo. Například jedna zdravotní sestra žijící ve Švýcarsku (R-49) prohlásila v hloubkovém interview: “Jsem dcera armádního důstojníka, byla jsem fanatickou členkou mládežnické organizace. Když mi můj přítel - nyní můj manžel - povídal o koncentračních táborech v Sovětském svazu, křičela jsem, plakala a přísahala, že už ho nikdy nechci vidět.”

V druhé části průzkumu jsem se zaměřil na pohnutky, které vedly k opuštění vlasti či od takového kroku zrazovaly.”Jak dlouho vám trvalo, než jste se rozhodl odejít, co bylo poslední kapkou, která přispěla k takovému rozhodnutí ?” byla otázka (O-15), která inspirovala pestrou paletu odpovědí. Pro některé to nebyla záležitost uvažování a poslední kapky, ale první příležitosti najít cestu ven a zmizet. Zejména od studentů jsem se získal tyto odpovědi:

”Vždycky jsem chtěl odejít” (R-29).

”Od okamžiku, kdy jsem byl schopen aspoň trošku porozumět světu” (R-2).

”V momentě, kdy jsem si začal uvědomovat, v jaké kleci jsem až dosud žil” (R-71).

Zatímco někteří emigrovali ilegálně při první příležitosti a dalších 17% neváhalo déle než jeden rok, zda podstoupit tento radikální životní krok, téměř 30% váhalo až pět roků a někteří potřebovali ještě více času.

Uvedl jsem 12 motivů, vypuzujících z vlasti. Požádal jsem o ohodnocení každého z nich stupněm intenzity, od nuly k maximu 10.  Výsledek dopadl tak, že poměrně malé váze se těšila výlučně osobní, existenční motivace a zato velký důraz byl na frustraci, únavě, nedostatku naděje na zlepšení politického stavu věcí.

Aritmetický střed na této klasifikační stupnici rostl takto:

1.výlučně osobní důvody - 1,72

2.problémy s bydlením - 1,79

3.nedostatek příležitosti ke studiu - 2,35

Po těchto třech nejnižších kategoriích se začal obraz měnit:

4.potíže v zaměstnání - 4,12

5.strach z policejního vyšetřování, případně i soudního postihu - 4,95

6.všeobecné zhoršení mezilidských vztahů - 6,45

7.zhoršení životního prostředí - 6, 69

8.hospodářský úpadek - 6,85

9.pocit bezmoci, pesimismus života, že poslední vlak už ujel - 6,9

10.nuda, vystavování vlivu primitivní propagandy - 6,92

Dva faktory nejvyšší intenzity:

11.politika jako taková, nutnost klanět se a poslouchat mocné primitivy - 8,18

12.pomyšlení, že by naše děti musely žít v takovém systému - 8,34.

Tento dvanáctý, nejpádnější, motiv zdůrazňovali i bezdětné manželské páry a svobodní jedinci. Někteří podtrhli ono maximum “10” jednou, dvakrát, připojili vykřičníky nebo pro zdůraznění přidali další nuly.

Mezi nejpřekvapivějšími zjištěními: jednak podcenění nutnosti znát cizí jazyk, aby pak dotyční mohli v takovém jinojazyčném prostředí zdárně fungovat, a jednak podcenění sociálně ekonomických potíží v západních demokraciích. Potvrdilo se, že propagační megatonáž komunistického aparátu vykonala své kontarproduktivní dílo a vyvolávala představy přímo opačné zamýšlenému účinku. Černá karikatura vykreslená režimem byla příjemci předestilována do opačné, rovněž nerealistické vize. Absolutní většina (80%) respondentů hodnotila existenci ekonomických nesnází na Západě absolutní nulou.

Rovněž podstatná většina (78%) hodnotila svou životní úroveň v Československu jako buď průměrnou nebo dokonce nadprůměrnou. Klíčová otázka (O-52) o hlavním důvodu k emigraci zněla: Byl to důvod 1.výlučně ekonomický, 2.převážně ekonomický, 3. částečně ekonomický, 5.převážně politický, 5.výlučně politický?

K výlučně ekonomickému se nehlásil ani jeden dotázaný. Kdyby se mělo věřit tvrzení respondentů, těměř jejich tři čtvrtiny volily exil z převážně či výlučně politických důvodů. Tak tvrdili i jedinci, kteří dále v dotazníku přiznali svůj naprostý nezájem o všechno politické. Údajní disidenti třeba neměli ponětí o existenci Charty 77. Očidivně je přivádělo do rozpaků přiznat se k naprosto racionální ambici jít za lepším, mít život příjemnější a bohatější.

V třetí a poslední části průzkumu jsem se pustil do pokusu o porozumění politického uvažování a hodnot v jejich kruzích a v národě vůbec.

Dost podrobně, na čtyři pokračování, jsem se celým tímto tématem zabýval na stránkách v Kanadě vycházejícího dvouměsíčníku Západ (prosinec 1987, únor, duben a červen 1988).. Případný zájemce nechť tento z mnohých důvodů užitečný zdroj vyhledá v knihovně, například v Libri  prohibiti u Jiřího Gruntoráda.

NĚKDEJŠÍ  ANTINOSTALGICUM

Prchá se převážně buď od něčeho nebo k něčemu. S větší chutí pryč z vězení než z paláce, od údělu nádeníka, nevolníka, než od kariéry direktora za mahagonovým stolem. Někomu víc než zlý režim vadila zlá tchyně. Byli a jsou i takoví, pro něž kardinálním důvodem k odchodu bylo bažení po realizaci snu – ať už by to bylo pobíhání mezi mrakodrapy, hrát si na kovboje v Montaně, dorazit k havajským plážím či k elefantům v Africe.

Výsledek se dal měřit podle jednoduché rovnice S (satisfakce) = O (očekávání) : R (realita). Čím víc se nalezená skutečnost blížila původnímu snu, o to spokojenější ovšem byl původní snílek. Dost jsem se zabýval problematikou návyku na nové prostředí, integraci s širokou škálou dosažených výsledků : od extrému agresivních asimilátorů, předstírajících náhlé pozbytí mateřského jazyka (nezřídka toho jediného, jímž se dovedli vyjadřovat), papežtějších než papež, opičících se po domorodcích, až po opačný extrém zatvrzelých patriotů, kteří šli do exilu s romantickou představou opuštěné vlasti v nerealistické, zdaleka již neexistující podobě. V cizině, s níž se nikdy nezžili, si po zdích rozvěsili tatíčky Masaryky, v tropech se nemohli odtrhnout od malovánky zasněžených Hradčan, své děti nutili hovořit jen  původní přivezenou řečí, aby se ztotožňovaly s hodnotami, vzpomínkami pro ně málo relevantními.

Od okamžiku, kdy jsem budování vědeckého socialismu zradil v plné nahotě (takto téměř poeticky zhodnotil můj zločin plzeňský estébák jménem Buřič), rozhodnutí jsem ani vteřinu nelitoval a naopak si náramně liboval. Oněm nepřesaditelným vlastencům v exilu jsem doporučoval předplácet si partajní tisk, s čerstvými zprávami o počínání a zlobě mocných, o oblbování a následnému pocitu ponižování národa - Rudé právo jim tak balzámem.

Sixty-Eight Publishers v Torontu,  nakladatelstvi manželů Škvoreckých, k Vánocům 1977 jako svou jubilejní 50. publikaci vydalo můj výběr takových burcujících skvostů s názvem ANTINOSTALGICUM. Kromě hlavního deníku světového formátu Poštovní Novinová Služba na mou americkou adresu doručovala Tvorbu a Tribunu, zůstal jsem abonentem těchto nádher až do kolapsu normalizátorů.

Takto jsem dával ochutnávat:

Socialistická společnost vyžaduje od jednotlivce mnohem víc, i když někdy v jeho neuvědomělém zájmu. Politické vědomí, které chápeme jako specifický druh společenského vědomí, jako syntetický pojem, má své stupně zralosti, které lze u subjektu postihnout jen v jednotě s jeho praktickou společensko-politickou činností. Od vědomí právního, mravního atd. se liší především svým obsahem, a to jak u idejí, názorů, postojů a představ, tak u potřeb, zájmů, hodnot a norem, jakož i samotnou úlohou, kterou tyto funkce sehrávají ve společenském životě. (Miroslav Vašíček, „Funkce ideálu a politického uvědomění v komunistické výchově,“ Tvorba, 1.září 1982)

Jen tehdy a jen potud můžeme zabezpečovat a dále zkvalitňovat naši současnou vysokou životní úroveň i dosažené sociální jistoty, dokud a pokud budeme důsledně a energicky naplňovat toto základní krédo, tuto alfu a omegu naší budoucnosti na všech pracovištích, ve všech závodech a místech. (Václav Šípek, zástupce vedoucího oddělení ÚV KSČ, jedna věta z úvahy „Avantgardní poslání komunistů,“ Tvorba, 20.ledna 1982.)

Ještě košatější jednou větou větou nás obdařila Jaroslava Heřtová v pojednání „Vědec komunista Ladislav Štoll,“ Rudé právo, 28.června 1982:

Štoll byl k tomu osobností nad jiné povolanou a vykonal tolik pozitivní práce nejen proto, že dobře znal marxistickou teorii, spoluvytvářel naši marxistickou kritiku v meziválečných letech a osobně se přátelil a spolupracoval s jejími čelnými představiteli, ale proto, že byl celým svým založením antidogmatický, že mu byl stejně cizí vulgární sociologismus, ukvapené, zjednodušující ultraradikální soudy i jakékoli projevy revizionismu a oportunismu, že dokázal rozpoznat omyly provázející poctivé hledání od vědomého zatemňování a zkreslování skutečnosti, že rozlišoval lidi, které je třeba získat, od těch, které je třeba porazit.

Stručněji, ne však příliš zručněji se vyjádřil Václav Kvěš, člen korespondent ČSAV a též rektor VŠP ÚV KSČ (Tvorba, 17.února 1982):

Začnu aplikovaným výzkumem. Zastávám názor, že každý kvalifikovaný pracovník aplikovaného výzkumu si musí pro svůj výzkumný úkol zabezpečit základní výzkum sám. Pouze za těchto podmínek se může aplikovaný výzkum svými myšlenkovým podněty, předávanými po výzkumné vertikále směrem nahoru k základnímu výzkumu, účastnit tvorby celkové koncepce rozvoje ekonomiky rozvinutého socialismu.

NAŠE DEMOKRACIE, DEMOKRACIE SOCIALISTICKÁ, JE STONÁSOBNĚ DEMOKRATIČTĚJŠÍ  NEŽ VŠECHNY  BURŽOAZNÍ DEMOKRACIE, potvrdil Jan Fojtík, hlavní ideolog ve státě (Tvorba, 21.dubna 1982). Ovšem Talent je stranický pojem slovy sovětského autora M.Žarova (Týden aktualit, č.47, 1971) a správně poznamenává Pavel Pilný z Chrudimi, že Děti skutečně nemohou za to, do jaké rodiny se narodily. Ale tato socialistická společnost vedená komunistickou stranou má právo si vybírat (Tribuna, 31.července 1974). A jak neméně správně oznámila studijní skupina Vysoké školy politické ÚV KSČ v Praze, Je-li u přijímacích pohovorů na naše výběrové školy bráno v potaz také hledisko třídního původu, pak to není nedemokratické, protože je to v zájmu celé společnosti. (Tribuna, 22.října 1975)

Mistři pera, štětce, dláta, tvůrci zvuku, rovněž souhlasi: Rozhodující je světový názor, ten musí mít a nakonec také má spisovatel vždycky. Ale chce-li psát socialistický realismus, musí mít světový názor marxistický, se vším, co k tomu patří, tedy včetně ateismu atd. Historická otevřenost ovšem není ona Garraudyho bezbřehost, ale jde o to, vyčerpat všechny možnosti, abych mohl psát co nejlépe. V tom vidím onu vlastně neomezenost socialistického realismu. (Slova neomezeného spisovatele Petra Jaroše, Rudé právo, 17.října 1981)

I skladatelé přiložili ruku k dílu:

Ustavující sjezd Svazu československých skladatelů se konal v lednu 1978. Jeho průběh plně potvrdil, že hudební fronta se zcela jednoznačně přihlásila k moudré a citlivé kulturní politice strany.

Bylo vytvořeno více než pětatřicet velkých děl, symfonií, písňových cyklů, orchestrálních skladeb. Národní umělec Jiří Pauer komponoval svůj Hymnus komunistické straně.¨

Svaz československých skladatelů podepsal dohody o vzájemné spolupráci s Čs. Lidovou armádou. (Rudé právo, 24,října 1981)

PO STARU SE ŽÍT NEDÁ, Tato skvělá myšlenka státníka Antonína Zápotockého obohatila nesmírně náš život a naši práci. Václav Rubeš vyzval v té době na soutěž kamaráda – slévače Jindřicha Toncara – a vyhrál nad ním. „Jaks to dokázal, Václave?“ Chtěli jsme samozřejmě vědět. „Tak já vám to tedy řeknu,“ rozhodl se Václav. „Vzal jsem si větší lopatu na házení písku.“ Neméně zajímavě mluvil o svých výkonech svářeč Karel Doutnáč. (Ze vzpomínek Jiřího Svobody na celostátní konferenci úderníků před třiceti lety, Rudé právo, 17. října 1981).

Exulanti – zarputilí vlastenci ať už z vlny poúnorové či posrpnové, která okusila slast internacionálního objetí, pak měli výtečnou příležitot dočítat se o servilitě, potupné devótnosti svých bývalých spoluobčanů:

„Moskva, krása, pro níž se těžko hledá výraz. A ti lidé…“  Chlapsky se zajíkl, v očích slzy: „My se jim charakterem nemůžeme rovnat.“ Myslel stejně jako já, na špínu, kterou jsme v naší zemi lili v r. 1968 na své přátele, zatímco oni nám od r.1945 oplácejí láskou a pomocí. (Libuše Hájková, Vsetín, Tribuna, 29.listopadu 1976).

Psala mi v červnu známá soudružka, že se jí splnilo největší přání života, vidět sovětskou zemi – a končila slovy:“ Kéž by se sovětští lidé v nás nikdy nezklamali.“ Opravdu. I kdyby byli jen ne jeden jediný den pochybovali, že byl nutný jejich zásah, máme co napravovat. (Marie Kratochvílová, Tribuna,19.srpna 1970).

Takový Makarenko, to byla světová jednička. Nepřekonaný a stále ještě nedoceněný. My jsme se mu zatím ještě ani nepřiblížili. Makarenkovu knihu o výchově dětí v rodině bych dával všem snoubencům jako povinnou literaturu. (Miroslav Boukal, učitel Zvláštní školy, Haló Sobota, 12.září 1981).

Obliba sovětských automobilů ve světě stále vzrůstá. V kapitalistických zemích je po sovětských vozech pro jejich kvality a provozní spolehlivost velká poptávka. (Haló Sobota, 14.listopadu 1981).

Kdo z nás si uvědomí, o co by se zvýšila životní úroveň sovětských lidí, kdyby nezištně nepomáhali všude, kde jejich pomoci potřebují? (Emilie Moravcová, Chrudim, 30.prosince 1981).

My Češi máme dostatek možností číst i slyšet ruský jazyk. O tom všem se studentům v kapitalistických zemích ani nesní. (Vděčný student Ivo Koudelka v článku „Ruština ve světě“, Tribuna, 5.listopadu 1975.)

Nikdy jsme neskrývali, že se chodíme do Moskvy učit. Jasně to řekl Klement Gottwald ve své první parlamentní řeči roku 1929: „My se chodíme do Moskvy učit, víte co? My se od ruských bolševiků do Moskvy  chodíme učit, jak vám zakroutit krk…“ Myslím, že jsme zase tak špatnými žáky nebyli. (František Kudrna, redaktor či dokonce šéfredaktor Tribuny, 6.února 1974).

Taková kanonáda aby tlumila nostalgii patriotického exulanta, úpícího někde v australské poušti. Ale i tam se mohl o světě dozvídat víc, než národ zanechaný v péči normalizátorů. Tomu se dostávalo informací typu, že V New Yorku spí na ulicích v létě zimě třicet šest tisíc bezprizorních houslistů. (Z pozorování Ivana Brože v Tvorbě, 26.května 1982.) Dušan Rovenský, dopisovatel Rudého práva, z téhož New Yorku 10.července 1982 informoval takto: Otočíš se a vidíš řadu mrakodrapů. Každý z nich má jméno monopolu nebo velké banky. Chrysler, Panam, RCA, Rockefeller, Chase Manhattan Bank. Vzájemně se předhánějí v honosnosti, třpytem skla, mramoru a kovu a soutěží v tom, jak ukazují moc monopolu, který v nich sídlí.

Ve Slovníku spisovné češtiny z roku 1978 jsem si nalistoval slovo „monopol“ a dozvěděl se: Výsadní ekonomické postavení, výhradní právo na suroviny, výrobu nebo prodej něčeho, ovládání výroby nebo odbytu v určitém odvětví. Že by tedy Chrysler ovládal automobilové odvětví a Japonci by nebyli? Že je RCA, ale není Sony či Sanyo?

Rovenský též přesvědčivě vysvětlil bídu, vražednost, rasismus a bydlení na Bowery.

Taková kanonáda po řadu let dovedla přispět ke značné ignoranci, ba i masivnímu hloupnutí nemalé části veřejnosti. Tak nám například potvrdila Otilie Hájková z Malých Žernosek v Tribuně, 2.září 1981: Děsivé USA: Musí být děsivé vládnout v zemi, kde vlastní lid stojí proti prezidentovi.

-   -   -

Když jsme se v devadesátých letech začali znovu objevovat v rodné zemi, domorodci na nás mnohdy dělali dojem mimozemšťanů. Sice stejná řeč, ale jiný druh myšlení, jiné uspořádání hodnot, priorit, což ovšem způsobila radikálně odlišná životní zkušenost. Občasné uvědomování si své ignorance vedlo nejen k pocitům vlastní neadekvátnosti, ale občas též k chlapácky zdůrazňovanému sebevědomí, že „to my máme taky.“

I když podstatná část národa si troufla ignorovat ideologické bláboly režimu, i na ní ulpěla, vstřebala se ona všudepřítomná verbální rozvláčnost, ukecanost – jedna věta na tucet řádků. Jeho siamským dvojčetem byla i mlhavost, absence konkrétního - čili vono se to pak ňák udělá. A nelze se divit, však vágnost ochraňovala před odpovědností, donuťte přelud, aby zaplatil účet! V řeči si domorodec zvykl na berličky typu Já myslím a zejména ono tolik populární Prostě. (Berličkami je angličtina, aspoň ta americká, až zoufale zaplavena. Stačí si poslechnout – a velmi často si odtrpět – interview s nějakou celebritou, zejména v oblasti sportu a zábavy, a počítat, sledovat, zda se dotyčným povede pronést souvislou větu, která by nebyla zaplevena onou you know prázdnotou.)

Tedy my, občasní navrátilci, většinou jen návštěvního typu, generalizujeme, vadí nám závist a oportunismus domorodců, trápí nás a lamentujeme nad jejich nedostatkem zábran nedodržet slib, danné slovo – zkrátka, jejich nesolidnost. Ale byli jsme kdysi jiní? Přece lež, přetvářka, se nám staly přirozeností, ochranou a pokud možno zárukou přežití. V komunistické totalitě jsem žil, proplouval, denně lhal jen jedenáct let a ty bohatě stačily, aby se přetvářka stala mým samozřejmým, neodbytným druhem.  Trvalo mi téměř celý rok odvykání na Západě, než jsem se dovedl zbavit někdejší nutnosti, která se v nových podmínkách stala nectností.. Podobná to zkušenost kuřáka zbavit se svého zlozvyku.

Jak ale detoxifikovat celé národní společenství?  Chce to čas, který nás ovšem všechny dřív nebo později zabije. Momentálně každý pátý občan volí komunisty. KSČM má víc členů, než všechny ostatní strany dohromady. Nedovedu si představit, že by intolerance, nenávist z těchto lidí zvláštního ražení byla vyšuměla. Pokud se návrat k rudému veslu a žezlu povede, znovu se třeba vyrojí bataliony ideologů, vykladačů té jediné pravdy, zrodí se nové antinostalgicum.

HURIKÁN,  RASISMUS,  ZLOČIN,  PENÍZE

Ještě se zcela nepodařilo odstranit škody, napáchané loňským hurikánem Ivanem, momentálně v Severní Karolině hodně neplechy činí hurikán Ophelia, zatímco aby se Američané vypořádávali s následkem Katriny, největším to přírodním neštěstím v historii země. Islámští fundamentalisté již oznámili, že Alláh byl tuze potěšen způsobenou zkázou, na níž se aktivně či jen pasivně podílel – informace se různí. Někteří naši evropští spojenci katastrofu vysvětlili Bushovým nezájmem o ekologii, jeho neochotou podepsat Kyoto Protokol (též nepodepsaný jeho předchůdci a rovněž představiteli jiných států), válkou v Iráku a ovšem i rasismem, přece neznámým na barvoslepém kontinentě, kolébce civilizace.

Ve čtvrtek 15.září, dva týdny po katastrofě, George W.Bush po setmění v polozatopené metropoli promluvil k národu ve všech jeho časových zonách.  Zabýval se třemi tématy. Jednak přiznal odpovědnost federální vlády za svá přemnohá pochybení vypořádat se s tak destruktivní událostí, jednak mluvil o chudobě, jejích kořenech v historii rasové diskriminace. A za třetí, předložil plán, prozatím ve stadiu pouhého záměru, o obnově, rekonstrukci v rozsahu jednoho z největších v historii světa. Však došlo k důkladnému poničení oblasti velikosti Velké Británie, kde statisíce obyvatel přišly o svá přístřeší. Prozatím odhadovaná výše účtu za odstranění škod se pohybuje kolem 200 miliard dolarů a třeba to bude i dražší špás než válečné tažení v Iráku.

Řeč ovšem udělala dojem různý. Známý komentátor Dick Morris si ji nemohl dost vynachválit, jiní komentátoři (například Tucker Carlson) se o výkonu vyjádřili jako o guilt-ridden speech,  něco co vbrzku vyšumí do zapomnění. Velmi vlivné The New York Times, jejichž pozitivní hodnocení prezidenta je porovnatelné s velmi vzácnými dávkami šafránu, ho tentokrát pochválily.

Podívejme se na ona tři témata, jedno za druhým. FEMA (Federal Emergency Management Agency) si zdatně počínala při loňském dopadu čtyř hurikánů na Floridě, ale tentokrát rozsah katastrofy vedl ke kolapsu potřebné koordinace a komunikace. Třeba se stalo, že deset autobusů se z Washingtonu vydalo na cestu téměř dva tisíce kilometrů dlouhou, vyzvednout v Novém Orleánsu určenou kvotu vyplavených občanů.. Ty ale v téže době do Washingtonu odtransportovalo speciální letadlo a oněch deset autobusů se pak vracelo s všeho všudy jedním pasažérem. FEMA vypravila značné množství nákladních vozů s ledem, tolik potřebném tam na žhavém zaplaveném jihu bez elektřiny. Z různých končin ale přijelo tolik vozidel, že nebylo kde náklad složit a tak tedy putoval zpět, na různá místa, dokonce i do státu Idaho, vzdáleného ne stovky, ale tisíce kilometrů..

Takové zbytečné zmatky násobily nesmysly jiného druhu. Například přijela výprava požárníků ze státu Indiana a na zastávce v Atlantě se dozvěděli, že nesmí pokračovat v cestě, dokud se nezúčastní několikahodinového školení o sexual harassment, tak jak celonárodně prosadily pokrokové feministky. (Týž pokrok se podařilo prosadit i ve výzvědných službách. Špion Robert Bauer ve své nedávno vydané knize píše o svých zkušenostech v terénu ve střední Asii.Tam na požadavek poslat mu člověka, schopného se domluvit v Afghánistánu, centrála CIA v Langley vyšla vstříc nabídkou zaslání čtyřčlenné skupiny expertů v oboru sexuálního harašení.)

Byrokracie na nižší než federální úrovni si nepočínala s větší zručností – spíš naopak. V době, kdy ještě před dopadem Katriny zbýval čas k úspěšné evakuaci, C. Ray Nagin, starosta Nového Orleansu, nepoužil 400 žlutých školních autobusů a raději je nechal v záplavách utopit. Město rovněž ignorovalo nabídku železniční společnosti Amtrak poskytnout vlaky k odvozu. Louisianu pramálo krášlí reputace rekordní korupce, jíž přetrumfne všechny ostatní státy, od Floridy až do Aljašku. (Mezi finalisty se zpravila vyskytují státy Massachusetts a New Jersey). Například za posledních pět let Louisiana inkasovala 1,9 miliardy dolarů na potřebnou veřejnou výstavbu (Corps civil works), zdaleka víc než kterýkoliv jiný stát včetně Kalifornie se sedminásobně větším počtem obyvatel. Komise pobírající peníze pro péči a vylepšování hrází, z deseti projektů pro určený účel použila jen dva: těch osm zbylých se utratilo všelijak, též na výstavbu mostů a silnic vedoucích ke kasinům na řece Mississippi. V televizních zprávách, konfrontovaní provinilci reagovali s arogancí, na kterou jsem zvyklý ze záběrů v české televizi.

Bushovi mnozí vyčítají, že válka v Iráku si vyžádala nasazení jednotek Národní gardy, které pak ovšem nebylo možno poslat na záchranné práce do oblastí postižených nikoliv Al-Kájdou, ale Katerinou. Méně se však zdůrazňuje, že Kathleen Blanco, guvernérka státu Louisiana, odmítla dát federální vládě souhlas, aby Národní garda mohla účinně zasáhnout.

Když tedy sečteme: zásah veřejné moci zvládnout úkol tak mamutího rozsahu selhal na všech stupních jurisdikce. Se zpožděním se situace lepší, ale stále poskytuje dost příležitosti zejména zahraničním reportérům dokumentovat stav onoho odpudivého amerického barbarství. Pravidelně se tak například tuží londýnská BBC, již delší dobu pozbyvší reputaci své objektivnosti. V dokumentárním snímku kamera zamířila napřed na mrtvolu pod mostem a poté na příslušníka Národní gardy, který právě přijel z daleké Nebrasky, s dotazem, proč že se o mrtvolu nepostará. Dotyčný rozpačitě vysvětluje, že je pověřen jiným úkolem. Reportér jízlivě komentuje a hanebnost amerického charakteru dokumentuje další záběr: vojáci ve člunu, pohyb v zatopených ulicích dům od domu. U toho komentář, že jde o „hunt for people“ - lov, honbu, snahu získat kořist, ač ve skutečnosti šlo o „search for people“ - hledání, pátrání po zbylých tam obyvatelích.

Obtížně se pak odolává zdůrazňovat premisu „čím jednodušší, tím kýženější a proto pravdivější“: poněvadž většina tam byla černošská, proto bělošská většina Ameriky je nechala hynout. Výtečně tomu ovšem posloužili oni tzv.profesionální černoši, kteří přispěchají ke každému incidentu se standardním obviňováním z rasismu, bez ohledu na okolnosti případu. Všudypřítomný velebníček Jesse Jackson tentokrát přirovnal úděl černochů k podpalubí otrokářské lodi, přivážející oběti z afrického ráje do amerického pekla. Randall Robinson, bývalý nejvyšší funkcionář organizace TransAfrica, napsal v The Huffington Post, že hladem hynouci černoši v New Orleans pojídali mrtvoly, aby mohli nadále přežít v oné Americe, kterou charakterizoval jako „zrůdný podvod“ (monstrous fraud). Když vyzván, aby své nesmysly dokázal, Robinson tedy ono tvrzení o kanibalismu mrzutě odvolal – ale nic jiného. Muzikant (rapper) Kanye West na celonárodní televizní události společnosti NBC zopakoval obvinění, že Bushovi na černoších vůbec nezáleří, že dorazivší Národní garda měla oprávnění je postřílet. Tolik a ještě víc tvrdil Dick Gregory, ještě známější celebrita. Při jiné příležitosti zatratil svou rodnou Ameriku jako ten nejhanebnější, nejvíc zavrženíhodný stát, který kdy existoval. (Jak potom vysvětlit prosperitu a významnou roli značně rostoucího počtu černochů? Sedí v Kongresu, jsou starosty řady největších měst, velí policejním sborům, jsou důstojníky a generály v armádě, též mnohými kapitány průmyslu, lékaři, právníky, vědci na univerzitách:  intelektuálům Thomasu Sowellovi či Walteru Williamsovi dám přednost před veletuctem bělošských kolegů. K tomu poskytují černoši z povolání říznou odpověď. Zpěvák Harry Belafonte například zatracuje Colin Powella, donedávna ministra zahraničních věcí, rovněž  svého spolurodáka původem z Karibiku, jako hitlerovského pohůnka hitlerovského Bushova režimu. Měl by prý nosit swastiku, hakenkreiz. Totéž platí pro Condoleezzu Rice, rodačku z jižanské Alabamy. – V mém porozumění, právě Belafonte, Gregory, Jackson či Robinson jsou ti nejzarputilejší rasisté, pokládající jakékoli vylepšení rasových vztahů za ohrožení oprávněnosti své zášti.) Nepřekvapí však, že ti nejhlasitější prosazovatelé černošských práv nikde nejsou k vidění, že by přiložili vlastní ruku k takovému dílu, že by třeba Jesse Jackson pomáhal dirigovat dopravu v  New Orleansu teď v počátcích jeho zmrtvýchvstání. Rovněž se nedočítám o dobrovolnících z řad černošské organizace NAACP, že by se hrnuli k pomoci po vzoru oněch údajně tolik rasistických členů většinové společnosti.

V dřívějším článku (NP, 8. 9.05) jsem napsal.“ Černoši – v národě menšina jen třináctiprocentní – v New Orleans tvoří dvoutřetinovou většinu všeho obyvatelstva. Celonárodně devět procent obyvatelstva žije v chudobě, kdežto v New Orleans je jich víc než trojnásobně (28%) a postihuje naprostou většinu (84%) tamějších černochů.“

Z oněch dvou třetin obyvatelstva (326.000 z celkového počtu 485.000) větší procento černochů v městě uvízlo, jakož i větší počet černochů z města odjel. Kateřina zdevastovala nejen jejich oblast. Rovněž zničila další čtyři okresy (parish) v Louisianě a tři okresy v Mississippi s většinou bělošského obyvatelstva. Tam do přímořského, totálně zničeného města Biloxi se FEMA dostala a začala fungovat teprve 16.září. Během několika dnů po hurikánu, tento údajně tolik rasistický národ mezi sebou vybral víc než 800 milionů dolarů – určitě světový rekord v dějinách filantropie, spolu s horami dodávek jídla, šactva, léčiv, hraček, všeho možného. Údajní rasisté poskytli ve svých domovech ubytování mnoha tisícům cizinců bez přístřeší. Rád se nechám poučit informací, kde jinde ve světě kdy došlo k takovému úkazu, bez ohledu na odstín pokožky.

Neobešlo se to ale bez disharmonie. Tak například se vyjádřil dobrovolník, který přispěchal na pomoc do centra v Astrodomu v texaském Houstonu. Je to svědectví přistěhovalce, psané v nezcela dokonalé angličtině. Za nejvíce zarážející pokládal chování obdarovávaných a tam o ně pečovaných. Nic neocenili, jen se domáhali, z deseti snad jen jeden se obtěžoval poděkovat. Vše jim dodané pokládali za oprávněný nárok a povinnost ze strany dobrovolných dárců. Když dárci vlekli matrace a požádali o pomoc, ti pečovaní je ignorovali a případně je odmávli s dávkou vulgarit. Kritizovali dodané jídlo, místo sendvičů s šunkou chtěli hamburgery a pizzu.

„Tihle lidé byli nejen ignorantní, ale arogantní,“ píše onen procitnuvší dobrovolník a pokračuje: „Domáhají se darů tak, jak si oni nadiktují. Jsou sobečtí, arogantní, neocení dobrou vůli. Většina z nich byli parazité žijící ze sociální podpory a my jako idioti tam posluhujeme lidem, kteří vbrzku ukradnou naše auta, budou loupit a znásilňovat, a my budeme nadále financovat vlastní zničení.“ Tolik z e-mailu, získaného ochotou českého našince ze státu  Connecticutu.

Já u toho nebyl, ale vůbec bych se nedivil nad značnou oprávněností ohodnocení tamějšího stavu věcí. Tento nejmenovaný pozorovatel souhlasí s názorem, že tady máme dvě Ameriky. Jenže kritériem není barva kůže, ale postoj k životu. Jeden národ těch, kteří zde žijí, aby se o sebe zejména sami postarali, své děti vychovali, poskytli jim co nejlepší vzdělání a podmínky si v životě co nejvíc polepšit. A s touto většinou aby pak koexistovalo nikoliv zanedbatelné množství tvorů pasivních, parazitujících, neužitečných, nezaměstnaných a nezaměstanatelných. A vždy s prstem namířeným ke státu – ten ať se postará.  Paralela s rozdílností těchto dvou světů rozličných mentalit napadne člověka, poněkud obeznámeného se situací v České republice, při porovnání ambic rodin tam teprve od nedávna žijících Vietnamců a rodin spoluobčanů už z dávné minulosti, jimž se dřív nemuselo říkat Romové.

Onen „zákon o nezamýšlených důsledcích“ (law o unintended consequences) – se již o to v mnohém zasloužil. Osvícený program The Great Society s nejlepšími úmysly prezidenta L.B.Johnsona přece kromě jiného způsobil, že z původního počtu deseti procent nemanželských dětí v černošských rodinách je jich teď naprostá většina – sedmdesát, možná že už osmdesát procent. A není se co divit: proč se obtěžovat s vdavkami, když se s rodičkou ožení stát a bude ji permanentně živit.

Vytopení obyvatelé jakékoliv rasy či socio-ekonomické  kategorie po spoušti přírodních živlů prožili další trauma, způsobené nemalou skupinou kriminálních živlů, rabujících, znásilňujících, vraždících. Je vskutku rozdíl mezi krádeží mléka a alkoholu, k nasycení hladového je třeba potravin a nikoliv uloupeného elektronického zboží. Zaujal mě článek (National Review, 26.9.2005), s názvem The Veneer of Civilization: Utterly Removed - čili “Pozlátko civilizace, důkladně odstraněné.“ Jeho autor, britský psychiatr Theodore Dalrymple, porovnává zločinný chaos v New Orleansu se situací v řadě chudých zemí třetího světa po posledním zásahu tsunami, s daleko větším počtem ztrát na životech. Nikde tam nedošlo k násilnostem a další ztrátě životů. Při nedávných povodních v indické Bombaji, metropoli značně chudší než New Orleans, nikdo se nemusel obávat oloupení jiným přeživším. Přitom ekonomický a hospodářský předěl, rozdíl mezi bohatými a chudými, je v Bombaji značně markantnější než v New Orleansu.

Kde potom  máme najít vysvětlení stavu, že došlo i k palbě na zachránce, pokusům sestřelit helikoptéry, které přispěchaly na pomoc? Gangy zločinců se zmocnily ulice, kde zásluhou hurikánu zaniklo jakékoli zdání veřejného pořádku. Vznikla příležitost vybíjet svou nenávist a případně i násilím vyřizovat osobní účty. V této situaci destruktivní, iracionální anarchie, slastného nabytí moci, žádná nabízená ruka nebyla vítána, do cesty se připletnuvší dobrovolník s pomocí se tak stal nepřítelem.

Autor uzavírá s názorem, že výsledek je nám důkazem obrovského fiaska iniciativ s preferencemi Affirmative Action, vládních programů, na něž se spotřebovaly miliardy dolarů, to vše pak zplodivší druh a intenzitu nenávisti, která dosáhla úrovně jihoafrického Soweta v dobách apartheidu.

Jak z tohoto všeho teď ven? Bush ve své řeči 15.září přednesl program o rekonstrukci, zvelebení, chudoby vymýcení – čímž se dopouští další ironie: Z jeho někdejších posměšků o tzv.nation building – „budování národů“ došlo pak k právě takovému, tuze komplikovanému a nákladnému počínání v Iráku, a teď z principu Republikánů o žádoucnosti co nejmenšího rozsahu vládnutí a zásahu do života občanů, se vláda míní pustit do obrovského projektu, dosud bez precedentu.

S výjimkou Bushových zarputilých nepřátel, automaticky předem odmítajících jakoukoli jeho iniciativu, většina veřejnosti tento krok vítá, ale s řadou otazníků. Milion lidí ztratilo přístřeší a ne každý bude dychtit po návratu do původního místa spouště. Ne každý podnikatel se požene znovu podnikat tam, kde byl nejen vyplaven, ale i oloupen. Prozatímní průzkum zjistil, že čtvrt milionu evakuovaných z New Orleansu čili polovina původního počtu obyvatel o návratu vůbec neuvažuje.

Nejvíc pochybností lze slyšet z řad konzervativců. Kongresman Dennis Hasters, předseda Sněmovny reprezentantů,  prohlásil, že utrácet takové peníze mu nedává smysl. Zavalit fondy tři postižené státy (Louisiana, Mississippi, Alabama) aby vyžadovalo ochotu všech ostatních čtyřiceti sedmi států uskrovnit se ve svém jiném počínání. Kdo bude kontrolovat distribuci zdrojů? Zůstanou-li v jurisdikci federálních složek, hrozí nebezpečí notné byrokratizace, však Washington je od místa zkázy daleko. Když se úkolem pověří státní a lokální instituce, hrozí pak nebezpečí zneužití peněz, korupce, jíž zejména Louisiana se v minulosti neblaze proslavila.

Naprostá většina veřejnosti včetně její politické reprezentace na celičké škále ideologického spektra vyslovuje své oprávněné starosti, jak bude takový megaprogram financován, jak ještě hrůzněji poroste rozpočtový schodek a jak dlouho se může udržet stav, kdy země nejmocnější zůstane i tou nejzadluženější.

OSTROV  TÉMĚŘ  TAK  VELKÝ  ČI  MALÝ  JAKO  ČESKÁ  REPUBLIKA

Pro českého zájemce přestala být Dominikánská republika neznámou tečkou ve vzdáleném moři. Dočítám se o nynějším čilém turistickém ruchu, aniž bych si ale troufl odhadovat, kolik návštěvníků opouští tu kterou předplacenou enklávu u ševelících palem, hebkého písku a mořských vln, aby též vlezli do domorodci napěchovaných autobusů a rozjeli se porozhlédnout po kraji. Tak by získali vesměs neveselý, leč autentický dojem z končin Třetího světa s jeho zašlostí, zanedbaností, bídou, málo příležitostmi být zaměstnán, k přílišné námaze ve vlhkých tropech motivován. A plno člověčiny kolem dokola: v hlavním městě Santo Domingo je jich přes dva miliony  - každý čtvrtý obyvatel státu.

Pro čtenáře, kteří tam dosud nebyli: v Karibiku tento ostrov Hispaniola je po Kubě ten zcela největší, rozsahem se téměř rovná České republice. Dominikánské republice patří dvě třetiny – hory, úrodné roviny, trošku i pouště. Končiny to nadále převážně zemědělské. Suverenitu, vlastní nezávislý stát, tam získali téměř o sto roků dřív, než my, bývalí poddaní habsburského mocnářství. Španělské nadvlády, nikoliv však řeči, se zbavili v roce 1821. Většina domorodců je rasově pomíchaná, s náboženskou vírou téměř kompletně katolickou a s tradicí pramálo kvalitního panování. Diktátor generál Rafael Leonidas Trujillo dominoval třicet let, až do svého zavraždění v roce 1961. Svého čtyřletého vnoučka povýšil na admirála, ale za druhé světové války poskytl azyl politickým utečencům před Hitlerem, jež USA odmítly přijmout. (O půl století později došlo k opakování takové vstřícnosti pro zájemce z Hongkongu – za peníze, ovšem.)

Ostrov Hispaniolu sdílí s republikou Haiti, jíž patří jeho západní třetina. Jejich společná, přes 300 kilometrů dlouhá hranice je občas uzavřená a aspoň donedávna tam neexistovala ani jedna pořádná, obě strany spojující silnice. Šedesát let nedošlo k vzájemné návštěvě nejvyšších potentátů. (Naposledy tak učinil Trujillo v roce 1936.)

Jestliže českého návštěvníka Dominikánské republiky, když ne šokuje tak aspoň zkruší tamější bída, z pohledu Haiťana to je země téměř zaslíbená. Proto tamějším směrem se snaží proniknout ještě větší chudáci. Dochází pak k deportacím desetisíců, k mezivládním nedorozuměním a konfliktům. Uniknuvší běženci přežívají v podmínkách surového vykořisťování na plantážích. Málo se o tom ví a píše, skoro nikdo se nezajímá. Zúčastnil jsem se příslušného semináře a po přednášce experta jsem jen zíral nad rozsahem tamějších krutostí.

Týž ostrov a hodně odlišní lidé s jinou historií, kulturou a řečí. Na rozdíl od ostatních karibských ostrovů, kde domorodci za své přijali přivezené jazyky kolonizátorů z Evropy – angličtinu, francouzštinu, španělštinu -  Haiťané si vytvořili svou lingua franca, jíž je creole - kreolština, z franštiny odvozená, ale dostatečně odlišná. Porovnal bych to k příbuzeneckému vztahu mezi afrikaans v Jižní Africe a holandštinou. Haiťané se vesměs mají za katolíky, ale jejich víra je notně promíchaná s voodoo, magií a čarodějnictvím afrického původu.

V západní hemisféře svou nezávislost jako první vydobyli osadníci na severu kontinentu a tak vznikly Spojené státy americké. A druhé místo v tomto úsilí patří právě Haiti, tak tehdy vznikla i jediná nezávislá černošská republika této polokoule. S obyvatelstvem z 95 procent afrického původu a též s rekordním množstvím analfabetů a s nezaměstnaností většiny národa, si udržuje neblahý primát země té nejchudší, s nejbídnějším životním standardem, v oblasti od Aljašky až po Antarktidu. (Když jsem sepisoval knížku o Československu let šedesátých, dostal jsem se k údajům, že v roce 1963 světový rekord za zprasené hospodaření získali Antonín Novotný a Papa Doc Duvalier.)

Kolumbus hned na své první cestě roku 1492 prohlásil Hispaniolu za majetek španělského království. Během jednoho století se Španělům povedla genocida zlikvidováním původního indiánského obyvatelstva, jež na zakládaných plantážích nahradili z Afriky importovaní otroci. Koncem sedmnáctého století se Španělé dohodli s Francouzi o rozdělení ostrova a jeho západní část se dostala pod galskou jurisdikci. Francouzští usedlíci, čile obcující s nedobrovolnými africkými přistěhovalci, tak odstartovali vznik kreolské rasy, jež se posléze stala vládnoucí elitou.

Kruté vykořisťování v zámoří, načež  v Paříži roku 1789 došlo k revoluci. Dva roky poté zaduněly voodoo bubny v Haiti, otroci se vzbouřili, zapalovali plantáže a mordovali plantážníky. Následovaly kontrarepresálie, všelijaké komplikace, ale též zrušení otroctví v roce 1793. Po dvanácti letech bojů a přemožení Napoleonových vojáků vznikla první černošská republika na světě s jménem Haiti („Speciální krása“). Vznikli lokální Bonapartové, vraždy stíhaly jiné proradnosti a demokracii se tam nedařilo nikdy. Jako značně mimořádný megaloman se vyznamenal generál Henri Christophe, vytvářející v divočině hrady a zámky včetně kopie Sans Souci, velepaláce pruského krále Bedřicha II. Jednoho pochlebníka povýšil na Vévodu z Marmelády. U Cap-Haitien poručil budovat supertvrz La Citadelle, kilometr nad mořem, zdi o síle čtyř metrů. Dvě stě tisíc bývalých otroků se plahočilo do oné výše táhnout kanony, ochránit se tak před Napoleonem, který se nikdy neobtěžovat do Karibiku zavítat. Vládce Christophe ukončil svůj život vpálením stříbrné kule do své hlavy, překypující bizárními iniciativami.

Demokratické harmonii se nedařilo ani ve dvacátém století. Po dvě desetiletí (1915-1936) se tam o jakýsi pořádek starali američtí okupanti. Na domácí scéně převládala nevraživost až nenávist černošské většiny vůči kreolské elitě vládců. Těm ale dominantní postavení skončilo volbami v roce 1957, kdy se k moci dostal stoprocentní černoch Francois Duvalier, původním povoláním lékař, proto zvaný „Papa Doc.“ Z fotografií dělal dojem zlověstného antracitového chrousta.  Rychle zavedl pořádnou diktaturu, jejíž oprávněnou hrůzu naháněli estébáčtí lotři organizace jménem Tonton Macoutes, a vyhlásil se prezidentem na doživotí. To se mu naplnilo v roce 1971. Žezlo po něm převzal jeho přitloustlý syn Jean-Claude Duvalier, méně krutý, ale neméně lakotný, rovněž příznivec značné korupce. Časem došlo k předvídaným nepokojům, násilí v ulicích, až pak v lednu 1986, pod tlakem USA a Francie, americké letadlo ho spolu s početnými členy jeho hamiždné rodiny odtransportovalo na lahodnou Riviéru, kde se pak pustil do úspěšného utrácení nakradených milionů peněz.

-   -   -

Než se tak stalo, neodolal jsem se tam podívat a obhlédnout situaci, jíž byl inspirován Graham Greene při psaní svého thrilleru The Comedians. Očenichat tamější společenství s vlastní, autentickou kulturou, řečí a též s pověstí talentovanýcvh výtvarných kumštýřů. Přitom, měřeno-li americkým metrem, je to svět téměř za rohem, z New Yorku pouhé tři hodiny letu.

Objevily se obrysy ostrova, vidět byl vyprahlý terén, vůbec nic zeleného, žírného. Na letišti hlavního města Port-au-Prince velký nával lidí a u toho chaos, jak v zemích Třetího světa bývá. Odvoz do města mě ujistil v přesvědčení, že tam si auto, bylo-li by vůbec k mání, určitě nepronajmu. Kličkovat mezi davy,  zvířaty, všelijakými povozy na silnicích bídné kvality a bez ukazatelů, kde co kam vede. Pouze na některých hlavních ulicích visel na kandelábru kus rezavého plechu s někdejší, nyní již nečitelnou informací. Za metropolí se cesty nezřídka měnily ve stezky či zcela ustaly. Bažil jsem po mapě ostrova a nebyla k sehnání ani na hlavním turistickém úřadě. (Pořádnou mapu jsem před tím rovněž nesehnal v Izraeli – důvody bezpečnostní, tak jsem slyšel.)

S manželkou a potomkem jsme se usídlili v docela moderních prostorách a pustili se do pěší inspekce města. Měnu tam tehdy měli a třeba ještě mají dvojí – místní gourde a americké dolary. Leckdo se s námi snažil dát do řeči, cosi nabízet, prodávat, ale činilo se tak bez agresivíty, jaké je návštěvník vystaven třeba v Kahíře. Míjíme pár vytesaných státníků na kobylkách, došli jsme k mauzoleu Papa Doca Duvaliera.. Pietní místo dělalo jednoznačně ponurý až zlověstný dojem: komíny do modra, na způsob dětské malovánky pekla. Jakoby komíny pekelných pecí a též koncentráčnických krematorií.

Veseleji se prezentovala velitelství police veřejné i tajné, tamější Lubjanka a kachlíkárna, se zdivem kanárkovitě žlutým. Prezidentský palác byl bělejší než washingtonský White House. Za hradbou nás strážní vojáci docela vlídně pozdravili. Žádná tedy britká strnulost v medvědích čepicích, jejíž nositele lze šimrat a přece se nepohnou. Zaznamenávám skuliny v terénu, z nichž trčily hlavně zbraní. Kulometná hnízda pod trávou, na níž se pásly a zvuk vydávaly středoevropsky vypadající husy.

Po návratu do New Yorku jsem kontaktoval dopisovatele předních švýcarských novin a též kamaráda ještě z našich pražských studií, který se v končinách západní hemisféry předobře vyznal. Tuze se divil této změně k lepšímu: donedávna bylo pouhé přiblížení k prezidentskému pozemku přísně zakázáno a na zahradě vládce parkoval kanóny a tanky.

Haiti se tradičně vyhýbalo regionální spolupráci a ekonomické integraci. Za areálem již chátrajících novostaveb jsem dopochodoval k audienci u důležitého ministra. Lichotil jsem mu zmínkou o odlivu teroru, vyprázdňování mučíren, a přeptával se na palčivé neduhy doby. Ministr se rozpovídal o ekonomii, jmenovitě o starostech s nedostatkem zahraničních investic. Je třeba zdrojů, aby se mohlo budovat a lid byl zaměstnatelný. Jenže do takového klimatu, zejména politicky nepříznivého, se racionální investor nepohrne. V té době se do USA vyvážely zejména baseballové pálky a vlastní krev pro potřebu nemocnic. (Po výpuku pohromy AIDS a zjištění HIV v dodávkách krve z  Haiti, došlo k jejich absolutnímu zákazu. Na našich campusech povstali politicky korektní idioti, protestující proti takové prý rasistické diskriminaci.)

Usedneme v kavárničce, servírováno je cokoliv – dávka rumu za pouhých dvacet amerických haléřů. Vynikající rum Barbancourt v mnoha variantách. Zalíbila se mi příchut kokosová natolik, že jsme podnikli celodenní výpravu do kraje, neznámit se s výrobnou tak znamenitého moku.

Oněch pár turistů v městě volilo taxi, my jsme lezli do občas se vyskytujících autobusů. Výlet od mořské hladiny a tristního mraveniště v metropoli do kopců na dýchatelnější vzduch, tam kde sesazená kreolská elita měla svá sídla. Pokračovali jsme pěšmo, nahlédli do několika galerií, porozprávěli se sdílným  knězem, přidala se k nám místní mládež, nemající potíže s angličtinou. Národ spolu mluví kreolsky, vyučujícím jazykem je ale franština, případně i angličtina. Ptám se po jejich ambicích, přáních do života. Odjezd z ostrova, samozřejmě. Když ne do Ameriky, tak zejména do Montrealu, kde franština kraluje.

Jakoby každý Haiťan maloval či aspoň usiloval něco takového prodávat. Ultrabarevné výtvory, sem tam primitivismus, na mysl přijde Henri Rousseau, plno šmejdu samozřejmě, ale s trpělivostí lze za pakatel získat hodnotné práce. Lze je i najít na proslulém tzv.Iron Market, kde je k mání od všeho – metrové malby v oleji jakož i burské oříšky a podprsenky. Hodně hlomozu u toho, rovněž s nebezpečím být zavalen a usápán chtivými prodavači. (Proč ten celý tržní blok s mohamedánskými minarety tam v Karibiku? Design byl dílem proslulého M.Gustava Eiffela a měl být dodán do jižní Asie, končin nynějšího Pakistánu. V Paříži se ale spletli a poslali na tuto adresu.) Prodává se též láska žen barvy kávy s různým přidáním mléka.

Přítel mi doporučil neopominout restauraci, rovněž pojmenovanou Sans Souci, a představit se paní majitelce, vídeňské uprchlici před Hitlerem. Provdala se za místního Kreola a podařilo se jí na takové adrese realizovat nepravděpodobnou kombinaci elegance z dávného světa a časů, vše umocněno tropickým prostředím, dary přírody, jež Vídeň vskutku nemůže poskytnout. V pozadí nevtíravá hudba a o něco hlasitější zvuky přírody, kolem se pohybovaly elegatně odění služebníci. Předpokládám, že i sem docházíval Graham Greene za inspirací.

Za tmy kráčíme několik uličních bloků zpět k hotelu a ani nás nenapadne se bát. Z chudého lidu věru nešel strach. To bylo tehdy. Teď už delší dobu bych takovou pošetilost doporučoval pouze zájemcům o sebevraždu.

-   -   -

Anti-Duvalierovští oficíři převzali vládu, aniž by se jim podařilo prosadit aspoň zdání stability. O chaos se hodně přičinili příslušníci rozpuštěné organizace Tonton Macoutes, oni estébáčtí vyděrači a mordýři.

V prosince 1990 se konaly volby, které s obrovskou převahou (67%) vyhrál ze země posléze vyhnaný a z církve vyobcovaný katolický kněz, snad Jezuita, Jean-Betrand Aristide, podporovaný zejména chudinou. Během jednoho roku (září 1991) došlo ke krvavému převratu, který vedl nejvyšší velitel vojáků Raoul Cedras. Západ vyhlásil sankce za účelem přivézt zpátky Aristida.

Pak to bylo značně komplikované,  objevila se jména všelijakých kandidátů jako například René Theodore, generální to tajemník strany se zkratkou PUCH (Sjednocená strana haitských komunistů), probíhala mnohá jednání v OSN a Washingtonu. V roce 1993 došlo k vyhlášení amnestie pro pučisty, Clinton poslal flotilu šesti válečných lodí, OSN a USA se podílely na vyslaných vojenských jednotkách půl na půl. Generál Cedras rezignoval, odebral se do exilu a Aristide se vrátil domů. Za pobytu v exilu páter vyklouz se nejen oženil, ale i přivykl velkopanským manýrům, s nároky a opakovanými stížnostmi, že se s ním nezachází dost luxusně. Na domácí půdě rovněž nedošlo k harmonii, prezident se značně svářil s ministerským předsedou a členy kabinetu - v porovnání je vztah Klause s Paroubkem příkladem rajské pohody.. Aristide byl v roce 2004 znovu ze země vypuzen a azyl vyhledal nikoliv v USA, ale v Jižní Africe.

Haiti, země nejen rekordně chudobná, se již řadu let zmítá v chaotické situaci, kde dominuje násilí a stát de facto odumřel. Zahraniční lékaři tam otevřeli kliniku, na níž letos (dle The New York Times, 29.8.2005) již ošetřili víc než tisíc pacientů se střelnými ranami – následky to vzájemných iniciativ mezi gangy. Duvalier měl své Tonton Macoutes, Aristide si pořídil tzv.Chimeres, jimž jdou po krku tzv.Attaches. A ti všichni vzájemně terorizují své spoluobčany. Na fotbalovém turnaji v bývalém slumu Martissant, zvelebeném na úroveň ukázkové obce, došlo k nedávnému (srpen 2005) zabití dvaceti diváků..Usmrtil je, mačetami na kusy rozsekal, konkurenční gang za pasivní přítomnosti policie. Bel Air je nejenom jméno nejluxusnější enklávy kalifornských Beverly Hills,ale také velká část nejubožejších haitských slumů jménem Cité  Soleil, domova několik set tisíc lidí, bez kanalizace a s horami páchnouích odpadků. Tam se konají bitky s mezinárodními jednotkami OSN, které se tam občas odváží objevit v nejprůstřelných vestách a pancéřových vozech.

Situace se v blízké budoucnosti určitě nezlepší. V listopadu 2005 budou totiž volby, zejména obyvatele slumů baží po návratu vypuzeného Aristida, intenzita vzájemného nepřátelství a zoufalství neutuchá a nikdo nikde neví, jak to všechno vyřešit.

Takže nepřekvapuje, že české turistické kanceláře posílají své klienty na opačný konec tohoto ostrova. Pokud by někdo lákal k výpravě opačným směrem, nechť je preventivně odexpedován buď do Bohnic nebo přímo na Pankrác.

KVALITY  VYSOKÝCH  ŠKOL

Vlivný britský týdeník The Economist se ve svém nedávném vydání (10.září 2005) podrobně zabývá globálním porovnáváním úrovně univerzit. Vychází z důkladné, dva roky trvající a v roce 2003 dokončené práce univerzity Jiao Tong v Šanghaji.Tam identifikovali 500 nejkvalitnějších škol světa a vyhodnotili je podle pěti kritérií:

1. Nobelovy ceny (fyzika, chemie, lékařství, ekonomie – jejichž přiznaná váha se časem však snižuje, nelze se pyšnit příliš starým peřím); 2. Přední, značně citovaní vědci v 21 oborech; 3. Průměrný počet publikací v Nature and Science v období 2000 – 2002; 4. Záznamy jednak ve Science Citation Index, jednak ve Social Science Citation Index za stejné období; 5. Tzv. Academic Performance per Faculty - měřítko nedostatečně precizní a použité pouze pro americké a čínské instituce.

The Economist, rozhodně zdroj nikoliv proamerický, dodává objektivní, velmi studenou sprchu, s tvrzením, že „Amerika má nejlepší systém vyššího vzdělání na světě. Sedmnáct z dvaceti nejkvalitnějších univerzit jsou americké. Na amerických univerzitách v současné době působí 70 procent všech laureátů Nobelovy ceny.“

K nevíře! Již před časem (Neviditelný pes, 28.červenec 2004) jsem v článku „Hodnocení univerzit“právě na toto téma napsal: „Jen zřídka lze potkat evropského intelektuála, který by se o počínání Ameriky nevyjadřoval s mravním rozhořčením a na kvality jejího ducha nereagoval úsměšky. Za návštěv v rodné zemi slyším pohrdání a v nejlepším případě politování a podiv, že život mrhám mezi tak prázdnými nekulturními tvory a proč jsem toho ještě nezanechal.“  Když jsem pak uvedl nějaká ta předsudkům neodpovídající fakta, typický evropský znalec odpověděl, že o ty velké výkony se přece zasloužili vesměs Evropané nebo aspoň potomci přistěhovalců. Čímž vyvrátili co? Však Amerika je především výtvor evropské imigrace. Že by národ, vytvořený z takového materiálu, nezřídka zdroj mnohé závisti a nenávisti, by pak tolik zprimitivněl?

Vítězná desítka nejprestižnějších učilišť světa vypadá takto: 1.Harvard (USA); 2.Stanford (USA); 3.California Institute of Technology (USA); 4.Berkeley (USA); 5.Cambridge (Velká Británie); 6.Massachusetts Institute of Technology (USA); 7.Princeton (USA); 8. Yale (USA); 9.Oxford (Velká Británie); 10.Columbia (USA). S dvěma výjimkami samí tito amerikánšětí zabedněnci a nikde v dohledu věhlasné starobylé instituce – Sorbonna, Bologna, Heidelberg či naše stověžatá Praha. Karlova univerzita se v pořadí belhá až ve skupině 301 – 350. Kdysi slavná Humboltova univerzita v Berlíně, v minulosti krášlená intelektuálními giganty s jmény Hegel, Fichte, Planck, Einstein a Heisenberg, už po dobu půl století Nobelovu cenu nezístala ani jednu a na onom rebříčku světového hodnocení se dělí o pětadevadesáté místo s univerzitou v mormonském Utahu.

Za velikánského experta se nepokládám, ale jakožto majitel dvou doktorských kloboučků (Karlova univerzita a Columbia) nějakou zkušenost s porovnáváním kvality přece jen mám. (Vím ze své doby jen o jednom dalším našinci na Columbii a jistěže pár dalších by se našlo na jiných adresách.) V New Yorku v profesorských kruzích přetrvávala již zcela neoprávněná reputace Karlovy univerzity, čemuž jsem mdle přikyvoval a bludné chvály nevyvracel. Rozdíl v akademickém prostředí, obsahu, stylu výuky, kritérií hodnocení, vztahu mezi učiteli a žáky byl radikálně odlišný a schlíple jsem pak korigoval své importované nejapné premisy.

Leč vraťme se k podrobnostem, jak je prezentuje The Economist. Za největší problém pokládá přílišnou roli státu v mimoamerickém světě. Stát si přivlastnil pravomoc mikromanažera, rozhodujícího i o prkotinách akademické obce. Její příslušníci jsou státními zaměstnanci a podle toho se s nimi tak zachází.

Kromě závislosti na eráru a jeho byrokracii, efektivní fungování univerzit podlamuje jejich vlastní obrovitost: rozrostly se ve vzdělávací instituce k nezvládnutí. Pominuto tak bylo prorocké varování anglického spisovatele Kingsley Amise, že „víc znamená hůř“. Univerzita v Římě – 180.000 studentů (kde zkoušky jsou nadále ústní a profesor má na kandidáta pouhých pět minut); Univerzita v Mexico City – 200,000; Anadolu univerzita v Turecku – 530,000. Davy se množí, zdroje nikoliv, stát šetří, znechucené pedagogické kádry odcházejí za lepším.

Nikoliv uniformita,ale rozmanitost charakterizuje úspěšný americký systém, což platí i pro jeho způsob financování. Stát rozhodně není tím jediným a v přemnohých případech ani tím hlavním zdrojem. Soukromá filantropie, pravidelné a nezřídka velmi štědré dary vděčných absolventů, projevujících loajalitu ke své někdejší alma mater  s vervou fanoušků fotbalových klubů. I na naší State University of New York at Binghamton někteří mí bývalí studenti potěší zasláním šeku na milion dolarů. Celonárodně, v roce 2004, tato filantropie dosáhla výše 24,4 miliard dolarů.  Některé soukromé univerzity jako například Harvard či Yale mají více majetku a větší rozpočet než mnohé státy třetího světa. Po mecenáších se pak pojmenovávají budovy a všelijaké ústavy. Averell Harriman, někdejší velvyslanec v Moskvě, věnoval naší Kolumbijské univerzitě 11 milionů dolarů a tak vznikl Harrimanův institut pro studování politických systémů sovětského typu. . Tiskový magnát Annenberg věnoval černošským učilištím sto milionů, ač zajisté ani na jednom se tam nevzdělával. Zbožní puritáni založili v sedmnáctém století Harvard, onu nynější světovou jedničku. Téměř tři století poté, pan Stanford na památku svého zemřelého syna založil na opačném konci kontinentu univerzitu s jeho jménem, nyní hodnocenou jako tu druhou nejznamenitější ve světě. Jednotlivci jako Ezra Cornell, Cornelius Vanderbilt či Johns Hopkins se zasloužili o zrod dnes slavných univerzit, nesoucích jejich jméno. Akademická obec si rovněž přivydělává rostoucím počtem svých patentů, které jim vynášejí přes miliardu dolarů ročně. Ze zdrojů jak veřejných tak soukromých získávají instituce či jednotliví pracovníci granty, finanční podpory někdy v úctyhodné výši.(Například na naší univerzitě, student, zdatný v počítačové technologii, který sem přijel ze severní Moravy, získal od Pentagonu grant půl milionu dolarů.)

Vzdělání v Americe stojí zájemce peníze a výše školného neustále roste. I ty nejdražší instituce ale poskytují značné úlevy studentům ze sociálně slabších rodin. Například osoba z rodiny s ročním příjmem pod 40.000 dolarů má na Harvardu studie zcela zadarmo. Dosud jsem za dlouhá léta vyučování nepotkal nikoho, kdo by nemohl studia dokončit z výlučně finančních důvodů. Lze si vypůjčit, nutno se zadlužit, později se to splatí, takový krok se určitě vyplatí.  Nejpříjemnější je ovšem získání stipendia. Existují tlusté almanachy o stovkách zdrojů, kde žádat. Některé stanoví podmínky jen všeobecné, jiné až přespříliš specifické (například poskytnout podporu v Nebrasce narozeným Indiánům, ochotným věnovat se studiu latiny). Zájemce aby se pustil do trpělivého studia fasciklů. To jsem ale nevěděl v době svých nuzných studentských let. Anglicky jsem se sice domluvil, ale zemi, jejímu fungování, jsem nerozuměl a neuspěl jsem s ani jednou žádostí. Buď jsem žádal příliš brzo nebo příliš pozdě,  jakožto čerstvý imigrant jsem nekvalifikoval tam, kde americké občanství bylo jednou z podmínek, a jakožto přistěhovalec jsem neuspěl v soutěži o peníze rezervované pro studenty zahraniční. Takže nezbývalo, než si koupit smoking u českého vetešníka a jít číšničit na Manhattanu do Vašatovy restaurace na 75.ulici u První avenue.

Větší procento populace se podílí na vyšším vzdělávání než téměř kdekoliv jinde, potvrzuje The Economist. Většina graduantů na bakalářské úrovni jsou ženy, třetinu tvoří příslušníci rasových menšin, 80% studentů si při studiích přivydělává.. Evropské země utratí na vyšší vzdělání pouze 1,1% hrubého národního důchodu, na rozdíl od 2,7% v USA. Tam mají učebny s menším počtem studentů, s efektivnějšími učiteli a s kvalitnějším výzkumem. Evropská komise odhaduje, že 400.000 evropských vědeckých pracovníků z Evropy se teď angažuje v USA, aniž by se jejich většina chtěla kdy vracet. Proporcionálně na počet obyvatelstva, Evropa produkuje jen čtvrtinu patentů než co se jich vymyslí v Americe.

Pod přílišnou kontrolou státu nezávislost univerzit nemůže příliš vzkvétat a rovněž to nepřispívá ke vzniku prostředí, v němž by školy mezi sebou ostře soutěžily, o peníze a pocty se praly. Dává se přednost poklidné harmonii bez existenčně ohrožujících novot.

Jak Evropě, tak Americe ale začínají šlapat na paty Indové a ještě víc Číňané.  Během necelé jedné generace, procento čínské mládeže s přístupem k vyššímu vzdělání se zmnohonásobilo z 2 – 3% na 17%. Během deseti let, se počet udělených doktorátů znásobil dvanáctkrát. (A třetina vyučujícího personálu na University of Peking má doktoráty z amerických učilišť.)

Ale ani situaci na nebi amerického akademického světa nelze prezentovat jen v duhových barvách. Nejvíc mi vadí tam již trvale zabydlená politická korektnost, intolerance, pokrytectví, zdůrazňování oné diversity v podmínkách, kdy odvážlivec se skutečně odlišným názorem si koleduje o malér. S podrobnou zkušeností by se ovšem setkal i v Evropě na sebevelebnějším učilišti.

Ota Ulč

AMERICKÉ  HURIKÁNY  :  KDYŽ  ŽIVLY  BĚSNÍ

(psáno pro měsíčník 51 PRO)

Na rozdíl od jiných Čechů jsem odolal přestěhování jižním směrem na Floridu pod ševelící palmy, k šumícímu oceánu. Sice scenérie lahodná, teploučko, nehrozí tam sněhové vánice, ovšem každoročně se dostaví nějaké to hurikánové neštěstí. Loňského roku 2004 se tak stalo čtyřikrát. V roce 1992 hurikán jménem Andrew (pojmenování je to abecední, v pořadí, v němž se dostaví) vyzmizíkoval celičké město na jižním konci Floridy tak dokonale, že z něj nezbyl kámen na kameni, tříska na třístce. Smeteno, vichrem pídícím rychlostí 250 kilometrů za hodinu, rozprášeno k nenalezení. Původní adresa sto tisíci obyvatel přestala existovat, tolik přibylo náhlých bezdomovců.

Intenzita větrů se měří na škále Saffir – Simpson, od stupně 1 až po maximální 5. Letošní zkázonosná Katrina, zasáhnuvší sousední státy, se přivalila a vytvořila vodní hráz o výši osmi metrů. V New Orleans, půlmilionové metropoli, osmdesát procent budov se ocitlo pod vodou, silnice zatopeny na stovky mil, zasažená oblast je velikosti Velké Británie. Rovněž nelze dosud vyčíslit ztráty v ropném průmyslu: však víc než 4.000 ropných věží v mexickém zálivu poblíž tohoto pobřeží produkuje čtvrtinu všech pohonných hmot Ameriky.

Situaci zkomplikoval nezáviděníhodný unikát, že totiž New Orleans svou větší částí leží níž, než okolní vody. „Největší přírodní katastrofa v historii země. Můžeme se stát svědky doslovného zániku jednoho z velkých měst světa,“ vyjádřily The New York Times, (4.9.2005,WK 1) a dodaly, že „počáteční neschopnost vlády místní a celonárodní účinně zareagovat, naše nemohoucnost a vztek nad průběhem událostí, a co nejhorší,  spěšný skluz do chaosu.“ Město na americké poměry historické, tato kolébka jazzu, s převážně horkým vlhkým klimatem, unikátní atmosférou a tradicí hanebné samosprávy, bující korupce, nepotismu a rekordně vysoké kriminality. Dost pravidelně tamější politici putují do vězení. Současným primátorem je: C.Ray Nagin, černoch z nuzných poměrů.

V porovnání s jinými americkými centry je New Orleans netypický též svým rasovým složením. Černoši – v národě menšina jen třináctiprocentní, - tam tvoří dvoutřetinovou většinu. Celonárodně, devět procent obyvatelstva žije v chudobě, kdežto v New Orleans je je jich víc než trojnásobně (28%) a postihuje naprostou většinu (84%) tamějších černochů.

V neděli 28.srpna starosta Nagin nařídil povinnou evakuaci – poprvé něco takového v historii města. Příkazu se podřídilo odhadem 80 procent obyvatel. Auto ale nemělo 35% černochů a 15% bělochů.. Potřebná komunikace začala váznout, magistrát nevyužil 400 parkujících školních autobusů, nereagoval na nabídku vlaků k transportu z ohrožené oblasti. Deset tisíc lidí našlo přístřeší v Superdomu, sportovní aréně značného rozsahu. Posléze se v ní počet uprchlíků zdvojnásobil a příspěl k podmínkám k nesnesení. Nedostatek vody a jídla, v aréně zhasl elektrický proud, přestala fungovat klimatizace a zločinci se ve tmě dali do práce. Hodně krádeží a neméně znásilňování.. Kriminální choutky se začaly bohatě uplatňovast v ulicích, televizní kamery zaznamenávaly a diváci domácí i zahraniční se seznamovali s divočinou. Policie nejen že nezasahovala, ale mnohde se též podílela na loupení. „Policie je s námi!“ jásal lačný dav. Rabování ve velkém a každá tam pokožka snědá.

Politicky korektní vysvětlení na sebe nenechalo dlouho čekat. The New York Times v úvodníku zdůrazňovaly utrpení čenošských obětí zločinu v Superdomu, s implicitním obviněním většinové společnosti z rasismu, aniž by stálo za relevantní poznamenat, že tito zločinci, ubližující černošským obětem, byli jejich rasoví soukmenovci. Hladoví a žízniví jistěže potřebují najíst a napít, avšak nadále by měl platit rozdíl mezi potřebou mléka pro kojence a vyrabováním obchodu s alkoholem. V televizi jsme sledovali záběry o rabování obchodů, kde naprosto nic by nebylo snědku. Kdosi upozornil na užitečný precedent ze San Franciska po tamějším zemětřesení v roce 1907, kdy starosta vydal příkaz každého rabujícího zastřelit.

Kde začíná a končí jurisdikce města, státu a federace? Nepočítám se mezi ty, kteří by tomu dostatečně rozuměli. Například  tzv.National Guard, na rozdíl od regulérních armádních jednotek je pod komandem jak federálním, tak jednotlivých států, pověřených zasáhnout v případě přírodních katastrof a mimořádného stavu z jiných důvodů. Prezident Jimmy Carter zřídil organizaci s písmeny FEMA (Federal Emergency Management Agency), jejíž původní prioritou byla koordinace, spíš zaměřená na terorismus než na přírodní katastrofy. Národní garda může zasáhnout pouze se souhlasem guvernéra toho kterého státu.

Ještě přírodní živly nepolevily, když začalo ono předpokládané vzájemné obviňování, kdo že zpackal co. Primátor Nagin obvinil federální složky z pomalých reakcí, že nedodaly Národní gardu obnovit pořádek. Proč tedy už neobnovovali místní policajti, místo aby někteří ze služby dezertovali nebo dokonce se také podíleli na rabování? Dodávky s pomocí přece nemohly dorazit po silnicích přes hurikánem smetené mosty.

Bush v roli prezidenta je oslaben. Neočekávané výdaje značně snižují pravděpodobnost úspěchu jeho zamýšlených zákonodárných iniciativ, zejména v oblasti sociálního zaopatření a snížení daňového břemena. Převládá názor, že FEMA tentokrát selhala. Kritici samozřejmě míří prstem k Iráku, odčerpávajícího spoustu zdrojů, energie, pozornosti. Jestliže se vojáci musejí potýkat s povstalci v Bagdádu, nemohou současně zvládnout lupiče v Orleánsu.

Dva týdny po katastrofě, George W.Bush promluvil k národu. Zabýval se třemi tématy. Jednak přiznal odpovědnost federální vlády za svá přemnohá pochybení vypořádat se s tak destruktivní událostí, jednak mluvil o chudobě, jejích kořenech v historii rasové diskriminace. A za třetí, předložil plán, prozatím ve stadiu pouhého záměru, o obnově, rekonstrukci. V rozsahu jednoho z největších v historii světa. Prozatím odhadovaná výše účtu za odstranění škod již dosahuje 200 miliard dolarů a třeba to bude i dražší špás než válečné tažení v Iráku.

Když tedy sečteme: zásah veřejné moci zvládnout úkol tak mamutího rozsahu selhal na všech stupních jurisdikce. Tuze se ozvali tzv.profesionální černoši, kteří přispěchají ke každému incidentu se standardním obviňováním z rasismu, bez ohledu na okolnosti případu. Všudypřítomný velebníček Jesse Jackson tentokrát přirovnal úděl černochů k podpalubí otrokářské lodi, přivážející oběti z afrického ráje do amerického pekla.

Kateřina ovšem nediskriminovala, devastovala oblasti s obyvatelstvem jakékoliv rasy.. Zničila čtyři okresy (parish) v Louisianě a tři okresy v Mississippi s většinou bělošského obyvatelstva. Během několika dnů po hurikánu, tento údajně tolik rasistický národ mezi sebou vybral víc než 800 milionů dolarů – určitě světový rekord v dějinách filantropie, spolu s horami dodávek jídla, šactva, léčiv, hraček, všeho možného. Údajní rasisté poskytli ve svých domovech ubytování mnoha tisícům cizinců bez přístřeší. Rád se nechám poučit informací, kde jinde ve světě kdy došlo k takovému úkazu, bez ohledu na odstín pokožky.

Kde potom máme najít vysvětlení stavu, že došlo i k palbě na zachránce, pokusům sestřelit helikoptéry, které přispěchaly na pomoc? Gangy zločinců se zmocnily ulice, kde zásluhou hurikánu zaniklo jakékoli zdání veřejného pořádku. Vznikla příležitost vybíjet svou nenávist a případně i násilím vyřizovat osobní účty. V této situaci destruktivní, iracionální anarchie, slastného nabytí moci, žádná nabízená ruka nebyla vítána, do cesty se připletnuvší dobrovolník s pomocí se tak stal nepřítelem.

Bush ve své řeči 15.září přednesl program o rekonstrukci, zvelebení, chudoby vymýcení – čímž  se dopouští další ironie: Z jeho někdejších posměšků o tzv.nation building – „budování národů“  došlo pak k právě takovému, tuze komplikovanému a nákladnému počínání v Iráku, a teď z principu Republikánů o žádoucnosti co nejmenšího rozsahu vládnutí a zásahu do života občanů, se vláda míní pustit do obrovského projektu, dosud bez precedentu.

S výjimkou Bushových zarputilých nepřátel, automaticky předem odmítajících jakoukoli jeho iniciativu, většina veřejnosti tento krok vítá, ale s řadou otazníků. Milion lidí ztratilo přístřeší a ne každý bude dychtit po návratu do původního místa spouště. Ne každý podnikatel se požene znovu podnikat tam, kde byl nejen vyplaven, ale i oloupen. Prozatímní průzkum zjistil, že čtvrt milionu evakuovaných z New Orleansu čili polovina původního počtu obyvatel o návratu vůbec neuvažuje. Vyskytla se i doporučení New Orleans vůbec neobnovovat a vystavět si ho někde jinde na příznivější adrese.

Naděje na obnovu, jaké lze vůbec předvídat plusy? Některé protržené hráze, i stometrů dlouhé, se již podařilo zcelit. Příslušníci vojenských sil v Iráku, pokud pocházejí z Katrinou postižených států, se teď budou předčasně vracet domů. Naše domácí starosti se staly prioritou, ubylo zpráv z Iráku, jakoby najednou vůbec nebyl.

Pár dní po Katrině se dostavila další pohroma s jménem Rita. Ta naštěstí nezpůsobila takovou spoušť. V oněch zasažených oblastech Texasu místní orgány správní a policejní nebyly v tak žalostníém stavu jako v Louisianě. Rovněž federální FEMA si tentokrát počínala efektivněji. Navíc, na rozdíl od většiny států, v Texasu je občan oprávněn rabujícího vetřelce zastřelit. I takové opatření prospívá k tlumení ilegálních zálusků.

Naprostá většina veřejnosti včetně její politické reprezentace na celičké škále ideologického spektra vyslovuje své oprávněné starosti, jak bude takový megaprogram financován, jak ještě hrůzněji poroste rozpočtový schodek a jak dlouho se může udržet stav, kdy země nejmocnější zůstane i tou nejzadluženější.

Rekonstrukce se odhaduje na aspoň tři roky. Možná jich bude víc, než se dostaví další hurikány či neštěstí jiného druhu.

Čili, milí Češi, klimaticky, meteorologicky zvýhodnění, jste na tom líp, oceňujte blaho svého vesměs poklidného klimatu.

K O N E C

SVĚDECTVÍ  Z  KOLÉBKY  JAZZU  A  POHŘEBIŠTĚ  CIVILIZACE

Hodně drastické to obvinění Nového Orleansu, americké turistické Potěmkinovy vesnice. Ještě před potopou, před pouhými pár týdny, se tam hrnuly davy návštěvníků do legendárního French Quarter, na Bourbon Street, zajít do Preservation Hall a vychutnávat zvuky kumštýřských muzikantů. Oprávněně ale neviděli důvod, proč si kazit náladu zdržováním se v nevábných, na kilometry rozlehlých končinách, činících věrohodný dojem hodně nevyvinutého třetího světa. Obyvatelstvo málo zaměstnané a značně nezaměstnatelné, město udržující si celonárodní rekord v nejvyšší kriminalitě. Policie se tam odváží vkročit jen v neprůstřelných vestách. Když udeřil hurikán Katrina, ze 249 strážců bezpečnosti se stali dezertéři, v městě vypuklo masivní rabování, jemuž zbylá policie pasivně přihlížela nebo se na něm i aktivně podílela. „Policie je s námi!“ jásal rabující dav.

Tamějšímu stavu věcí odpovídá i kvalita lokálního vládnutí. The New York Daily News, nás seznamuje (4.září 2005): Louisiana a New Orleans mají dlouhou, zaslouženou pověst korupce: jak jednou bývalý kongresman Billy Tauzin řekl, „polovina Louisiany je pod vodou a druhá polovina má na krku trestní stíhání“.

Nedávné skandály vedly k odsouzení čtrnácti soudců státu a k razii FBI získat obchodní a osobní doklady kongresmana z Louisiany.

V roce 1991, proslule zkorumpovaný Demokrat jménem Edwin Edwards usiloval o zvolení guvernérem proti Republikánu, jímž byl David Duke, bývalá hlava Ku Klux Klanu. Edwards, jehož vítězná volební kampaň též obsahovala slogan s výzvou „Zvolte podvodníka“, si v současné době odpykává trest v trvání deseti let pro přijímání úplatků od majitelů kasin. Duke si nedávno odseděl trest za daňový podvod.

Hniloba postihla policejní sbor New Orleansu, který v roce 1990 získal pochybný primát toho celonárodně nejvíc zkorumpovaného a nejmíň výkonného: město má nejvyšší vražednost v Americe. Víc než 50 policistů bylo odsouzeno pro zločiny včetně vraždy, znásilnění a vloupání; toho času dva z nich sedí v cele smrti.

V článku „Hurikán, rasismus, zločin, peníze“ (Neviditelný pes, 20.9.2005) jsem citoval svědectví dobrovolníka o jeho zkušenosti s pomocí vyplaveným a evakuovaným spoluobčanům. Nic neocenili, z deseti snad jen jeden se obtěžoval poděkovat. Vše jim poskytnuté pokládali za oprávněný nárok a domáhali se ještě víc štědrosti. Sobečtí, ignorantní a arogantní, neocenivší dobrou vůli.

Nejinou zkušenost zaznamenal Matthew Anderson, dobrovolník v Salt Lake City, v dalekém Utahu. Z jeho e-mailu vyjímám:

Chci povědět pár věcí o nádherné skupině evakuovaných, které jsme přivítali zde v Utahu. První letadlo přistálo se 152 pasažéry. Národní garda jim při vstupu do letadla zabavila 43 střelných zbraní (jejich vlastnictví je v New Orleans ilegální), 20 nožů, jeden muž měl u sebe 100.000 dolarů v hotovosti, 20 liber marihuány, 10 liber crack, 15 liber metamfetaminů, 10 liber různých nedovolených substancí včetně heroinu.

V průběhu lékařské prohlídky se zjistilo, že rodiče použivali své děti k transportu ukradených šperků (na nich ještě visící cenovka). Během příštích 36 hodin jsme obdrželi dalších 430 evakuovaných osob. Stejně jako první skupina, i tito měly vesměs bohatý trestní rejstřík. Již druhou noc v útulku došlo k pokusu o znásilnění dobrovolné pracovnice, prodeji drog a formování gangu. Když tito lidé přijeli, tak měli příležitost si vybrat šactvo z velkého množství, které darovaly místní náboženské skupiny. Mnozí si ale stěžovali, že to bylo šactvo ne úplně nejnovější. Konal se nábor pro získání zaměstnanců. Z celkového počtu 582 evakuovaných pouze 85 se jich obtěžovalo dostavit.

Media zatracují FEMA a prezidenta Bushe. Zatímco každý v televizi pouze viděl, jak že vláda zklamala lidi, já jsme viděl lidi, kteří zklamali nás. Chudoba není výmluvou chovat se jako dobytek.  Ostatní zasažené oblasti neměly takové problémy! Obtížná situace neospravedlňuje vykrást souseda 24 hodin před tím, než hurikán zasáhne. Já jsem vždy říkal, že New Orleans je nic než latrina. Teď každý má k dispozici důkaz, že to je záchod , který už měl být dávno spláchnut.

Ne každý bude dychtit po návratu do původního místa spouště. Prozatímní průzkum nálady evakuovaných zjistil, že  polovina jich o tom vůbec neuvažuje. Už se vyskytla i doporučení poničenou metropoli neobnovovat a raději ji vystavět někde jinde, na příznivější adrese.

Černoši, v národě menšina jen třináctiprocentní, v New Orleans tvoří dvoutřetinovou většinu všeho obyvatelstva. Celonárodně devět procent národa žije v chudobě, kdežto v New Orleans postihuje velikou černošskou většinu (84%).

Jak jinak ani nemohlo být, ozvali se tzv.profesionální černoši, kteří vždy přispěchají ke každému konfliktu se standardním obviňováním z rasismu, bez ohledu na okolnosti případu. Všudypřítomný velebníček Jesse Jackson tentokrát přirovnal úděl černochů k podpalubí otrokářské lodi, přivážející oběti z afrického ráje do amerického pekla. V Baton Rouge, hlavním městě Louisiany, Jackson přednesl svá přísná obvinění také takto: Bush nejmenoval ani jednoho černocha, aby stál v čele záchranného úsilí po Katrině, Black Caucus zákonodárců, černoští pžedstavitelé v celé Americe jsou velmi dotčeni, že Bush odstrčil stranou černošské obyvatelstvo a že jsou to naši lidé, kteří sedí na střechách domů čekajíce na zachranu, že naši lidé stojí v Superdomu ve frontě na jídlo, vodu o odvoz do bezpečí, naši lidé, kteří jsou uvězněni v chudobě.

A na toto obvinění si troufl odpovědět George Sell, hlasatel devátého televizního kanálu v Baton Rouge takto:

Důstojný  pane Jacksone, starostové jak v New Orleansu tak Baton Rouge jsou černoši, stejně jako nejvyšší policejní velitelé v New Orleansu sa Baton Rouge jsou černoši, velitel státní policie Louisiany je černoch, velitel armádních jednotek, které teď mají na starost New Orleans, je černoch, kongresman reprezentující New Orleans je černoch, a za posledních čtyřicet let političtí předáci Louisiany jsou členy Demokratické strany, vaší to strany. Přestaňte na nás svalovat vinu a podívejte se do zrcadla. Kdykoliv vám něco není po chuti, tak vytahujete trumfy s obviňováním z rasismu. Teď se nacházíme ve strašné krizi, měli bychom držet spolu  a najednou vy si sem přijedete do Louisiany vykřikovat cosi o „rasismu.“ Nikdy nic není vaše vina, vždy to je vina někoho jiného. A tady si teď sedíte pohodlně v bezpečí – proč se neobtěžujete se jít namočit a přiložit ruku k záchraně, tam, kde se po zachráncích střílí?

Něco tak nehorázně politicky nekorektního! O existenčním dopadu na dotyčného opovážlivce jsem se prozatím nic nedozvěděl.

PRO  PŘÍPADNÉ  ZÁJEMCE  O  STUDIUM  V  AMERICE

Kromě zájmu, předpokládané schopnosti, jakéhosi finančního zabezpečení, aby se dalo přežít, nutná je ovšem jazyková zdatnost.Ta se prokazuje zkouškou s písmeny TOEFL (Test of English as a Foreign Language).Vloni ji podstoupilo 750.000 zájemců. Zkouška je písemná, převážně ve formátu multiple choice.

Mám tu po ruce instrukce poněkud obstarožního data: u každé otázky jsou čtyři možné alternativní odpovědi a od kandidáta se požaduje, aby tužkou č.2 začernil příslušné okénko. Kompjútr pak výsledek naprosto objektivně vyhodnotí. Zkouška má tři části: 1.schopnost pochopit řeč mluvenou; 2.schopnost písemného vyjádření; 3.čtení a slovní zásoba. Termín zkoušky je několikrát do roka, lze se jí účastnit ve většině zemí světa (na konzulátech, univerzitách, kulturních střediscích). Prošel jsem adresářem a našel dvě  adresy v Jemenu a jednu v pacifickém království Tonga.

O některých změnách zkouškového formátu nedávno (25.září 2005) informovaly The New York Times. Napříště už nepostačí pouhá „textbook English“ - znalosti učebnice, ale posun ke zjištění schopnosti kandidátů nejen text přečíst, rozumět mu, umět ho napsat a též jazykem srozumitelně komunikovat. Kandidát po přečtení předloženého textu nebo po vyslechnutí zvukového záznamu se k obsahu slovně vyjádří a jeho výkon bude digitálně zaznamenán a vyhodnocen. Ke kompletnímu zavedení této novinky dojde během jednoho roku.

V praxi jsem se potkal s těmi, kteří TOEFL sice zvládli, ale posléze se cítili ztraceni, na přednáškách se vůbec nemohli orientovat. Největší potíže nemívají Evropané včetně našeho slovanského živlu, ani Afričané, ale příchozí z východní Asie – Japonci, Číňané, Korejci, handicapovaní hodně odlišnou strukturou vlastního jazyka a tamějšího pedagogického počínání.  Důraz je na gramatice a nikoliv na mluveném slově. Tradice v tamějších školách je poslouchat, vyslechnout přednášku, dělat si plno poznámek, memorovat fakta, ale hlasivě se příliš neozývat a zejména učiteli neoponovat.

Bývají to ale studenti ti nejpilnější, nejdisciplovanější, často profesory pověřovaní rolí T.A . - tzv. teaching assistants. Vypomáhají v učebně, nezřídka se jim svěřují přednášky v nižších ročnících (undergraduates) a posluchači si pak právem stěžují, že ústnímu projevu asistenta jakkoliv pilného a znalého, nebylo rozumět. Proto tato TOEFL změna.

-   -   -

V demokracii se s občanem zachází jako s dospělou osobou, kdežto v totalitním systému jako s dítětem, že ano. Stát si počíná jako přísný rodič, přikazující, zakazující – ale o svá robátka se postará. Přidělí jim byt, zaměstnání, nalinkuje jim život. Dotyční pak v soukromí na to které rozhodnutí nadávají, aniž by jim zcela došlo, že tímto pozbytím svobody vlastního rozhodování se zbavili pořádného břemena. (To vše si člověk značně uvědomí teprve tehdy, když totalitě unikne. Po připutování do Ameriky, můj sponzor (hraběnka Tolstá z rodiny Lva Nikolajeviče) mě přivítala slovy „Chau ár jů“ a otázkou, co že mám v úmyslu se sebou započít. Zareagoval jsem protiotázkou, na kterou školu mě míní poslat, a dozvěděl jsem se, že na žádnou. Dala mi tlustou knihu s podrobnými informacemi o tisíci institucích vysokého učení, ať že si vyberu. Málem jsem se rozbrečel.)

Tvrzení, že každý strůjcem svého štěstí, lze v Americe doplnit slovy, že každý student je do značné míry strůjcem svého studijního programu. Většina kurzů je nepovinná, žák konzument si vybírá s ohledem na několik kriterií. Například nutnost synchronizace: nelze si přece vybrat čtyři přednášky, probíhající v týž den a hodinu. Do některých kurzů se nelze dostat, poněvadž už jsou přeplněné.  Při volbě se řídit nejen předmětem, ale i reputací přednášejícího.

Nemáme tu reparáty. Když někdo dostane „F“ (failure – nedostatečnou za bídný výkon), nezíská žádný kredit. Zhoršuje se mu ale známkový průměr, na němž hodně záleží s ohledem na budoucí kariéru. Na memorování američtí studenti zvyklí nejsou. O faktech se zpravidla vyjadřují, že jsou to trivia. Namítám jim, že nemohou stavět dům, aniž by měli k dispozici cihly. Z Evropy se dostavivší studenti, s nimiž jsem se setkal, měli zpravidla hlubší všeobecné znalosti.Ty ale neméně zpravidla nedovedli při písemných zkouškách uplatňovat.

Ústní zkoušky jsou výjimkou, musel jsem se jim podrobit jen při zdolávání té nejvyšší, doktorské mety. Jaký to ale byl rozdíl od zkušenosti kdysi na Karlově univerzitě! Tam když kandidát nevěděl, examinátor se na něm pásl, topil, ba i zesměšňoval. Když jsem ale na Kolumbijské univerzitě nedovedl zvládnout otázku, profesor přispěchal s ujištěním, že i ten nejmoudřejší neví všechno a přesedlal na jiné téma. (Hanebně se tehdy z oněch pěti zkoušejících zachoval pouze jeden, totiž Zbigniew Brzezinski. Nebylo se co divit, však to je původem Evropan.)

-   -  -

Příchozího ze zámoří, zejména toho, který prošel budováním vědeckého socialismu, ledacos překvapí - například ochota a trpělivost americké mládeže disciplinovaně stát ve frontě a nepředbíhat. Bude tomu asi proto, že oni takto stát zas moc často nemusí. Čech se najednou ocitne v prostředí s klientelou, která se dostavila třeba ze stovky různých zemí. Značná pak příležitost vybrat si správného kamaráda či kamarádku. Nepřekvapí, že zejména na začátku se spíš tíhne k protějškům stejného nebo podobného původu a řeči. Čech tedy aspoň tíhne k Polákům či dokonce i k Rusům, jichž tu přibývá požehnaně. Hodně spolu drží studenti v Asie, u nichž těžko lze někdy rozpoznat, zda pocházejí z Číny, údajně stále komunistické, z Hongkongu či Taiwanu. Liší se ale od tzv.bananas - banánů sice se žlutou šlupkou, ale bílým obsahem. Asiaté v Americe již narození jsou  rozpoznatelní svou jak řečí, tak manýry. Ale i oni jsou vesměs ti nejznamenitější pilňáčkové, zaboření do učebnic, nejvíc času trávící  v knihovnách.

Což se zdaleka nedá říct zejména o černoších, menšině té politicky a ideologicky nejpreferovanější. Tito tzv.Afro-Američané, kteří vesměs nemají o Africe ponětí, si nepadají do náruče s autentickými Afričany, jichž máme na univerzitách značné množství, a jsou stoprocentně rozpoznatelní, aniž by museli otevřít ústa.  Nikdy jsem tyhle údajné rasové bratry a sestry pohromadě neviděl. Záhada mě zajímala a odpovědi jsem dostal od Afričanů, kteří přicházeli do mé kanceláře k popovídání. Poněvadž černý kontinent trochu znám a když třeba při setkání s Namibijcem se ho zeptám, zda v hlavním městě Windhoeku je blízko hlavní pošty stále ta Kaiser Strasse a Goering Strasse, dotyčný pookřeje, s dojmem, že narazil téměř na krajana. A mnozí se mi svěřovali s nelichotivými názory o amerických černoších, potomcích afrických otroků z desátého kolena: že to jsou vesměs arogantní, pohodlím zkažení lajdáci, kteří raději tancují než studují, stále si stěžují a přesadit je zpátky do Afriky, dlouho by tam nepřežili.

Neodolal jsem se také zeptat na jejich názor na americké černošky a případné milostné zálusky takovým směrem. Jednoznačné odpovědi: jsou panovačné k nesnesení, takovou si přivézt domů, musel bych ji zabít.

Podívejme se na stav americké černošské rodiny. Osmdesát procent dětí se rodí mimo manželství, vyrůstají v prostředí bez otcovské autority. Otec přespříliš často je neznám nebo v kriminále nebo na hřbitově. „Každý rok černoši zabijí víc černochů, než byl celkový počet lynčování v celé historii této země,“ připustil předák kazatel Jesse Jackson (NYT,, 20.10.1993: A23). Břemeno se starostí o potomstvo je pak na matkách, tetičkách, babičkách.

Ženy si zdaleka líp počínají v zaměstnáních a ve školách. Zvětšuje se vzdálenost mezi jejich dosaženým akademickým výkonem. Vzdělané černošky mají potíže najít adekvátní partnery ve svých řadách.

O další komplikaci se postará odstín pokožky. Jako příklad uvedu zprávu z naší Binghamton University, otištěnou ve studentských novinách Pipe Dream (23.září 2005) pod názvem „Forum  asks: Are black women obsolete?“ - čili jsou černošsky zastaralé?

Autorka Polina Aksamentova, jméno spíš ruské než africké, informovala o průběhu každotýdenní schůze organizace BAMS (Binghamton Association for Mixed Students – oním „míšením“ se spíš než rasová identita myslí zájem o družnost mezi osobami rozličného původu, v čehož by případně autentičtí míšenci teprve mohli vzniknout). Přítomní vyjmenovali stereotypy na adresu černošek: že jsou příliš hlasité, agresivní, materialistické. Černoši se jim vyhýbají. Přítomná studentka s jménem Esi Nunoo-Brown prohlásila, že černoši dávají přednost světlejším ženám a není nic světlejšího než bělošky. Někteří přítomní se zmínili o důležitosti odstínu pokožky ve vlastních rodinách, že třeba slyší pokárání od méně tmavého příbuzenstva se slovy „Ty mlč, ty nejsi na mé úrovni.“ A že tyto potupné stereotypy pocházejí z vlastních řad.

Český student aby si dal sakramentský pozor při případném vstupu na minové pole politické korektnosti, vychutnat si její dopad v praxi. Na takovém poli se ovšem neměří stejným metrem, jak ilustruje třeba tento příklad:  Každý ví a nikdo nemůže popřít, že nejlepší akademické výsledky vykazují Asiaté a běloši, a nejhůř na tom jsou Hispánci a černoši..Když tuto samozřejmost si troufl vyslovit profesor Lino Graglia z texaské university, tamější funkcionáři jakož i fakultní kolegové vydali prohlášení, zatracující ho pro tak abhorent („hnusná, ohavná, odpudivá“) slova. Zde již zmíněný Jesse Jackson provinilce obvinil ze šíření fašistické ideologie. Když ale Ward Churchill, plagiátor na univerzitě v Coloradu, vydávající se za amerického Indiána, se opakovaně vyjádřil o obětech v New Yorku 11.září 2001 jako o Hitlerových potomcích, kteří si svůj osud plně zasloužili, a leckdo se nad takovou nehorázností zděsil, rektorát vystoupil na obranu šarlatána Churchilla, s odvoláním na svatosvaté principy svobody slova.

NA  PATY  PŘILEPENÉ  ZVYKLOSTI  BÝVALÝCH  ČASŮ

Vývozci cizích modelů, budovatelé moderních národů, zakopávají o mnohé překážky, vytvořené předchozí historickou zkušeností. Mají plné ruce práce a nedá se říct, že by se jim zcela výtečně dařila. Ale i částečný pokrok si někdy zaslouží, aby se mu zasalutovalo: například nedávným volbám v Afghánistánu s padesátiprocentní účastí národa čili vyšším procentem, než se někdy dosáhne v dlouho již fungujících západních demokraciích. Přitom Taliban – bývalí vládci se zálibou pro znovuzavedení středověkého pořádku, hrozili smrtí každému, kdo by se opovážil voleb zůčastnit. K urnám se z odříznutých usedlostí bez silnic plahočili vesničané i několik dnů. Afghánistán prozatím stále zůstává  společenstvím převážně analfabetů (70% mužů, 90% žen), jen šest procent národa má příležitost těšit se z výhod, které umožňuje elektrický proud. Hospodářství země je závislé na vývozu heroinu a dovozu zahraniční pomoci. Taliban za posledních měsíců podnikl rostoucí počet útoků. Tam, kde se podařilo středověké fanatiky potřít, vakuum vyplnili oni tzv. war lords - bývalí lokální vládci, pro něž vize jakési demokracie určitě není kýženou prioritou.

I v daleko míň primitivním Iráku ledacos se nedaří. Denně dochází k třeskutým událostem, na tržišti vylétají do vzduchu roztrhaná těla zejména civilistů převážně šiítské verze islámu, onoho náboženství, tolik zdůrazňujícího svou příkladně mírovou prapodstatu. Ke krvavé iniciativě se zejména hlásí jordánský fundamentalista Zarqawi, pokládaný za nejdůkladnějšího učedníka a vykonavatele tužeb mesiáše bin Ladina, dlícího někde v neznámé jeskyni.

Zarqawi vyhlásil válku všem Šiítům, této většině iráckého národa, v němž v minulosti – tedy i za Saddama Husseina - dominovala menšina Sunnitů, vyznavačů poněkud odlišné interpretace této tolik mírumilovné víry. Teď se tedy vraždí, jak před tím činil Saddam, jemuž se podařilo zlikvidovat odhadovaný počet 300.000 životů v muslimských řadách, patrně dosavadní rekord. Veřejné mínění ve světě se ale příliš nepohoršovalo, pramálo jsme se o takové nevoli dočítali. Zarqawi v nynější své řeznické roli je pominutelná maličkost, nepříjemnost, v porovnání se satanským počínáním amerických imperialistů, kteří do Iráku přece vtrhli, aby ukradli ropu. Nebýt jich, Saddam mohl pokračovat ve svém vládnutí, jakkoliv málo osvíceném, a Zarqawi se nemusel vůbec obtěžovat.

Téměř surrealisticky zapůsobil nedávný záznam britské televize se záběry z Bagdádu, z probíhajícího nikoliv krveprolití, ale prvního filmového festivalu s promítáním výtvorů místní produkce. Sice žádná ohromující umělecká velkolepost, za níž by se udělovalo mnoho Oscarů, ale přece jen výkon přímo k nevíře pro konzumenta zpráv, prezentovaných zahraničními médii. (Globální sdělovací prostředky nesdělují mnohá příznivá fakta, například: v Iráku vysílá 10 televizních a 75 rozhlasových stanic, vychází 180 novin, funguje 20 univerzit, svá diplomatická zastupitelství otevřelo 47 států.)

V Iráku ovšem nadále vázne budování pilířů jakési demokracie, na paty se tam hodně lepí ony zvyklosti z dřívějších časů. Poučnou ilustraci například poskytl významný americký žurnalista Thomas L.Friedman ve své reportáži, poslané z velitelství obnovovaného iráckého námořnictva v přístavu Umm Qasr (The New York Times, 30.9.2005). Z Kuvajtu dorazil do jižního, převážně šiítského, Iráku, kde fungují britské vojenské jednotky. I tam hrozí nebezpečí, že občasný sebevražedný útočník se odpálí, či nastražená nálož exploduje signálem z mobilního telefonu. Poté co koaliční jednotky začaly uplatňovat tzv.jamming devices tyto signály neutralizovat, povstalci přešli k usmrcování zařízením, kterým si v domovech na dálku otevíráme garáže. Jednoduché a účinné.

Britové tam mají na starost výcvik jednoho tisíce iráckých námořníků, podílet se na veledůležitém úkolu: v onom přístavu se totiž do tankerů den co den pumpuje milion barelů ropy, převážného zdroje (90%) GDP – Gross Domestic Product, celonárodního hospodářského výkonu. Do téhož přístavu dorazí padesát lodí měsíčně se zásobami požadovaného zboží – od ledniček po mikrotrouby. Před třemi lety nikdo z důstojníků neměl mobilní telefon. Teď ho má každý.

Jenže tempo pokroku je hodně nestejné, seznamuje nás Friedman. Jednotka mužstva se rozhodla po obědě zalehnout a pominout odpolední výcvik za příliš velkého horka. Přetrvává sklon řešit prohřešky původními metodami svrženého režimu – například zahrabáním provinilce po krk do rozžhaveného pouštního písku.

Na nejvyšší velitelských místech je několik vynikajících jedinců, ale značně chybí schopné kádry v nižších důstojnických rolích (middle-management). Největším problémem je neschopnost, neochota k vlastnímu rozhodování, převzít na sebe odpovědnost – neblahé to dědictví třiceti let Saddamovy tyranie, kdy i za banální provinění hrozil krutý trest. Taková zkušenost ovšem vedla ke snaze přesouvat odpovědnost za to které rozhodnutí k vyšší až nejvyšší instanci. Nebo aspoň předpokládat, že problém se sám od sebe vyřeší, břemeno přestane být břemenem. Tak či onak, v diktatuře ať už islámského nebo komunistického typu,  v jakékoliv verzi totality, v níž vyšší moc škrtí jedince, jeho iniciativa nikdy nekvete, její ochotě a schopnosti se nedaří.

Nepřehlédnutelnou paralelu lze zaznamenat při porovnání generačních změn a posunu tím správným směrem. Že ta nastupující mladá generace, ať už irácká či post-komunistická není traumatizovaná, handicapovaná neblahou zkušeností. Otevírají se světu, zvládají angličtinu, iniciativa už v nich nevyvolává děs.

V případě obnovované irácké armády, notnou brzdou potřebných změn je ta zcela nejvyšší hierarchie na ministerstvu obrany v Bagdádu, prokazující buď svou neschopnost či nedostatek dobré vůle. Odmítá povyšovat mladé, schopné, talentované důstojníky. Veškeré námořnictvo, ať pilné či lelkující, už delší dobu nedostává žádný plat.

V porovnání s českým stavem věcí,  takto neblaze se české armádě, byť bez námořnictva, nikdy nevedlo.

UMĚNÍ  PADĚLANÉ  A  KRADENÉ

Slýcháme chmurné předpovědi, že ze světa postupně zmizí vše původní, autentické, originální. Tento náš umělý, přeumělkovaný plastický svět nabízí substituce, náhražky náhražek. Umělé maso.  Na Taiwanu již vyrábějí jedlé talíře.

Před časem (Neviditelný pes, 1.7.2004) jsem v článku nazvaném „Umění imitovat umění“ dumal, jak že muzeům nezbývá dost peněz nejen na obohacování sbírek, ale i na vystavování toho, co v majetnictví mají. Nemohu-li si dovolit originál, co tedy aspoň imitaci? Rovněž stále nechodíme na koncerty a daleko víc jsme vystaveni reprodukované hudbě. Začátkem dvacátého století Medici Society v Londýně spolu s firmou v Lipsku začala produkovat kopie, téměř nerozeznatelné od originálů. V roce 1976, firma Polaroid začala v bostonském muzeu umění experimentovat s fotografováním originálů. Výsledky byly tak vynikající, že nynější tzv. Polaroid Museum Replica Collection prodává reprodukce více než sto prací světových mistrů, nezřídka za několik tisíc dolarů.

Do byznysu s napodobeninami se již pustilo mnoho napodovatelů. V New Yorku existuje galerie s jménem TRUE FAKES – čili „Pravé padělky“, náramný to oxymoron, logický nonsens jako třeba je suchá voda, živý nebožtík či demokratický komunista.. Provozovatelé takové galerie se považují za poctivce, však ničeho podvodného se nedopouštějí. Ovšem dnešní poctivá reprodukce se může stát zítřejším klamem. Též dlužno rozlišovat mezi podvodným dílem a podvodným tvůrcem, když třeba posmrtná díla Pablo Picassa vytváří šikovný imitátor Pavel Pinkas z Žižkova. Nikdo zajisté nikdy nespočítá, kolik takových plagiátů pobíhá po světě, kolik sběratelů se v dobré víře raduje z podvodu.

Pokračovatel ale může zazářit nad původním tvůrcem, stejně jako překlad občas přetrumfne originál. Za druhé světové války Hollywood za poměrně málo peněz vyrobil film Casablanca  a výsledkem je klasika, úplný kult v černobílém. Připomeňme si: americký expatriot a majitel nočního klubu Rick Blane (Humphrey Bogard), před nacisty prchající jeho někdejší láska Ilsa Lund (Ingrid Bergmannová) a její český manžel s nepravděpodobným jménem Viktor Laszlo. Cynik Rick obětuje svou lásku, manželskému páru umožní únik ze spáru nacistů a sám odjíždí do rovníkové Afriky.

Dočítám se, že jeden hudební kritik uvažuje o napsání pokračování. Že třeba Laszlo se vrátil do Prahy a podílel se na likvidaci Heydricha. Ano, proč ne. Šlechetného Ricka mohla v Africe kousnout moucha tse-tse, nešťastná Ingrid vstoupila do kláštera, stala se z ní jeptiška – misionářka a jako taková svou někdejší velkou lásku potkává, když on zrovna dodýchává na břehu malariálního Konga. Nebo jinak: Vždyť ta Ingrid docela dobře mohla být zakuklená nacistická špionka, která po válce mizí do Argentiny, kde Rick má na pampách farmu s tisícovým stádem dobytka. Možnosti neomezené. Vždyť Otello třeba Desdemonu nedoškrtil a podařilo se ji včas dopravit na resusitační oddělení. Nedorozumění se vysvětlilo a padouch Jago si to pak pořádně odskákal. Cizoložná Anna Karenina neskočila pod vlak, poněvadž carští železničáři zrovna stávkovali.

Zejména Hollywood dovede hravě položit realitu na lopatky, mnohdy s neblahým dopadem, že například značná část americké mládeže pokládá filmový paskvil J.F.K. režiséra Olivera Stona za směrodatný zdroj vysvětlení okolností o vraždě prezidenta.

-   -   -

Každou chvíli se nějaký potrhlík pokusí zvandalizovat ten který skvost, vzteky rozřezat ty které van Goghovy slunečnice. Výdaje s pojištěním rostou do výše často tak neúnosné, že muzea jsou přinucena své poklady rozprodávat na anonymní, nezřídka japonské či arabské adresy.

Víc než poškození exponátu ale hrozí jeho odcizení. K takovým krádežím dochází nejen v Českého republice, je to celosvětový fenomén, postihující i tak proslule poctivé končiny ve Skandinávii. V srpnu 2004 za bílého (třeba i pošmourného, deštivého) dne dva maskovaní lupiči s pistolemi v ruce si z Munchova muzea v norském Oslu odnesli dva nejslavnější obrazy v hodnotě desítek milionů dolarů, sedli to auta (Audi černé barvy), odjeli a dodnes se po nich marně pátrá. V Americe prozatím největší pohromu postihlo před patnácti lety Boston - Isabele Steward Gardner Museum. Skupina lupičů v policejních uniformách, ti přepadli a svázali dva legitimní hlídače a během jedné a půl hodiny si odborně vybrali nejvzácnější exponáty včetně Rembrandtovy jediné známé krajinky, pěti olejů Vermeera, pěti kreseb Degase. Penězi vyčíslená odhadovaná ztráta: dosáhla 300 milionů dolarů a dodnes zůstává případ nevyřešen.

Z týdeníku U.S. News World Report (10.10.2005) se dozvídám, že krádeže uměleckých předmětů - obrazů, starožitností, vzácných knih,  všelijakých memorábilií, od šavlí z doby občanské války až po podprsenky Marilyn Monroe, se staly byznysem s obratem čtyř až šesti miliard, rozrostly se do rozměrů třetího největšího černého trhu na světě, pouze obchodování s drogami a zbraněmi je značnější. Jedna úspěšná krádež uměleckých předmětů může vynést víc, než tisíckrát uskutečněné a riskantnější vyloupení banky. Kriminálníkům tyto skutečnosti jsou pak značnou inspirací.

Dosud neexistuje univerzální celosvětová databáze ukradených vzácností. The Art Loss Register, ten prozatím nejdůkladnější zdroj, obsahuje informace o 160.000 uměleckých předmětech, jejichž počet se rozrůstá o 10.000 až 15.000, rok co rok. Mezi nimi je 300 prací Chagalla a 500 Picassů. Pilně si počínají početní experti v policejních řadách Španělska a Itálie. V USA se podaří úspěšně vyřešit jen pět procent případů.

Snadnější bývá skvostu se zmocnit než ho bezpečně zpeněžit. Zcizitelé se mnohdy snaží lup vrátit ze cenu výkupného. Jednat či nejednat? Nastává pak dilema, s nímž se svět musí potýkat ve střetu s mezinárodním terorismem.

STŘÍLET  NEBO NESTŘÍLET

V mládí za pražských studií jsem byl přesvědčen o existenci zákona schválnosti: když dlouho nejela tramvaj, dala se přivolat zapálením cigarety. Teď když v Americe zasednu k jídlu, téměř nevyhnutelně zazvoní telefon a kdosi mi cosi nabízí, požaduje, škemrá o peníze nebo chce zkoumat mé mínění o tom kterém tématu. Vždy to začne oním bezobsažným How are you, na něž zareaguji zmatením rušitele mého domácího klidu buď s dotazem „Proč to chcete vědět, vždyť mě přece neznáte“ nebo s ujištěním „Děkuji za optání. Dnes se mám hůř než včera a mám se líp, než jak na tom budu zítra.“

Před pár dny během oběda se ozval hlas hodně z dálky, s žádostí o závažný průzkum mého mínění, o pouhou jednu minutu mého času. Minut však bylo víc, o to se postaral projev vysokého funkcionáře organizace NRA – National Rifle Association, té politicky hodně konzervativní, jejímž jménem občas promlouvá Charlton Heston, někdejší sympatická hollywoodská hvězda.

Čestnou vojenskou povinnosti ochraňovat socialistickou vlast jsem vykonával u černých baronů beze zbraně a ani teď na opačné straně třídně rozděleného světa, jak se dřív tvrdívalo, tady u imperialistů jsem dosud nepocítil potřebu pořídit si bambitku. Nemíním se ale tvářit blazeovaně či dokonce se pošklebovat, však jedno střetnutí se zločinem, první pocit vlastního ohrožení zpravidla postačí k radikálnímu ideologickému posunu, změně názoru na tak zásadní věc. Znám řadu našinců zde v Americe, příslušníků velmi pracující třídy, kteří se ozbrojili, vstoupili do příslušných klubů, chodí trénovat na střelnice a na NRA nedají dopustit. Zbraň nikoliv jako symptom krvelačných sklonů, ale jako záruka vlastní jistoty a svobody. Dočetl jsem se o dětství Condoleezzy Riceové, jak zbraň v rukách jejího otce tehdy v chudičké jižanské Alabamě nebyla hrozbou, ale ochranou, ať už před bělošskými rasisty či černošskými soukmenovci.

Funkcionář NRA na telefonu vznesl otázku: „Jste doma, lupič vám vnikne do bytu. Na Floridě došlo k přijetí zákona, že před zločincem nemusíte utíkat, ale smíte se bránit, vystřelit. A je naší snahou prosadit přijetí tohoto floridského zákona v celé zemi…“  Hlas v telefonu se začal ztrácet a tak jsem odložil sluchátko dřív, než jsem musel vyslechnout hlavní důvod, proč k zavolání a přerušení oběda vůbec došlo – přece žádost o zaslání pokud možno co největší sumy peněz, aby se tak dobrá věc podařila.

Po tomto zážitku jsem se začal věnovat novinám – The New York Times. A právě toho dne (4.října 2005) v článku s titulkem „Tourists to Florida Get Warning as Greetings“ jsem se dozvěděl o iniciativě organizace, prosazující zákaz střelných zbraní (Brady Campaign to Prevent Gun Violence). Zatímco NRA usiluje o celonárodní přijetí floridského zákona, tato organizace s jménem Bradyho (doživotně handicapovaného kulí, kterou vypálil milionářský spratek při pokusu zabít Ronalda Reagana, aby tak zaimponoval teprve rozkvétající filmové herečce Jodie Fosterové) se snaží onen zákon zvrátit. Nelze ovšem vyhlásit Floridě válku, ale zasáhnout ji ekonomicky, bojkotem. Přece tento Sunshine State velice potřebuje přízeň turistů, jichž tam ročně přijede na 80 milionů a utratí odhadovaných 57 miliard dolarů.

Odpůrci zákona spustili značnou mediální kampaň, s varováním v předních novinách v Bostonu, Chicagu a Detroitu, s mapou Floridy ve tvaru zlověstně namířené pistole. Totéž se objevilo v londýnském The Guardian. Přijíždí hodně Evropanů, zejména z Velké Británie. Tamější Association of British Travel Agents informuje své klienty o onom novém sporném opatření.

Od pondělka do pátku, od 9 do 17 hodin (o víkendu pauza), na mezinárodním letišti v Miami, pracovníci Bradyho organizace vítají hosty domácí a zámořské s varujícími letáky: „Nepouštěte se do sporů s místními lidmi! Jestliže na vás někdo udělá dojem, že je rozloben, snažte se zachovat co nejpozitivnější postoj, nekřičte, vyvarujte se výhrůžným gestům.“  Návštěvníkům Floridy se důrazně doporučují „sensible precautions“ (rozumná opatření, opatrnost), aby nerudný popuzený domorodec do neinformovaného nenapumpoval pár kulí. Takto se protestuje proti novému zákonu, který údajně opravňuje použít zbraň na veřejnosti, aniž by se napřed snažil místo opustit.

S toutéž iniciativou se započne i na letišti v Orlandu, kde vystupují návštěvníci Disneyho pavilonů.

Což mě zmátlo: hlas v telefonu mě jménem NRA ujišťoval o výhodách nového zákona, mě opravňujícího takto se bránit v privátě, pod vlastní střechou, kdežto Bradyho organizace se zmiňuje o veřejných prostorách (public places), přístupných a tedy ohrožení vystavených každému. Jedna strana se nepochybně snaží nás mást.

K věci se vyjádřil i Jeb Bush (bratr prezidenta G.W.Bushe), guvernér státu Florida. Odsoudil takovou „zastrašující taktiku“ a zdůraznil, že v současné době kriminalita na Floridě je ta nejnižší za posledních 34 roků. Z 16 milionů obyvatel Floridy, pouze 350.000 má oprávnění použít oprávnění tohoto zákona na veřejnosti. Mluvčí NRA ujistila: „ Turisté nemají vůbec žádný důvod se na Floridě něčeho obávat, pokud nepřišli vloupat se do našich domů, násilím se zmocnit našich automobilů či na nás zaútočit v ulicích.“

Dosud není známo, zda kampaň ohrozila turistický ruch. Návštěvníci reagují různě. Někdo je šokován, jiný, jako například Steven Stoller, dostavivší se ze státu New Jersey, prohlásil, že je rád být takto informován a rovněž je rád, že takový zákon existuje.

Jak by po přijetí takového zákona asi vypadala reakce v Čechách? Bez pistolnické tradice, bez hurikánů, prozatím jen s jednou povodňovou pohromou.

VYBÍRÁNÍ  NEJVYŠŠÍCH  SOUDCŮ

Nevím o státu, v němž by instituce Nejvyššího soudu měla větší váhu, politický dopad, než je tomu v USA. Devět mužů (a poslední dobou i ženy) v černách robách se těší větší pozornosti a většinou též respektu, než docilují kongresmani, senátoři, guvernéři, prezidenti. Jejich jména jsou veřejnosti známá. Kolik občanů České republiky zná jména svých nejvyšších sudích?

USA – tento relativně mladý, nedávný útvar – má tu na světě nejstarší, stále platnou ústavu. V době svého zrodu znamenala radikální změnu. Jednou z jejích novot byl systém checks and balances, opatření proti zneužití moci, proto rozdělené do tří větví – výkonné, zákonodárné a soudní. Pověření vykonavatelé moci jsou volení, veřejnost jim dala nejvíc hlasů.. Zcela jinak je tomu ale v případě federálních soudců na všech úrovních, včetně té nejvyšší. (A rovněž na rozdíl od volených soudců s jurisdikcí omezenou pro území toho kterého z padesáti států.)

K uzákonění tak důležité výjimky z demokratického pravidla odpovědnosti držitele mandátu vůči těm, kteří mu ho svěřili, tvůrce ústavy nepochybně vedla snaha o objektivitu, integritu, nezávislost na vůli ne vždy racionálně naladěné většiny obyvatelstva. Soudci se ale mohou stát překážkou potřebných iniciativ, o než usilovaly druhé dvě vládní větve. Například  New Deal - osvícený reformní program F.D.Roosevelta vypořádat se s dopadem hospodářské krize třicátých let – narážel na překážky tak značné, že zfrustrovaný prezident se marně snažil zbavit se sabotujících juristů.

Navíc, takové jmenování k Nejvyššímu soudu je na doživotí čili na dobu delší, než pobyt v Bílém domě prezidenta, který kandidáta úspěšně prosadil. Takové jmenování se často pokládá za to nejdůležitější, které kdy vykonal a které pak zanechalo dlouho trvající dopad.. Záleží na kalibru kandidáta, jakkoliv bez záruky, že dojde ke zdárnému naplnění předpokladů. Dotyčný nezávislý, nesesaditelný jurista může i tuze nepříjemně překvapit. Prezident Eisenhower přiznal, že jeho úplně nejhorším rozhodnutím za osm let v čele země bylo jmenování Earl Warrena, bývalého guvernéra Kalifornie předsedou Nejvyššího soudu. Warren, Republikán spíš   konzervativní inklinace, se přetvořil v liberálního reformátora, jehož trvající dopad je neméně trvale proklínán na mnohých adresách.

Prezidentem vybraného kandidáta schvaluje senát. Za posledních pár desetiletí to přestala být pouhá formální procedura. Počínání soudců na federální úrovni se rovněž změnilo: došlo k polarizaci mezi tzv.strict constructivists na jedné straně, snažících se držet původního úmyslu tvůrců ústavy (original intent), a tzv.activists, kteří se snaží ústavu přeinterpretovat, aby jejím jménem mohli prosadit svůj záměr. Například vyloučit jakoukoliv zmínku o Bohu ve veřejných školách. Současně se změnilo klima v senátu, kde z někdejšího prostředí vzájemně se respektujících gentlemanů se stalo kolbiště často znepřátelených gladiátorů a po příkrých slovech animozita setrvává i po skončeném zasedání.

Nominovaný kandidát musí absolvovat několik dní trvající výslech, odpovídat na otázky členů justičního výboru (Judiciary Committee). Media pak dost detailně prezentují jeho nezřídka dramatický průběh. Za nezapomenutelné pokládám  nehorázné útoky senátora Edwarda Kennedyho na kandidáta Roberta Borka. Tento významný jurista a autor byl tupen politikem alkoholikem, kterého pouze jeho jméno zachránilo před kriminálem, kam značně patřil.(Kvůli události na ostrově Chappaquiddick, kde zavinil smrt sekretářky jménem Joe Kopecne a čin se snažil zatajit.) Nelze přece zapomenout Kennedyho tehdejší tvrzení, že kdyby Bork – tehdejší významný člen federálního odvolacího soudu - se stal členem Nejvyššího soudu, nebylo by v celé Americe ženy, která by bez děsu mohla spát.

Teprve když výbor většinou hlasů doporučí nominaci, bude o ní hlasováním rozhodovat stočlenný senát. Přibývá případů, že naděje ve výboru zhasne či Bílý dům kandidaturu vezme zpět.

Nejvyšší soud ve svém nynějším složení byl dost vyvážen v poměru čtyř spíš konzervativních „konstruktivistů“ proti čtyřem spíš liberálním „aktivistům,“  takže často záleželo na devátém hlasu, jak rozhodnutí dopadne. To byl hlas soudkyně Sandry Day O´Connor, která ale teď na sklonku léta 2005 a před dopadem hurikánu Katrina oznámila svou rezignaci.

Krátce před tím zemřel delší dobu již vážně nemocný  William H.Rehnquist, předseda Nejvyššího soudu. Jeho nahradil přísnou proceduru před zkoumajícím justičním justičním výborem úspěšně zvládnuvší John Roberts, odborník s výtečnou kvalifikací a konzervativním zaměřením stejně jako jeho zemřelý předchůdce.  Teď s rezignací Sandry O´Connor se naskytla příležitost jmenovat osobu – či, přesněji, ženu - solidně, spolehlivě konzervativní orientace.(To ovšem za předpokladu, že slibný kandidát po uvedení do funkce nezmění své barvy, tak jak prokázal Earl Warren kdysi, a značně později též David Souter, někdejší málo známý soudce ze státu New Hampshire, jehož si vybral Bush starší. Souter se převtělil v liberála, jímž je dodnes.)

Konzervativci najednou před sebou měli příležitost prosadit zásadní ideologický posun v orientaci celého soudu, teď v době,v níž se patrně bude rozhodovat o závažných záležitostech jako Affirmative Action, legitimitě potratů, manželství homosexuálů či trestu smrti. Právě v současné době nejvyšší soudní stolice dumá o legitimitě zákona o euthanasii ve státu Oregonu, toho jediného, který ji dovoluje.

Proto ten mimořádný zájem, koho bude Bush nominovat. Ve výběru schopných lidí si prozatím zdárně počínal, jak potvrzovaly osobnosti kalibru Colina Powella, Condoleezzy Rice, a teď naposled v případě soudce Johna Robertse, jehož úctyhodnou kvalifikaci přiznávali i ti největší političtí odpůrci. Tentokrát Bush předstoupil před kamery a jako svou vyvolenou kandidátku představil postarší paní malé postavy v modrých šatech, že to je Harriet Miersová, jeho privátní právní poradkyně, ta prý nejvíc kvalifikovaná zasednout u nejvyšší justiční instance. Bush pominul řadu významných, tuze vhodných osobností a rozhodl se pro někoho s privátní praxí v oboru obchodního práva, bez zkušenosti s ústavním právem, jehož interpretací se přece Nejvyšší soud zejména zabývá. Národ se divil, konzervativci jako vlivní William Kristol, Pat Buchanan či George Will se zděsili z takového prohlášení a zmeškané příležitosti, která se naskytla. Komentátor Charles Krauthammer tuhle volbu označil jako špatný vtip. Jiní přirovnávali Bushův krok k iniciativě šíleného imperátora Caliguly učinit svého koně senátorem.

Everet Dirksen, někdejší proslulý senátor ze státu Illinois, když kritizován, že do funkcí prosazoval své přátele, odpověděl otázkou, zda se od něho očekává, že bude dávat přednost svým nepřátelům Bush si pospíšil s ujištěním, že dotyčnou dobře zná už dvacet let a je přesvědčen o pevnosti jejích konzervativních zásad (tedy na rozdíl od již zmíněného, na obrtlíku se otočivšího soudce Soutera, kterého k Nejvyššímu soudu doporučil otec Bush po pouze jednom setkání). Že „vidí do jejího nitra“, ujistil stejnými slovy, jako již v minulosti učinil v případě Vladimíra Putina. Konzervativci zapochybovali o pevnosti zásad této kandidátky, bývalé členky Demokratické strany, která finančně podpořila Al Gora v jeho snaze získat Bílý dům v roce 2000, rovněž bývalé katoličky, posléze znovuzrozené křesťanky (Born again Evangelical Christian) - přetvoření, jehož rovněž docílil světec Jimmy Carter.

Právnička Miersová zůstává neznámou veličinou, justiční výbor v senátu nemá možnost zkoumat její neexistující publikace – časté to úskalí, na němž pak může kandidatura ztroskotat. V této souvislosti nelze zcela potlačit myšlenku, že právě toto minus ovlivnilo Bushovu volbu. Prozatím původní reakce odpůrců v řadách Demokratické strany byla rozpačitá, obojaká, rozhodně příznivější než v řadách konzervativců Bushovy vlastní Republikánské strany. Demokraté dokonce obviňují kritiky z “elitismu“ (poněvadž dotyčná není absolventkou prestižní školy jako Harvard či Yale), a hodně pokroková senátorka Barbara Mikulski přidala obvinění ze sexismu.

-   -   -

Nikdo ale Miersové nevyčítá jiný nedostatek, který člověka, neobeznámeného s americkou realitou, okamžitě trkne: že totiž kandidátka na křeslo u Nejvyššího soudu nikdy v životě nezasedala ani u té nejnižší soudní instance. Všech ostatních osm členů dosáhlo nejvyšší mety povýšením z působení u odvolacího soudu.

Jenže historie je taková, že z celkového dosavadního počtu 109 členů Nejvyššího soudu, 41 z nich nemělo vůbec žádnou zkušenost s rozhodováním v taláru. V padesátých letech minulého století, za předsednictví profesionálního politika Earl Warrena, s ním tehdy fungovali tři bývalí senátoři z legislativy a z exekutivy dva bývalí attorney general (kombinace generálního prokurátora a ministra spravedlnosti).

Mezi nejznamenitějšími juristy své doby byla řada těchto outsiderů jako například Felix Frankfurter (1939 – 1962), původně profesor na Harvardově univerzitě, a před ním Louis D.Brandeis (1916 – 1939), právník s českými kořeny, po němž je pojmenována výtečná univerzita. (Dočetl jsem se, ale informaci jsem si neověřoval, že Brandeis pomáhal T.G. Masarykovi při formulaci základních dokumentů vznikajícího československého  státu, včetně vyhlášení nezávislosti.)

Příliv outsiderů v posledních letech pominul a převládá názor, že řada politiků, kteří se u Nejvyššího soudu úspěšně uplatnili, by v dnešní době se svou nominací vůbec neuspěli. Rovněž ale přetrvává názor, že takový člověk může být vítaným přínosem, s jinou zkušeností, zdrojem jiného pohledu na složitosti současné doby.

O osudu této nejposlednější nominace lze slyšet různé dohady. Konzervativci doufají, že kandidátka se ztrapní, v průběhu kádrování neuspěje, justiční výbor ji odmítne. Nebo že Bush si své původní rozhodnutí ještě rozmyslí a nominaci stáhne zpět

BLAHOPŘÁNÍ

Pospíchám s gratulací k dosažení patnáctých narozenin ČESKÉHO DIALOGU - v dnešních mediálních podmínkách dosažený věk to je věru úctyhodný, až požehnaný. Smekám a salutuji primární tvůrkyni Evě Střížovské za její výdrž, kterou aby mnozí outsideři pokládali za vyloženě pošetilé počínání. Tak už to však v životě chodí a opakovaně jsem si ověřoval zejména v zahraničním prostředí mezi našinci, že k užitečné práci, k viditelnému výkonu, se víc než provolání, rezoluce, petice či vytváření organizačních výborů potřebuje jedinec, s vervou a energií nenechat se otrávit nevyhnutelnými překážkami v cestě. Jak třeba potvrzuje výkon exilových nakladatelství, pár takových vytrvalých a případně i zarputilých nadšenců dovedlo popřít pravdivost varování, že stokrát nic umořilo osla..A nutno mít i štěstí, jak údajně Napoleon nabádal své generály, a mít pak po ruce správné spolupracovníky, v tomto našem případě spíš spolupracovnice kalibru Martiny Fialkové.

Z jejich časopisu se dozvídám o exitenci Edity Baťové de Oliveira a o rodinném příbuzenství přítelkyně Jany Outratové s Karolínou Světlou. Mezinárodní český klub umožňuje všemožná obohacení nás roztroušených po světě. Jak se to dá pak všechno stihnout, s rozpočtem na cezené nudli, s pobíháním Evy Střížovské po všemožných kontinentech?  Letos jsem jsem ji zastihl dvakrát – jednak v žírné Iowě, na konferenci v městě Cedar Rapids, jednak ve stanu na Floridě při další našinecké události. Příště ji třeba potkám v Tramtárii mezi Papuánci.

NESTEJNOST  STÁTŮ  POD  STEJNOU  STŘECHOU

Zásluhou nedávných hurikánů došlo též k záplavě nelichotivé korespondence. Například Reverend Jesse Lee Paterson via WorldNetCom se ozval takto:

„Před takovou pohromou se v minulosti černoši včas vzdálili. Tentokrát jejich část,  pasivní, žijící ze sociální podpory, zůstala na místě a čekala, až se o ní stát postará. Před pěti lety v debatě Národní asociace černošských žurnalistů jsem řekl, že kdyby běloši se z této země odstěhovali a předali ji černochům, ti by ji do deseti let přeměnili v úplné ghetto. Přítomní se mnou ostře nesouhlasili. Já teď se sebou také nesouhlasím. Postačily tři dny, aby černoši ze Superdomu a z Convention Center udělali ghetto, plné krádeží, znásilňování a vražd. Za takovou řádící nemorálnost prezident Bush vskutku nemůže.“

Jeden nejmenovaný veřejný činitel státu Louisiana si troufl porovnat počínání svého státu s Texasem. Z dvaceti dvou příkladů vyjímám:

Texas:Obyvatelé na sebe vzali odpovědnost za záchranná opatření a evakuaci.

Louisiana: Obyvatelé čekali, až se vláda o ně postará.

TX: Místní a státní činitelé se postarali o ochranu občanů a jejich majetku.

LA: Místní a státní činitelé obviňují federální vládu, že se nepostarala.

TX: Policie zůstala na svých místech ochraňovat veřejnost.

LA: Policisté dezertovali, aby se sami zachránili.

TX: Místní policie se postarala, aby nedošlo k rabování.

LA: Místní policie se podílela na rabování.

TX: Odsouzení zločinci byli včas převezeni do věznic mimo hurikánovou oblast.

LA: Došlo k propuštění vězňů, kteří se pak podíleli na rabování.

TX: Produktivní přičinlivý stát spravují Republikáni.

LA: Vláda, závislá na systému veřejných podpor, je v rukách Demokratů.

-  -  -

Každopádně stranicky motivované porovnání stavu věcí, který ale při nejlepší vůli nelze přehlédnout. Myslí vandruji do svých amerických začátků: zajisté jsem nebyl jediný přistěhovalec, který vnímal „Ameriku“ jako homogenní pojem a nikoliv jako společenství mnoha útvarů, které se liší velikostí (Aljaška je pět set krát větší než stát Rhode Island), počtem obyvatelstva (Rhode Island jich má dvojnásobek, než Aljaška), jeho úrovní a mentalitou, a také klimatem, svou přírodou a historií. Věděl jsem ovšem, že sníh a ledovce jsou na Aljašce, kdežto pouštní žár převládá v Arizoně, že polární medvěd mě může pozřít hodně na severu, kdežto na jihu na Floridě by to mohl uskutečnit aligátor, jehož si stále pletu s krokodýlem. Ale netušil jsem, jak rozdílné je zákonodárství od státu ke státu.

Americký kontinent jsem za volantem různými cestami přejel několikrát, mnohokrát. Dálnice k nerozlišení, dlouhé mosty. Ten úplně nejdelší, do vzdálenosti téměř čtyřicet kilometrů, zrovna vedl zde kritizovanou Louisianou, přes jezero Pontchartrain až k vjezdu do Nového Orleánsu, Mekky jazzu. Přetrvává ve mně zážitek z onoho tehdy zcela prázdného mostu, jak se přede mnou a také za mnou ztrácel v mlhách  pozdního odpoledne, nikde nic jakýmkoliv směrem. Pocity pádícího ztracence, obklopeného mnohými vodami.

A za jezerem mokřiny, bažiny, výlučně jen nížiny se subtropickým klimatem, horkým, vlhkým, jemuž zejména v letních měsících je radno se vyhnout. Na polích se tam daří sojovým bobům, cukrové třtině, rýži a bavlně. Tuhle Louisianu si koncem sedmnáctého století přisvojili Francouzové, aby ji začátkem devatenáctého století, v době s jinými závažnými starostmi, za pakatel prodali Američanům. Britové ze své severní kolonie Nova Scotia uspořádali jižním směrem násilný odsun tisíců francouzských usedlíků,  tzv.Acadians. Jejich potomci, pojmenovaní jako Cajuns, mluví druhem obtížně srozumitelné franštiny. Zásluhou píle francouzských a španělských usedlíků se tam zrodila kreolská rasa. Přivlečení afričtí otroci se plahočili na plantážích, plantážníci bohatli, za občanské války Jihu proti Severu Louisiana jako součást otroctví přející konfederace se ovšem ocitla na té nesprávné straně, na což nedobře doplatila. Jejím patrně nejslavnějším rodákem je legendární Louis Armstrong. Po něm je i pojmenováno novoorleánské mezinárodní letiště.

Louisiana, o polovinu větší než Česká republika, ale s méně než polovinou počtu jejího obyvatelstva, sousedí s gigantem Texasem: druhý ten nejlidnatější stát Unie (první je Kalifornie) a též druhý nejrozsáhlejší (první je Aljaška). Evropští přivandrovalci tam dorazili v sedmnáctém století, Španělsko si přisvojilo značnou oblast, do níž patřilo i Mexiko a jeho součástí byl Texas. Mexiko se zbavilo španělské nadvlády v roce 1821 a získalo domácí diktátory. Proti krutovládci jménem Santa Anna se Texasané vzbouřili, po historické porážce v Los Alamos, kde obránci pevnosti padli do posledního muže, se dostavilo neméně důkladné vítězství, Sam Houston Santa Annu rozprášil, Texas vyhlásil svou nezávislost v roce 1845 a rok poté se stal jako 28. stát členem Unie. (Čili značně později než Louisiana, která se stala 18.státem Unie v roce 1812.) Texas je nejen rozlehlý, ale i bohatý, se zásobami ropy pod povrchem, s farmami  většími než Lichtenštejnsko a možná i Lucembursko. Moderní průmysl, elektronika, aerospace výtečné univerzity. V hlavním městě, jímž není ani obrovský Houston či Dallas, ale daleko menší Austin, žije údajně rekordní počet lidí s doktoráty. Za kovboji, honáky, olejáři pak nutno dále na západ, z plání do vlnitého až kopcovitého terénu. Běloši tam stále mají početní většinu, ale primát jim ohrožuje rapidně se množící latinský živel zejména mexického původu.

-   -   -

Tvrdívám, že cestovatel – pozorovatel se pohybuje v trojúhelníku s třemi písmeny: P (příroda), Č (člověk),  D (dějiny). Čím je písmen na tom kterém místě víc, tím ovšem bohatší je zážitek. Západním směrem za řekou Mississippi ubývá vláhy jakož i lidí. Fotografuji silniční ukazatel s jménem usedlosti a počtem obyvatel: je jich všeho všudy sedm. Nebýt dalšího nápisu, nevěděl bych, že právě přejíždím z Kansasu do Nebrasky. Někde je víc kontrastů vnitrostátních než mezistátních. Napřed prázdné rovné plochy Colorada a pak tamtéž majestátní vrcholy Skalistých hor. Nemenší kontrast poskytují jihovýchodní část Oregonu a  pohoří Cascades a za ním rozeklaté pobřeží pacifického oceánu. Rovněž si nelze splést Kalifornii jižní se severní.

Míjí se města, městyse, vesnice téměř k nerozlišení. Jedna Main Street, žádný ruch v ulicích, ani noha na chodníku, mnohdy ani chodník, pár obchodů a parkujících vozidel, vesměs pick-up trucks. Sem tam Diner, servírující totožnou stravu.

I když McDonald´s velkovýkrmny jsou všude stejné, jiní jsou lidé skandidávského původu v severské Minnesotě, k snadnému odlišení od jižanů ve státech bývalé konfederace, jejichž angličtině lze rozumět jen částečně. S ní se pak vůbec nepořídí v některých končinách, od Floridy až po Kalifornii, tam pouze habla espaňol.

Od tradičního ideálu a cíle onoho „tavícího hrnce“ (melting pot), s důrazem na univerzalitě anglického jazyka jako efektivního jednotitele národa, se jménem multikulturalismu přešlo k dvoujazyčné výuce, k bilingvalismu (čímž se vykoledoval nákladný problém, jímž je obtěžkána sousední Kanada) a teď se končí zpět o jednoho jediného jazyka - španělštiny, výlučného nástroje dorozumění mezi katolicky hojně se množícími přistěhovalci, legálními a ilegálními. Kdo takto nedovede, ať raději neleze například do Kalifornie, kde obyvatelstvo evropského původu se již stalo menšinou.

Kdo se zajímá o Indiány – původní obyvatele kontinentu, příležitost k seznámení  poskytuje snad každý stát. Nejvhodnějším bude nahlédnout do Nového Mexika, Arizony či Jižní Dakoty, do kraje národa Navajo, v rozsahu porovnatelném s celou českou zemí. Na rezervacích, kde Indián může ale nemusí žít, neplatí mnohé federální a státní zákony. Fungují tam kasina, na většině neindiánského území nedovolená, neplatí se tam spotřební daň při nákupu zboží, od cigaret po benzin.

A nejen na rezervacích se návštěvník seznamuje s americkou realitou, že i když se chuť hamburgerů neliší od jednoho konce kontinentu k druhému, zákony se liší a to někdy dost podstatně. Při vjezdu do dalšího státu nás zpravidla čeká nápis s obligátním VÍTÁME VÁS a údaji o povolené maximální rychlosti a rovněž o výši pokut příliš pílícím řidičům. Trest smrti za takový prohřešek sice nehrozí, v některých státech byl zrušen už před dlouhou řadou let i v případě nejstrašnějších mordýřů. Ve většině států se nepopravuje, pilným v tomto ohledu zůstává Florida a zejména Texas, s oním rekordním počtem univerzitních vzdělanců.

Nejsnazší rozvody umožňuje neřestná Nevada, legálním provozovatelka hazardních her a na některých okresech i nevěstinců. Odtud se přejede do neméně pouštního Utahu s tradicí pobožných Mormonů. Tam mi před časem číšník rozmlouval i objednávku piva. Kuřba marihuány je legální na Aljašce. V Alabamě, aspoň donedávna, za  tento požitek udíleli trest doživotního pobytu za mřížemi. Značný je rozdíl i v jiném druhu štědrosti - v poskytované výši sociální podpory. V Kalifornii či New Yorku je značně vyšší než třeba v chudičkém státu Mississippi. V některých státech se smí a v jiných nesmí prodávat víno v supermarketech. Výše spotřební daně (sales tax) se liší od státu ke státu. Břemeno federální daně je jednotné v celé zemi, ale značně odlišná je výše lakoty, vykazovaná jednotlivými státy, pěchujícími si svou kapsu. Někde, jako například v našem New Yorku, chtějí hodně, jinde značně míň nebo vůbec nic. Na ropu bohatá Aljaška dokonce svému nepočetnému obyvatelstvu každoročně pošle pár tisíc dolarů. Florida láká penzisty na dožití svou neexistující dědickou daní. Rovněž poskytuje útulek bankrotářům, jejich majetek je tam vesměs nedotknutelný, mimo dosah právem zfrustrovaných věřitelů. (Mezi známějšími, takto se uchýlivšími dlužníky je například Burt Reynolds, hollywoodská celebrita.)

Kdokoliv se může přestěhovat kamkoliv, ale osoby, které k výkonu svého povolání potřebují licenci (lékaři, právníci, leckdo další), s tím mívají potíž:: jejich oprávnění je omezeno na stát, v němž absolvovali příslušné, nezřídka obtížné zkoušky. Většina, ale ne všechny státy uznávají reciprocitu. Leckde  aby zájemce podstoupil dodatečné zkoušky, a v každém případě vyplňoval spoustu papírů a zaplatil značný poplatek.. Tomu všemu se ale mohou vyhnout dobrovolníci, ochotní odjet do prázdných prérií, například v Severní Dakotě, odkud poslední léčitel uprchl a nelze za něj nalézt náhradu.

Za studií v New Yorku jsem oknem svého pokojíku pohlížel na řeku Hudson a opačný břeh státu New Jersey. V dohledu byl náramný most (George Washington Bridge),  přes který převézt slečnu za účelem milování by bylo znamenalo spáchání zločinu federální povahy. Třeba tenhle nesmysl je stále v platnosti.

Novým českým příchozím, zápolícím s angličtinou, doporučuji doplňkovou výuku posedem před televizorem, sledovat opakující se vábničky imbecilních reklam. Ti pokročilejší aby se též dívali zejména na staré filmy a tak via Hollywood se seznamovali s americkou realitou. Bonnie and Clyde, duo bankovních lupičů, pronásleduje je policie, ale jen k hranici svého státu naprosto bez závor a pohraniční stráže. Tam jim jurisdikce končí, vracejí se s prázdnou domů. Nebo jindy sledovat méně dramatický únik před alimenty. Časté to konflikty jurisdikce federální s tou místní. Na emisary Washingtonu se nezřídka hledí jako na vetřelce z nepřátelské ciziny. Herec Rod Steiger tak získal Oscara za vynikající výkon v roli bigotního jižanského šerifa (ve filmu In the Heat of Night).

Ano, nestejnost států pod stejnou střechou. V případě Louisiany, střechu odvál vichr z mnohých obydlí. Ze státu s původním počtem čtyř a půl milionu obyvatel, jeden a půl zažil evakuaci a mnozí se dosud rozhodují, zda se vůbec vracet  do původní spouště. New Orleans již přestal být tím největším městem státu. Jím se stalo původní hlavní město Baton Rouge, které teď nabobtnalo až do počtu 800.000 duší. Tak či onak, Louisiana ztratí aspoň jedno ze sedmi křesel, která jí dosud patřila v Kongresu ve Washingtonu..

FOTBAL  A  FATWA

Bývaly doby, kdy Hitler, připomínající hodně hlasitého kašpara s chaplinovským knírečkem, vyvolával salvy míchu.  Časem pak legrace Evropu přešla.

To bylo kdysi. Teď, zejména pro mladou českou generaci, komunisté spíš znamenají komické figurky, s vodními kanony prohánějící demonstranty po Václavském náměstí. Veselí též dovede způsobit záznam státnického vystoupení Milouše Jakeše v Červeném Hrádku, přehrajte si to - ha,ha,ha. Vzpomínka na leta hlavně padesátá, na horor doby, se tak pohodlně rozplyne.

Teď máme islámské fundamentalistické bažení po středověku. Karikaturisté nás rozradostňují obrázky z mohamedánské módní přehlídky. Dočítáme se o důvodech počínání explozivních sebevrahů – však co jiného jim zbývá? Nesmí pít, smí souložit až po svatbě, nevěstu jim vyberou rodiče, nesmí se holit, ta vybraná taky ne,  musí se mlátit hlavou pětkrát denně o zem, musí se zžírat nenávistí vůči nevěřícícm psům, zejména těm americkým – co je tohle pak za život?

S definicí kopané nemíváme potíže, na rozdíl od precizního zjištění, co to vlastně je ona fatwa - závazné náboženské stanovisko, příkaz s legálním dopadem, a třeba i ortel se sankcí trestu smrti, tak jak například postihl spisovatele Salmana Rushdieho. Jestliže si správně pamatuji, krutý rozsudek vyřkl ajatoláh Chomejni. Záležitost to ale není centralizovaná, mohamedánští preláti v tom nemají jednotu. Tyto fatwy se vyskytují z iniciativy velebníčků, imámů i nižšího kalibru, a autorství se připisuje osobám i zcela světským, jako například Osamu bin Ladinovi. V roce 1998 tak učinil nařízením všem muslimům o jejich povinností zabít všechny Američany – muže, ženy, děti, starce, stařeny -  to prý k nesmírné potěše Alláha.

V Saudské Arábii polooficiální vládní noviny Al Watan uveřejnily fatwu, zakazující hrát kopanou podle dosavadních, ve světě zavedených pravidel. S anglickým překladem nás seznámily The New York Times (16.října 2005). Text má čtrnáct bodů, jeden hezčí než druhý:

2. Mezinárodní terminologie, používaná kacíři a polyteisty, jako „faul“, „penalta“, „roh“, „branka“, „aut“ a další, se nesmí používat. Kdo tak řekne, musí být potrestán, pokárán a vykázán ze hry. Je nutno mu veřejně říct „Napodoboval jsi kacíře a polyteisty a to je zakázáno.“

4. Nenásleduj kacíře, židy, křesťany a zejména ne odporné Američany co do počtu hráčů. Nehraj s jedenáctičlenným mužstvem. Místo toho třeba jeho počet zvětšit nebo zmenšit.

5. Hraj ve svém normálním oblečení nebo v pyžamu či něčem takovém, ale nikoliv v šortkách různých barev a tričku s číslem, neboť šortky a trička nejsou druhem muslimského oblečení.

6. Jestliže jsi splnil tyto podmínky a máš v úmyslu hrát kopanou, učiň tak v úmyslu posílit tělo lépe sloužit Bohu a připrav tělo pro džihád.

7. Hrací čas neomezuj na 45 minut, což je oficiální čas židů, křesťanů,  a všech kacířských a ateistických zemí.

Další příkazy této fatwy: nehrát na dva poločasy, nedovoleny jsou pokutové kopy, nutno odstranit horní břevno nad brankou, rovněž není dovoleno mít na hřišti rozhodčího, na stadion nepouštět mládež, která nechť se věnuje tělesné přípravě pro džihád.

Toto jsou některé podmínky a příkazy proto, aby mravně bdělá mládež nepředloženě nenapodobovala kacíře a polyteisty při hře kopané. Peklo očekává ty, kteří hrají kopanou podle pravidel, zavedených kacířskými zeměmi, v čele s Amerikou.

A máme to. Stoupenci totalitních ideologií se snaží zmocnit celičkého člověka, jeho těla a duše, a v takovém úsilí aby nezůstal původní kámen na kameni. Z občana se musel stát soudruh, z Dobrého dne pozdraveni Čest práci.

Směšnost jako taktika a strategie vede k podceňování, které se nezřídka dovede vymstít. Blízkým příbuzným tohoto podceňování je nedoceňování prosazovatelů takových záměrů a naše mnohdy přehnaná ohleduplnost, abychom, proboha, ty které násilníky neurazili, nešetrně se dotkli jejich sensitivity. To by nám vyneslo obvinění z „islamofobie“ - jednoho z nejnovějších hříchů v lexikonu politické korektnosti.

Evropská komise v Bruselu zveřejnila (15.října 2005) dlouho očekávanou studii o radikalizaci muslimů v Evropě. Na patnácti stránkách se pojem „islámský terorismus“ vyskytuje jen jednou. „Komise věří, že nic jako islámský terorismus, stejně jako katolický nebo rudý terorismus neexistuje.“ Ano, neexistuje, i když značně existuje velmi islámská al-Kaida s programem a praxí podřezávání krků nevěřících psů, jak ovšem vyžaduje i Korán, zdroj nejsvatější, tuze autoritativní.

Neméně ohleduplně, ultraopatrnicky, George W.Bush ujišťoval ve slavnostním projevu  reprezentanty muslimské obce. K svátkům křesťanským a židovským přibydou i mohamedánské – nikoliv však buddhistické či hinduistické. A americká pošta si pospíšila s vydáním známky s písmeny EID GREETINGS, tmavomodré za 37 centů, zdobené arabskými klikyháky. Příliš to velké sousto pro řadu Američanů a již v internetu koluje výzva k bojkotu, se zpřesněním, že to byli muslimové, kteří zničili Panam 103, zaútočili na World Trade Center v roce 1993, vyhodili do povětří vojenské americké ubikace v Saudské Arábii, našem údajném spojenci, zničili americkou ambasádu v Keně a Tanzánii, zaútočili na loď U.S.S. Cole v Jemenu a pak dosáhli svého dosud největšího triumfu 11.září 2001. Dodejme, že mnohé se tak událo poté, co Američané  svou iniciativou v Kosovu zachránili přemnoho muslimských životů. A vše předcházelo válce proti Saddamovi.

Mortimer B. Zuckermann, šéfredaktor a vydavatel významného týdeníku U.S.News@ World Report, se nepochybně dopustil hříchu islamofobie zmínkou (24.10.2005) o samozřejmosti, že jejich kultura smrti se radikálně liší od naší kultury života. Zuckermann je ovšem žid, jímž ale není José María Aznar, bývalý španělský předseda vlády. Ten také se islamofobně prohřešil (ve Financial Times, 17.10.2005) vyjádřením názoru, že my skutečně jsme ve válce, kterou nám vyhlásili islámští fundamentalisté, že si Evropa musí zachovat křesťanskou kulturu, tyto své kořeny, a že celý ten experiment s multikulturalismem byl velikánský omyl (enormous error).

Ota Ulč

CESTA  S  EVOU : 1. OD HURIKÁNŮ K TAJFUNŮM

V říjnu, kdy v severní Americe ještě přetrvává sezóna klimatické nepřízně, přírodní živly rovněž nepřestávají zcela běsnit v Asii - směr právě započatého výletu. EVA je letecká společnost, takto pojmenovaná nikoliv k poctě naší pramáti, paní Adamové, ale jako vyjádření zkratky EVERGREEN AIR – po česku evrgrýn, strom stále zelený. Zabývá se zejména dopravou lodní, podnik to tedy rejdařský, ale též je provozovatel hotelů, s velitelstvím na ostrově jménem Taiwan. Takto je znám v celém světě, snad jen s výjimkou České republiky, kde se mu musí říkat Tchaj-wan, dokonce takto s pomlčkou. Tuto českou zvláštnůstku neméně sveřepě odmítám brát na vědomí.

Odlet o půlnoci, před námi pět a půl hodiny k mezipřistání na opačném konci amerického kontinentu (2406 mil) a pak dvanáct a půl hodiny non-stop utrpení,  než dorazíme na Čankajškovo mezinárodní letiště (6058 mil). Wagnerův Prsten Niebelungů netrvá tak dlouho a na roli sardinky už nemám leta. Mám k dispozici jeden kanál s klasickou hudbou: začíná Smetanou, předehrou k Prodané nevěstě, následuje Furiant a Skočná. Mnohokrát jsem si to musel zopakovat při absolvování příbývajících poledníků. Promítání pěti amerických filmů, jeden za druhým, jeden horší druhého. Na palubě je asijským živlem napěchováno, nás bílých ďáblů asi pět a půl.

Kouzelné letušky, ta naše s jmenovkou PING, ale následováno nikoliv slovem PONG, nýbrž CHENG čili slečna Nováková, majitelka tohoto nejčastějšího příjmení na světě. Chengů je víc než korejských Kimů. Ovšem Číňanů je víc než Korejců, než kohokoliv. Servírována krmě spíš čínská, což schvaluji, s možností francouzského vína, ještě víc schvaluji, i když u toho ani ždibec sýra. Však po mléčných výrobcích se pramálo prahne v oné části světa a podle toho i vypadají skrovné dimenze dámských prsních oblin. Aspoň tuto příčinnou souvislost zdůrazňují údajní odborníci buď na mléčné výrobky nebo na mamálie. Tak či onak, maličká ňadra mají ovšem tu výhodu, že krutý zákon gravitace, přitažlivosti zemské, na ně neplatí, či přesněji, nemůže uškodit.

Z palubního časopisu jménem Verve se dozvídám o počínání jihočínské vesnice  Dafen, kde deset tisíc kumštýřů spolu se svými učedníky kopírují ve tři sta pracovnách výtvory starých mistrů – Rembrandt, van Gogh, Picasso, takoví. Mnohdy tak činí podle předlohy pouhé pohlednice a je to miliardový průmysl, export do USA se za posledních pár let ztrojnásobil, cena až sto dolarů za kus. Dobří řemeslníci si vydělají desetinásobek, než co by jim vyneslo plahočení na polích. Rovněž se dočítám o opaku tvrzení, médii tolik zdůrazňovaného, jak že neblahý je dopad lidského počínání na oteplování planety – ono global warming, údajně mohutnící intenzitu letošních hurikánů a tajfunů. Nastojte, místy větry zcela ustaly, není síly, která by v Holandsku poháněla větrné mlýny.

Taiwan je stejně velký či malý jako zmíněné Holandsko, ale jen poloviční velikosti v porovnání s Českou republikou. Zato má víc než dvojnásobné množství obyvatelstva – 23 milionů. Na starších mapách setrvává nápis FORMOSA. Tak to pojmenovali Portugalci: Ilha Formosa, Velekrásný ostrov. Někteří globetrotři dokonce tvrdí, že neexistuje pěknější končina v celé Asii. Ostrov ve tvaru švestky (377 km x 142 km), na obratníku raka, částečně tedy v subtropickémn a tropickém pásmu, 160 kilometrů od pobřeží velké Číny, která míní neposlušný ostrov schlamstnout. Taiwan to od svého břehu má jen kousek ke čtyřtisícimetrové hoře, která se tedy může dívat hodně z vršku na opěvovanou Fudžijamu v nepříliš vzdáleném Japonsku.

S ostrovem jsem se několikrát dost důkladně seznámil v předchozích letech a nepachtil se tam zopakovat si takovou zkušenost. Tentokrát to byly důvody rodinného rázu – podílet se na občas se konajícím shromáždění rozvětveného rodu, neboť zejména pro Číňany (a snad též pro siciliánské mafiány) rodina je tou ultimální hodnotou.

O okolnostech, jak jsem se k něčemu takovému přímotal, se zmiňuji v knížce Čech částečným Číňanem (Praha: Academia, 2004).: Někdejší zkušenosti rozvodového soudce a též osobní karamboly mě utvrdily v přesvědčení, že vstoupím-li kdy ještě do manželství, zvolím nevěstu sirotka nebo aspoň dítě rodičů ve vzdálené, pokud možno nepřátelské, nedosažitelné cizině. Na Manhattanu o silvestrovské oslavě v české společnosti již v podroušeném stavu jsem se seznámil a posléze oženil s nikoliv příliš slovansky vypadající, v Číně narozenou a částečně vyrostlou pracovnicí OSN, dítě to čínského otce a švýcarské matky.

Můj vyženěný rod pochází jak z Číny, tak z Taiwanu. Když v roce 1895 Japonci okupovali ostrov, tak místnímu velmožovi nabídli funkci guvernéra. Jenže on jim vlastenecky odvětil, aby mu prý políbili prdel, a s džunkami, naloženými deseti miliony dolarů ve zlatě, se vypašoval přes úžinu ke svým dalším statkům. Tento vlastenec byl dědeček mé manželky a jejího otce otec. Ona svůj nóbl původ tutlá, takže já, plebejec a chám, chvástání zastávám sám. (Viděl jsem fotografie její rodné chaloupky a musel se podržet: hotel Pupp, zkřížený s růžovým palácem v indickém Džajpuru. „Dům, jehož počet místností si lze pamatovat, si nezaslouží, aby se v něm bydlelo,“ tvrdil mi tchán, jemuž jak Mao, tak Čankajšek, pořádně šlápli na principy.)

Měl jsem řadu příležitostí, mnou bohatě využitých, porušovat etiketu, sloním krokem si vykračovat v pomyslném čínském porcelánu. Nejsem ale tím jediným přiženěným bílým ďáblem či ďáblicí, je nás víc a sjeli jsme se k tomuto shromádění z několika kontinentů. Nikdy jsem nepodlehl pošetilosti seznamovat se s čínským jazykem, čímž ze mě odpadá břemeno odpovědnosti, jsem v pohodlné roli ignorama či ignoramuse, nechť je jinými o mě postaráno. Oním obludně komplikovaným jazykem vládne manželka (samozřejmě) i nás doprovázející, v Americe narozený synátor (výkon méně než samozřejmý). Od něho se dozvídám, že víc než standardní označení „bílých ďáblů“ či „srstnatých barbarů s dlouhými nosy“  populárnější na Taiwanu teď prý je lichotka dok p´eung, značící dlouhý nos, zobák, jímž ten živočich vyklovává hmyz, všemožné cokoliv. Snad narážka na někdejší a třeba ještě přetrvávající sklony našeho bílého plemene. Nevím, nepídil jsem se.

Začátkem roku 2005 jsme jeli do Indonésie, která se zrovna snažila vypořádat s pohromou tsunami. Tentokrát State Department zveřejnil důrazné varování proti návštěvám tamějších končin, ohrožovaných terorismem. Nic takového v případě Taiwanu. Čekalo nás ale jiné překvapení. Když ta naše Eva s námi za tamějšího pošmourného rána konečně přistála a my se vypotáceli do prostorného moderního letiště, ve frontě čekajících k imigračnímu odbavení čtu nápis SUNDEJTE SI LASKAVĚ KLOBOUK – ne ovšem v češtině, samozřejmě. Začal jsem pátrat po příčíně a dozvěděl se, že tak vyžaduje přístroj, zaznamenávající každého příchozího, případného nositele pohromy AVIAN FLU – slepičí chřipky. Mého švagra, který přiletěl z Kalifornie, si navíc vytáhli z řady a odborně se mu šťourali v uchu.

Ano, toto nebezpečí epidemie či dokonce pandemie bylo tou mediálně nejvíc zdůrazňovanou hrozbou. Nikoliv nebezpečí komunismu a invaze po ostrově lačnících soudruhů. Nikoliv starosti s mezinárodním terorismem, Irákem, spory, zda Saddám Hussein zbraně hromadného ničení měl či neměl. Ne obavy z dalšího fajfunu a zemětřesení, sice ne tak častých jako v Japonsku, ale přece jen nepříjemných. Ani místní politické skandály nejsou zdrojem takového rozruchu jako představa a starosti kvůli případně apokalyptickému dopadu, který způsobí někteří z přemíry neuhlídatelných opeřenců.

BUDE  POKRAČOVÁNO

Ota Ulč

CESTA  S  EVOU :  2. CO  SE  ZMĚNILO  A  NEZMĚNILO

Za pošmourného deštivého rána, aniž se ale konal tajfun či dokonce zemětřesení, zdoláváme padesátikilometrovou vzdálenost z letiště do hlavního města Taipei (čili Tchaj-pei, v zarputilé české transkripci), mohutnícího výstavbou a obyvatelstvem, jehož je již napočítáno přes dva a půl milionu. Poprvé jsem tam byl v dávném roce 1967 jako účastník dvouměsíčního semináře o zvelebování ostrova. Tehdy nám zkušení urbanisté tvrdili, že nápad postavit metropoli v tamější kotlině, obklopené horami ze tří stran, měl být odměněn pobytem buď v kriminále nebo blázinci. Jistěže nadsázka, ale v tehdejším letním, ďábelský vlhkém horku jsme rádi přikyvovali.

Taiwan, s původní obyvatelstvem malajského původu a se zálibou v lovu lebek, se dostal pod jakousi postupnou kontrolu Evropanů (Holanďané, Portugalci, Španělové) a začátkem osmnáctého století započala osídlovací akce čínská z jižní provincie Fujian (Fukien). Tamější přivezený dialekt se stal dominantní řečí, univerzálním komunikačním nástrojem. V roce 1895 se ostrova zmocnili Japonci a vládli tam šedesát let, až do porážky v druhé světové válce. Odtáhli na podzim v roce 1945, a toto  výročí připadlo přesně na den našeho příletu.

Dojmy z tehdejší mé prvé návštěvy: vůně/pachy orientu, metropole ale spíš ale bez ladu a skladu,  bez středověkých náměstíček, velebných chrámů a katedrál. Číňané jsou pramálo nábožensky založení: pověrčiví, to ano, ale ne že by se příliš zabývali dumáním o nadpřirozenu, posmrtné existenci či neexistenci, že by si buddhisté a taoisté vzájemně ubližovali, tak jak je tolik zvykem zejména v islámském světě mezi rozličnými intereprety víry. Číňané jsou v tomto ohledu ekumeničtí, příjemně tolerantní. A nadále si staví nové svatostánky v divokých barvách, s prohnutými střechami, jimž v rozích dominují hrůzostrašní draci. Brouzdával jsem uličkami s nekonečným množstvím obchůdků a stravoven všeho možného, včetně hadích lahůdek.

Zmizely pedicabs, tříkolky se šlapajícím živnostenským cyklistou, pokrok je vytlačil, zákon zakázal. Nahradily je přemnohé tisíce taxiků, převážně, ne-li výlučně, žluté barvy, jako v New Yorku a nejen tam. Nezmizely ale miliony mopedů – prý světový rekord - všudypřítomných, parkujících, napěchovaných ve skrovném prostoru mezi obchody a vozovkou. Že je takhle dovedou opustit, což nemají strach, že někdo jim majetek ukradne? Však ke krádežím dochází, dostalo se mi ujištění. Což dřív nebývalo. Inu pokrok, další jeho nepříjemný dopad.

Pokrok může ale působit i blahodárně. „Proč stát nezakáže chaos, anarchii v dopravě, kravál všude? Co tohle je za ukázněné mravence, když přecházejí na červenou, ignorují policajta s hlasitou píšťalkou?“ takto jsem kdysi láteřil. Tentokrát salutuji novotám. Pěší lid v ulicích způsobně počká na signál, až se objeví zelená, se symbolem kráčejícího panáčka z profilu a u toho číslice s počtem vteřin v dispozici bezpečně tak učinit. Když pak už zbývá pouhých dvacet vteřin (není v tom jednota, záleží na provozu a šíři vozovky), zelený panáček na návěští přidá do kroku.

Mao kdysi poručil vymýtit mouchy a málem se mu to podařilo. Na Taiwanu, kde dřív skoro každý kouřil, se rovněž téměř podařilo zbavit se této tradiční náklonnosti. Jen zřídka kdy se dal zahlédnout tvor s cigaretou. Přibylo osob zejména ženského pohlaví s rouškou, zakrývající větší část obličeje. Tyto hygienické náhubky se již vyskytují ve všelijakém modním provedení. První dojem Zorro Mstitelů či spíš Mstitelek, takto se chránících před bacily, viry, zplodinami zasaženým městským vzduchem. Dívenky na mopedu, pasažérky ve veřejné dopravě, úřednice v kanceláři, prodavačky za pultem. Před naším hotelem jsem obhlížel takovou smutnou slečnu v květinářství – jejím království a současně vězení, se zbožím krásným, leč vadnoucím, poněvadž zákazníci nepřicházeli.

Nepotkal jsem osobu bez mobilu – zejména těch s obrázky, které lze přijímat a posílat, nerozumím takovým zázrakům. Kdyby se nějaké nadpřirozené síle podařilo všechny mobily totálně deaktivovat, jak by dopadla komunikace národa, světa?

Televizor nabízel 108 programů, v angličtině BBC a CNN, též HBO. Americké filmy s přemnoha reklamami a čínskými titulky, jak je někdo může tak rychle přečíst a dešifrovat komplikované obrázky ve tvaru rozsypaného čaje? Opusy pitomé, ještě horší, než jakými jsme postiženi doma. Raději se vrhám na noviny. Deník The China Post mě zásobuje a tak se dozvídám:

V Kuala Lumpuru, hlavním městě Malajsie, dva a půl metrů dlouhý hroznýš vystrčil hlavu ze záchodové díry a velmi poděsil tam posedávající děvčátko. Rodiče jí napřed nevěřili, načež se přesvědčili a přivolali požárníky o pomoc.

Z Indonésie přišla předpověď, že slepičí mor bude mít daleko zkázonosnější dopad než nedávná tsunami.

Vře konflikt mezi Austrálií a Singapurem, kde v transitu na letišti došlo k zatčení Vietnamce, držitele australského pasu a žel též téměř půl kilogramu heroinu, který za úplatu pašoval, aby splatit dluhy svého bratra. Vzdor polehčujícím okolnostem (přiznání, spolupráce s vyšetřovateli), Singapur, který přece nebyl cílovou zemí, vynesl trest smrti a míní dotyčného věšet.

Na Taiwanu se bude pořádat soutěž balzamovačů s použitím autentických mrtvol.

V Indii finský turista byl obviněn z nepřístojnosti, poněvadž se zcela nahý ponořil do svatého jezera v Džajpuru.

V Indii vypukl vážný nedostatek cibule – a politically sensitive commodity v zemi. (Což mi připomělo tvrzení, jehož jsem se před řadou let dopustil v knížce Náš člověk v Indii a na Ceylonu, že totiž cibule se s budováním vědeckého socialismu zásadně nesnáší. Na rozdíl od mrkve. Kde se tehdy vědecky socialisticky budovalo, cibuli se nedařilo.)

Na Taiwanu  kromě vzrůstu cen cibule prodražilo i ovoce. Tajfuny totiž servaly úrodu ze stromů ještě před dozráním.

Jím abych žil, ale nežiji, abych jedl. Číňané, přečasto mívám dojem, že žijí právě s touto fixací na kulinární slasti. V žádném jiném koutě světa jsem neviděl tolik restaurací, hospůdek, improvizovaných pár stolečků na chodníku a vždy u toho zákazníci, dlabající v kteroukoliv hodinu. Nad britkým impériem slunce kdysi nikdy nezapadalo, přemnozí čínští strávníci jako by nikdy se nepřestávali krmit.

Alkoholu málo – však přílišným nasáknutím lze ztratit tvář. Navíc v Číně, ať už nacionalistické či formálně stále komunistické, se zpravidla nenajde kus pořádného, poctivého chleba. Mně se nikdy něco takového nepovedlo. Nanejvýš jakési sladké pečivo. Též se vyhýbám čínským snídaním, ty totiz sladké nejsou. Spíš mokrá rýže, posypaná  rozdrcenými kousky slané rybiny. Jinak ovšem, co si máme povídat: čínské kuchařské umění je k nepřekonání, a je to právě na Taiwanu, kde jsou k mání všemožné její verze – šanghajská, pekingská, fukienská, kantonská, hunanská, sečuánská, každá jiná. Ty jsme absolvovali ve větším množství.

Další změna na ostrově: na mě, majitele bledé pokožky, se již neciví, zblízka si podrobně pečlivě prohlédnout srstnatého dlouhonosého barbara, tak jak dřív bývalo a zejména ve vnitrozemí velké Číny ještě přetrvává. Na periferii Taipei, při návštěvě někdejší rodinné služky (osoby negramotné, která ale značně zbohatla zděděním nemovitostí), její vnouček se ke mně opatrně přiblížil s přiznáním, že to je poprvé v jeho životě prohlédnout si bílého ďábla z takové blízkosti.

Na rozdíl od dřívějších časů, tentokrát se nám několikrát přihodilo, že domorodec přistoupil a zdvořile se zeptal, zda je nám třeba rady. Otázky vyslovené dobrou, srozumitelnou angličtinou čili zkušenost třeba v Japonsku pramálo vídaná. S angličtinou se mládež seznamuje už ve škole základního stupně.

Tuto kapitolku ukončím zmínkou o chválihodné změně, k níž došlo před několika málo lety, totiž zbudováním metra, městské dráhy jen částečně podzemní. Je rozsáhlejší než to pražské a rovněž – na rozdíl od Prahy – nelze tam proniknout bez jízdenky, svézt se na černo. Napřed nákup plastické kartičky za dost peněz, magické oko zaznamená a umožní vstup na nástupiště. Při výstupu totéž oko odečte spotřebované jízdné a když se zásoba blíží k vyčerpání, nutno znovu tankovat u automatu.

Všude tam dominuje perfektní čistota, nápisy jsou dvoujazyčné (čínsky a anglicky), navíc s informací, na které lince za kolik minut a vteřin dorazí příští souprava.

Když najdu správné nástupiště,  postavím se do řady čekajících ve směru šipky k brzo se dostavivšímu vlaku (nejdelší interval, co jsem zaznamenal, byly čtyři minuty). Ten zastaví přesně na fous před šipkou s prostorem pro vystupující pasažéry. Jak to řidíč může tak přesně zvládnout? Inu proto, že souprava řidiče nemá a nepostrádá, vše je automatizováno, nemůže tedy dojít k lidskému selhání. Na některých linkách prý ještě někdy se vyskytuje člověčí obsluha. Marně jsem se po ní rozhlížel a ani jednou nespatřil. Pravidelně jsem lezl do prvního vagonu se přesvědčit o tomto divném pokroku, jak se bez šoféra automaticky řítíme nad ulicemi či pod povrchem, co kdyby došlo ke zkratu, však i občasné zemětřeseníčko by mohlo postačit.

Tak tohle byl systém s písmeny MRT - Mass Rapid Transit. Právě v dnech našeho pobytu došlo k zahájení zkušebního provozu ještě rapidnějšího, totiž vlakového spojení mezi Taipei a Kaohsiungem, druhým největším městem ostrova. Vzdálenost 345 kilometrů zvládne za 90 minut. Doufejme, že s použitím lidské obsluhy.

BUDE  POKRAČOVÁNO

Ota Ulč

CESTA  S  EVOU :  3. CO  STOJÍ  ZA  SPATŘENÍ

Rozhodně bych začal Národním muzeem, unikátem bez konkurence. Do útrob tohoto velepaláce v tradičním stylu se totiž čankajškovcům podařilo z vlasti přivézt poklady všeho druhu a všech dynastií.  Vzniklo tak vynikající shromáždiště čínských vzácností na světě. Nebýt tohoto odvozu, zanícení maoisté by byli národní dědictví rozdupali, však za Velké kulturní proletářské revoluce zničili vše, co měli v dosahu.

Je toho tam tolik, že lze vystavovat jen pár tisíc kusů najednou. Dochází tedy ke stále se obměňující prezentaci skvostů, které aby mnohdy setrvávaly ve skladech řadu let na nový záblesk světla a ocenění. Zastihl jsem prezentaci série porcelánových flaštiček, flakónků na šňupání, k přivonění, s miniaturními malovánkami. V sálech s obrazy jsem putoval od krajiny ke krajině – hory, doly, pokroucené kopce, borovice, potůčky, vodopády, pagody. Nejen tématika, ale ani styl, švih, se téměř nelišily. Čtu data zrodu tvorby: plus minus pět set let. Od Přemyslovců snad ještě prvobytně pospolných po Habsburky, od Mistra Třeboňského po Mistra Švabinského.

K nepřehlédnutí je GRAND HOTEL, vskutku grandiozní výtvor, definující se jako The Only Truly Chinese Palace-Style Hotel In the World. Desetiposchoďový palác v tradičním stylu, barvě řvavě červené, majestátně na kopci, s metropolí v dohledu. Tam mířívají delegace papalášů, v nóbl prostorné hale lze posedět, popíjet, naslouchat překvapivě nevtíravé, nehlučné hudbě z tradičních čínských nástrojů.

Město má nejedno muzeum, některá zajímavě specializovaná (například Muzeum pitné vody), chrámy, svatostánky, kde pár metrů od oltáře mládež hraje badminton a nikdo se nepohoršuje. Nacionalisté zbudovali památník faraonských rozměrů, k poctě Čankajška, který se u komunistů třeba dočká posmrtné rehabilitace, moc bych se nedivil. Příjemnějším místem shledávám Sun Yat-Sen Memorial Hall, památník o životě tohoto pozoruhodného zakladatele moderní Číny, uctívaného jak nacionalisty, tak komunisty. Je to rovněž kulturní centrum, kde se konají náramná představení, a kolem se lze procházet v prostorném parku.

Nic ale není velikánštější než TAIPEI INTERNATIONAL CENTRE 101, momentálně ten největší mrakodrap na světě, se 101 poschodími (proto to jméno), přes půl kilometrů vysoký, tedy o něco víc než předchozí šampion v Kuala Lumpuru, ale brzo brzičko i tento rekord padne, štafetu na chvíli převezmou Arabové v Dubai. Proč se ale ti Číňané vůbec takto namáhali v terénu, háklivém na zemětřesení? Jako malí kluci, že by se předháněli?

Velestavba vznikla v nové čtvrti, teď té nejprestižnější, odspěchali jsme tam na inspekci. Místo abych se poškleboval, zasalutoval jsem výsledku, někomu připomínajícím pagonu a někomu bambusový peň se zužujícími se prstenci – dojem mohutný, zejména po soumraku, za osvětlení. Asi to bude notné povzbuzení patriotické pýchy ve světě pramálo sympatiím se těšícím, izolovaným ostrovanům. Po hrůzně velikánských výdajích této vlastenecké injekce a ekonomicky problematickém využití jsem raději nepídil.

K pyramidě moderního věku se sjíždějí autobusy, míří procesí turistů, ze zámořských to jsou zejména Japonci, obdivovat interiér, obrovité sloupy z mramoru, jímž Taiwan oplývá a v Americe by si nikdo takový luxus netroufl dovolit (tvrdil náš americký synátor, povoláním architekt). Eskalátorem  vyjet do vyšších poschodí, nahlížet do výkladů luxusních firem Cartier, Dior, Gucci, Tiffany, supervýtahem za pár vteřin být na osmdesátém devátém poschodí a být tam nad mraky, což by pro návštěvníka a zejména fotografa s takto omezenou viditelností byla dost smůla. V basementu čili suterénu je v provozu padesát restaurací vedle sebe, takže pak trvá, než si jeden vybere a s vybraným najde stůl a společnost, s níž původně přišel. I tam jsem zahlédl úchylné typy, které daly přednost McDonaldovi.  Noblesněji a značně dráže se hodovalo ve vyšších poschodích. Příbuzní ze singapurské větvě nás pozvali k takovému zážitku se šanghajským žánrem. Kromě jiného jsem se tam potýkal s úhoři a holoubátky a od horentní výše závěrečného účtu oči odvrátil.

Rodinná pouta: Když jsme vykonávali společenské návštěvy u příbuzenstva, přepadali jsme je bez předchozího ohlášení, což jsem pokládal za nehoráznost, či aspoň za nezdvořilost. Naopak, ujistila mě zkušená manželka: kdybychom se ohlásili, určitě by  dotyční pokládali za svou povinnost uspořádat komplikované, nákladné hody. I ty jsme ale absolvovali ve větším množství. Mezi zaznamenání hodnými zážitky na recepci v hotelu Ambassador uvádím uzeného žraloka, tak se pomstít obávanému konzumentu člověčiny. V novém Hyattu, pozváni příbuznou neteří Betty, energickou podnikatelkou sídlem v kalifornském Malibu, jsem kromě jiného a mnohého dalšího pozřel i celou chobotničku - nikoliv nakrájené calamares, ale kompletní to mořské zviřátko, s mnoha pacičkami všemi směry a černou boulí, i tu jsem schlamstl. Ze slušnosti jsem se též zúčastnil japonských hodů v rezervovaném salónku, aniž si ovšem pochutnal. Už to nepohodlné zasednutí, obtížně pod sebou a před sebou skládat údy, syrových ryb také nemusím mít příliš, kolem cupitaly služebné vytrvale dolévající čaj a nikoliv pivo.

Onu Betty jsem pokládal za maximálně třicetiletou a přitom to byla matka dospělého syna. U jiných příbuzných, návštěvou z provinčního města Tainanu, jsem odhadoval věk kolem pětadvaceti a ono těm krasavicím bez vrásky bylo již přes padesát. K nevíře.

Šli jsme složit poklonu prastarým tetám, které tedy vypadaly prastaře, aniž by ale trpěly materiální nouzí. Jedna vlastnila zlaté doly, které nedávno prodala, druhá je stále majitelkou rozhlasové střanice. V její domácnosti pobíhaly mladice, které jsem původně pokládal za její vnučky. Pochválil jsem jejich překvapivě plynnou angličtinu, načež se dozvěděl, že jsou to služebné, dovezený živel z Filipín, kde s angličtinou vyrostly. Též již byly na cruise - lodním výletu podél pobřeží Aljašky, podél ledovců, něco takového ovšem doma nemají.

-    -   -

Travelogy ve výčtu pozoruhodností též uvádějí LIM FAMILY MANSION AND GARDEN v předměstí, česky vysloveném „Pančao“ a psáno různě ( Panchiao či Banqiao či  Pan-ťiao nebo i jinak). V tuctovém tam sousedství jediná, na Taiwanu zachovaná a zrestaurovaná oáza z doby Ching dynastie (1644-1911): domy, sály, dvorany, pavilonky, prostory pro divadelní představení včetně čínské opery s tím jejich kníkáním, knihovny, zahrady, umělé kopečky, jeskyně, jezírka, kaskády, vodopády umělé i přirozené, to na prostoře 20.000 čtverečních metrů. A u vchodu pamětní kámen, věnovaný císařem k ocenění pomoci filantropa, odvrátivšího hladomor. Bývalo velkou ctí být kdy pozván k těmto feudálům, mecenášům. V časopisu Echo China Airlines se jim dokonce dostalo přirovnání k mecenášům Medici v renezanční Florencii. Skutečností zůstává, že v roce 1988 se v těchto prostorách konala soutěž Miss Universe – volba největší krásky světa. (Tehdy to vyhrála dívka z Thajska s obtížně uvěřitelným jménem Porntip Nakhirunkanok.) Tak původně žila rodina feudálů, kteří podle tvrzení The Lonely Planet byli „fabulously wealthy“. A to je právě ta má vyženěná familie.

Část našeho klanu se vydala na inspekci s V.I.P. doprovodem velmi povídavého průvodce, z jehož čínského přednesu jsem nepochopil ani slovo. Nemohl jsem se ho tedy dotázat, kolik je pravdy na tvrzení, týkajícího se oné kamenné, snad mramorové lodi, kterou patrně spatřil každý český návštěvník Beijingu v Letním paláci. Že totiž pradědeček poslal císařovně peníze na výstavbu loďstva a ona je probendila na tuto idiotskou extravaganci. Poté už on nezodpovědné babě nedal ani halíř.

S informacemi tedy spoléhám na tištěné zdroje a na detailní dvoujazyčnou desku před vchodem: V roce 1778, Lion Ying-yin, ten první předek, se na Taiwan přistěhoval z fujianské provincie v jižní Číně. Započal obchodováním rýží, úspěšně rozmnožil majetky i rodinu. Došlo k budování tohoto náramného sídla za obrovské peníze ve výši půl milionu taelů. (Tael, dozvídám se z encyklopedie, byla stříbrná mince o váze jedné unce.) V porovnání výstavba celičkého Taipei přišla na míň než polovinu této sumy. Život to evidentně nebyl bezkonfliktní. Docházelo ke střetům s původním domorodým obyvatelstvem, jehož zálibou byl lov lebek. Předkové se ale přizpůsobovali. Syn Kuo-fang velel vojsku proti převaze nepřítele. Jako prémii tehdy nabídl tisíc dolarů za každou uříznutou hlavu. Ale ani to nestačilo k vítězství. Teprve když odměnu zvýšil na šestinásobek, jeho vojáci se kromobyčejně snažili a konečný triumf byl jejich.

Procházíme mnohými nádvořími, budovami, k jejichž výstavbě se z Číny vozil jak materiál a pracovníci k přepečlivým výsledkům bez použití hřebíků, čehokoli kovového. Přibývaly další prostory pro služebnictvo, řemeslníky, učitele. Zde sídlil první, druhý, třetí syn s rodinou, jinde pak další příbuzní. Od každé nevěsty se očekávalo, že jako část svého věna přivede dvě služebné, které se časem stanou manželovými konkubínami. (Nabízí se otázka, zda vybíraly krasavice či spíš šeredy.) Za vchodem před prvním nádvořím, než se přišlo k rodinnému nádvoří, stála ghost stopping screen - umně vyřezávaná přepážka, plenta, zabraňovat zlým duchům, aby pronikali a otravovali. Čínané jsou přece tuze pověrčiví, jak již víme. Za třetím nádvořím jen příslušníci rodiny směli vstoupit do bohatě zdobeného prostředí v podobě svatostánku, s oltářem k poctě předků, jim se poklonit – tzv.pai-pai, se zachováním předepsané procedury. Jakkoliv jen tvor přiženěný a k další škodě pouhý bílý barbar, nicméně jsem byl vyzván absolvovat týž rituál, což jsem kupodivu zvládl.

Odjíždíme z rodinného dědictví. Vidím chlapíka, řítícího se na mopedu a přitom pohrouženého do četby knihy. Jak soutěžit s takovou civilizací?

-   -   -

V nové knize (The Geography of Thought: How Asians and Westeners Think Differently – and Why; 2005) psycholog Richard E.Nisbett se věnoval průzkumu fundamentálního rozdílu v logice, chápání, pojímání reality. Například zaznamenal rozdílnou reakci očí amerických a čínských studentů při pohledu a zaměření na obraz tygra v džungli. Američané se soustředili na šelmu, Číňané věnovali též pozornost jejímu okolí.  Autor vysvětluje rozdílnou zkušeností, od dětství pěstovaným čínským důrazem na ony všemožné souvislosti, na komplikované předivo společenských vztahů. Manželka a syn mě informují, že v tomto rozvětveném rodinném prostředí hlavním tématem jsou právě rodinné vztahy, jejich hierarchické uspořádání – ono vyšší/nižší, starší/mladší, jak je na tom čtvrtý potomek pátého strýce ve vztahu k šesté sestřenici sedmé tety.

Spěchám na schůzku do hotelového salónku s anglickým názvem Seven Scholars - Sedm vědců, mudrců. Příslušníci mnohočetného rodinného klanu obšírně, úmorně konferují způsobem, který charakterizuje absence konkrétna. Vyhýbat se konfliktům a tak i nebezpečí, že by někdo ztratil tvář. Preciznost formulací, to věru není forte Číňanů. Komplikovaná dohadování o dispozici přemnohých nemovitostí na Taiwanu i v Číně, jak zařídit, aby třeba prodej a z něho plynoucích plno peněz, pak rozdělovaných mnoha směry, dával smysl v prostředí, z něhož vývoz fondů je zakázán.

Většinou se ovšem mluví čínsky, a místo abych přihlouple přikyvoval, uchechávaval se, souhlasil, raději myslí odpluji do dálav. Řeč je pro ně nevyčerpatelným zdrojem legrace. Hrozně rádi ode mně chtěli slyšet, abych řekl něco čínského, takže vyhovím a srandovně nevyhnutelně to zvorám. Mandarinská verze má čtyři tóny, fukienská čili taiwanská má tónů osm. Já nerozliším ani jeden. Když třeba řeknu kao, může to být nůž, pes, opice, tlouštka, hák, několik dalších významů. Cokoliv řeknu, je pak zdrojem značného veselí.

-   -   -

Vyučovací jazyk na Taiwanu – téma pro člověka s českou zkušeností jen obtížně pochopitelné. Čínština v psané formě je jedna, těch mluvených je několik. Napadá mě jen toto přirovnání: číslice 1, 2, 3 my čteme jedna, dva, tři, kdežto pro Němce to je ein, zwei, drei, pro Angličana to je .. atd. V taiwanské verzi se kůň řekne BE, kdežto v oficiálním, tak zvaném mandarinském podání, jaké prosazuje jako univerzální jazyk vláda v Pekingu (Beijingu) a před ní již prosazovali Čankajškovi nacionalisté na Taiwanu, kůň se řekne MA. Na mou otázku, kolik společného mají ty dvě verze, dostalo se mi ujištění, že takových slov je míň než jedno procento.

Teď se vraťme do roku 1949, kdy Mao zvítězil a poražený Čankajšek se svou někdejší elitou prchá na zanedbaný rurální ostrov, tam začne vládnout a ostrovanům vnucuje i jinou řeč. Mandarinština se stala povinným vyučovacím jazykem na všech stupních.  Dětem se poroučelo, aby takto hovořily ve svých domovech. Dovedl by si někdo představit účinnost příkazu v dobách našeho válečného Protektorátu, že by mládež se snažila komunikovat německy se svými českými rodiči? Jazyková znalost se stala záležitostí generační. Značná část starší generace zná pouze původní ostrovní verzi, kdežto mládež prošlá školou se vzděláním v mandarinštině, ji přijala jako svůj rodný jazyk a o tom původním svých rodičů nemá ponětí.

Může to být a věru je ještě komplikovanější. V době dlouhodobého vládnutí Čankajškovy strany Kuomintang (KMT), monopol mandarinské verze jazyka na Taiwanu také převládal  z pošetile přetrvávající víry v návrat do rodné vlasti a znovunabytí kontroly nad celou zemí. Rodilí Taiwaňané hráli druhé či spíš třetí housle, museli se smířit s rolí chudých, politicky impotentních příbuzných. Čím ale víc chřadly naděje Kuomintangu znovu se chopit moci v původní vlasti, rovněž sílily pozice a sebevědomí rodných ostrovních synů. Jejich Demokratická progresivní strana (DPP) v roce 2000 ve volbách zvítězila, převzala moc, a KMT byl odsunut do opozice – a do pozice bližší komunistům v Beijingu. Ani post-Maoisté, ani post-Čankajškovci nepřejí ostrovnímu nacionalismu, zcela legitimnímu nároku na suverenitu, vyhlášení nezávislosti. Došlo-li by k takovému kroku, Beijing pohrozil  válečným přepadem, i prý za cenu globálního nukleárního sebezničení.

Vládnoucí strana DPP si počíná opatrně, mandarinština nadále zůstává povinným vyučovacím jazykem a taiwanština se vyučuje jako jazyk „cizí“, tedy něco jako angličtina či latina. O mezinárodním dopadu záležitostí tak ožehavých se zmíním příště či popříště.

BUDE  POKRAČOVÁNO

Ota Ulč

CESTA  S  EVOU :  4. MEZINÁRODNÍ  SOUVISLOSTI

Představitelé poraženého Čankajškova režimu našli v roce 1949 útulek na Taiwanu, jedné z pětatřiceti provincií veškeré Číny, a tvrdošíjně prosazovali fikci, že na ostrově je sídlo vlády nad všemi provinciemi, i když  teď momentálně nelze výkon moci uskutečňovat v jejích třiceti čtyřech částech, neboť tam dočasně běsní rudí bandité.

Mohlo to vypadat úplně jinak od samého začátku. Krátce po Maově vítězství (říjen 1949), Washington činil náznaky, že budoucnost Taiwanu není na listině amerických priorit. Než se ale komunisté, obtížení jinými starostmi, mohli rozhodnout k anexi ostrova, v červnu 1950 vypukla korejská válka a Taiwan se v oné strategicky důležité oblasti onou americkou prioritou stal. Prezident Truman poslal sedmou flotilu v roli archanděla Gabriela a v roce 1954 prezident Eisenhower podepsal obrannou smlouvu.

Dnes již dávno není smlouvy, jako již není Eisenhowera. Jeho někdejší viceprezident Nixon odjel v roce 1972 do Číny, kde s Maocetungem pobesedoval a ledacos podepsal. A Taiwan odepsal. USA dlouhá léta uznávaly onu fikci, že nacionalistická vláda na Taiwanu je též jedinou legální vládou celé Číny. Pak ale došlo ke změně linie o 180 stupňů, jedinou de iure uznanou vládou se stali komunisté a Taiwan byl prohlášen být součástí toho celku. Někdejší americko-taiwanská smlouva o věčném věrném milování vymizela v potupný Carterův zákaz vládním činitelům vůbec kdy vstoupit na půdu taiwanských úřadů či kdekoliv se oficielně potkat s jejich představiteli. Na velvyslanectví v Washingtonu došlo přes noc k výměně vlajky nacionalistické za vlajku rudou, dlouhodobí diplomaté museli okamžitě své prostory opustit, potupa nemohla být horší, ztráta tváře větší.

Tehdy ve studené válce ovšem šlo o hru na nejvyšší úrovni – o odvrácení komunistické Číny od komunistického Sovětského svazu. Jednou z cen byl podtrh Taiwanu v mnichovanské podobě, jenže zrazení se nerozsypali, nevzdali. Svět s nimi vesměs přerušil diplomatické styky, načež v rámci mezinárodní politické izolace došlo k neméně mezinárodní hospodářské expanzi. Místo oficiálních diplomatických styků vznikly styky neoficiální – z amerického velvyslanectví v Taipei se stal různě přejmenovávaný úřad kulturních a hospodářských záležitostí.

Nacionalisté vznášeli nepohodlné otázky: “My máme demokracii a daleko vyšší životní standard než jaký je v Číně. Máme právo odmítnout komunistický režim, který nechceme? Byly by Spojené státy ochotny vyjednávat se Sovětským svazem o podmínkách nastolení komunistického režimu v Americe?“

Taiwan Relations Act zavazuje Spojené státy dodat zbraně nutné k dostatečné obraně (sufficient selfdefense capability). Kdokoliv se špetkou soudnosti porovná vojenskou sílu Číny a Taiwanu, musí dojít k závěru, že cokoliv kde Taiwan sežene, může být jen defenzívní. Ani jeden bombardér nemají, o žádný nežadoní. Přitom nejde o žebrotu, nýbrž o lukrativní obchod za hotové, z ruky do ruky. O tak štědré zákazníky se Američané zpravidla mohou ochotou přetrhnout, ale zde neméně zpravidla bývá ticho po pěšině. Taiwan s námořnictvem, postiženým nepoměrem 6 : 195, naléhavě žádal o nákup raket typu Harpoon. Další nedoslýchavost na příslušných adresách.

Tentokrát v Taipei v novinách čtu na první straně sdělení s titulkem „Dva torpédoborci plují k Taiwanu.“ Taiwan směl koupit (za 800 milionů USD) čtyři tyto lodi typu Kidd a Američané se právě uráčili dvě z nich dodat. Stalo se tak velmi diskrétně, jen aby se Beijing nepopudil. K slavnostnímu předání se pouze dostavil náměstek guvernéra Jižní Karolíny a jeden generál s jednou hvězdičkou – žádná tedy admirálská šarže od námořnictva. Taiwanští námořníci se k ceremoniálu museli dostavit v civilním oblečení in deference to diplomatic sensitivity, vzhledem k tomu, že USA mají jen „neoficiální přátelství s Taiwanem.“ Čímž potupa nekončila. Koupené zboží se vydalo na tři týdny trvající cestu, jižním směrem a Panamským průplavem, pak přes Pacifik, a teprve když minuli ostrov Guam, směli taiwanští sundat americkou vlajku z vlastní lodi, vztyčit vlajku vlastní, zbavit se civilního oblečení a navléct vlastní uniformu.

Americký generál s jednou hvězdičkou opakoval oficiální vládní pozici, že Washington nepodporuje vyhlášení nezávislosti Taiwanu, jakož ale ani jinou případnou změnu – kterou by ovšem mohla způsobit agrese Beijingu. USA se míní co nejvíce přičinit o udržení nynějšího stavu.

Věru podivná je situace diplomatického psance, který přispívá do řady mezinárodních organizací, aniž by se směl stát jejich členem. Většina států diplomatické vztahy s Taiwanem přerušila ve prospěch těch neoficiálních. Původních už zbylo jen dvacet pět, vesměs ministátů z Pacifiku a Karibiku, pak snad ještě cosi afrického a  středoamerického. Právě došlo k zveřejnění zprávy, že odpadl Senegal. Jeho prezident poslal dopis s poctivým přiznáním „Náš národ nemá přátele, má pouze legitimní zájmy.“

Jako každý předchozí rok, zbylí přátelé podali u OSN návrh na přijetí Taiwanu za plnoprávného člena. Návrh byl ovšem zamítnut velikou většinou hlasů.

Podívejme se na onu fikci o pouze jedné, jediné Číně, jejíž porušení by podle tvrzení Beijingu vedlo k oprávněnému válečnému útoku i za cenu použití jaderných zbraní. Taiwan má všechny atributy, potřebné k mezinárodnímu uznání své suverenity, tak jak vyžaduje mezinárodní právo: mají své území, hospodářský potenciál k zajištění vlastní nezávislé existence, dostatečný počet obyvatelstva a jeho podporu vlády, schopné zajistit pořádek v zemi. (přemnohé tyto atributy chybějící řadě plnoprávných členů OSN).

Světová média ale reflektují převažující tvrzení o jakési renegate province tvrdošíjných, od vlasti se odtrhnuvších separatistů. Nonšalantně se přehlíží skutečnost, že za posledních 110 let Taiwan byl součástí Číny pouhé 4 roky (od podzimu 1945, konce 2.světové války, do podzimu 1949, vítězství komunistů). Nicméně, nárok na nezávislost a demokratickou existenci je jí pokrytci tohoto světa důsledně upírán.

-  -   -

Taiwan se tedy má vrátit do pevného objetí Čínské lidové republiky, jejíž vláda zveřejnila (19.října 2005) dokument s titulem „Budování politické demokracie,“ se záměrem obhájit, zdůvodnit setrvávající monopol jedné politické strany, tak jak se  snaží všichni asijští diktátoři od padesátých let minulého století. George Orwell by zajisté ocenil tvrzení, že „Demokratická vláda je vláda Komunistické strany jménem lidu zdokonalovat demokratickou diktaturu. Socialistická politická demokracie Číny má svěží čínské vlastnosti.“ Jiné pojetí demokracie je odmítnuto jako pošetilost. Velebeno je stranické paternalistické vedení jako záruka prosperity a harmonie ve společnosti.

Ve společnosti ale dochází k rozporům, konfliktům tak zásadním, s potenciálem  explozivním („a ticking bomb“, tvrdí mnozí zahraniční pozorovatelé). Zejména zásluhou skutečně impozantního ekonomického růstu se zvýšilo napětí trojího druhu: mezi městy a venkovem, oblastmi pobřežními a vnitrozemskými, a rostoucím kontrastem v životní úrovni. Se slibem, že všichni jednou – ale ne ve stejnou dobu – budeme bohatí, vláda preferovala města, východní pobřežní provincie, tam investovala a poskytovala daňové úlevy a další privilegia.

Dominantní soustředění na ekonomický růst země rovněž nebylo bez neblahého ekologického dopadu. Již třetina území je zasažena kyselým deštěm, odhaduje se, že zplodinami nasycený vzduch ročně způsobí předčasnou smrt 400.000 lidí. Někteří pozorovatelé (jako například  Thomas L.Friedman v International Herald Tribune, 27.10.2005) tvrdí, že Čína nejenom již není komunistická, ale vlastně je ta nejkapitalističtější na světě, za cenu hospodářského růstu ničící životní prostředí, a svým rekordním exportem tuze ohrožující v západní Evropě docílený socialismus, jeho pohodlný welfare state s pracovním týdnem 35 hodin a luxusním množstvím volného času.

-  -   -

Po dobytí Taiwanu zejména baží nostalgičtí straničtí stařešinové. Většina národa má jiné urgentní starosti a ani Taiwan příliš nespěchá s vyhlášením nezávislosti, vědom si lidové moudrosti, prý francouzského původu, že to co je přechodné, provizorní, přečasto bývá nejtrvalejší. Syn oné tety, která prodala doly, v nichž se kutalo zlato, mě seznamoval s facts of life. Povoláním  rejdař, vysvětloval mi situaci v lodní dopravě, proceduru pilného obchodování  přes údajnou bambusovou bariéru rozděleného světa. Čína dociluje bilanční přebytek v transakcích se svými zahraničními partnery, ne však s Taiwanem. Ten totiž v obchodování s Čínou právě zaznamenal přebytek téměř 20 miliard USD (The China Post, 29.10.2005). Taiwan trpaslík je ekonomickým Goliášem, v Číně tím největším investorem. Započal v devadesátých letech a suma investic již přesáhla sto miliard amerických dolarů. Momentálně v Číně žije, krátce či dlouhodobě pobývá, milion Taiwanců. A tuze bych pochyboval, že by je zvlášt akutně trápily starosti o nedobrovolném slučování a nukleární hrozbě světovému míru.

Před půl stoletím se něco takového mohlo značně třeskutě uskutečnit na nacionalisty držených ostrovech Quemoy a Matsu, v úžině pouhých pár kilometrů od komunistického břehu. Mao tehdy poručil zahájit invazi, ta se však, se ztrátou mnoha tisíc vojáků, nepovedla. Následovalo několik roků vzájemného bombardování, posléze jen s náložemi propagačních materiálů. Tehdy jsem u toho byl a na místě oceňoval absurditu doby. A nyní, ono dřív  uzavřené, přísně střežené území, vítá turisty z obou stran a je to prozatím jediné místo, kde obě měny – jak taiwanský dolar, tak komunistický yuan - jsou legálně uznaným, vzájemně směnitelným platidlem.

Při návštěvě Grand Hotelu v Taipei jsme se srazili se špalírem, zrovna vítajícím skupinu hodnostářů - vizáže bez výjimky asijské, v oblečení západního střihu, žádný turban, maoistická uniforma či jiný domorodý háv. Načež se druhý den v novinách dočítám, že to byla  skupina komunistických papalášů – delegátů ze všech provinciích Číny. Přijeli na ostrov se seznamovat s jeho turistickým půvabem a potenciálem. Zatímco v předchozím roce 2004 téměř čtyři miliony Taiwanců navštívili Čínu, pouhých 145.000 Číňanů navštívilo Taiwan. Nabízí se tedy značná příležitost odstranit takové disproporce. The World Tourism Organisation odhaduje, že počet Číňanů, cestujících do zahraničí, se z nynějších deseti milionů ročně, rozroste za pět let na padesát milionů, a brzo pak těch milionů bude sto.

Brzo též dojde k přímému leteckému spojení mezi Taiwanem a Čínou. Značný o to zájem projevují komunisté, což ale u nacionalistů vyvolává zdrženlivost, při uvážení, že absorpce Taiwanu jakýmikoliv prostředky stále zůstává na stranickém programu - jakkoliv jsou si vědomi onoho mudrosloví, že co je dočasné, často bývá i nejtrvanlivější.

Nebylo a nadále není sváru mezi těmito dvěma protagonisty o jejich pocitech a vztahu k Japonsku, zdroji někdejšího značného utrpení. Japonsko, druhý nejštědřejší přispěvatel do pokladny OSN, teď znovu, zejména zásluhou tlaku Beijingu,  neuspěl s ambicí stát se permanentním členem Rady bezpečnosti. Jen tři asijské země (Afghánistán, Bhutan a Maldivy) hlasovaly v jeho prospěch. Na rozdíl od Německa, se Japonsko od své minulosti, hrůzných zločinů páchaných zejména v Číně, nikdy pořádně nedistancovalo. A nezná se to být v budoucnosti lepší, však čas plyne a nová generace japonské politické elity se na minulých zločinech osobně nepodílela a je méně ochotna se omlouvat. Podle toho také vypadají školní učebnice nedávných dějin. Vzdor mezinárodní nevoli, premiér Junichiro Koizumi si zopakoval návštěvu svatyně Yasukuni, poklonit se památce dva a půlmilionů padlých, včetně popravených válečných zločinců nejprominentnější kategorie.

PŘÍŠTĚ  KONEC

Ota Ulč

CESTA  S  EVOU :  5.  VZTAHY ČESKO-TAIWANSKÉ,  PTAČÍ  POHROMA

Na taiwanské politické scéně je veselo, demokracii se daří. Prezidentu Chen Shui-bianovi se dostává lichotek, že je lhář, podvodník, mentální případ. V televizních debatách se z něj denně stává fackovací panák, jeho popularita klesla na 25 procent, zatímco nezaměstnanost vzrostla na „nevídanou“ (unprecedented) výši 4,4 procent.

Dvakrát za poslední čtyři měsíce ho opozice popohnala k soudu, s obviněním, že nařkl svého oponenta tajně jednat ve Washingtonu s předním nepřátelským představitelem z Beijingu.

Nezdá se ale, že by se hlava státu takovým hodnocením rozrušovala. Nedovedl bych si představit touž reakci u premiéra Paroubka a ještě míň u prezidenta Klause. Rovněž bych u nich nepředpokládal, že se veřejně omluví, a to tříkrát, za nepatřičné počínání náměstka generálního tajemníka vládnoucí strany, namočeného do čachrů při výstavbě metra v Kaoshiungu.

Málem jsem přehlédl den českého národního svátku, nebýt půl stránky 28.října v The China Post. Pod obrázkem nikoliv Hradčan, ale Českého Krumlova, jsem se dozvěděl, že Česká republika je touristically attractive country. Palcový titulek: CULTURAL AND ECONOMIC TIES BIND TAIWAN AND THE CZECH REPUBLIC  a u toho fotografie Michala Krále, téměř ještě mladíka, šéfa úřadu Czech Economic and Cultural Office čili kryptovyslanectví, tak jak opatrně činí i jiné státy, aby se Beijing nezlobil. Kulturní a ekonomický úřad vystavuje návštěvní viza, v roce 2001 jich bylo 8.000, letos už víc než 20.000. Tak příznivý vývoj již dal podnět k úvahám o zřízení přímé letecké linky mezi Taipei a Prahou.

Mezinárodně neuznávaný vyvrhel Taiwan je po Japonsku tím největším asijským investorem v České republice. Rostoucí počet ostrovních výrobců elektroniky rozjíždí svou produkci v řadě evropských zemí. V ČR tak započal gigant Tatung. Dojde k taiwansko-české koprodukci výroby letadel, a už před koncem roku 2005 Formosa Automobile Sales Corporation začne  na Taiwan dovážet škodovky – napřed jeden, posléze deset modelů. Jestliže to bude komerčně úspěšná iniciativa a toto zboží se mezi konkurenty prosadí, brzo brzičko by se i rozjela výroba škodovek tam v tropech či subtropech v blízkosti obratníku raka.

Čtenáři ostrovního tisku se též dozvěděli o údajně úspěšné dlouhodobé výstavě „Tisíc tváří Formosy“ v pražském Národním muzeu. Na oplátku, v prosinci 2005 dojde  v Taipei ve veřejné knihovně k zahájení výstavy s názvem „Magický svět českých ilustrací knih pro děti.“

O České republice se v následujících dnech psalo jako o zemi průmyslově a kulturně vyvinuté, s lidem pilným, odtrpivším si čtyři století rakousko-uherské tyranie a čtyři desetiletí tyranie sovětsko-domácí. V Taipei se na oslavu 28.října konala cocktail reception a dodatečně mě mrzelo, že jsem dal přednost jedné z početných rodinných událostí a kotejlový dýchánek pominul. V posledním dnu před odletem jsem na pseudovyslanectví zatelefonoval a dlouze, moc příjemně si popovídal s již zmíněným diplomatem Králem: inteligentní, bystrý, vtipný, výtečně informovaný - věru škoda, že se tak stalo až na poslední chvíli, moje vina. Chci věřit, že ministerstvo zahraničí disponuje dostatečným počtem tak kvalitních kádrů.

V Taipei slouží od roku 2001. Prý to tam mají jen jako malý rodinný podnik, nejvíc práce zabere činnost konzulární, ono vydávání viz pro zájemce o krásy české a ovšem i moravské země.

A co zájemci o české pivo, zeptal jsem se, pamětliv stezku mého příbuzného, rejdaře, marně dychtícího po pivu z mé rodné Plzně. (Pivo se v taiwanské čínštině řekne Pí-žó). Od JUDr.Krále jsem se dozvěděl, že kontaktoval osmnáct českých pivovarů a odpověď dostal jen od dvou, s výsledkem „zdvořile projeveného nezájmu.“ Taiwaňané, jakožto náhlí zbohatlíci, jsou zafixováni na jméno, slavné značky, aniž by rozuměli kvalitě opěvovaného tovaru. Tomu se přizpůsobil a obratně využil exportér Heineken.

Kolik že je na ostrově našinců – další má otázka. Je jich nemnoho, jak i bylo patrno na  zmíněné koktajlové recepci. Jedna profesorka, půl tuctu studentů a o trošku víc pracovníků u různých firem.

Rozloučili jsme se, s mým upřímným politováním, proč jsem ho nekontaktoval dřív.

Závěrem se vracím k tématu, s nímž jsem po přistání  v Taipei začal – onou avian flu, ptačí chřipkou, tamějším hlavním, přímo dominantním tématem. „Tři čtvrtiny všech lidí v Asii žijí ve strachu před ptačí chřipkou“ – typický novinový titulek. „Připravme se na nejhorší“, titulek ze Singapuru, s textem, připomínajícím nákazu SARS v roce 2003, jak vyvolala globální paniku, uzavřela hranice a způsobila notné hospodářské ztráty. Kanadský premiér předvídá masovou paniku v případě pandemie. Poplašný titulek, že chřipka se šíří zejména z Indonésie. Australský ministr zdravotnictví předpověděl, že tak zkázonosný virus případně povede k zastavení mezinárodní letecké dopravy. Ministr ale odmítl odpovědět na otázku, zda Austrálie bude deportovat cizince z postižených oblastí či zda uzná kategorii „chřipkového uprchlíka“ (flu refugee).

Problém  započal v jihočínské provincii Guangdong, odkud se rozšířil do Indonésie, Ruska, Turecka, Rumunska a má namířeno do západní Evropy a jižním směrem do Afriky, kam už třeba dorazil. Odborníci nás ujišťují, že tito opeřenci jsou větším nebezpečím, než všichni teroristé světa dohromady. Ona španělská chřípka v roce 1918 způsobila smrt 150 milionů pozemšťanů a tentokrát to může být horší – je reálné nebezpečí, že zahyne polovina všeho lidstva. A ke kolapsu civilizací stačí daleko menší rána.

Kdokoliv přijíždějící na Taiwan z Číny, bude monitorován po dobu deseti dní. Totéž postihne všechny pasažéry z Indonésie, Vietnamu, Thajska a Kambodže.

Netýká se ale nás, kteří se mají k odletu. EVA nás na palubě znovu vítá se Smetanou, jeho Prodanou nevěstou, Furiantem a Skočnou. Nezbývá než rezignovat. Daleko důležitější a příjemnější bylo zjištění, že let přes Pacifik tentokrát nepotrvá dvanáct a půl hodiny, ale o tři hodiny míň. Ke zdolání přesně téže vzdálenosti. K nevíře! Tolik se dá poručit větru, dešti?

Přes uličku sedící Asiat mi začal málo srozumitelnou angličtinou vysvětlovat sympatickou záhadu, cosi o rotation a gravity. Jenže já bych přednes, technicky tak náročný, nejspíš nepochopil ani v perfektním krasomluvném podání.

Po všech těch tisících  mílí a kilometrů jsme přistáli v New Yorku přesně na minutu, tak jak EVA slíbila.

KONEČNĚ  KONEC

RASISMUS  A  HODNĚ NEPRAVOSTÍ  VE  TŘETÍM  SVĚTĚ

Bílá rasa nemá monopol na nepěkné počínání, tak jak zpravidla tvrdí politicky tolik korektní a též sadomasochisticky orientovaní myslitelé. („Bílá rasa je rakovinou lidstva,“ značně zdůrazňovala oslavovaná publicistka Susan Sonntagová, majitelka téhož druhu pokožky, dřív než ji zmíněná rakovina sklátila.) A přitom přece stačí jen trošku se porozhlédnout po světě a tak se seznámit s autentickým stavem věcí. Jenže ani důkladná genocida v Darfuru jen pramálo dovede zviklat pokrokové principy o univerzální odpovědnosti Ameriky a pokud možno i Izraele.

Rasismus věru není bělošská doména. V Indii ve výletním městě Simla na úpatí Himalájí na čerstvém vzduchu, jsem zásluhou své dřívější, milosrdně krátkodobé činnosti socialistického soudce, byl vybrán do poroty, oceňující půvab kandidátek královny krásy státu Himačal Pradéš. S rozhodováním jsem neměl potíže: uhranulo mi stvoření mimořádného vzhledu a inteligence. Dotyčná se ale umístnila úplně poslední, jen s mým jedním hlasem. Zvítězila nevýrazná bledule. Zmaten jsem protestoval a opožděně se seznamoval s tamější realitou: Indové jsou přece velmi hákliví na odstín pokožky. Čím bledší, tím žádoucnější a vznešenější. Zejména jižané jsou pleti tmavé, snadno si pak spočítat, kolik asi vyhráli titulů králů a královen krásy.

Otevřel jsem noviny a vždy v nich našel rubriku „Matrimonials“ čili seznámení a nabídky ke sňatku. V Hindustan Times na straně 3 jsem jich napočítal tři stovky. Tam se dozvíte nabízenou respektive vyžadovanou kvalifikaci nevěsty: věk, velikost, jmění, vzdělání, kasta, rodina (pokud možno s příbuznými v Americe nebo Kanadě), panenství jako další indická samozřejmost, plus – ne vždy, ale často – „fair complexion“ neboli bledá kůže. Indové ale tuze nelibě reagovali na případnou poznámku, z níž by se dalo vyčíst obvinění z třeba i reziduálního, podvědomého rasismu. Velice se na mne obořil profesor politických věd ve státě Maharaštra, když jsem se na ošidnost otázal a citoval inzeráty: „Přednost pro bledou pokožku je přednost estetická a nikoliv rasismus,“ takto mě osvítil.

Což tedy by byl jeden příklad z přemnohých.

-   -   -

Ze státu Washingtonu na opačném konci amerického kontinentu mě kontaktovala a o radu žádala vnučka mého bratra, idealistka, mínící jet na zdravotnickou brigádu na Haiti - co že tomu říkám a zda bych doporučil. Vyjmenoval jsem dva plusy (získaná zkušenost a vylepšená naděje na přijetí na medicinská studia) a řadu minusů v onom nejhanebněji spravovaném a největší bídou trpícím státu celé západní hemisféry, kde hrozí nebezpečí i doktorům dobrovolníkům, kteří tam přijedou pomáhat.

Haiťané se snaží uprchnout ze země. Na lodičkách, vratkých kocábkách odplout pryč nebo se po soušti vydat východním směrem na opačnou, tu větší část ostrova Hispaniola, který sdílí s Dominikánskou republikou, nyní již i cílem českých turistů. (Pochybuji však, že mnoho z nich by opouštělo předplacenou oázu s hebkým pískem, ševelícími palmami, s vlnkami teplého moře, a rozjeli se porozhlednout směrem k haitské, tři sta kilometrů dlouhé hranici. Jestliže turistu z Evropy tamější bída zkrušuje, z pohledu Haiťana to je země téměř zaslíbená, proto se tamějším směrem snaží proniknout ještě větší chudáci. Jak jsem již psal v NP, 11.10.2005).

Pro čtenáře, kteří tam dosud nebyli: v Karibiku tento ostrov Hispaniola je po Kubě ten zcela největší, rozsahem se téměř rovná České republice. Týž ostrov a hodně odlišní lidé, jiné rasy, s jinou historií, kulturou a řečí. Haiťané si vytvořili svou lingua franca, jíž je creole - kreolština, z franštiny odvozená, ale dostatečně odlišná. Na opačné straně ostrova domorodci, rasově pomíchaní, s náboženskou vírou téměř kompletně katolickou, získali svou nezávislost v dávném již roce 1821, zbavili se španělské nadvlády, nikoliv však španělské řeči.

Trocha ironie historie: Dominikánská republika je teď považována za jeden z těch prosperujících států v karibské oblasti – je to „země hojnosti“ při použití haitského, rekordně chudičkého metru. Jenže když začátkem devatenáctého století, po zbavení se španělského jařma, nezávislost započala, byla natolik vetchá, že jí černošské Haiti dominovalo. Sto let později, dominikánský diktátor Rafael Trujillo se s notným zpožděním šeredně odplatil. Poručil totiž popravit odhadovaný počet 37.000 Haiťanů – parádní ukázka etnické čistky, jejímiž realizacemi se posléze proslavili řezníci typu Miloševiče, Pol Pota či Saddama Husseina. Svět ovšem většinou zapomíná. V dominikánském případě, vodní tok, dělící ony dva státy, získal permanentní jméno Řeka masakru(anglicky Massacre River).

Momentálně se v tak značném rozsahu nemasakruje, ale situace není zdaleka harmonická, jak se lze dozvědět z podrobné reportáže, jejímž autorem či spíš autorkou je Ginger Thompson(ová) v The New York Times (20.11.2005). Nabízí se porovnání se situací oněch přemnohých ilegálně přítomných cizinců v USA. Stejně jako v Dominikánské republice nejsou veřejností nadšeně vítáni a nejvíc sympatií se jim dostává od lidí, jimž se tak nabízí výtečná příležitost k vykořisťování. Ilegál pracuje za míň peněz, tam se plahočí za míň než polovinu běžné místní mzdy. Plantážník mu ovšem dá přednost, čímž ale v řadách místního obyvatelstva roste jak nezaměstnanost, tak jeho averze vůči Haiťanům - hladovým vetřelcům  jiné řeči, mravů, mentality a zejména hodně tmavé pleti. Ta v očích obyvatelstva Dominikánské republiky automaticky devalvuje.

Nebetyčný je rozdíl v možnosti přístupu ke vzdělání a lékařské péči. V USA devět států včetně New Yorku a Kalifornie opravňují děti ilegálů studovat ve školách vyššího vzdělání za snížené poplatky a tři státy (New Mexico, Oklahoma, Texas) dokonce je oprávňují získat stipendia. V celé zemi uplatňují nárok na lékařskou péči a v porodnicích se pak z ilegálně přítomného lůna v zemi rodí legální američtí novoobčánkové.

V Dominikánské republice takové děti se ocitnou ve stavu „permanentní ilegality.“  Tak v říjnu 2005 konstatoval soud (Inter-American Court of Human Rights), ostře kritizující praxi úřadů, které odmítají vydat rodný list v případě dětí, narozených haitské matce. Další organizace – jednak Human Rights Watch, jednak United Nations Committee on the Rights of the Child - na základě vlastního důkladného vyšetřování se velmi kriticky vyjádřily k nynější situaci dětí bez přístupu ke vzdělání a lékařské péči.

Několika katolickým kněžím teď hrozí příkaz opustit zemi, poté, co se snažili zachránit haitské děti falešnými doklady, s tvrzením, že oni, zasvěcení celibátu, jsou jejich skutečnými otci. (Radikálnější to iniciativa, než k jaké došlo za druhé světové války v Náchodě, jak popisuje Josef Škvorecký ve své knize Prima sezóna, jež se dočkala podoby televizního seriálu: když pan farář se studenty dobrovolníky trávili dlouhé hodiny přepisovat a vpisovat do církevních matrik záznam o křesťanství židovské dívky.)

„Sebráni na ulici, v zaměstnání, vyvlečeni ze svých domovů, tito ´haitsky-vypadající´ lidé mají zřídka příležitost se bránit proti vyhnání ze země za těchto zátahů,“ odsoudila zpráva Human Rights Watch v roce 2002.

Jak dominikánská policie, tak armáda si značně přivydělávají pašováním Haiťanů na vlastní území, zejména na ony bídně placené práce v zemědělství a stavebnictví.

Když pak dojde ke konfliktu, v němž podezření padlo na Haiťana, tytéž ozbrojené složky asistují v davové retribuci. Například v květnu (2005), po vraždě místní ženy, ubodané neznámým pachatelem, došlo k divoké reakci, mlácení migrantů hlava nehlava, zapalování jejich obydlí, nahnání do autobusů s odvozu ze země. V Dominikánské republice legálně se zdržující univerzitní student svědčil o počínání policie, která mu jeho doklady roztrhala a také musel do transportu. Mezi deportovanými se pak ocitají španělsky výlučně mluvící lidé, kteří měli tu smůlu, že měli haitské rodiče, ač sami do Haiti ani na okamžik nevstoupili.

Osada Guatapanal, nedaleko od pláží se zámořským turistickým živlem: na plantážích s tabákovými listy se nepracuje, haitští pracovníci uprchli ze strachu před lynčováním. Koncem září totiž jednoho domorodce zabili dva černoši.. S mačetami povstali mísní mstitelé . „Kde budou dva Haiťané, zabijme jednoho, kde budou tři Haiťané, zabijme dva,“ zvolal vůdce davu, a doporučil vždy nechat jednoho na živu, aby ten se mohl vrátit se zprávou o pomstě. (Připomíná mi to praktiky Gurkhů v britských uniformách za druhé světové války na italské frontě, totiž neslyšně v noci se přiblížit ke skupině nepřátel, v tichosti jim podříznout hrdla, ale nechat jedno hrdlo nedotčené, aby mohlo dodat zprávu do vlastních, oprávněně zděšených řad.) V případě této osady Guatapanal, kde dva tisíce Haiťanů tvořilo většinu vesničanů, polovina zmizela do hor nebo zpět do vlasti, než se situace uklidní – a zatím úroda začala hynout na polích.

Ke krvavým konfliktům nedochází jen v Zapadákovech. V předměstí dvoumilionového hlavního města Santo Domingo se v říjnu uskutečnil rasově motivovaný útok, v němž čtyři Haiťané, s roubíkem v ústech, politi hořlavinou, vzpláli, a jen jeden z nich tuto hrůzu, s těžkými popáleninami, přežil.

Svět si začíná takového počínání všímat a kritizovat.. Dominikánské úřady se brání, vysvětlují nedostatkem zdrojů, omezenou kapacitou absorbovat takové množství migrantů. Též prezident republiky Leonel Fernández veřejně expressed concern - chmury vyslovil.

ČÍNSKÝ  ROZMACH  MNOHA  SMĚRY

Historie jakoby se nám vysmívala, současným vývojem si z nás dělala blázny. Japonské císařství, v druhé světové válce důkladně porubané, nukleárně zasažené, se v několika málo letech po vzoru bájného ptáka Fenixe natolik zmotořilo, že jeho křídla se rozprostřela nad dřív okupovaným územím, Japonci hodně ubližovaným obyvatelstvem. Načež japonské automobily, elektronika, ovládly tamější trhy. V nejednom případě, jako například v Kalimantánu, indonéské části Bornea, notně plundrují přírodní zdroje. Zmocnit se stromů, likvidovat pralesy, k čertu s domorodými Dajáky a orangutány.

I do Austrálie, kam Hirohitovi válečníci nikdy nedorazili a jen párkrát se jim povedlo trošku bombardovat Darwin, vzdálenou výspu, teď daleko důrazněji vstoupil japonský vetřelec, s vlastnickým dekretem v ruce. Investoři kupují nemovitosti obrovského rozsahu, už jim patří pořádná část „zlatého pobřeží“ – Gold Coast státu Queenslandu. Některého Čecha tento stav věcí přiměje k přirovnání se situací ve své vlasti, zejména s Karlovými Vary: místo někdejších starostí patriotů, že sudeťáčtí Němčouři s plnými prkenicemi se zmocní svých bývalých majetků, s valutami přijeli slovanští bratři Azbuci, mafiáni, a už jim patří nemalá část města. Není okupace jako okupace.

Japonský precedent důkladně dohání jiný asijský obr – ten nejpočetnější, který v druhé světové válce stál na straně pozdějších vítězů. Výhodu nebýt tehdy podroben/potupen poválečnou okupací, důkladně anulovala volba budování komunismu s maoistickými nesmysly velkého skoku vpřed a s rovněž s velkou proletářskou kulturní revolucí, vše za cenu desítek milionů zmařených životů a pozdržení vývoje země o půl století – tolik a víc přiznali pozdější vládcové. Ti oficiálně nadále budují komunismus a to hodně kapitalistickým způsobem, připomínajícím bezohlednost amerických loupeživých baronů v devatenáctém století. I když tak nadále činí pod portréty vousatých věrozvěstů Marxe a Engelse. Ano, někdo si z nás nadále dělá blázny.

V roce 1979, tedy deset let před rozpadem experimentu s komunismem v Evropě, předák Deng Xiaoping, přijel do Ameriky, kde mu v Texasu nasadili mnohagalonový kovbojský širák. Tento čínský velikán, téměř metr a půl, se svěřil s plánem do roku 2000 přetvořit Čínu v průmyslovou mocnost. Což se věru podařilo. Rekordní růst pokračuje rok co rok, export bují, obchodní bilance stále ve velkém plusu, Číňané budou pořadateli příští Olympiády, výstavba v Šanghaji se žene takovým tempem, že její rozsah je větší než všechno budování ve zbytku světa dohromady. Tak aspoň si troufají tvrdit někteří experti.

Pracuje se na rozšíření železniční sítě o sedm tratí - 25 tisíc kilometrů. (Včetně nové tratě Beijing – Šanghaj, což mě tedy mate: tu původní jsem absolvoval a zdála se mi být zcela adekvátní.) Strana a vláda se snaží prosazovat konkubinát se zahraničními kapitalistickými investory, s nabídkou vstupovat do partnerství s chorými státními podniky. Státní Bank of China takto láká Royal Bank of Scotland a singapurský finanční kolos se zajímavým jménem Tomasek, aby nejen investovaly, ale také zasedly na křeslech dozorčí rady. Stát tak činí s rozumným záměrem předělat čínské peněžní ústavy z čehosi blízkého sociální instituci, rozdávající peníze krachujícím podnikům, naprosto neperspektivním zákazníkům.

Kapitalistický cizinec, jakkoliv čenichající značný zisk, přece jenom zpomalí při pomyšlení, že stát otěže nad hospodářstvím, jakkoliv bujně se rozvíjejícím, zcela nepovolí a stejně tomu bude v případě kontroly nad celou společností. Důležitý dokument „Budování politické demokracie“ z října 2005 to přece vyjádřil zřetelně:

„Demokratická vláda je vláda Komunistické strany jménem lidu zdokonalovat demokratickou diktaturu. Socialistická politická demokracie Číny má svěží čínské vlastnosti.“  Natolik svěží, že ukládá disidenty do koncentráků. Historie země dostatečně poučila vládce, že mezi četnými možnými katastrofami – od sucha, povodní, zemětřesení, až po mraky všežravých sarančat -  nezjhoubnějším je luan čili chaos, takzvané „masové incidenty“ v podobě stávek, demonstrací, lokálních povstání, hrozících obtížně zvládnutelnými metastázemi. K projevům potenciálně nebezpečných výbuchů dochází ve stále větším počtu – 74 tisíc v roce 2004 (Minxin Pei, Financial Times, 7.11.2005).

Je věru řada důvodů k projevům disharmonie. Ve městech se bouří dělníci z likvidovaných státních podniků, náhle bez práce, a daleko závažnější je situace na venkově, kde žije či spíš jakž takž přežívá půl miliardy občanů s průměrným příjmem ekvivalentu méně než dvou dolarů na den. A proti tomu pak nádherné mrakodrapy Šanghaje k obdivu světa. Dvě ekonomie, dva radikálně rozlišné způsoby života. Hladoví, frustrovaní se pak jen obtížně utiší vládním slibem, že cíl společnosti, které se dobře povede (well-off society), bude dosažen v roce 2020.

Již ale teď se značně pociťuje neblahý ekologický dopad těchto ekonomických priorit nade vše. Zasviněná, případně otrávená voda a vzduch způsobují předčasnou smrt statisíců lidí. (Za svých pobytů ve větších čínských městech jsem snad ani jednou neviděl modrou oblohu.) Dva nejmohutnější hospodářské motory v současném světě – USA a Čína – jsou rovněž největšími spotřebiteli pohonných hmot. Čína, stejně jako zbytek Třetího světa, jehož je stále součástí, tyto zdroje využívá s pouze poloviční efektivitou, v porovnání s vyspělými západními státy.  Mezinárodní měnový fond odhaduje (The Economist, 27.8.2005), že v příštích pěti letech tzv.vývojové země způsobí tři čtvrtiny vzrůstu spotřeby ropy ve světě. Číně se od roku 2000 přisuzuje odpovědnost za třetinu tohoto mohutnícího požadavku. Nelze se příliš divit: v roce 1979 všeho všudy vyrobila 13.000 automobilů, kdežto v roce 2004 jich již bylo pět milionů.

Hospodářsky mohutnící země projevuje i výraznější zahraničně politické ambice, její vojenský rozpočet značně roste, ke znepokojení Pentagonu. Prioritou ale stále zůstávají ekonomické zájmy země, jimž se podřizují všechny ostatní ohledy. Zájem o obchod tedy koexistuje s nezájmem o počínání vlády v Sudánu či Zimbabwe. Předáci navštěvují Evropu, Afriku i Jižní Ameriku, donedávna dost opomíjenou. Beijing potřebuje nejen ropu, ale i řadu nerostů. Dočítáme se o nedávných jednání v revolučně kvasící Bolivii, a zájmu zejména o Brazílii, největší a nejdůležitější stát kontinentu. (Např. NYT, 20.11.2005).

Čína, lákající investory na své území, se s vervou velmi hladového konzumenta vrhá do Brazílie dodat miliardy peněz do projektu jménem Belo Monte v Amazonii, k vybudování druhé největší přehrady na světě. (Itaipu, ta první největší, je rovněž brazilská. Šestkrát větší než egyptský Asuán, má osmnáct turbin, tak obrovských, že v jedné z nich symfonický orchestr uspořádal svůj koncert. Itaipu zásobí elektřinou jižní státy Brazílie a celý sousední stát Paraguay.) Proč se tedy pustit do dalšího velemohutného budování v oblasti s největším zbylým tropickým pralesem světa, zdrojem jedné až dvou pětin všeho kystlíku, co má lidstvo k dýchání?

O tomto Belo Monte projektu se začalo uvažovat už v sedmdesátých letech minulého století. Řada námitek, především předpokládané obrovské náklady, protesty ekologů a bojovníků za lidská práva, v neposlední řadě i opozice místních obyvatel, nákladný záměr po pádu vlády v roce 2002 pohřbily. Jenže zásluhou čínského zájmu a ochoty nového, k socialismu tíhnoucího prezidenta Lula da Silvy, došlo k exhumaci projektu, který bude zdrojem hydroelektrické energie, zkrotí mohutnou řeku Xingu, s údajně minimálním dopadem na původní život devíti indiánských kmenů.

Komu ale bude zejména k prospěchu? Přece  Číňanům, však proto přicházejí s tolika penězi. Čína, hospodářsky rekordně zdatný a nenasytný moloch, potřebuje zdroje a těch je v Amazonii požehnaně: 600 milionů tun bauxitu, 18 miliard un železné rudy (též zlata, diamantů, drahokamů a polodrahokamů). Bauxit bude proměněn v aluminium v dalekém Belému, tamtéž popluje železná ruda, a v ještě vzdálenějším Sao Luis Číňané zbudují další železárnu. Velké jsou též plány s těžbou a zpracováním mědi. To všechno spotřebuje přemíru energie, a tu dodá kýžená velepřehrada.

Čítankový tedy konflikt zastánců industriálního pokroku s ochránci přírody a původním obyvatelstvem. Tomu se ale dostane příležitosti k zaměstnání, změně způsobu života, který se jim třeba bude nebo nebude líbit.

„A co je nám do toho?“ ozve se pivní Čech na kanapi.

„Jsme přece zglobalizováni,“ dá se odpovědět. Pozná se to při příští zastávce u benzinového čerpadla, napojit milovaného miláčka. Nemravně vysokou cenu si jen tak snadno nevydupali lační šejci, ale určuje ji velká poptávka, na níž mají značný vliv a vinu právě tito Číňané.

OTCOVSTVÍ  NEVÍTANÁ,  SPORNÁ,  ANONYMNÍ

Když jsem dělal průzkum o profilu a motivaci uprchlíků z reálného socialismu, nezřídka jsem se dozvídal značně surreálné důvody. Například jeden plodný tatínek, obtížen alimentačními povinnostmi vůči pěti potomkům, vehementně tvrdil, že uprchl přes bariéru třídně rozděleného světa z výlučně politických důvodů.

Když jsem sedával v taláru u okresního civilního soudu v českém pohraničí, rozvody tvořily agendu tu nejčastější, žalobní nároky za manka v maloobchodu tu nejkomplikovanější. I když v tom nehrozilo nic politického, rovněž protivné, hodně frustrující, byly paternitní spory, zjišťování tatínků skutečných či vymyšlených. Před nimi stála tato zákonná domněnka: „Za otce se považuje muž, který s matkou dítěte souložil v době, od které neprošlo do narození dítěte méně než sto osmdesát a více než tři sta dnů.“ Je to ovšem matka, která přišla s obviněním, a je pak na obviněném, aby dokázal opak. Důkazní břemeno, onen  onus probandi, na žalovaných zádech bývá vskutku k neunesení. Spíš se přece dokazuje fakt, událost, než jeho neexistence. „Kde jste a jak jste, pane odpůrce, strávil poslední sobotní večer měsíce července, přesně před dvěma lety? Vy se doopravdy nepamatujete? To je ovšem velmi podezřelé.“ A už jste zase o kus blíž k soudně přiklepnuté rodičovské roli.

Občas se žalovaný k souloži přiznal, ale s tím, že matka dítěte se rovněž milovala s jinými pány. „Tady, pane soudce, máte seznam a ti taky“, strkal nám žalovaný pod nos již předem bezcenný důkaz. Zákon totiž tuto námitku (objectio plurium concubentium) neuznával, a i kdyby matka byla uspokojila celou Rudou armádu, žalován a téměř s jistotou bude odsouzen ten ze souložníků, na níž spočine její prst. V případě nymfomanické plavovlásky Růženy N. se obžalovaný bránil seznamem padesáti stejně pravděpodobných, resp.nepravděpodobných otců. Matka dítěte pravdivost seznamu nepopřela, ale vytkla mu jeho neúplnost.  Krevní zkouška žalovaného nevyloučila, a tak jeho statistická pravděpodobnost dvouprocentních zásluh na těhotenství vynesla stoprocentní finanční odpovědnost za jeho následek.

Dovolávat se krevní zkoušky byla sázka na chromého koně. Zkouška krve matky, dítěte a žalovaného, se všemi A, B, AB, O, Rh, Mn písmeny, nabízela nedokonalý a pouze negativní důkaz. V té době let padesátých nemohla otcovství zjistit, nýbrž pouze vyloučit. Proto k nám vesměs přicházely posudky se závěrem: „ Žalovaného lze (nelze) vyloučit jako možného otce nezletilého žalobce.“ Pravděpodobnost takového vyloučení byla tak jedna v deseti. Jinými slovy, na základě této zkoušky, každý muž byl handicapován devadesátiprocentní pravděpodobností prohry vůči obvinění jakoukoliv ženou, kterou v životě nikdy neviděl. Zejména starší ročníky soudců pídily ani ne tak po pravém otci, jako po „plátci.“ Mnohokrát jsem zbytečně argumentoval, že 1.lepší žádný otec než falešný otec; 2.otec ať pravý či falešný, ale každopádně nedobrovolný, dítěti oporou nebude; 3.těch pár set alimentačních korun by státní pokladnu nestrhlo, ale ublíží soukromé kapse v často nevinných kalhotech. I ti zatvrzelí juristé si museli připustit občasnou nejistotu, jak se snad také dalo odvodit z formulace odsuzujícího rozsudku: žalovaný totiž nebyl „zjištěn“ jako otec dítěte, ale toliko se za takového „pokládal“ či „považoval.“

Marxismus-leninismus se nám zasloužil o zrušení důkazu dědičně biologickou zkouškou. (Jsme přece deterministé, vivat Lysenko, hanba moravskému kněžourskému tmáři Mendelovi, sice jsme vzešli z mateřského klína, ale formuje nás materiální realita žhavé současnosti.) Tyto testy nám ministerstvo spravedlnosti povolovalo a zas zakazovalo od sezóny k sezóně podle momentálního kursu destalinizace.

Nebudu tento důkazní prostředek chválit, protože byl ve stranické nepřízni. Šlo o zkoušku komplikovanou a nákladnou, muselo se k ní jet do Prahy, tehdy k profesoru Bohumilu Seklovi. Jeho výsledek se omezil na pouhý odhad pravděpodobnosti otcovství – což ale byla jeho největší přednost. Na rozdíl od krevní zkoušky s negativním závěrem, že žalovaného lze (nelze) vyloučit, profesor dodal soudu nález s bohatou fotografickou dokumentací, porovnávající fyzické rysy účastníků (jako dlaně, čelo, brada, oči, uši, nos) se závěrem: Otcovství žalovaného je pravděpodobné tolika a tolika procenty.

-   -  –

V jednom z Kunderových románů lékař v českém městě řeší neplodnost svých pacientek injekcemi s obsahem svých čilých spermií, s výsledkem, že v městě nevelkého rozsahu přibývá dětiček, vzájemně si podobných jakož i připomínajících rysy úspěšného doktora lidumila. K vítanému početí ovšem může dojít tradičním, dosud nejpopulárnějším a též nejpříjemnějším počínáním.

Tehdy jsme ovšem neměli k dispozici rozluštěný hlavolam DNA, vynikající to důkazní prostředek, klíč k odmykání zámků k mysteriím i hodně dávného data. Věda pokročila mnohými směry, máme in vitro fertilization, surrogate mothers, anonymous donors, sperm banks s všelijakými právními zádrhely. Jak třeba řešit spor s „náhradní matkou“, která za úplatu poskytla k devítiměsíčnímu pronájmu své tělo a pak výsledku se odmítla vzdát?

„Haló, já jsem tvá sestra. Náš otec je dárcem spermatu, číslo 150“, takový je titulek obsažného článku v nejvýznamnějších amerických novinách. (Amy Harmon, “Hello, I´m Your Sister.Our Father Is Donor 150“, The New York Times, 20.11.2005:A5).

Zprostředkovatelská služba zvaná SPERM BANK je podnik komerční, dárcům za jednu dávku ejakulátu zpravidla platí 50 až 100 dolarů, jenže zákaznicím účtuje až šestinásobek. V Americe takto na svět ročne přijde 30.000 dětiček a v Evropě jejich počet  bude třeba ještě větší. Čas plyne, děti rostou a přemýšlejí – též o své identitě. O úspěšném dodavateli spermatu se vesměs zmiňují jako o „dárci“ , nikoliv otci. On anonym je ale pojítkem s polovičními sourozenci, bratry a sestrami. Patnáctiletý Ryan Kramer spolu se svou matkou Wendy založili „www.donorsiblingregistry.com“, webovou stránku, která se již pořádně rozrostla na víc než stovku větví. Zabruslil jsem tam a dozvěděl se o „Reproductive Health –Infertility“, o zdroji „Anonymous Sperm Donor Traced on Internet“, s rubrikami vstupů pro rodiče, potomky, dárce spermatu, dárkyně vajíčka a též dárkyně dosud užitelných spermat, kterých má navíc a mohly by být někomu k užitku.

Z prozatímního počtu 6295 zájemců z řad anonymně zplozené mládeže se podařilo zjistit příbuzenský vztah v 1131 případech. Zejména některá děvčata se pustila do pátrání s vervou Šerloka Holmese či majora Zemana, chcete-li. Od svých matek získaly profil anonymního dárce z banky spermií - celkem 150 údajů (věk, výška, váha, rasa, rodinný původ, náboženské či dokonce politické vyznání, barva očí, zda ženat a s dětmi, jaké má záliby, zda golf či kuželky, filozofii či cesty do pralesů, atd.) a též místo jeho narození. Ve jmenovaném případě to bylo město Wilmington ve státu Delaware, obyvatel 77.200, tedy víc než v Kunderově románu, v němž se dalo na promenádě nahlížet do kočárků a seznamovat se s fyziognomií drahoušků pyšných maminek.

E-mailem se toto anonymně počaté potomstvo seznamuje přes celý kontinent, polosourozenci se navštěvují, tráví společné prázdniny. Též matky se kontaktují, dochází k mini-family reunion, vznikají tak pouta, vyměňují fotografie ratolestí, nabízející příležitost k porovnávání někdy naprosto totožných mateřských či spíš otcovských znamének. Na rozdíl od nikterak ojedinělé vzájemné nevraživosti žen, obtěžkaných týmž mužem, zde anonymita genetického dárce jim poskytuje citově bezkonfliktní sbližování. Známy jsou případy, kdy jedna matka poskytuje zbytek nespotřebovaných spermat k potřebě jiné matky, dychtící po stvoření dalšího dítěte.

A mezi takovým potomstvem vzniká případné bažení po identitě společného dárce-otce. Roste počet a hlomoz hlasů, domáhajících se zrušení anonymity. Naléhají na sperm banky vyžadovat od dárců souhlas k pouhé dočasnosti anonymity, aby vypršela o osmnáctých narozeninách jejich produktů. Ač některý z dárců bude souhlasit a  tak mít příležitost k seznámení s úspěšným výsledkem svého původního příspěvku, většina nepochybně nepřivítá takové potěšení s předpokládanými komplikacemi, a ony banky – spermiové zprostředkovatelky rovněž nepřivítají odtajnění v jakékoliv podobě, v oprávněné obavě, že dojde k  zřídnutí řad ochotných poskytovatelů životadárného ejakulátu.

Ten který výkonný plemeník se zasloužil o tucty potomků, což pak vede k obavě, statisticky nikoliv zcela nepravděpodobné, že může dojít k seznámení a posléze k manželství a tedy i krvesmilstvu mezi nevědomými a tedy i nevinnými. O takových eventualitách jsme tehdy v době budování socialismu, spíš zaměstnáni řešením vesnických hádanic o majetnictví slepic a králíků, ovšem nemohli mít ani tušení.

POKRAČOVÁNÍ  O  AMERICKÝCH  ŠKOLÁCH

Posbíral jsem některé čerstvé informace, které by konzumenty mého původního sdělení (Neviditelný pes, 18.11.2005) mohly zajímat. Je předčasné posoudit dopad nastávajících změn v písemné zkoušce TOEFL (Test of English as a Foreign Language), kterou v loňském roce podstoupilo 750.000 zájemců. Roste již ale počet a váha hlasů, zejména z řad pedagogů, vedoucích funkcionářů na vysokých školách, a také kapitánů průmyslu, naléhajících na snížení byrokratických překážek pro vstup do země. Zpřísnění, bezpečnostní ohledy, k nimž došlo po 11.září 2001, způsobily pokles přílivu zájemců – poprvé od začátku sedmdesátých let minulého století. Univerzity teď posílají do zámoří propagátory navnadit zájemce.

Dokonce i State Department začne vycházet vstříc s různými úlevami. Z nich nejzávažnější je automatické prodloužení víza  k pobytu po promoci o jeden rok. Za dosavadních podmínek, graduant jakkoliv dychtící setrvat v USA či jakkoliv geniální, o jehož využití mozku se perou konkurenti se štědrou nabídkou peněz, musel ze země odjet - takový byl zákon, různě pak obcházený. Nejnovější úlevy ale nebudou platit pro každého nového bakaláře, magistra či majitele doktorského kloboučku. Vztahují se pouze na absolventy solidních vědeckých oborů (advanced scientific technology or engineering degrees), a ne ony „soft sciences“, jak humanitní, tak společenské či sociální vědy/pavědy.

Jiná věc: když občas prostořeký Larry Summers, rektor slovutné Harvardovy univerzity, utrousil poznámku, že dívky příliš nevynikají v matematice v porovnání k jejich jiným talentům, velký požár vzplál na mnohých pokrokových střechách. Zejména se ovšem rozvřeštěly feministky, domáhajíce se odstranění takového provokatéra, že si troufl zmínit se o každému známé samozřejmosti.

Žijeme teď v „informačním věku,“ vzdělání je bránou k životnímu uspěchu a děvčata nad hochy vítězí nad hochy v píli, důkladnosti, schopnosti soustředění už i v mateřské školce. Na školách středního stupně (high school) mají lepší výsledky ve všech oborech s výjimkou matematiky a fyziky, ale i tam se rozdíl zmenšuje a případně již uzavírá. Děvčata projevují větší zájem podílet se na tvorbě školních novin a o různé mimoakademické aktivity. Tento trend potvrzují data publikovaná příslušným federálním ministerstvem (Deparment of Education).

Rozdíl nadále roste ve školách vyššího vzdělání. Stovky z nich už zaznamenávají nepoměr 60 : 40 studentského složení ve prospěch děvčat. V oborech jako veřejná správa, psychologie a pedagogika, nepoměr již dosáhl 80 : 20. Až do poloviny osmdesátých let muži převažovali mezi graduanty, pak došlo k vyrovnání. V současné době situace se zřetelně změnila. V roce 2005, vyššího vzdělání s diplomem víc docílily ženy než muži, v poměru 133 : 100. Ministerstvo předvídá rostoucí pokračování této tendence, která koncem nynější dekády by dosáhla 142 : 100. Ještě větší rozdíl je mezi černochy – již teď už to je 200 : 100, s předpokládaným neblahým dopadem v jejich řadách.

Mudrcové dumají, proč tomu tak. Mezi důvody se též slyší tzv. „anti-intellectual machismo“. S něčím podobným jsem se setkal v Mikronésii, ve Východních Karolinách na ostrově Truk, kde si mi učitelky stěžovaly, jak místní hoši, v okamžiku, kdy je holky pilňáčkové přetroufly - a tím urazily jejich mužskou důstojnost, ti uražení vesměs vzdali další úsilí, na školu se vykašlali a podle toho výsledky vypadaly. Mezi americkými černochy se též vyskytuje destruktivní sklon, ostře kritizovanný moudrými hlavami v jejich vlastních řadách, že totiž píle a vzdělání je “počínání bělošské“, něco jako kolaborace, výprodej, zrada principů.

Ambicí nepříliš gramotných mládenců je snaha vyniknout ve sportu – nejspíš basketbal a americký football. A školy s velkým zájmem ohýbají pravidla až nehorázným způsobem. Občas dojde ke zveřejnění nějakého skandálu, aniž by došlo ke zřetelné nápravě. The New York Times v prvním sloupku na první straně svého vydání (27.11.2005) podrobně informuje o praxi na Floridě, časté líhně obrovských těch fotbalistů. Existují směrnice organizace s písmeny N.C.A.A.(National Collegiate Athletic Association), vyžadující, aby absolvent střední školy (té high school) končil se známkovým průměrem  2,75 (z maximálně možných 4,00) a tak kvalifikoval na přijetí na univerzitu a na získání stipendia. Uveden je případ z Miami Killiam High School, kde talentovaný atlet Demetrice Morley propadl v několika předmětech, končil hluboce pod onou 2,75 normou. Jenže problém se snadno vyřešil zapsáním na podvodnou, neakreditovanou tzv. University High School, založenou bývalým kriminálníkem, a poskytující „vzdělání“ cestou korespondenční. Známkování ovšem štědré, velkorysé. Tenhle chaboučký student byl náhle okrášlen samými jedničkami, akademická kvalifikační meta tak splněna, byl přijat a stipendiem vybaven na univerzitě v Tennessee. Jeden příklad z přemnohých.

Joyce Mitchellová, autorka knihy Winninng the Heart of the College Admission Dean čili jak poblomit srdce děkana, který rozhoduje o přijetí, dává tyto rady:

Napřed pečlivě bádat a porovnávat, až si pak vybrat kolem osmi škol jako finalistů, které by nejspíš vyhovovaly.

Neklást příliš velkou váhu na dosažený výsledek zkoušky SAT (Scholastic Aptitude Test), na něž adresáti rovněž tak úplně nespoléhají a též se zajímají o mimoakademickou činnost a záliby. Přitom kritéria se mohou lišit od instituce k instituci.

Žadatel(ka) nechť značně zdůrazňuje tyto své extra výkony a zásluhy.

Otázka peněz je důležitá, ale není ta nejdůležitější. Mnohé z nejdražších škol též mohou poskytnout i značnou finanční podporu.

Hodně záleží na prostředí kampusu. Proto je záhodno se tam vypravit, místo si odhlédnout, s tamějšími studenty si promluvit. Přijet tam tedy nikoliv o prázdninách, ale v době, kdy škola je v plném proudu.

Nepodceňovat rozsah, velikost instituce. Malý kampus sice poskytuje pocit intimity, kde se nový příchozí necítí ztracen, ale má to své nevýhody, například v omezeném vybavení knihoven, učeben, laboratoří.

Někdo dá přednost kampusu – nerušené oáze někde v lahodné přírodě, kdežto jiný zájemce by se z takové lahody zbláznil, být bez možnosti okamžitého dotyku s pulsem a třeba i vřavou velkoměsta.

Rovněž nelze podcenit vzdálenost od domova. Jiná je situace v případě stomílové či tisícimílové dálky.

Ještě bych dodal, že k mání jsou svazky se seznamy tisíce škol a jejich bedlivým hodnocením podle všemožných ukazatelů – včetně veledůležitého kritéria, totiž procenta úspěšných žadatelů. U těch nejprestižnějších škol je procento minimální, uspěje jen jeden z deseti či dvaceti, takže příliš průměrný student ať se nepokouší.

Kromě instruktážních fasciklů, prospěšné je vyzpovídat bývalé absolventy, od nich se dozvědět případné plusy a minusy.

V českých hlavách téměř dominuje přesvědčení, že kvalitní vzdělání je jen pro bohaté. Věru, není tomu tak. Jak už jsem tvrdil v předchozím článku, za víc než třicet let pedagogické činnosti na americké univerzitě jsem se nesetkal s případem, že by student musel studií zanechat z převážně či dokonce výlučně finančních důvodů. Jestliže se nesežene stipendium nebo aspoň finanční úleva, vždy je příležitost k získání půjčky, která se po studiích splatí. Největší prestiži se v Americe těší tzv. Ivy League Schools – „břečťanová liga,“ předpokládám, aniž bych na to ale vsadil krk, že takto je pojmenovaná podle zeleně, plazící se po zdích, na Ameriku starobylých. Těch škol je sedm: Harvard, Yale, Princeton, Columbia, Cornell, Brown a University of Pennsylvania..

Mám to z domova nedaleko na Cornell, učiliště zdobené několika významnými laureáty Nobelovy ceny (a také českým hudebním skladatelem Karlem Husou), na březích jezera Cayuga, s vinicemi. (Po Kalifornii, stát New York je největším producentem vína v zemi – dost k neuvěření, že ano.) Školní poplatky na Cornellu dosahují nehorázné výše. Jenže v praxi to vypadá tak, že jsou odstupňovány podle finanční situce té které rodiny. Bohatí platí plnou dávku, studenti ze středních tříd mají slevu a ti z chudých rodin zcela zadarmo.

Některý Čech by třeba projevil zájem nikoliv o vzdělání, s povinností platit, ale o roli vzdělávatele, pobírajícího plat. Na školách nižšího stupně je místních kádrů nedostatek a proto nezbývá, než se rozhlížet po asistenci v zahraniční. Státy jako Florida, Kalifornie a New York tak činí, New York City už řadu let si přiváží učitele z Rakouska, Kanady, Španělska. Týdeník Time uveřejnil (28.11.2005) reportáž o iniciativě ve státu Maryland sehnat 800 učitelů. Roční kvotu 6.000 lze z domácích zdrojů uspokojit pouhými 2.500 zájemci. Proto došlo k rozhodnutí získat pedagogickou výpomoc až z hodně vzdálených Filipín.  Dotyčným se tak jejich domácí plat zmnohonásobil na 45.000 USD ročně, začali působit v metropoli Baltimore, v inner city, centru, kde menšinové nebělošské obyvatelstvo je většinou. Filipínce okamžitě postihl onen culture shock - šok způsobený nekulturním chování svěřenců, nezvyklých na disciplinu, na respekt vůči učitelům, komukoliv staršímu. „Jsou příliš hlasití, zastrašují, ačkoliv dostávají obědy zdarma, stěžují si, že jim vláda nic nedává. To v naší zemi chudoba znamená nemít nic - žádné jídlo, nic,“ reagují tito na filipínské poměry luxusně honorovaní a nyní trápení učitelé.

Méně než chvalitebné počínání amerických ratolestí není omezeno jen na jednu rasu. Průzkumem mínění v roce 2002 se zjistilo, že jen 9 procent dospělých pokládá chování dětí vůči starším jako ohleduplné (respectful). V roce 2004, v jiném průzkumu, jeden ze tří učitelů tvrdil, že vážně uvažuje se svým povoláním skoncovat. Takže dost příležitostí by tak vzešlo pro materiálně motivované Čechy s dostatečnou jazykovou znalostí a železným nervy.

Ještě abych dodal: na rozdíl od zvyklostí v našem rodném kraji, například na právnické fakultě Karlovy univerzity, neslýchávám tu o korupci, zaplatit si přijetí na kýženou školu. Víc než jednou jsem dostal telefonát od mně neznámého našince, s požadavkem, abych zařídil kladné vyřízení žádosti jeho syna, dřív již odmítnutého. Na mou námitku, že něco takového tu není zvykem,  že třeba neuspěl syn mého fakultního kolegy, zklamaný rodič zareagoval slovy „ Jsme přece Češi!“ Odpověděl jsem, že Čechem je také Milouš Jakeš a býval i Josef Urválek.

VÁNOCE  A  JEJICH  DODATEČNÉ VYHODNOCOVÁNÍ

Tyto nejsvátečnější dny v roce, jak je s odstupem času hodnotit, kategorizovat, kádrovat? V mém dětství a mládí byly bez výjimky typu tradičního. Stromečky, koledy, jmelí. Dychtění, až přijde večer a my se po obligátní večeři (rybí polévka, chudák kapr, bramborový salát) vrhneme na dárky, v očekávání očekávaného a v předstírání radosti, jako když jsem místo kýžených dlouhých kalhot dostal nenáviděné pumpky. Jako dvanáctiletý junák jsem musel týrat housle a zejména sluch nedobrovolných rodinných posluchačů svým fidláním. Byla to doba války, té druhé světové, kdy rodné město Plzeň dost pravidelně navštěvovali anglo-američtí vzdušní piráti, jak se tehdy oficiálně tvrdilo. Však jsme byli nejen městem piva, ale i válečné výzbroje pro novou Evropu a konečné vítěžství Říše. Jenže piráti, místo aby do Škodovky trefili, svůj náklad shazovali na předměstí, dvakrát či třikrát nám ulétla střecha z rodinného domu. Nikdy se tak ale nestalo o Vánocích, svátcích míru.

Po dlouhém úvodu tedy k dalšímu hodnocení: napřed kategorie Vánoc neveselých, natolik krušných, že svou krušností permanentně uvízly v paměti. Léta padesátá, rok 1953, napřed způsobivší jásot, radost hned dvojnásobnou, když Josip Visarionovič Stalin a za pár dní po něm Klement Gottwald, náš první dělnický a též syfilitický prezident, vypustili svou černou duši, pozemskou dráhu ukončili zaslouženým přesunem do pekel. Na podzim téhož roku jsem byl povolán k čestné povinnosti bránit vlast v jednotkách ČSA beze zbraně, stal jsem se černým baronem. První Vánoce v uniformě, trávené v dřevěných ubikacích, do nichž pronikal sibiřský mráz a z nichž se nedalo uniknout, nikde naděje na dovolenku, ba ani pouhý takzvaný opušťák na dva dny. Nakrmen řízkem a bramborovým salátem, v koutku jsem sedl, politoval se a čmáral dlouhé dopisy.

Podobný pocit krušnosti jsem si zopakoval v roce 1960, tedy přesně za sedm let, v mém případě událostmi překypujících: po dvou a půl letech bojování-budování s lopatou, návrat do civilu, rozvod s psychiatryní, mou první láskou, umístěnka u civilního soudu v českém pohraničí, ilegální úprk, klikatě přes Dederónii a Berlín do náruče imperialistů, přesun do Ameriky, zakotvení na Manhattanu. A právě tam jsem neveselé Vánoce znovu absolvoval. Trosečník na zapomenutém atolu jistěže nemívá náladu k popukání, a mně, tehdy tak samotinkému, nebylo o nic líp na onom ostrovu Manhattanu, mraveništi několika milionů mně neznámých tvorů. Sedl jsem s lahví alkoholu a smolil nostalgické dopisy adresátům zpět do Evropy.

Rád vzpomínám na Vánoce neobvyklé, pro mě exotické, ocitnout se u protinožců, v době prosincové se vrhat do vlahých vln ocenánu, místo nebezpečí omrzlin si dát pozor na  úžeh, vzrušovat se takovými novotami pod ševelícími palmami.

Neopomiňme kategorii Vánoc dishamonických, nepříjemných, když se nashromážděné příbuzenstvo pohádá, vzájemně si vynadá, případně se i serve. Nic takového se mi nepřihodilo a tak mohu jen posloužit sdělením zážitku sladkokyselého, k němuž došlo pár dní po Vánocích a sice na Silvestra roku 1971 na Taiwanu. Setrvávali jsme pod střechou manželčiných rodičů, k oslavě konce starého a začátku nového roku se sešla značně velká společnost včetně vysokých čankajškovských oficírů. Generál negenerál, oni ti Číňané na alkohol moc nejsou, navíc se ovšem zejména mluvilo čínsky. S rostoucí pravidelností jsem se vytrácel do postraní nasávat skotskou whisky. Hodně jsem si takto počínal, až stav mé nedostatečné střízlivosti mě přiměl k pošetilé iniciativě jak rozradostnit příliš vážnou společnost. Což jsem učinil mimořádně nevhodným způsobem. Z kufru jsem vyňal v Austrálii zakoupený a na hedvábí provedený portrét Stalina a s ním jsem vítězně vplul mezi přítomné. Ti zmrzli a mé pochechtávání vůbec neopětovali. Parádní to ztráta tváře a navíc podle tehdejších zákonů mimořádného válečného stavu i mé spáchání asi strašidelného zločinu.

Ty mnohé další Vánoce probíhaly poklidně, bez konfliktů, v rodinném kruhu. A vlastně lepší by to ani nemohlo být.   Třeba některý ze čtenářů přispěje s prezentací další kategorií Vánoc – svátků míru, jak se občas zdůrazňuje.

O.S.N.  -  DEZORGANIZACE  MÁLO  SPOJENÝCH  NÁRODŮ

Tato světová, o mír a prosperitu údajně usilující organizace, nemůže být víc úspěšná, než je ochota členských států ji takovou učinit. Když se někdy – až příliš často – něco nepovede, je pak pošetilé zcela svalovat vinu na její adresu, stejně tak jako houslista nemůže za svůj mizerný výkon obviňovat kvalitu houslí.

Organizace vznikla v roce 1945 jako aliance vítězů v druhé světové válce a zakládajících členů tehdy bylo padesát. Nyní jich jsou již téměř dvě stovky – státy velmi rozličné velikosti, počtu obyvatel, hospodářského výkonu a potenciálu, kulturní úrovně a všech možných dalších ukazatelů. Nicméně, ve Valném shromádění OSN nadále je dodržováno pravidlo „jeden stát – jeden hlas“, s důsledkem, že s takovým systémem lze získat nadpoloviční většinu hlasů delegátů, dohromady reprezentujících státy s méně než deseti procent obyvatel této planety. Počet obyvatel minirepubličky Nauru, s 11.000 ostrovany na rozloze osmi čtverečních míl, je značně menší, než zmnožení obyvatel Indie v kterémkoliv dni v roce.

Pokračujme s nepoměrem: rozpočet, výlohy tohoto světového podniku. Do dobu víc než půl století, USA hradily zdaleka nejvíc výloh - celou jejich čtvrtinu. Druhými největšími přispěvateli byly a stále jsou Japonsko (téměř 20%) a Německo (téměř 10%), poražení to nepřátelé v druhé světové válce. Následují pseudovítěz Francie (6,5%) a autenticky válčící strany - Velká Británie (5%), tuze se zaslouživší Rusko (pouhých 1,5%) a Čína (necelé jedno procento). Stejně tak málo platí ultrabohatá Saudská Arábie. Stopadesát členských států přispívá do rozpočtu v rozsahu od dvou tisícin do jedné desetiny procenta, a dalších 37 států tak učiní pouhou jednou tisícinou.

Výše rozpočtového příspěvku ale zdaleka neodpovidá počtu zaměstnanců z té které země, zejména v úřadech OSN v Evropě. Tam se značně zabydleli byrokrati s britským, francouzským a kanadským pasem. V sekretariátu v New Yorku se vyskytuje značně víc Rusů, Filipínců a Pakistánců, než odpovídá finančnímu příspěvku jejich zemí.

Když se americký Kongres konečně rozlobil, v posledních dnech Clintonova prezidenství se Richard Holbrookovi, velvyslanci u OSN, podařilo posadit snížení oněch 25 na 22 procent – a podíl 31,4% na rozpočtu „mír udržujících“ či, přesněji, „o znovunastolení míru usilujících“ jednotek OSN, snížit na 27,58% - to vše k značně hlasité nelibosti mnohých států. Ty přispěchaly s odvetou a podařilo se jim vypudit Ameriku z výboru, pečujícího o lidská práva (U.N. Human Rights Commission).

Nelze ovšem nevidět rozdíl mezi státy bohatými a chudými, ale rovněž jen s obtížemi  se dá přehlédnout tolik již časté, téměř univerzální měření dvojím metrem.

Výbor dohlížející na stav lidských práv ve světě, mezi jehož členy nezřídka jsou zástupci Kuby, Libyje či Sudánu, zatracují porušování lidských práv v USA a Izraeli, se současným však pominutím razantně probíhající sudánské genocidy v Darfuru, kde do konce roku 2004 přišlo o život odhadem 300.000 lidí.

Nejstarším mezinárodním zločinem, jehož pachatel může být souzen kterýmkoliv státem světa jako psanec, „nepřítel lidstva“, je pirátství. A druhým nejstarším je slavery - otroctví, otrokářství. Teď pravidelně v televizních zprávách B.B.C. jsme seznamováni s utrpením domorodců, zejména dětí, v Nigeru, aniž by ale padlo slovo o skutečnosti, že Niger dodnes toleruje otrokářství. Podle údajů velice důvěryhodné organizace Anti-Slavery International (ASI), mnohé tisíce otroků lze nalézt v řadě saharských států jako Mauretánie, Mali, Čad a Sudán. ASI například zjistila, že v Nigeru emisaři tamější vlády se rozjeli do kraje  pohrozit trestem otrokářům – ne že otroky vlastní, ale pro případ, že by je propustili, záležitost se tak dostala na veřejnost, dostala do světa, a publicita by ublížila reputaci země. V otrokářství má Niger dlouhou tradici.  V některých kmenech nomádů většinu tvoří otroci. Jako takoví se narodili do celoživotního nevolnictví, lze je koupit, prodat, případně i zdědit. Předáci i takových států se na půdě OSN těší příslušnému respektu, stejně jako i odporní diktátoři s krví až za ušima, Excelence typu lidožroutů Idi Amina či Jean-Bédela Bokassy. Platnost dvojího metru setrvává dodnes, jak si například mohl ověřit George W.Bush při svém nedávném projevu ve Valném shromáždění, v porovnání k bouřlivě sympatické reakci, jaké se dostalo venezuelskému prezidentu Hugo Chávezovi na podiu tamtéž.

Jestliže Charta OSN stvořila Valné shromáždění jako deklamující forum značně nestejných států s naprosto stejným hlasovacím právem, Radu bezpečnosti pověřila odpovědností policajta a hasiče, zasáhnout kdekoliv ve světě vzplanoucích požárů. Zde ale rovnost hlasů neplatí, jen pět členů je permanentních, s právem veta – a tak i s možností znemožnit jakoukoliv iniciativu. Nedávné snahy rozšířit jejich řady o Japonsko (též Německo, Indii a Brazílii) ztroskotaly však na vetu Číny.

V době studené války efektivnost RB byla paralyzována, to které veto znemožnilo zásah v konfliktech s protichůdnými zájmy velmocí. Po jejím skončení ale  mírutvorná výkonnost OSN nezmohutnila, její výsledky jsou občas přežalostné, jak například potvrdilo potupné vyklizení Rwandy či masakr ve Srebrenici za pasivní asistence holandských bojovníků. Začátkem devadesátých let, OSN měla k dispozici vojenské jednotky o počtu 80.000. Koncem dekády jich zbylo pouhých 17.000. Došlo ke stažení jednotek z Angoly, nepodařilo se vyřešit konflikt mezi Etiopií a Eritreou, svářejících se kvůli spornému vlastnictví bezcenné pusté pouště. Výkon Rady bezpečnosti je lamentable (žalostný), jak prohlásil odcházející egyptský delegát Nabil A.Elaraby. RB nebyla schopna zareagovat na Saddamovo porušování přemnoha rezolucí, Washington tedy jednal unilaterálně, s důsledky málo předvídanými či příjemnými.

V konfliktech, vyvolávajících pramalou pozornost světové veřejnosti, mezinárodní jednotky s nedostatečným počtem mužstva a výzbroje se pokoušejí o řešení s různými výsledky. V Kongu jednotky v modrých helmách, známé jako MONUC, už působí od šedesátých let čili téměř půl století. Domorodci jim posměšně říkají „motýlkové“ - hezcí na pohled, ale prakticky k ničemu. Přitom to tam zdaleka není příjemná služba. Došlo k zavražení příslušníků jednotky z Bangladeše,  Pakistánci se revanžovali odvetou a zabitím šedesáti útočníků. Válka oficiálně skončila v roce 2003, jenže nadále pokračuje, pět různých milicí s kmenovou bází víc motivuje rabování než etnická solidarita. Začátkem prosince 2004 se znovu rozproudila iniciativa válečníků kmene Lendu, známých zálibou požírat vnitřnosti svých nepřátel, s následkem, že sto tisíc příslušníků kmene Hema včas uteklo ze svých domovů.

A co činí vláda Democratic Republic of the Congo? Její vojáci, marně čekající na výplatu žoldu, prodávají své zbraně válčícím kmenům, načež sami utečou. MONUC dřív marně poukazoval na nedostatek možnosti účinně zasáhnout proti takovým  nehoráznostem. Rada bezpečnosti tentokrát stížnosti vyslechla, na místo poslala celkem 16.700  příslušníků, navíc se vzdušnou ochranou užitečných vrtulníků (helicopter gunships). MONUC rovněž uspěl s osvobozením 3.000 otroků. Značné jejich množství bylo ale usmrceno, mačetami rozsekáno na kusy.

OSN mírové jednotky se prozatím úspěšně zasloužily o ukončení kruté občanské války v Libérii, prvního nezávislého černošského státu, vytvořeného v devatenáctém století navrátivšími se bývalými otroky z USA. Nyní tento stát jako ten zcela první na kontinentě, po docílení nedobrovolného exilu mordýřského prezidenta  Charlese Taylora (ten získal v Nigérii, která ho prozatím odmítá vydat k potrestání), má první prezidentku, jíž se ve volbách stala ekonomka a bývalá pracovnice mezinárodních finančních institucí, na Harvardu vzdělaná Ellen Johnson Sirleaf, zvítězivší nad protikandidátem George Weahem, v Evropě úspěšným fotbalistou, ale jen částečně gramotným. On jakož i jeho příznivci odmítají porážku přijmout, ale jednotky OSN dohlížejí, aby válka znovu nevypukla.

OSN s tolika aktivitami na všech kontinentech, s organizacemi jako ILO, FAO, WHO, UNESCO či UNICEF, a s všelijakými jejich odnožemi poskytují ovšem výtečné příležitosti a pokušení k nepravostem, k privátnímu obohacení. Přemnoho mraků korupce na obzoru. V polovině devadesátých let, zásluhou nepříjemného tlaku ze strany amerických konzervativních  kruhů, OSN konečně souhlasila zřídit dozorčí úřad Office of Internal Oversight Services. Jeho ředitelem byl jmenován Karl Theodor Paschke, vysoký úředník z německého ministerstva zahraničí, který si brzo vysloužil pověst muže rozhodného, neúprosného, na správném místě. Začal rozesílat inspektory na vzdálené výspy, kam se dřív nikdo neobtěžoval, zjišťovat nepravosti jako poskytování zakázek bez výběrového řízení, platby za konzultace nepotřebné nebo i neexistující, dodávky zboží a služeb za nehorázně přehnané ceny, předkládání téhož účtu s kopií, aby platba byla dvojnásobná. Dva administrativní pracovníci u mírových jednotek  vystavili padělaný účet na zaplacení téměř čtvrt milionu dolarů za výdaje na výchovu svých dětí. Účetní knihy, veškerá dokumentace, v bídném stavu či rovněž neexistující.

Poprvé v historii OSN začalo docházet k spěšným vyhazovům, s konfiskací penze a majetku. Na efektivně si počínajícího, poctivého ředitele Paschkeho dopadl příval zlobných protestů ze strany údajně se rozvíjejících zemí, které většinou svých hlasů úspěšně blokovaly schválení jeho zpráv o výsledcích vyšetřování. Velkým množstvím korupce a zlodějen všemožného druhu vynikaly mírové jednotky v modrých helmách, zejména za emergency - stavu nouze, kdy se též bojuje s časem. A též se poskytuje příležitost ke krádežím například automobilů v nebývalé míře.

Zlodějny se páchaly nejen na v zapomenutém terénu, ale přímo na hlavním velitelství v New Yorku, v úřadě generálního tajemníka Kofi Annana. V roce 1995 došlo k přijetí programu oil-for-food  o prodeji povoleného množství irácké ropy a z výnosu financovat a do země dodávat potřebnou výživu a léčiva. Tato v penězích největší kdy podniknutá humanitární akce zůstala pod dohledem OSN. Původně ve velké tajnosti střežené počínání s manipulací hodnot, přesahujících astronomickou výši sto miliard dolarů, se stalo zlatým korytem pro mnohé mezinárodní byrokraty s všemožnými nitkami a konexemi ve světě. Náramně se obohacovali dodavatelé a veřejní činitelé z různých zemí, zejména Francie a Ruska. (Například nikoliv Japonsko, ale Rusko dostalo oprávnění být výlučným dodavatelem japonských automobilů.)  Generální sekretariát OSN dlouho odolával tlaku Washingtonu a nemínil spolupracovat s vyšetřovateli. Záležitost se ale příliš dostala do povědomí veřejnosti, svědci byli postupně slyšeni, dokumentace předložena a skandál obrovských rozměrů byl na světě. Kofi Annana syn Koyo se značně zapletl – a obohatil – v těchto manipulacích, otec však za nezdárného potomka nenese odpovědnost. Měl by ji ale nést za počínání své pravé ruky, kyperského oblíbence Benona Sevana, nejvyššího a nejdůležitějšího funkcionáře v tomto zlodějnami prolezlém programu. Sevan z OSN zmizel na rodný ostrov, někteří jeho podřízení již mají na krku prokurátora a jeden významný funkcionář ruské národnosti se dobrovolně dostavil k vyšetřovatelům s kajícným přiznáním.

Dostalo se nám obohacení definicí tzv.failed states - států naprosto nefunkčních, neschopných zaručit svému lidu minimální bezpečnost, služby, podmínky ke snesitelnému životu. Světová banka vypočítává těch tzv.LICUS (low-income countries under stress) kolem třiceti, nejvíc jich je ovšem v Africe. Přímo čítankovým příkladem státu, kde nic nefunguje a vše se rozpadlo, je Somálsko. Jako možné řešení se navrhuje zřídit formu protektorátu, správy pod patronátem mezinárodní organizace. Což by ovšem vyžadovalo přímo horentní výlohy a ty jsou v nedohlednu, jakož i vůle členských států je poskytnout. Však jejich odpovědností je především prosazování vlastního národního zájmu. Pro altruismus mnoho místa nezbývá za podmínek, kdy zájmy to jsou nezřídka protichůdné, vzájemně se vylučující.

Docílit mezinárodní harmonii, představa takového zázraku, uniká mé imaginaci.

SOUČASNÝ  TERORISMUS,  TRADIČNÍ  STAROSTI  S  FINANCOVÁNÍM

Naši dobu hodně poznamenává konflikt označovaný jako „válka s terorismem.“

Je to střet velice nerovnoměrných soupeřů : státy, i ty nejmocnější, versus nepřátelé bez adresy. Ti, kromě své anonymity, mají též výhodu iniciativy, vybrat si svůj cíl a čas, kdy zasáhnout podle chuti. A státy se svou otevřeností a svobodami poskytují neomezené příležitosti postarat se o krveprolití, ať už v metru, v supermarkertu či diskotéce. Tedy se jakž takž bráníme, s dopadem pro nás nepříjemným, jak si například ověřujeme při zouvání bot před každým vstupem do letadla.

New York, Madrid, Londýn – dějiště prozatím největších realizovaných útoků prosazovatelů smrti proti civilizaci, přesvědčené o výhodách života. Jestliže již čtyři roky uplynuly od zničení World Trade Center, aniž by došlo k dalšímu zásahu na americké půdě, nestalo se tak z důvodů ochablého zájmu útočníků. Ta tolik zranitelná západní civilizace se začala bránit. Kontroly na letištích, na hranicích, konečně se rozproudivší mezistátní policejní spolupráce, včetně zaměření na nejmodernější technologii. Na nedávném Emergency Preparedness and Response Expo ve Washingtonu se se svými novinkami prezentovali zástupci 600 firem, lačnících po zakázkách od nového ministerstva (U.S. Department of Home Security), které má k dispozici 32 miliard dolarů na utrácení.

Prozatím nejúčinější obranou ohrožených států je vzájemná spolupráce a opatření kontrolovat pohyb peněz, došlápnout na finance. Bez značných fondů se teroristé neobejdou, i když uspořádání železničního masakru v Madridu, se ztrátou 191 životů, přišlo odhadem na pouhých 50.000 dolarů. Sice lze za pár peněz v maloobchodu nakoupit dost umělého hnojiva a z něho namíchat výbušniny se zkázonosným dopadem, ale realizace zamýšlené akce se může značně prodražit.  Výlohy cestovní a nájemní, letenky, hotely, mnohdy s dlouhodobým pobytem k aklimatizaci. V případě teroristů z 11.září to byly i poplatky za vyškolení na piloty.

Fondy plynuly zejména ze Saudské Arábie a od dalších bohatých mohamedánských mecenášů, cestou oficiálně charitativních, dobročinných institucí. Ty se již podařilo hodně, i když ne úplně, přiskřípnout. Mezi odborníky začíná převažovat názor, že terorista již nemůže spoléhat na přísun valut od svých ideologických příznivců a musí se o sebe sám postarat – stát se samozásobitelem.

Studie na univerzitě ve Stanfordu, k níž došlo po 9/11, se snažila zjistit, proč se liší výdrž, trvání konfliktů s povstalci, a došla k závěru, že klíčovým  faktorem byla symbioza se zločinností, s kriminálním, nepolitickým, neideologickým počínáním. Z celkového počtu 128 analyzovaných případů, 17 konfliktů se značnou zaangažovaností v běžných kriminálních aktivitách trvalo v průměru pětkrát déle – 48 roků, téměř po dobu půl století.

Tématem koexistence terorismu  a kriminality se podrobně zabývá významný americký týdeník U.S.News & World Report (5.12.2005). „Zločin se stal hlavním zdrojem peněz pro islámské radikály v Evropě,“ cituje tvrzení právníka Lorenzo Vidino, autora knihy Al Qaeda in Europe. Největší starost způsobují  buňky, složené z přistěhovalců z Maroka a Alžírska a fungující jako zločinecké syndikáty, se zaměřením na drogy, pašování a podvody všemožného druhu.

Hlavními finančníky útoku v Madridu byli distributoři drog se sítí, rozprostřenou od Maroka do Španělska a dál do Belgie a Holandska. Bratr vůdce akce Jamala Ahmidana byl jedním z hlavních marockých distributorů hašiše. Výbušniny jim za hašiš a hotovost dodal ochotný horník. Italský časopis L´Espresso informuje, že islamisté se v milánských ulicích věnují pouličnímu prodeji heroinu - dávka za 20 USD – z čehož 80 procent odvádějí nadřízeným ve svých buňkách. Policejní vyšetřovatelé jsou přesvědčeni, že islamistům-džihádistům se již podařilo proniknout do třetiny všeho obchodu s hašišem v Maroku – 12,5 miliard USD, toho největšího na světě.

Jiným zdrojem značného příjmu je pašování lidí. V tomto ohledu severní Afrika a západní Evropa se již začínají podobat situaci na mexicko-americké hranici. Italské úřady odhadují, že islamistům se podaří vylodit a do země dopravit tisíce militantních souvěrců, a každému z nichž účtují čtyři tisíce dolarů.

Tuze výnosné je rovněž pašování antiquities - starožitností z Iráku a Afghánistánu a radioaktivního materiálu odkudkoliv, zejména z Ruska. V Afghánistánu si džihádisté pomáhají z finanční nouze únosy za výkupné a loupeživými přepady na silnicích. Nejvýnosnější je tam ovšem obchod s opiem. Tamější tzv.narcotics industry již představuje polovinu celého národního produktu a zaměstnává odhadem milion lidí.

Příslušníci Talibanu, angažující se v tomto druhu byznysu, zdůrazňují, že tohle je vlastně druh džihádu, takovým jedem ničit nepřátele.

Obchodování s opiem zasahuje sousední státy ve Střední Asii, pomáhá vytvářet narco-states, se zvlášť neblahým dopadem na Tadžikistán a Kirgizii, někdejší sovětské republiky. V Kirgizii došlo nedávno (2005) k svržení diktátorské vlády Askara Akayeva. Tu ale nahradily velice nevábné typy, napojené na kriminální syndikáty.  Svante Cornell z univerzity Johns Hopkins, Central Asia-Caucasus Institute, zhodnotil situaci slovy „Celá ta revoluce tam páchne opiem.“

Teroristé na všemožných adresách si naplňují mešce z výnosu celé škály podvodného počínání: krádeže či padělání kreditních karet, občanských a cestovních dokladů, onen tzv.identity theft, výroba a distribuce pirátských CD.  Též krádeže a pašování automobilů – značně to populární činnost rovněž v České republice.

Vrcholným místem transakcí je unikátní oáza Dubai, finanční centrum Středního Východu, kde dominuje luxus nad luxus, brzo tam bude ztopořen nejvyšší mrakodrap světa, a už teď mají v provozu lyžařský můstek, sjezdovku s autentickým sněhem, tam ve žhavé poušti.

V Evropě vězení jsou tím nejvhodnějším prostředím, kde úspěšně zverbovat další zájemce do teroristických řad. Zvlášť se tomu daří ve Francii, jejíž populaci za mřížemi aspoň z poloviny tvoří muslimové.

V Iráku v řadách povstalců-teroristů jsou jak sekulární ex-Baathisté, tak náboženští fundamentalisté, džhádisté a ordinérní gangsteři, motivovaní pouze lupem, osobním obohacením. Přece jsme se všichni všimli, trknout nás musely různé podivnosti: na jedné straně středověké počínání, uřezávání hlav, se zafixováním na realizaci úchylných vizí, a na druhé straně drsné přízemní gangsterství. Jestliže primárním záměrem Saddamových souvěrců je návrat k moci a vypuzení amerických okupantů, proč tedy přepadat, zmocňovat se příslušníků vlastního národa a též cizinců – jednoznačně protiamericky motivovaných pokrokových bojovníků a bojovnic za mír, po němž dychtí povstalci, nynější jejich únosci. Teď padli do zajetí, dny a noci úpí v nejistotě pod hrozbou smrti, nezřídka se pak dostavivší. Nebo se dočkají svobody po zaplacení výkupného ve značné výši. Seznamujeme se s podrobnostmi, jak únosci se zmocní oběti a prodají ji jiné skupině gangsterů, transakce se několikrát opakuje, požadovaná výše výkupného roste.

To že by vše mělo být k neutuchající potěše Alláha?

Situaci v Iráku navíc zašmodrchává a zmnohonásobňuje překypující korupce. Kruhům, na postalce napojeným, se daří ukrást miliony peněz z různých zdrojů. Američané přiznali, že nejsou schopni zjistit, kam se mezi rokem 2003 a 2004 podělo ne devět milionů, ale miliard dolarů, z příjmů za prodej ropy. Dochází se tak ke stavu věcí, který by byli ocenili Kafka, Ionesco, Heller a další velmistři surreálna: teroristům je umožňováno americkými fondy zahraniční pomoci zabíjet Američany.

Ano, bez peněz k teroristům nelez : kdokoliv se tam pak ocitne, shánět si je bude muset všelijakým způsobem.

POKRYTECTVÍ  V  RŮZNÝCH PODOBÁCH

Snad jen někteří světci a pár šílenců jsou zcela bez slabůstek, občasného selhání. Však příliš dokonalý tvor aby byl k nesnesení. Ovšem stejně tak kroutíme hlavou nad zjištěním, že někteří autoři krásna byli značně nekrásní lidé – například  Richard Wagner, zlý sobecký člověk a přitom stvořitel mohutné velebné hudby.

Každopádně dáváme přednost alkoholiku Winstonu Churchillovi či prostopášníku Johnu F. Kennedymu před abstinentem, vegetariánem, puritánem Adolfem Hitlerem, vyznačujícím se  takovými ctnostmi. Churchill nikdy národu  nekázal o zkázonosném dopadu pálenky, tak jako Kennedy nehorlil proti fenoménu manželské nevěry. Opak by byl důkazem jejich pokrytectví, jak například přesvědčivě prokázal milionům diváků americký televangelista Jimmy Swaggart, na hříšníky hřímající, k slzám se dojímající velebníček, na něhož se provalilo, že jeho oblíbeným počínáním je lézt do pelechu s prostitutkami.

Webster´s College Dictionary definuje pokrytectví (hypocrisy) jako falešné ztotožňování s žádoucími kvalitami, přesvědčením či pocity. Pochází z řeckého slova hypokrisis: herec na jevišti, ten co hraje svou roli. Ovšem tak jako někteří herci, i mnozí lidé kolem nás se se svým předstíráním natolik zžili, s ním se ztotožnili, že je pokládají za zcela autentické vyjádření jejich osobnosti. Je to výkon v několika variantách – přetvářka,  relativizující rozmělňování jakýchkoliv hodnot, měření dvojím metrem,  hyperbola, sprostá, nehorázná lež či pouhá pia fraus, bez níž se člověk, v podmínkách svobodě slova nepřejícího režimu, nemůže obejít.

Po příjezdu do Ameriky jsem si přivydělával občasnými přednáškami o své zkušenosti v totalitních podmínkách. Dostával jsem otázky typu, zda a kolik jsem kdy trpěl hladem (nikdy netrpěl) a zda jsem kdy lhal (ano, stále, velice). Mnohé posluchače jsem šokoval ujištěním, že jsem každé ráno vstával s vědomím sebecenzora, a jako opatrný herec jsem předstíral denně a třeba i o víkendu, při setkání s náruživým příznivcem hanebného režimu. (Tohle je citát ze závěru mé knížky Malá doznání okresního soudce: „V posledním týdnu mého československého pobytu se konaly u krajského soudu v Plzni každoroční zkoušky z marxismu-leninismu. Soudcové přistupovali k politickému přezkoumání před komisí, jíž předsedala podezíravá baba Michlová, dělnický kádr a náměstkyně ministra spravedlnosti. Chtěl jsem šaškárnu opustit v masce naprosto nejpřesvědčivější. Poučky jsem nabifloval, do posledního svého vystoupení se dokonale vžil a na Michlovou jsem musel udělat ohromný dojem. Soudružka mne dala za vzor hodný následování. Písemná pochvala se dostala k distribuci hned den po mém úprku.“)

Jak že jsem mohl takhle se stále přetvářet, vždyť to bylo pokrytectví, hrnuly se na mě otázky neviňátek, která nejen o zlobě, blbosti a nudě budování vědeckého socialismu neměla či, přesněji, nemohla mít kloudnou představu. Reagoval jsem jednoduchou odpovědí, že jsem nemínil spáchat existenční sebevraždu. Pro sebe jsem si nechal přiznání, že dlouhodobá zkušenost se sebecenzurou, s přetvářkou, transformovala takovou to anomálii v něco zcela přirozeného, a onen obranný mechanismus jsme si přinesli do demokratického svobodného světa. Pak nám delší či kratší čas trvala niterná detoxifikace, psychologická emancipace, zbavit se přivezených, v původním prostředí ale potřebných zvyklostí. To však  nebylo vypořádávání se s pokrytectvím, tak jak já se mu snažím rozumět.

Takovému prohřešku se například blíží počínání některých dřívějších či nynějších pohlavárů ČSSD, strany, důsledně zdůrazňující přednost pro veřejné a bezplatné školství (které ovšem nemůže být bezplatné – odněkud zdroje musí přijít). Přitom  Miloš Zeman, Stanislav Gross, Petra Buzková a další předáci posílají své ratolesti do privátních, nemalé poplatky vyžadujících učilišť. Ministryně školství Buzková doporučuje vodu a pije víno. V jiných demokraciích by jí takový hypokritický prohřešek třeba neprošel.

Pobytem u opačného břehu Atlantiku, víc jsem obeznámen s americkými než s českými událostmi. Zde kariéru konzervativního kongresmana Boba Livingstona zlikvidovala manželská nevěra. Newt Gingrich, zdaleka vlivnější kongresman, se záluskem dosáhnout té nejvyšší mety nájemníka v Bílém domě, též znám pro své zdůrazňování primárních tradičních hodnot, soudržnosti rodiny, ve svém případě se nedržel svých principů, rozvedl se a své významné židle zákonodárce pozbyl, z centra politického vření vypadl.

Autor Peter Schweizer ve své knize Do as I Say (Not As I  Do): Profiles in Liberal Hypocrisy („Dělej co já říkám (Ne co já dělám): Profily liberálního pokrytectví“, Doubleday, 2005), se podrobně zaobírá tímto fenoménem v řadách nejpokrokovějších, mezi profesionálními politiky i outsidery téže ideologické orientace. Jsou to informace kromobyčejně poutavé. Začněme s outsidery:

Publicista Al Franken, pravidelně bušící do konzervativců, s obviněním, že to jsou rasisté, nepřátelé oné kýžené diversity a affirmative action. Jenže tento žalobce poskytuje zaměstnání méně než jednomu procentu černochů.

Ralph Nader,  nejzřetelnější mluvčí za práva spotřebitelů, malých utlačených lidí, neúprosný bojovník proti velkému kapitálu, prosazovatel odborových organizací, ochraňujících práva dělníků. Jenže když se jeho zaměstnanci pokusili vytvořit svou unii, ostře proti nim zasáhl.

Barbra Streisandová, slavná hollywoodská celebrita s vizáží tzv.anteater (mravenečníka), bojovnice za ochranu přírody a proti okázalému utrácení. Nicméně neváhá ročně utratit 22.000 dolarů za kropení svého prostorného trávníku a vybavila klimatizací svou prostornou stodolu (12.000 čtverečních stop).

George Soros, maďarský uprchlík z roku 1956, finančník miliardář, jehož výkonu se žádný český exulant ani zdaleka nepřiblížil. Soros šlechetně podporuje řadu chvályhodných iniciativ a rovněž opakovaně prosazuje vyšší daně pro ty nejbohatší v zemi. Nicméně své miliardy převedl mimo dosah amerických berních úřadů do oněch proslulých daňových rájů jako jsou Bermuda, Curacao a ostrovy Cayman.

Mezi politiky není intenzita pokrytectví o nic menší. Proti nemravu ultraboháčů neplatit poctivý podíl do státní poklady, tuze horlí senátor John Kerry, potomek přistěhovalce ze severní Moravy. Napřed se oženil s multimilionářku, po rozvodu si vzal miliardářku. Nicméně se mu daří platit míň než patnáctiprocentní daň.

Jednou z nejbohatších rodin v zemi jsou Kennedyové, jimž se už ve dvacátých letech dvacátého století podařilo cestou tzv.trusts („trastů“, tak prý se teď česky dá říct) vyhnout se berní povinnosti v USA. V roce 1947, Joe Kennedy, patriarcha rodiny a otec Johna, Roberta a Edwarda, pozdějších významných politiků, zřídil výhodné daňové přístřeší na vzdálených jihopacifických ostrovech ve Fidži. Když zemřel, dědickou daň z jeho obrovského majetku se rodině podařilo téměř vyzmizíkovat na pouhých 0.00004 procenta.

Mezi senátory, značně  se domáhajícími zvýšení daně pro hodně bohaté, je i nesmírně bohatý Edward Kennedy, který zásluhou svého jména unikl kriminálu, poté co způsobil smrt své sekretářky jmenem Joe Kopecne na ostrově Chappaquiddick a čin se pak snažil zastřít. Dobrá, to už je hodně dávno. Týž Kennedy, prezentující se jako horlivý ochránce přírody, je rovněž příjemcem značných zisků z olejářského průmyslu, přírodě přece, Kennedyovými slovy, tolik škodících.

Další příklad z této tristní galerie: Významná kongresmanka či spíš kongreswomanka Nancy Pelosi s Kalifornie, spolumajitelka náramných vinic. Ač v roce 2003 obdržela významnou cenu od odborářů (United Farm Workers Union ´s Cesar Chavez Award),  zaměstnává toliko v odborech neorganizované – a tudíž hůř placené – pracovní síly. Rovněž investuje v dalších vinicích, hotelech a restauracích, s personálem výlučně bez odborářské ochrany.

Nezapomeňme na Hillary Clintonovou, senátorku, bohužel reprezentující náš stát New York. Záležitosti národa a své vlastní rodiny váží na různých váhách. Zatímco vehementně prosazuje právo třináctiletých dívek na potrat bez souhlasu rodičů, její tehdy rovněž třináctileté dcera Chelsea si nesměla propíchnout ušní lalůčky bez maminčina souhlasu.

-   -   -

V encyklopediích mají své pevné místo myslitelé a tvůrci, jejichž kladné osobní kvality by se snadno vešly do kolibřího slovníčku. Například velesobec Jean-Paul Sartre, filozof horující o svobodě a týmž dechem vzývající Stalina. Prstem nepohnul, aby pomohl některému ze svých přátel v nacisty okupované Paříži. Bertold Brecht, nehorázně přeceňovaný tvůrce ničeho moc původního, kalkulující oportunista s rakouským občanstvím, výnosnou kariérou šéfa divadla v Německu východním, výnosným kontraktem s nakladatelem v Německu západním a se zisky šup na konto ve švýcarské bance. Superkapitalista se sebe dělal proletáře, pod rádoby dělnickou halenou od nejlepšího krejčího nosil hedvábné podvlékačky.

Britský historik Paul Johnson nás ve své knize The Intellectuals (1988) seznamuje s několika takovými titany. Jean-Jacques Rousseau, ač nevymyslel, nevynalezl nic nového, on myšlenkám jiných dovedl dát vervu, s níž posazoval právo kompletně přetvořit svět. Bez zábran se prohlásil za genia s unikátním darem lásky pro lidstvo a vytvořil mýtus, který po jeho smrti dále sílil. Například Friedrich Schiller ho prohlásil za „člověka, jemuž jen andělé mohou být vhodnými společníky.“

Karl Marx, zatrpklý nenávistník, v osobním životě byl zcela důsledný vykořisťovatel jak své rodiny, tak kohokoliv jiného, zejména svého spolupracovníka Engelse. Ten dokonce na sebe vzal otcovství k nemanželského dítěti, zplozenému Marxem se služkou zvanou Lenchen, která za celoživotní lopotu od autora Kapitálu nedostala ani vindru.

Rousseau žil z přízně jiných, zejména žen. Pronikl do aristokratických kruhů, které bezostyšně využíval až do konce svého žiota. „Byl to první intelektuál, který systematicky exploatoval pocit viny privilegovaných vrstev a navíc to dělal úplně novým stylem,“ píše historik Johnson a tento styl charakterizuje slovy cult of rudeness - kult hrubosti a neotesanosti. Ostentativní pohrdání penězi, ve skutečnosti ale kamuflující obrovskou lakotu. Na všechny uplatňoval tento metr: oni dávají, já beru. A poněvadž jsem génius a největší přítel lidstva, tím, že od nich beru, jim prokazuji laskavost a oni musí být vděčni mně a ne já jim. Vévoda de Monmorency-Luxembourg mu dal k dispozici jedno chateau. Zámkem takto obdarovaný Rousseau odpověděl dopisem: „Nechválím vás ani vám neděkuji. Ale budu tam bydlet.“ Nehoráznost zapůsobila perfektně, paní vévodkyně odpověděla omluvným dopisem: „Však to není na vás, abyste nám děkoval – naopak, my se stáváme vašimi dlužníky.“

Koncem šedesátých let minulého století, když v Americe docházelo k rasovým rebeliím, běloští liberálové pořádali dýchánky s šampaňským a kaviárem pro Black Panthers, příslušníky zločinecké organizace. Přesně podle Rousseauova receptu, o němž neměli tušení, tito černí pardálové uráželi, tupili své hostitele, zážitkem celé blažené.

Šaráda nadále účinná, k dispozici dalším architektům zářných zítřků.

Před několika týdny došlo v Evropě k sestavení řebříčku těch největších, nejvlivnějších myslitelů současnosti. Mnohý Čech aby zareagoval patriotickou pýchou po zjištění, že na čtvrtém místě se umístnil Václav Havel.

A na první místo, trůn nejvyšší, byl posazen Američan Noam Chomsky, lingvista, socialista, nemilosrdný kritik snad všeho amerického. Veřejně přirovnává zemi svého zrození k nacistickému Německu, Pentagon charakterizuje jako jednu z nejhorších institucí v dějinách, jako jednu z největších hrozeb lidstvu. Vyzývá své profesorské kolegy, aby za žádnou cenu nespolupracovali s Pentagonem a místo toho bojovali proti rasismu, chudobě a útlaku.

Načež se dočítám, že Chomsky spolu se svou ženou Carol, rovněž lingvistkou, po dobu více než čtyřicet let inkasoval přemnoho milionů dolarů právě od Pentagonu, jím tak náruživě proklínaného.. Když konfrontován v tak ošemetné záležitosti, Chomsky bez zábran přiznal: „Neomlouvám se za peníze, které dávám stranou pro své děti a vnoučata.“ (NewsMax, listopad 2005, s.21). V soutěži o ultimální pokrytectví takovou první cenu by si skutečně zasloužil.

Vítězný vavřín  v soutěži měření nestejným metrem bych udělil pokrytcům, ultrapokrokovým evropským myslitelům a obhájcům multikulturalismu. Zájemci nechť si přečtou podrobné pojednání Petera Schneidera, nazvané „The New Berlin Wall“ (The New York Times Magazine, 5.12.2005). Zabývá se tureckou menšinou v Německu, jejím uvažováním a počínáním, též odvahou tří tureckých autorek, troufajících se zmínit o importovaných barbarských obyčejích, kdy se sluší zabít dceru, jestliže vůči otci neprokázala dostatečný respekt. Když imám Reza Mosque charakterizuje ženy jako podřadná stvoření a homosexuály spolu s lesbičkami jako zvířata, pokroková ultraliberální levice se ho zastává s odkazem na náboženskou svobodu.

POLITIKA  A  PLNÝ  MĚŠEC

S penězi se ovšem dále dojde než s prázdnou kapsou, i když, pravda, Hitler, hladový chuďas, přespávající ve vídeňských blechárnách, přemnohé destruktivní docílil. Porovnejme třeba s Churchillem, který přišel do politiky z noblesního rodinného paláce.

V některých končinách majetek a moc značně připomínají situaci siamských dvojčat. Nejen v monarchiích, ale i republikách jako jsou třeba Filipíny, vládne a občas se střídá pár dynastií. Českou republiku takový osud ještě po delší dobu zajisté nepostihne. Závist a podezření, víc než obdiv, cenění dosaženého materiálního úspěchu, jsou zajisté vydatným handicapem pro případného zájemce o popularitu a politickou kariéru. Napadají mě ale dvě výjimky v případě reemigrantů a posléze ve volbách vítězných senátorů: jednak v turismu úspěšný podnikatel Fischer, méně pak již zdatný senátor, jednak Edvard Outrata, statistický odborník v Kanadě. Na rozdíl od multimilionáře Fischera, o Outratovi mohla media toliko tvrdit, že pobírá v České republice tu nejvyšší, z Kanady mu zasílanou penzi.

Tehdy před volbami jsem tomuto kandidátovi tuze doporučoval, aby netutlal onu příjemnou skutečnost kanadské štědrosti, která nepochybně pohne žlučí českým závistivcům, ale naopak aby ji zdůrazňoval jako důkaz své osobní poctivosti, integrity: že on se přece nechce dostat ke korytu, aby si nahrabal - nepochybně mocný to motiv přemnohých zájemců o politickou kariéru.

Boháče lze sice obvinit, že je ušetřen strádání a proto nemůže poctivě soucítit s osudem strádajícího, ale těžko lze uspět s tvrzením, že si lze boháče koupit. Jak by se například kupoval takový Rockefeller?

-   -   -

V USA všeobecná materiální úroveň roste, ale daleko víc se zvětšuje socio-ekonomická vzdálenost v národě. Například v roce 1998 – čili době prezidenta Clintona - 13.000 nejbohatších rodin mělo 300krát vyšší příjem než byl národní průměr. V New York City, městský okres Bronx je ten nejchudší v národě. Vedle na Manhattanu, pětina obyvatel má 52krát vyšší průměrný příjem (365.826 USD proti 7.047 USD. Zdroj NYT, 4.9.2005:A33). Prezidentův plat je 400.000 dolarů ročně. Někteří sportovci a celebrity v show byznysu inkasují ne desetkrát, ale stokrát tolik.

Rekordně nehorázné jsou příjmové disproporce u velkých firem. Zatímco jejich ředitelé (tzv. CEO - Chief Executive Officer) v Japonsku pobírají desetinásobný plat než je průměr u ostatních zaměstnanců, ve Francii znásobení je 16, ve Velké Británii 25, Mexiku 45, v Brazilii 57, a v Americe to je astronomických 531. A to je teď v době bankrotů, kolapsů, skandálů, jako když například  L.Dennis Kozlowski, CEO společnosti Tyco, za milion dolarů na účet firmy uspořádal oslavu narozenin své manželky. Mnozí kapitáni průmyslu přivedli své firmy k zániku, loď se potopila, zaměstnanci přišli o živobytí, kdežto původci zkázy odešli s mnohamilionovými zlatými padáky. Veřejnost je právem rozhořčena. Kozlowski aspoň poputuje do vězení na dlouhou řadu let.

Od konce druhé světové války v Bílém domě prozatím sídlilo jedenáct nájemníků: Truman, Eisenhower, Kennedy, Johnson, Nixon, Ford, Carter, Reagan, Bush starší, Clinton, Bush mladší. Z nich jen Kennedy a Bushové byli znační boháči, do hojnosti se narodili. K ní se od nuly též dopracoval texaský Lyndon B. Johnson. Ve značně skromných poměrech vyrostli zejména Nixon a Clinton.

Každý rok se dočítáme o snahách některých předáků prosadit reformu zákona o financování volební kampaně, nyní již hrůzně dlouhé a nákladné. Návrhy o limitu, který smí dát jedinec nebo společnost tomu kterému kandidátovi nebo politické straně, se stále mění a jsou již natolik komplikované, že se začínají téměř podobat daňovým předpisům a a tak ztrácím trpělivost podrobnosti sledovat a jim porozumět. Leckterý politik, zejména kongresmani, členové Sněmovny reprezentantů, jejichž volební období jsou pouhé dva roky, přiznávají, že prakticky trvalé žadonění o finanční podporu na příští jejich kampaň je to nejmíň příjemné a někdy až přímo potupné počínání. Do poštovních schránek každé domácnosti  přicházejí úpěnlivé výzvy o pomoc, často s účastí na veřejné události, večeři, banketu. Několikrát se mi dostalo pozvání do Washingtonu, kde pak lze pojíst s předáky za příslušný mnohatisícový obnos. Prezident Clinton byl kritizován pro zavedení praxe pronajímat Lincolnovu ložnici – jednu noc za snad padesát tisíc dolarů, už si přesně nepamatuji. Takový to druh setkání s historií posléze vyprávět vnoučatům. (Třeba se potkat i s Lincolnovým duchem, což se tam několikrát stalo Trumanovi, Churchillovi a holandské královně Wilhemíně.)

Příští prezidentské volby budou až v roce 2008, ale již teď se vytvářejí takzvaná exploratory committee vymýšlet taktiku a strategii, vyhodnocovat náladu ve veřejnosti a tuze pátrat po finančních zdrojích. V nedávném televizním interview významného nedělního programu Meet the Press, Joseph Biden, sympatický, velmi schopný senátor z maličkého státu Delaware, když dotázán o svých prezidentských ambicích, bez vytáček přiznal, že bude záležet na výsledcích zkoumání pravděpodobnosti, zda by se podařilo sehnat peníze. Jaký to věru rozdíl od začátků této republiky, kdy každý kandidát si musel výlohy hradit sám a místo štábu poradců měl třeba k dispozici pouze svého koně.

Ve stočlenném senátu sedí 45 milionářů – téměř jedna polovina. Penize otevírají mnohé dveře, lze si koupit poradce, specialisty, zařídit publicitu, vábením zahltit televizní obrazovky. Někdy to postačí, ale nezřídka to jsou doslova vyhozené peníze. Například dědic olejářského jmění Michael Huffington v Kalifornii utratil 28 milionů dolarů ve snaze se dostat do senátu a přece prohrál v soutěži s Dianne Feinsteinovou ze San Franciska. Ještě víc stála ve státě Illinois táž snaha Blair Hulla, který k velkému jmění přišel obratným makléřským počínáním na burze, ale hanebně prohrál v primárkách na nominaci, v soutěži s nováčkem jménem Barack Obama, synem černošského pastevce z africké Keni. Ve státě New Yorku miliardář Tom Golisano se v roce 2002 pokoušel o zvolení guvernérem, tato ambice ho stála 73,9 milionů dolarů a získal všeho všudy pouhých 14 procent hlasů a zřejmě si tuto pošetilost zopakuje příští rok.

Multimilionář Steve Forbes (tzv. „staré peníze“) utratil veliké jméní v neúspěšném pokusu o nominaci Republikánské strany na úřad prezidenta a nadále se bude pokoušet o prosazení své kardinální reformy – totiž rovné daně z příjmu, tak jak se bez horentních výdajů povedlo na Slovensku. Ross Perot, který náramně zbohatl vlastní pílí, se také s utracením mnoha milionů marně pokusil o získání Bílého domu jako nezávislý kandidát (čímž oslabil řady Republikánů, s výsledkem, že Bushovi staršímu se pokus o znovuzvolení nezdařil a vítězem se stal Clinton).

Z dynastie Rockefellerů jen málokterý člen se pokusil o politickou kariéru, v dynastii Kennedyů zájem byl větší a setrvává dodnes snahou mladší generace. Po smrti F.D. Roosevelta nikdo úspěšně nepokračoval v tradici. Nedočítám se o politických kariérách potomků proslulých boháčů s jmény jako Astor či Vanderbild.

Úspěšné byznysmany nepřitahovala politická kariéra chodit od dveří ke dveřím, představovat se, líbat nemluvňata. O změnu se zasloužila media, jejich rozmach. Dobrým příkladem nám poslouží Michael R. Bloomberg, mediální magnát s majetkem odhadovaným na šest miliard dolarů. Ten určitě neusiloval stát se starostou New Yorku, této donedávna proklínané Sodomy a Gomory, proto, aby si ještě víc nahrabal, tak jak automaticky usuzují někteří čeští pivní mudrcové. Jako Republikán se musel vypořádat s pořádným handicapem v městě s tradicí převážné sympatie pro Demokratickou stranu. Jakožto velký boháč musel se zbavit předpokladu, že je odměřený elitista, který nemá a nemůže mít pochopení pro starosti obyčejného člověka. Rovněž si ale musel dát sakramentský pozor nebýt posuzován jako tzv.phony (pouze předstírající, falešný). Podařilo se mu však vyhrát v metropoli, teprve se vzpamatovávající z útoku 11.září 2001 a svůj triumf si před pár měsíci svým znovuzvolením zopakoval. Tato kampaň ho přišla na 70 milionů dolarů. V ní své jmění ani nezdůrazňoval, ani nepopíral. Ve svém televizním vábení mluvil k voličům i rusky, čínsky a v řeči urdu. Podařilo se mu docílit dojem, že s voliči dovede mluvit jako rovný s rovnými, ani blahosklonně, ani podlézavě. Na rozdíl od Velké Británie, kde řeč, přízvuk jsou značnou vizitkou mluvčího, to nemůže platit v New Yorku, kam většina obyvatel odněkud přišla a pro značné procento angličtina není jejich původním jazykem. Určitě by jim nemohl imponovat výtečný publicista, vtipný William F.Buckley se svým patricijským způsobem vyjadřování. (Před lety se tento Buckley v New Yorku ucházel o úřad primátora. Na otázku novinářů, jaký bude jeho první počin v případě vítězství, odpověděl slovem recount - přepočtení správnosti odevzdaných hlasů.)

VÁHA  POLITIKOVY  RODINNÉ  POHODY  ČI  NEPOHODY

V Americe se někdy obtížně dá zapomenout, že byla původním útočištěm Puritánů, znechucených zlotřilou nemravnou Evropou. Ač přemnohé se změnilo od doby upalování čarodějnic v Salemu, i dnes by tam měl s kariérou potíže třeba Gerhard Schroeder, mnohonásobně ženatý a rozvedený.  Určitě by se nestalo, aby na pohřbu, za pozornosti medií, truchlila nejen manželka ale i milenka, jak známo v případě zesnulého francouzského prezidenta Francois Mitterranda.

Zprávy o rozvodech nevedou k pozdvižení, natož k revolucím. Jakousi výjimkou by snad byla Velká Británie, s rodinnými disharmoniemi v královských komnatách, natolik se opakujícími, že přiměly Alžbětu II. onu pohromu charakterizovat jako annus horribilis. Ovšem to je konstituční monarchie (leč bez psané ústavy). Král či královna je hlavou státu, ale kdyby se parlament usnesl předělat stát na republiku a učinit buddhismus povinným náboženstvím, monarcha by musel ortel schválit svým podpisem.

Politika je převážně mužská záležitost, i když přibývá případů, že hlavou vlády či státu či obojího se stává žena. Značnou pánskou jízdou se vyznačovali původní a též  někteří následní bolševici. Paní Stalinová se nevyskytovala v doprovodu pana chotě na veřejnosti, natož při zasedáních politbyra. Čenichající CIA, se všemi miliony dolarů k dispozici, se domnívala že Juri Andropov byl vdovec. Načež se jeho manželka, v roli vdovy ukázala na jeho pohřbu. Podstatnou změnu zavedl teprve Michael Gorbačov, nedobrovolný hrobař Sovětského svazu, když na veškerá zahraniční setkávání se dostavil doprovázen chotí Raisou, věru očividnou to změnou k lepšímu, v porovnání s manželskými protějšky jiných významných soudruhů.

Jestliže neviditelnost manželských partnerů je jeden extrém, v Americe si prosadili ten opačný. O First Lady, roli „první dámy“ není v ústavě ani slovo. Jeho si zvolil národ, on si zvolil jí – jediná její zásluha. Nicméně je nepsaným, důsledně dodržovaným pravidlem, které platí pro všechny osoby aspoň nějakého významu, prezentovat se na veřejnosti nejen s manželským doprovodem, ale i s potomstvem včetně dětiček nejútlejšího věku a čím je jich víc, tím líp. Když prezident Bush oznámil svou nominaci na významnou fukci předsedy Nejvyššího soudu, vybraný John Roberts tam stál spolu se svou ženou a dvěma dítky. Totéž se opakovalo při jeho přísaze a uvedení do funkce.

V historii země, první dámou, o níž je známo, že se podílela na skutečném politickém rozhodování, byla manželka Woodrow Wilsona, poté co v roce 1919 utrpěl mrtvičný záchvat. Pořádně porušila tradici nevýznamnosti a pramalé viditelnosti Eleanor Rooseveltová, prosazovatelka moderních, ne vždy populárních kauz. Dostalo se jí zatracení, že se plete do aktivit, k nimž nemá mandát. Fotogenická Jacqueline Kennedyová svým šarmem rozhodně prospěla svému manželovi víc, než bezbarvá Patricia Nixonová jejímu Richardovi. Jimmy Carter vodíval svou manželku Rosalynn do zasedání vlády, aby se vyjadřovala k řešení domácích a mezinárodních problémů. Svou dceru Amy vláčel po světě na mezinárodní konference a v roce 1980, v průběhu neúspěšné volební kampaně na znovuzvolení, se značně znemožnil, když na otázku o problémech nukleráního odzbrojení odpověděl s odkazem na názor jeho tehdy ještě předpubertálního potomka. Ze všech manželek předchozích prezidentů se na vlastní politickou dráhu vydala a svým zvolením do senátu uspěla Hillary Clintonová, která v roce 2008 se třeba stane první prezidentkou země.

Kandidát s ambicí nastěhovat se do Bílého domu aby prezentoval vzorný obrázek.

Plodného, harmonického, manželského svazku. Rozvod byl Kainovým znamením, umíráčkem naděje, jak ke svému žalu – a také mnohého z nás – si odtrpěl výtečný Nelson Rockefeller, guvernér státu New Yorku.

První, komu předchozí rozvod nezničil kariéru a jeho dosažení nejvýznamnějšího úřadu v zemi, byl Ronald Reagan. Rozvod rovněž bez šrámů přežil senátor Edward Kennedy, rovněž s prezidentskými ambicemi a s důkladnou zkušeností, jak se vyvléknout ze skandálů (z nichž prozatím nezávažnějším byla jeho vina na způsobení smrti sekretářky Joe Kopecne a snahy uniknout odpovědnosti).

Důležité je časování rozvodu, jak by nám potvrdil Tim Hutchinson, bývalý baptistický duchovní a též senátor ze státu Arkansasu. V roce 2002, právě v době kampaně o znovuzvolení, se totiž rozvedl s manželkou, s níž žil 29 let, a oženil se s daleko mladší náhradnicí. Banální situace, milionkrát se opakující. Bývalý duchovní Hutchinson prohlásil, že Bůh mu odpustil, ale voliči mu neodpustili a tak se stal i bývalým senátorem.

I neututlaná nevěra dovedla zlomit vaz tuze nadějnému kandidátu na prezidentský úřad, jak s žalem shledal talentovaný senátor Gary Hart.

Stephen Hess, profesor expert na mediální záležitosti, je autorem knihy o správné etiketě chování během politické kampaně (The Little Book of Campaign Etiquette). Bývalým manželkám se doporučuje diskrétnost, nesvěřovat se dotěrným žurnalistům, nevystavovat potřísněné rodinné prádlo na odiv. Mlčenlivost důsledně dodržela jak opuštěná zrazená manželka Nelsona Rockefellera, tak hollywoodská herečka Jane Wymanová, ex-manželka Ronalda Reagana.

V reportáži nazvané „Čeho se někteří polici bojí nejvíc : bývalé manželky“ (What Some Politicians Fear Most: The Ex-Wife) z pera Kate Zernike (NYT, 13.11.2005: WK14) se lze dozvědět o odlišném průběhu, kdy bývalé životní družky se proměnily ve zdroje politické a existenční zkázy. Někdy ta která přispěchala na veřejnost, jindy odhalení mnohých personálních tajností zavinila úřední moc. Ač bývalá manželka Jeri Ryanová oficiálně podporovala snahu Jack Ryana na zvolení senátorem a chválila ho jako dobrého muže a vzorného otce, soud ve státě Illinois dal k dispozici podrobnosdti jejich rozvodového řízení, a tak se zájemci dozvěděli, jak tento kandidát naléhal na svou choť účastnit se radovánek v sex klubech a jak se domáhal milování na veřejnosti. Veřejnost se mu revanžovala volební prohrou.

Jako hodně rozpovídaná, poněvadž rozhašteřená, se proslavila Rita Jenrettová, manželka  kongresmana Johna W. Jenretta z Jižní Karoliny. Mediím vyzvonila, že se dá rozvést, poté co našla  pětadvacet tisíc dolarů úplatků v manželově botě. Další slávy dosáhla zásluhou Playboye, jehož fotografům poskytla k zvěčnění své nahaté tělo, a čtenářům se svěřila s podrobnosti o kongresmanových zálibách v alkoholu a souložením na schodech Kongresu, mohutné velebné budovy.

Týž Kongres se ze svědecké výpovědi paní Betty Talmageové, bývalé manželky senátora Hermana E. Talmage ze státu Georgia, dozvěděl, jak že v domácnosti poschovával balíčky bankovek, desítky tisíc dolarů podivného původu. Etická komise se velmi rozlobila, Talmage rok poté přišel o senátorské křeslo.

V roce 2003, časopis v Denveru jmenoval Frances Owenovou tou  nejmocnější osobou v metropoli. Její neshody s manželem Billem Owenem, tehdejším guvernérem scénického státu Colorado, znemožnily jeho snahu o zvolení do federálního senátu ve Washingtonu.

Favoritem na zvolení guvernérem ve státě Massachusets byl člen politické dynastie Kennedyů, Joseph P. Kennedy II., tehdejší kongresman, syn v roce 1968 zavražděného otce Roberta , bratra prezidenta J.F.K. Jenže naděje tohoto příslušníka mladší generace zhatila v roce 1997 vydaná kniha, kterou napsala  jeho bývalá manželka Sheila Rauch Kennedyová. V ní sdělila nehezké věci, jak ji manžel nutil k zrušení (annulment) jejich manželství. Negativní publicita byla tak značná, že naděje stát se guvernérem se rozplynuly a tento Kennedy permanentně odešel z politického kolbiště.

Klub bývalých politických manželek, nejednou v roli mstitelek, se požehnaně rozrůstá a provinilí páni se oprávněně strachují. Ale i toto pravidlo má své výjimky. Senátor Jon S.Corzine v roce 2005 usiloval o zvolení guvernérem státu New Jersey, za což utratil padesát milionů dolarů z vlastní kapsy. V závěru kampaně vystoupila jeho bývalá manželka Joanne, s obviněním, že kvůli své ambici opustil rodinu. A přesto vyhrál. Corzine je unikát mezi americkými politiky: ne proto, že je multimilionář (žádná velká výjimka), ale poněvadž je nejen vousatý, ale i plešatý, s porostem na bradě a nikoliv na lbi.

Z dáli jsem nepostřehl  příliš mediální pozornosti o rozvodové rozmíšky českých politiků a případný dopad na jejich kariéry. Jen sem tam jsem něco četl o změně hrudních dimenzí ministryně Buzkové, mnohočetném svobodném mateřství bývalé poslankyně Marvanové a poslední dobou i o sporném půvabu manželky současného premiéra. Lze si jen přát, aby se česká politická scéna příliš neamerikanizovala a neposkytovala šťavnatá témata komerční televizi, nyní již dostatečně uondávající veřejnost výtvory problematické kvality.

SLADKOKYSELÁ  FRANCIE,  PLÁPOLAJÍCÍ  AUTOMOBILY

Auta v plamenech, během dvou týdnů řádění v Paříži se taktéž žhavé počínání uskutečnilo ve 300 francouzských městech. Jenže v průměru osmdesát vozidel denně takto vzplálo již před tímto listopadovým muslimským výbuchem, který přiměl vládu k vyhlášení mimořádného stavu – poprvé tak od revolučního, do historie z nejednoho důvodu památného roku 1968. Sebevědomí vládců se smrštilo natolik, že i aristokratický premiér Dominique de Villepin připustil, že „efektivnost našeho modelu integrace je vystavena pochybnostem“.

Parlament odhlasoval zákon obsahující větu „Kladná role francouzské přítomnosti v zahraničí, zejména v severní Africe, si zaslouží zvláštního uznání.“ Pravicově orientovaná část veřejnosti si stěžuje, že školní učebnice pomíjejí masakr francouzských kolonistů v Alžírsku, nezmiňují se o zásluhách francouzských lékařů, potýkajících se k prospěchu domorodců s hroznými chorobami v tropech.. Politická levice přichází s paralelou nespravedlivé doby bývalého kolonialismu a vytvoření dvou světů:  tentokrát vládnoucí běloši žijí v centru města a neevropští přistěhovalci jsou stranou na periferii v pochmurných vysokopodlažních králíkárnách.

Koncem roku 2005 se též připomínala výročí slavných bitev. Zatímco Britové bouřlivě oslavovali triumf admirála Nelsona v námořním utkání u Trafalgaru, Francouzi věnovali nevelkou pozornost Napoleonovu patrně největšímu vítězství v bitvě 2.prosince 1802 v místě jimi zvané Austerlitz čili našeho Slavkova. Však ono historické hodnocení jak velkořezníka, který měl na svědomí zbytečnou smrt statisíců synů Francie, ale též energického reformátora, který uvedl Francii do moderního věku, nepostrádá rozpornosti. Týž modernizátor v témže vítězném roce 1802 obnovil, znovu zavedl, otroctví v koloniálních državách, což vedlo k pořádnému krveprolití v Karibiku.

Někteří komentátoři si povšimli, že historie se někdy vyznačuje až perverzním smyslem pro humor.V devatenáctém století došlo k rozmachu francouzského kolonialismu, s dost idealistickým přesvědčením, že vlastně každý tvor by dychtil stát se Francouzem, mít k tomu příležitost. Vůbec nic takového v případě britských kolonizátorů: ti byli šířiteli západní civilizace, nepokoušeli se předělávat kalibaly v anglické gentlemany. Zatímco ve školách pod trikolorou se domorodé žactvo seznamovalo s francouzskou literaturou, Britové nemíníli rozmělňovat identitu svěřenců, vyučovali je v místních jazycích. Svůdná atraktivnost francouzské kultury, životního stylu – barety, bakety, víno, kulinární slasti. (Ovšem snadno pochopit, proč kvalita britské kuchyně nepřitahuje velké množství dychtivých imitátorů. Však nikoliv neprávem se o Britech říká, že když dovedou přežít vlastní jídlo, nebude pak problémem, aby přežili cokoliv.) Preference pro francouzskou variantu projevují obdivuhodnou výdrž, jak jsem si ověřil na jedné vzdálené výspě – například na ostrově Mauriciu v Indickému oceánu. Mauricius po pádu Napoleona získali Angličané a dvě století poté stačilo se jen porozhlédnout po stopách evropského vlivu, jaké supermarkety s jakým zbožím tam převládaly. Kdykoliv jsem vešel do obchodu, domorodci mě automaticky oslovili francouzsky.

Paříž vyvážela svou řeč, kulturu a v případě severní Afriky i své kolonisty. Došlo k zakládání vinic, pěstování vína tam v islámském světě. V polovině dvacátého století se kolonialismus rozpadl a domorodcům, obdařeným nezávislostí, svobodou, se vesměs začalo dařit mizerně a nesvobodněji. Přemnozí – zpravidla ti podnikavější, více rozhodní – se začali vydávat na cestu do bývalého mateřského/macešského objetí. Do Francie spěchali zájemci zejména ze zemí tzv.Maghrebu (Alžír, Maroko, Tunis). Tento exodus započal v šedesátých  letech, teď tam žijí i jejich děti a praděti, na místě narození, vyrostlí a pramálo integrovaní. Už je to menšina pětimilionová, možná že desetimilionová, nikdo pořádně neví. Zákon totiž zakazuje úřadům zjišťovat etnický původ a náboženskou příslušnost obyvatelstva. Vedle sebe, paralelně, se vytvářely dvě Francie, s nemnohým společného. Jedna z nich s vysokou nezaměstnaností a ještě vyšší kriminalitou, izolovaná, po integraci netoužící. Západ nenávidí, nicméně je přitahuje. Pohrdají neznabožskou dekadencí, jeho hodnotami, současně je vzrušujícími. Ze svých islámských zemí, neschopných poskytnout slušné životní podmínky, tedy přesídlili k nevěřícím psům, bohatě využívat štědrosti jejich sociálního zabezpečení, a případně použít jejich technologie v podobě též zkázonosných zbraní proti hostitelské zemi.

Vesměs se dočítáme, že převážná většina muslimů ve Francii netíhne k islámskému fundamentalismu, ale situace nezůstává neměnná. Přibývá kazatelů, učitelů, importovaných zejména ze Saúdské Arábie, prosazujících půvab puritánského wahabismu, s představami nirvány globálního kalifátu. K mohamedánství se ve Francii hlásí již druhý největší počet obyvatel, jejich víra má energickou rezonanci – však stačí porovnat návštěvnost mešit s téměř prázdnými křesťanskými kostely.

Výtečnou příležitost vyjádřit mravní pohoršení, navíc s obviněním z perzekuce, poskytl zákon, reflektující dosud dodržovanou tradici sekularismu – tedy důslednou odluku státu od církve, například se zákazem náboženské symboliky ve školách. Šátek na hlavě žákyně je za takový symbol pokládán. Vzdor všem protestům, stát dosud neustoupil (ačkoliv již ustoupil svým rozhodnutím financovat některé muslimské školy). Intenzitu mravního rozhořčení nezmírňuje poukaz na praxi v převážně muslimském Turecku,  kde na separaci státu a církve rovněž značně dbají a šátek na hlavě vede k vyhazovu ze školy či zaměstnání.

Jak například vypadá vzplání tisíce automobilů v jednom dni či spíše v jedné noci, nedovedu si dobře představit. Najdou se ovšem mnozí analytici, když ne přímo velebící násilnosti v pařížských ulicích, tak vysvětlujících, omlouvajících frustrace muslimským mladíků, ekonomicky neuspěvších, kulturně od (dosud)  většinové společností se distancujících. Cítí se uráženi a diskriminováni. Přitom z řad těchto přecitlivělých se pravidelně valí ty nejnehoráznější nadávky a urážky do všemožných směrů. Nabízí se otázka, kterou nelze ve Francii příliš slyšet, natož na ni odpovídat: proč s takovým nedostatkem ochoty či schopnosti se integrovat nemají potíže nikoliv nepočetní přistěhovalci z Indočíny, bývalého francouzského panství.

Na racionalizaci, že se někdo nějak „cítí“, jsem dost alergicky. Jde přece  o pocity vyloženě subjektivní, lze je velesnadno simulovat, a navíc se i domáhat  nároku na odškodnění. Když ministr vnitra Nicolas Sarkozy, potomek maďarských přistěhovalců a vážný uchazeč na úřad prezidenta, o vandalech a žhářích se vyjádřil jako o „verbeži“, dostalo se mu značného zatracení, též z neislámských kruhů, které svým chováním napodobují pštrosy s hlavičkou do písku zavrtanou.

Nepodařilo se pacifikovat, natož vděčnosti se dočkat od muslimů štědrou sociální politikou. Ani důsledně protiamerickou politikou, ve vztahu nejen k Iráku. Žádná jiná země na Západě se tolik nesnažila zalíbit se veřejnému mínění v arabských zemích.

Ve snaze získat sympatie u svých domácích muslimů, francouzská politika je přece důsledně protiizraelská a propalestinská. Však Jasír Arafat dobře udělal, že se odebral umřít právě do Paříže, kde teď jeho vdova si luxusně žije z milionů, manželem nakradených, dodaných z mnoha zdrojů ve prospěch populární, politicky tolik korektní kauzy.

Dominique Moisi, významná osobnost francouzského Intitutu mezinárodních vztahů, píše (Financial Times, 8.11.2005) o „nové realitě, v níž převládá strach nad nadějí.“ Strach být zavalen hordou chuďasů, zahynout v explozi z iniciativy fanatiků, z vlastní neschopnosti kontrolovat svou nepokojnou menšinu, zůstat pozadu za jinými, dynamičtějšími společnostmi a státními útvary.

V Evropě starý svět hašteřících nacionalismů už téměř pominul, ale nový svět kontinentálního společenství se ještě nezrodil. Tamější obyvatelé se nepokládají především za „Evropany“, ale za příslušníky svého národa. Pokud socio-ekonomické pohodlí s 35hodinovým pracovním týdnem a pětitýdenní dovolenou, zústává prioritou před hospodářským rozmachem, nelze se divit, že Evropa nestačí tempu Ameriky a Asie. Z rozpočtu Evropské unie 40 procent jde ve prospěch 5 procent populace, ve prospěch farmářů, zejména ve Francii, což je obnos sedmkrát vyšší než výdaje na vědu, výzkum a vzdělání dohromady, navíc s nevyhnutelným důsledkem pro spotřebitele uměle vysokých výdajů za zemědělské podukty.

Muslimský přistěhovalecký živel je rozlobený, nedostatečně zaměstnaný, závidějící a rekordně plodný, tak píše komentátor Charles Krauthammer (Time, 21.11. 2005). Mladí muslimové jsou přesvědčeni, že Francie je nechce, a oni nechtějí ji - aniž by z ní ovšem mínili odjet. Naopak zůstávají a čile se rozmnožují. Muslimská porodnost je trojnásobná v porovnání s porodností nevěřících psů. V nedalekém Bruselu,  nejčastěji dané jméno novorozeným chlapečkům je Mohamed. Zeptejte se pověřence Špidly, on vám to potvrdí. Bernard Lewis, vynikající expert, původně z univerzity v Princetonu, předpovídá, že koncem tohoto století většina obyvatel Evropy bude muslimská. Tím se ovšem problém s komplikacemi muslimské menšiny dokonale vyřeší.

POTÍŽE  S  ORIENTACÍ

Stále častěji a s větší vehemencí k nám poléhají názory, že islámský fundamentalismus se stává tím největším nebezpečím, jež postihlo západní liberální civilizaci za posledních sto let.  Že to je hrozba ještě důkladnější, než jakou byl německý nacismus a po něm sovětský komunismus. Jakkoliv to byly systémy založené na nefunkčních, málo racionálních ideologiích, přece jenom její prosazovatelé dávali přednost životu před smrtí, nebažili tak urputně po vymýcení bezvěrců a po nirváně slastné existence v Alláhově objetí.

Je ovšem řada výjimek k tak pochmurnému názoru. Jednou z nich je politoložka  Jytte Klausenová na významné Brandeisově univerzitě (nesoucí jméno našeho rodáka, posléze člena amerického Nejvyššího soudu), autorka knihy The Islamic Challenge: Politics and Religion in Western Europe (Oxford University Press). Rezolutně odmítá tézi Samuela Huntingtona o „střetu civilizací“ a jeho názor, že muslimové na Západě jsou „nestravitelnou menšinou“ (indigestible minority). Autorka naopak naléhá na Evropany a jejich předáky, že oni se musí víc přičinit, aby docílili „břemena přizpůsobení“ (burden of adjustment). Též tvrdí, že převážná většina muslimů je orientována nenábožensky, sekulárně, že podporují základní liberální hodnoty, a že vlastně terorismus a islám nemají nic společného – tak jako stalinismus neměl nic společného s komunismem, leckdo by dodal.

Kvalita tzv Islámských Studií, jež se poslední dobou rozkošatily na snad už všech amerických univerzitách, si nezaslouží přílišnou dávku obdivu. Místo objektivního, opravdu vědátorského objevování pravdy, se bádání vesměs důkladně zpolitizovalo obhájci buď propalestinských či proizraelských názorů. Nevíme,  jaký druh mohamedánů autorka Klausenová zpovídala, aby došla ke svým bizárním závěrům. Třeba ani nevěděla, že korán schvaluje, nemá námitek proti tzv.taqiyya – totiž neříkat pravdu čili lhát jinověrcům. (Což se efektivně daří pochytaným členům al-Kajdy, na americkou bázi Guantanamo převezeným. Takto instruováni, všichni zásadně tvrdí, že byli a jsou mučeni, a neméně zásadně jim politicky korektní humanisté automaticky uvěří.)

V Evropě teď už žije kolem 15 milionů muslimských přistěhovalců a jejich potomstva (čili dvojnásobek počtu, jaký je v USA). Z podrobného článku, příhodně nazvaného „The New Berlin Wall“ (The New York Times Magazine, 4.12,2005), německý publicista Peter Schneider uvádí jejich počet v Berlíně kolem 300.000. Nejvíc je Turků, druzí jsou Arabové. Žijí ve třech čtvrtích, s nimiž mají ostatní Berliňané pramálo společného.

Rozdílnost těchto dvou světů bylo markantně vidět a slyšet v reakci na útok v New Yorku 11.září 2001: zatímco jeden Berlín sympatizoval, vyjádřil „bezpodmínečnou solidaritu“, ten druhý jásal. Vzdor velebení Klausenové o převládajících sympatiích muslimů a jejich podpoře liberálních hodnot, v Německu odhadem každá druhá dívka je rodiči nucena do zaranžovaného manželství.

V onom paralelním světě se ale prosazují tři statečné turecké ženy - spisovatelky, uniknuvší rodinné patriarchální tyranii, aniž by se jim dostalo sympatií a solidarity od vlastních matek. Ty naopak se snaží dodržovat druh discipliny a trápení, jaké poznamenalo a dominovalo celý jejich život. Dceřin vzdor tím přece zpochybňuje smysl matčina údělu a celoživotního podrobení. Necla Kelek, autorka knihy „Cizí nevěsta“, byla vystavena nebezpečí, když po ní šel její vlastní otec se sekyrou, s obviněním, že se vůči němu nechová s dostatečnou úctou. Serap Ciceli, jiná autorka, proti své vůli se musela vrátit do Turecka a stát se nedobrovolnou nevěstou. Poté s dvěma dětmi unikla zpět do Německa, kde před otcovým hněvem našla kýžený útulek.

Německo, postižené značnou nezaměstnaností, jistě nebude dávat přednost těmto cizincům, bez znalosti řeči, bez ukončeného školního vzdělání a bez kvalifikace a zpravidla i bez náznaku pokusit se vlastní energií o vylepšení osobních šancí. Slovy bývalého ministra vnitra Otto Schily, „Sedmdesát procent nových příchozích od prvního dne po příjezdu se hlásí o veřejnou podporu.“

Již zmíněná autorka Necla Kelek píše: „Jak můžete takto žít? Nemáte vůbec nic společného s touto zemí, opovrhujete její kulturou a způsobem zdejšího života. Máme všechno co potřebujeme a Němce my nepotřebujeme.“ Bez práce a bez výhlídek, útočiště se hledá v mešitách, tam se konzervují archaické, z rurální Anatolie přivezené mravy – zatímco ona Anatolie se modernizuje, v Berlíně do přistěhovaleckých ghet změna neproniká. Tento paradoxní stav mi připomíná někdejší můj koncept hodinek rozbitých o hraniční patník: odchodem nám představa původního prostředí a jeho tehdejších tamějších hodnot zamrzla. Mít pak občanství německé, francouzské, holandské či kterékoliv další, tam se v druhé či teď už v třetí generaci narodit, z hlediska kýžené integrace pramálo znamená.

Kdo se přece jenom odrodí, tradici útlaku míní zprotivit, takový pokus o emancipaci může přijít draho, jak ilustruje  tragický případ dívky Hatun Surucu, věk 23 roků. Ještě před dokončením základního vzdělání, rodiče ji odvezli zpět do Turecka, kde ji donutili provdat se za svého bratrance. Jako sedmáctiletá porodila, od manžela utekla zpět do Berlína a našla přístřeší v útulku pro ženy s podobným osudem. Dokončila školu, vyučila se elektrotechničkou, přestala nosit muslimský šátek, líčila se, chodila tancovat – měřeno tradičním metrem, spáchala zločin žít v Německu jako Němka. Čímž se též dopustila neprominutelné potupy vlastní rodiny a odplata přišla v únoru 2005. Nejstarší bratr zjistil její adresu, prostřední bratr ji vylákal na schůzku a nejmladši, osmnáctiletý, ji zastřelil. V takových případech bývá, že ortel vykoná rodinný benjamínek, jehož nízký věk mu zaručí přiměřeně nízký trest.

Ony tři odvážné turecké autorky aby vedly boj na dvou frontách: jednak proti kruté rodinné tradici, jednak proti politicky korektním obhájcům multikulturalismu,  ochotným racionalizovat sebevětší nehoráznosti, s odkazem na rozličnost kultur a žádoucí cíl jejich udržování. Úřady, rovněž v rámci politické korektnosti, dávají souhlas rodičům, zakazujícím svému potomstvu seznamovat se s výukou biologie, účastnit se plavání či školních výletů. Již se podařilo prosadit, aby muslimské děti vzdělávali učitelé, vybraní Muslimskou federací, ovšem placení berlínským magistrátem. Ten ale nemá pravomoc ověřit si kvalitu takové výchovy. Dětem se přednáší v turečtině či arabštině za zavřenými dveřmi. Čili ono „břemeno přizpůsobení“, jak se domáhala autorka profesorka Klausenová, je takto uplatňováno v plné své kráse.

Nepochybně popudím prosazovatele multikulturalismu svým přesvědčením, že od imigranta, příchozího do jiné země, se právem předpokládá a požaduje, aby se přizpůsobil podmínkách v hostitelově prostředí: jeho řeči, zákonům, zvykům. Jde o  nezřídka obtížný proces, postihující nejen mohamedány. Když jsem se přestěhoval do Ameriky, na ledacos jsem si zvykal s obtížemi, dodnes jsem se neobtěžoval pochopit pravidla baseballu. Ale vůbec nesympatizuji s politicky korektními bloudy, prosazujícími bilingvalismus, se zárukou, že hispánské děti zůstanou pozadu v dosud převážně anglofonním prostředí. Beru na vědomí a nevzpouzím se jakkoliv pošetilému americkému zákonu o zákazu prodeje piva v supermarketech v neděli před polednem. A nesympatizuji s požadavkem muslimů o právu nutit do manželství jejich nezletilé děti. Že zákaz uráží jejich muslimskou, tolik zdůrazňovanou citlivost (sensitivity)? Což takhle uvážit citlivost příslušníků většinového obyvatelstva hostitelské země?

Zatímco my tady v severní hemisféře, v rámci hrozby globálního oteplování pořádně mrzneme, protinožce v Austrálii teď oblažuje sluníčko. A k nám teď doléhají zprávy, nevyhnutelně zpotvořené, o konfliktu libanonských přistěhovalců s místními lidmi na pláži Cronulla v předměstí Sydney. Televize B.B.C. nám na obrazovkách ukázala mazec, jak místní běloši se pěstmi pustili do mohamedánských mladíků. Obtěžoval jsem se zatelefonat k tam sídlícím našincům. Ti mě informovali, že politicky tolik korektní zdroj však pominul zmínit se o příčině, že totiž puritánští islámisté zaútočili na víc nahaté než do černých hábitů zabalené dívčiny na břehu teplého oceánu. Čili jsme zas zpět u onoho střetu „citlivostí“.

Téma to příliš košaté, příště se k němu vrátím.

MUSLIMSKÉ  FRUSTRACE  A PŘITAŽLIVOST  SEBEZNIČENÍ

Francie teď poprvé, po půl století, zažila vyhlášení mimořádného stavu, s odkazem na dekret z roku 1955, tentokrát v reakci na násilí, spíš iracionální vandalismus než organizované akce, zaměřené proti majetku a nikoliv životu majetníků. Řádění započalo v Paříži a rozšířilo se do 300 měst. V plamenech končily McDonald´s výkrmny, též školy, a zejména automobily, tisíce jich. Nihilistickému výbuchu ale již delší dobu předcházely ojedinělé akty násilí, které vlastně nebyly příliš ojedinělé: podle oficiálních údajů, za prvních sedm měsíců roku 2005 takto uhořelo 21.900 vozidel. Někteří komentátoři charakterizovali stav věcí slovem džihád. Ivan Rioufal v Le Figaro tvrdil, že začala  intifada.

Pospěšme si s tvrzením, že to, co Francie teď zažila, nemělo významnou náboženskou motivaci – vzdor skutečnosti, že naprostou většinu řádících vandalů tvořili muslimové, pocházející ze severní  a západní Afriky, bývalých francouzských kolonií. Nikoliv tedy Arabové ze Středního východu. Nepřevažovali imigranti, ale jejich ve Francii narození potomci, příslušníci druhé či již i třetí přistěhovalecké generace. Aspoň polovinu tvořili teenageři, malí zlodějíčkové, a nikoliv náboženští fanatici, ponoření do islámských náboženských studií. V zemi je zhruba 1.500 mešit a neformálních modliteben, ale jen 50 je v rukách radikálních kazatelů. (Řada z nich - na rozdíl od Velké Británie, potrpivší si na dodržování formálních procedur - již zažila spěšnou deportaci bez velkých cavyků ze země.) Rovněž si zaslouží poznamenat, že Unie muslimských organizací ve Francii vydala fatwu, zakazující pravověrným podílet se na řádění.

Vzdor oficiálnímu zdůrazňování barvoslepé integrace, skutečnost je taková, že de facto územní apartheid v zemi existuje už aspoň třicet roků. Ve francouzském parlamentu sice sedí osoby tmavé pleti, reprezentující zbytek zámořských držav, ale nikdo, jenž by se do funkce dostal zvolením v evropské oblasti. Ve srovnání, takových reprezentantů z řad minorit sedí v britském parlamentu patnáct. Rovněž na britské a nikoliv francouzské televizní obrazovce lze často zahlédnout tmavé tváře. V řadách francouzské policie lze jen velmi zřídka spatřit Afričana.

Nezaměstnanost mladých muslimů ve Francii je jednou z nejvyšších v Evropě. Je dvojnásobná v porovnání s jejich věkovými protějšky. Ekonomické a sociální odcizení jdou ruku v ruce, spolu s asociálním kriminálním počínáním. Značné je domácí násilí, rozbité rodiny, drogy, alkohol, prostituce, bídná školní docházka mládeže a podle toho i dopadající školní výsledky. Mladí muslimové s chabou kvalifikací se nemohou uplatnit na trhu práce za současných podmínek dost neduživého stavu francouzského hospodářství. Podle názoru některých autorů, mnozí se cítí emasculated - vykastrováni, poníženi v porovnání s jejich ženskými protějšky, dosahujícími větší zaměstnanosti. Mají potíže najít manželské partnerky ve svých kruzích a o to pak méně šancí mají v nemuslimském prostředí mezi emancipovanými Francouzkami.

Dočítám se ve Financial Times (16.11.2005) o názoru Gérarda Larchera, francouzského ministra práce. Ten totiž mezi hlavními příčinami vypuknuvšího vandalismu jmenoval polygamii : že v rodinách, pěstujících mnohoženství, otcovská autorita se v takovém prostředí prý ztrácí, je rozmělněna, přibývá antisociálního chování mladých a případní zaměstnavatelé se zdráhají jim nabídnout příležitost. „Když lidé jsou nezaměstnatelní, nemohou být zaměstnáni“ - tuto moudrost vyslovil ministr, nikoliv ovšem česky.

Vláda uvažuje o opatřeních došlápnout na polygamní rodiny. Ačkoliv k zákazu vydávání vstupních viz extra manželkám již došlo v roce 1993, příval pokračoval imigrací ilegální. Imigranti ovšem využívají a zneužívají štědrý systém sociálního zebezpečení, tak umožňující inkasovat požitky pro několik manželek najednou. Dlužno dodat, že mnohoženství je legální v zemích jako Alžírsko, Mali či Senegal.

Vzdor doporučení proroka Mohameda zacházet s ženami slušně a být k nim laskavý, ženami se pohrdá, dostává se jim diskriminace v přemnohých podobách. Jejich svědectví u soudu má poloviční váhu svědectví muže. Otec vybere dceři manželského partnera, nejraději bratrance z otcovy strany. Manžel zaplatí za nákup nevěsty a ona se stane jeho majetkem. Příliš vzdělání dívce škodí. Byla by z ní svéhlavička a stala se neprovdatelnou. Muži baží po pasivní putičce, poslušné ženě v domácnosti za vysokou zdí. Ostatní svět je jí zakázán.

Mladý, v evropském liberálním postředí vyrostlý muslim, aby se vypořádal s tradičními konzervativními hodnotami. Dochází k zabití žen s odůvodněním rodinné cti. Frustrovaní mladíci se podílejí na mnohonásobném znásilňování (tzv.gang rapes). V listopadu 2005 proběhla tiskem zpráva o této nepohodě na pařížském předměstí: muslimská dívka odmítla jít na schůzku, odmítnutý nápadník se cítil potupen a svou frustraci vyřešil petrolejem a sirkou. Dotyčná neochotná vzplanula. Inu, jiné hodnoty a všechny si jsou rovné, neboť jakákoliv nerovnost by byla důkazem arogantní evropské nadřazenosti a rasové diskriminace – tak se od prosazovatelů multikulturalismu dozvídáme.

S kriminalitou tak značnou, že muslimové, prozatím jen deset procent vší populace, tvoří padesát procent osazenstva ve věznicích. To jsou pak ti nejspíš ovlivnitelní kandidáti, naslouchající verbířům do řad islámského fundamentalismu. Ale ani oni se nevydávají na cestu do Iráku obalit se třaskavinami a vyhodit sebe, spolu s pokud možno největším počtem lidí do povětří – nebudou–li po ruce američtí okupanti, i místní děcka z mateřských škol postačí.

Jak již víme, oněch devatenáct sebevražedných dobrovolníků, jimž se podařilo zničit mrakodrapy v New Yorku, byli vesměs vzdělanci, pocházející z dobře situovaných rodin v Saúdské Arábii. Ne tedy nezaměstnaní, ze sekulárního francouzského prostředí bez vyhlídek pocházející výrostkové, ač jistěže by v ráji poskytnutými pannami nepohrdli. Reportérům týdeníku Time se podařilo proniknout do prostředí, v němž je dobrovolník přípraven k třeskuté cestě na věčnost, a podali o tom zprávu (24.10.2005):

Bývalý příslušník Saddamovy Revoluční gardy, se podílel na povstání proti okupantům, byl lapen, dostal se do pověstné věznice Abu Ghraib, z níž ho ale Američané po devíti měsících pustili na svobodu. Načež se specializoval na poskytování poradenských služeb, který cíl sebevražedně zasáhnout a s jak nejvýhodnějším časováním. Synchronizace procedury, instruktáž, vybavení a pečování o dobrovolníka až do posledního okamžiku. Takto za rok zorganizoval cestu na věčnost zhruba třiceti klientům. Vše za úplatu, ovšem. Napřed zařídit přístřeší v bezpečném bytě (tzv.safe house), vybavit jídlem, oblečením, náboženskou literaturou a vhodnou inspirational music. Všichni to byli cizinci z různých zemí, dostavivší se zpravidla přes Sýrii. Poněvadž přišli z velké dálky a cesta je stála nemalé peníze, vyznačují se značnou netrpělivostí jít do ráje co nejdříve. „Nedávný klient, který se dostavil ze Saúdské Arábie, téměř ještě teenager, zářil štěstím, nepřestával se usmívat a zpívat, přesvědčen, že půjde do ráje, už se nemohl dočkat,“ řekl zprostředkovatel. (Čímž mu odpadla obava, že by si to dotyčný chtěl rozmyslit, poznamenal jeden expert v tomto novém oboru protiterorismu.).

Bývá potíž s vybavením třaskavinami, což se musí dělat na míru, aby pás perfektně přiléhal a pak fungoval.

Před akcí se provede generální zkouška, pořádně si prohlédnout místo zamýšleného činu. Když pak dojde ke kýžené události, zprostředkovatel pořídí video záznam a dodá sponzorům, kteří platí závěrečný účet.

V Iráku ukončilo svůj život na cestě do ráje k dvaasedmdesáti pannám celkem 400 zájemců. Podle údajů Rand Terrorism Chronology útoky na americké vojenské objekty jsou dost řídké. Civilních cílů za prvních devět měsíců v 2005 bylo 250, v nichž zahynulo 2.400 Iráčanů a dalších 5.200 utrpělo zranění.

Kdosi mi namítl, že to je „jako ti kamikadzové za druhé světové války v Japonsku.“

Právě že není. Revanžoval jsem se  dvěma námitkami:

Jednak, Japonci byli součástí zřetelné, viditelné vojenské moci, aniž by se anonymně plížili v přestrojení.

Jednak, jejich výlučným cílem byl vojenský nepřítel, nikoliv civilní obyvatelstvo.

Což přece je pořádný rozdíl, který by ani Alláh nepopřel.

EXPLOZIVNÍ  MOHAMEDÁNKY

Ve středověkých podmínkách padesátých let dvacátého století a jásavého budování vědecké beztřídní společnosti, v paměti mi uvízly zarputilé slogany typu „Splněním plánu výkupu brambor, další rána válečným paličům!“ či „Včasným příchodem do práce zasadíme drtinou ránu americkým imperialistům.“ Nejlíp se ale zapamatovaly poťouchlosti jako například „Svým klínem plným nepokoje, odvádí nás od třídního boje.“ Ty naše tehdejší bojovnice, hodně jinačí od oficiálního ideálu ze země Sovětů importované údernice či traktoristky.

Nacistický ideál představovala  žena – plodná matka, zásobující Vůdce svými syny, aby umírali  za vlast. Ideál muslimským fundamentalistů se mi nezdá být příliš odlišný. Organizace Hamas, působivší přemnoho neplechy, ve svém slavnostním vyjádření v roce 1988 definovala ženu jako „the maker of men“ – tvůrkyni, producentku mužského pokolení. „Nepřátelé si uvědomují důležitost její role. Uvažují, že kdyby je mohli svést na svou cestu, pryč od islámu, tím by vyhráli svou bitvu“, pokračuje zmíněný manifest.

Obětovat vlastní život za „princip“ – ať už protest proti čemukoli či ve snaze zabít tyrana, má solidní historické kořeny, jak například prokázala Charlotte Corday, úspěšně probodnuvší Jean-Paul Marata, radikála francouzské revoluce, v jeho vaně, či jak se málem povedlo Fanye Kaplanové v Rusku. Napřed řadu let seděla za pokus zastřelit carského oficiála v Kijevě, poté totéž mínila učinit Vladimíru Iljiči Leninovi. Charlottin život uťala gilotina, slečna Kaplanová obdržela kulku do týla.

Ale explodovat a při té příležitosti usmrtit jakékoliv množství nezúčastněných nevinných je převážně, ale ne zcela výlučně záležitost islámského světa. První sebevražedné útoky žen začaly před dvěma desetiletími se sekulární motivací Kurdů v Turecku a Tamilů ve Srí Lance. Na ostrově kdysi tak lahodně poklidném třetinu sebevražedných útoků uskutečnily tamilské separatistky, které neměly s islámem nic společného. Například jedna z nich v roce 1991 se odpálila a při té příležitosti o život připravila bývalého indického premiéra.

Někdy pravotním motivem i islámské pachatelky je bažení po pomstě. Tématem se podrobně zabývá týdeník Newsweek (12.12.2005) se zaměřením na Čečnu či Čečensko, končinu s tradicí válčení a anarchie, kde muž si vyřeší starosti s výběrem nevěsty jejím únosem, ať se jí to líbí nebo nelíbí. Únosce si případný konflikt s její rodinou vyřeší platbou v hotovosti nebo násilím. Jakmile je dotyčná jednou lapena, i když by se jí posléze podařilo uniknout, manžela podle svého vkusu se jí téměř nepodaří najít. Slovy Lidie Jusupové z organizace zabývající se lidskými právy, „Žádný inteligentní pohledný mladík se tam neožení s dívkou pozbyvší panenství.“

V boji proti Rusům ztrácí život manželé, sourozenci, další příbuzenstvo, a tak roste počet tzv.černých vdov (black widows), jejichž zbývajícím smyslem života je pomsta – převážný, dominantní, ne-li zcela výlučný motiv. K jejich prvnímu zásahu došlo v létě 2000, kdy se jim podařilo zabít 27 příslušníků elitních jednotek Rudé armády. V roce 2002 se osmnáct těchto vdov podílelo na přepadení moskevského divadla, s velkými ztrátami na životech a nepřežila z nich ani jedna. V roce 2003 během čtyř měsíců tamější ženy uskutečnily šest ze sedmi útoků na ruské cíle, při nichž přišlo o život 165 lidí. Též se jim připisuje odpovědnost za zřícení dvou ruských letadel a smrt 90 pasažérů.

V arabském světě muž si chrání svůj majetek a jeho mužství je v jeho představách vážně ohroženo skutečností, že cizinec a zejména žid mu beztrestně vnikne do sousedství. Jeho respekt v rodině utrpí. Texty džihádistů přirovnávají, ba i ztotožnují, zmocnění se vlastní půdy s przněním vlastních žen.

Sexuálních frustrací přemnoho. Poslední vůle, sepsaná v roce 1996  Muhammadem Attou, hlavní postavou v sebevražedném útoku na newyorská dvojčata, přímo čpí sexuální posedlostí, s podrobnostmi, jak připravit tělo (z něhož pak nic nezbylo) k důstojnému pohřbu, jehož se nesmí zúčastnit žádná žena. Sebevražedné obětování jako cesta k extázi.

Atta by zřejmě nesouhlasil s použitím žen jako bojovnic v roli ne menší než jejich mužských dominantních protějšků. Dr.Zawahirimu, hlavním zástupci bin Ladina, se role žen jako bojovnic zamlouvá, ale s návrhem neuspěl u Mullaha Mohammeda Omara, afghánského vůdce Talibanu. Ten totiž namítl, že přítomnost žen v boji by podlomila potřebnou morálku. Talibánec se rozněž nemohl smířit s myšlenkou přece jenom nějaké té rovnosti pohlaví, i když dosažené až ve smrti.

Vdovy po padlých bojovnících uzavírají manželství s jejich příbuznými. Pro pravověrného fundamentalistu ideální žena je především ignorant, ovce, o níž se nutno postarat. Nemenší fundamentalista a nejznámější postava mezi povstalci v Iráku je Jordánec al-Zarqawi, který používání žen v sebevražedné roli podporuje a to z praktických důvodů. On totiž přísun mužských dobrovolníků údajně vysychá. Navíc, žena budí méně podezření a pod svým hábitem snadněji propašuje dynamit. Když by ji Američané podezírali a při tělesné prohlídce nic nenašli, oprávněný pokřik protestu by zazněl mezi pravověrnými.

Zcela nejprvnější arabskou sebevražedkyní v boji proti Izraeli byla Wafa Idris, pracující na ambulanci, věk 27, příslušnice organizace Jásira Arafata, laureáta Nobelovy ceny míru. V roce 2002 se jí v sebeexplozi podařilo zabít dva izraelské civilisty a 140 jich zranit.

Občas se podaří útočnici před odpálením zneutralizovat  V listopadu 2005 sebevražedný manželský pár se pokusil na kusy rozmetat svatebčany v hotelu v jordánském Ammanu a zatím co manžel vybouchl, jeho choti jménem Sajida Mubarak al-Rishawi její výbušniny selhaly. Při výslechu uvedla, že ztratila tři bratry v boji proti Američanům. O její autentické náboženské motivaci nic nevíme.

Víc ale víme o katolicky vychované Belgičance jménem Muriel Degauque, 38 leté, která se v tomtéž listopadu úspěšně odpálila poblíž iráckého města Baqubah. Pocházela z málo vábného města Charleroi poblíž francouzské hranice, vystřídala řadu muslimských mužů, vztahy se jí nedařily, až našla toho pravého, Marokánce, s nímž odjela do jeho vlasti. Pobyla tam tři roky, ztotožnila se s radikální verzí muslimského učení a zpět do západního světa se vrátila celá zabalená a změněná, do své nalezené víry důkladně ponořená. Podle fotografie, pěkná pohledná ženská.

Něco takového by se v Čechách nemohlo stát.

Tak optimistickému předpokladu bych rád uvěřil, nicméně chmury zůstávají. Před dvěma roky jsem měl v Praze přednášku – a částečně i verbální utkání s teologem Tomášem Halíkem – o problému, jak reagovat na islámský terorismus. (o události NP cosi uveřejnil 1.10 2004). (*viz.Pozn) Posluchárna významného učení CERGE (Center for Economic Research and Graduate Education)- v ulici Politických vězňů, v intimním sousedství hlavního velitelství KSČM - naplněna. Přišlo i několik českých paní a dívek v muslimských šátcích. Jedna z nich celá do černého zabalená, Zorro mstitel se zlověstným kukučem ve škvíře škrabošky. Třeba některá z nich také už odjela do Iráku, tam se odpálit, nebo si na některého z nás, nevěřících psů, jinde počká.

Tuze důležitý  bod teď závěrem: jestliže na sebevražedné mučedníky čeká štáb sedmdesáti dvou pannen, čeká tam na mučednice stejný počet náramných paniců k uvedení do blaha karnálních radovánek? Korán neposkytuje potřebnou informaci a náboženští myslitelé se pouze mlhavě zmiňují o „alternativním ráji pro ženy“, takže chudinky si užijí segregaci, pohlavní apartheid, i na věčnosti. Poněkud specifičtější je předpoklad, vyjádřený slečnou jménem Thauria Hamur, věk 26,  která selhala v úsilí se v Izraeli explodovat. Ve věznici v interview ujišťovala, že ženské mučednice se promění v „nejčistší a nejkrásnější formu andělů na úplně nejvyšším stupni hierarchie v nebi.“

Není tedy známo, zda některá Češka již dosáhla tak vysoké mety rajských radovánek.

POVOLEBNÍ  ODHADY  IRÁCKÉHO  POLITICKÉHO  POČASÍ

Výsledek voleb 15.prosince 2005 nebude znám ještě řadu dní či dokonce týdnů, ale tolik už se ví: v podmínkách rozhodně ne ideálních přišlo odevzdat svůj hlas přes deset milionů Iráčanů – účast to víc než sedmdesátiprocentní, vyšší než v Americe či Čechách. Významný publicista Thomas L. Friedman v hodinovém interview televizní stanice PBS (20.12.2005) tento výkon charakterizoval jako ty nejsvobodnější volby v dějinách Iráku a vlastně i celého arabského regionu. V kontrastu s dřívější zkušeností a hrozbami fundamentalistů, že kdokoliv se přiblíží k urně, tomu uříznou hlavu, tentokrát žádná z tisíců volebních místností se nestala dějištěm bombového útoku a krveprolití.

Pro mě prvním důkazem dobré zprávy byla reakce BBC, dosud na mnohých adresách těžící z již důkladně probenděné pověsti solidního objektivního informátora. Denně poslouchám její předpůlnoční televizní zprávy a za poslední rok se ani jednou nestalo, aby neobsahovaly záběr z Iráku a tam se konajících násilností. Ale v pátek 16.prosince, po volbách, o tak významné pozitivní události a Iráku nepadlo ani slovo.

Ještě však není důvod k jásotu. V Bagdádu již delší dobu dlící Dexter Filkins, reportér The New York Times, krátce po těchto volbách (18.12.2005) se soustředil na low predictability - pramalou předvídatelnost vývinů, zákrutů v té zemi. Stačí se vzdálit na pouhých pár týdnů a po návratu se lze jen s obtížemi orientovat v jakoby zcela jinačím prostředí. Po vylovení Saddama Husseina ze špinavé nory v prosinci 2003, místo úlevy následovala zvýšená aktivita povstalců. Poté, co Američané předali zpět suverenitu země Iráčanům, započala vlna sebevražedných výbuchů v řadách Sunnitů a řádění Šiítů v Nadžáfu a Karbale. Po volbách v lednu 2005 došlo k víc než 400 sebevražedným útokům. Proč by to tentokrát mělo dopadnout jinak? Šiítům a Kurdům při vzpomínce na minulost se vybaví vraždy a hromadné hroby. Pro Sunnity minulost je synonymem tehdejší jejich moci a přítomnost pro ně znamená ztrátu této moci. Sunnité si nedají vymluvit své zarputilé přesvědčení, že jsou ti nejpočetnější v iráckém národě, vzdor všem demografickým odhadům jejich síly/slabosti, pohybujícím se mezi 15 až 20 procenty.

Američané odhadují, že aktivních, na bojích se podílejících  povstalců je všeho všudy pouhých dvacet tisíc a střetů se měsíčně uskuteční na dva tisíce. V původních řadách byli zatvrzelí stoupenci Saddamova režimu, jehož svržením se jejich socio-ekonomická situace notně zhoršila. Nepřítelem byli a stále jsou američtí okupanti a cílem je ze země vypudit. Povstání to ale není jednolité, centrálně organizované a komandované, což komplikuje počínání na obou stranách konfliktu. Pro Američany se to stalo hydrou s přemnoha chapadly, kdy po utětí jednoho se objeví další, a povstalcům rozhodně neprospívá přílišná rozličnost orientace a motivace bojovníků. Místy to jsou výlučně kriminální živly, jinde převažuje vzájemná kmenová nevraživost s nezřídka smrtonosným výsledkem - vražděním ve vlastních řadách.

Zdaleka ale nejzávažnější je rozkol mezi sekularisty a islámskými fanatiky, džihádisty, kteří se snaží přetvořit nacionalistické hnutí v náboženský boj, považovaný za pouze první fázi v úsilí vyvolat svatou válku, jako první krok k obnově středověké slávy islámu a nastolení globálního kalifátu. Jenže Iráčané ve své valné většině nejsou náboženští fanatici, žijí sekulární život, byť při respektování základních islámských pravidel. Do čela džihádistů se dostal jordánský ultraradikál Zarqawi, prosazovatel uřezávání hlav rukojmím, a do svých řad získává cizince z převážně, ale ne výlučně arabských zemí. Do Iráku víc než  místní nacionalistická kauza je láká příležitost padnout na bojišti a tak si zajistit preferenční hodnocení při vstupu do ráje. V bojích s americkým satanem jejich řady řídnou a tak umožňují kariéru, rychlý postup do velitelských rolí dalším zájemcům.

A vyřešení konfliktu je stále v nedohlednu. Povstání už trvá dva a půl roku, Američanům se ho nepodařilo zlikvidovat, a ani povstalci neuspěli se svým cílem donutit je k odchodu ze země. Teď s pozvolným návratem Sunnitů, ochotným podílet se na politickém procesu, též dochází ke kontaktům s různými představiteli povstalců. Značnou zásluhu na těchto iniciativách má americký velvyslanec Zalmay Khalilzad, muslim, narozený v Afghánistánu. Bývalým Saddamovým věrným se naskýtá příležitost k legitimní spolupráci. Příkladem takto nabídnuté ruky bylo náhlé propuštění na svobodu několika předních postav bývalého režimu včetně jeho dvou nejprominentnějších žen, specialistek v oboru biologických zbraní, zabijáckého nástroje ve velkém.

Zarqawi se snaží zabránit takovému vyřešení rozpoutáním občanské války mezi Sunnity a Šiíty a příliš nepřekvapí případný úspěch jeho záměru, zvlášť když dál poroste popularita šiítského radikála, tuze ambiciozního velebníčka Moktady al-Sadra. Ten disponuje milicí o počtu několika tisíc mužů, dychtících roztrhat Zarqawiho na kusy, pokud by se jim dostal do drápů.

Experti vypočítali, že občanských válek vnitrozemských se uskuteční devětkrát tolik než konfliktů mezistátních. V časopise Journal of Peace Research se lze dočíst, že občanské války v průměru trvají šest roků a zpravidla začnou vznikem vakua na vrcholu moci a jsou častější v zemích, obdařených přírodními zdroji – minerály a zejména ropou. Což byl i případ Iráku. Je pak v zájmu povstalců rozdmychávat etnické a náboženské averze co nejdůkladněji. Možné vyřešení střetu se pak vyskytuje ve třech alternativách. Za prvé, důkladné vítězství na bojišti, přemožení nepřítele (případ americké občanské války Severu proti Jihu, Francova vítězství ve Španělsku či porubání separatistické Biafry v Nigérii), za druhé, zánik společného státu, jeho rozparcelování (cestou mírovou, československou, nebo hodně krvavou, jak zažila Jugoslávie) a za třetí, dohoda na společném vládnutí s dělbou moci.

Tato třetí alternativa je ovšem cílem americké politiky. Je ale uskutečnitelná pouze v případě ochoty ke kompromisu na obou stranách. Ten má naději na úspěch, pokud  mezi Šiíty nadále převládne autorita ajatoláha al-Sistaniho. Optimisté jako například Fouad Ajami věří, že nehrozí vytvoření teokracie, tak jak se stalo v sousedním Iránu, že sekularismu naklonění patriotičtí Iráčané – Arabové nestrčí hlavu do chomoutu v rukách značně početnějších Iránců – Nearabů.

Jak to tedy asi dopadne?  V Iráku z původní války, která vedla k pádu Saddamovy tyranie, se z Američanů osvoboditelů v průběhu několika měsíců stali Američané okupanti, najednou zápolící s dilematem připomínajícím Hellerův Catch 22 : Domorodci nenávidí okupanty, ale ještě víc jim vadí nejistota života, navybíravé násilí, působené povstalci. Národ dychtí po odchodu okupantů, kteří by milerádi vyhověli. Když ale vyhoví, násilí určitě přibyde, občanská válka se důkladně rozproudí, dojde k rozdělení země na tři části, druh balkanizace, kterou si většina národa zřejmě nepřeje. Takže je žádoucno, aby Američané odešli, ale hned neodešli.

Již zmíněný Thomas Friedman vyjádřil polooptimistický názor, že je „guardedly hopeful“, že tyto volby znamenají značný krok správným směrem, ale ještě důležitější bude zajištění pocitu osobní jistoty, bezpečnosti, které se národu dosud nedostává.

Američané zdůrazňují primární důležitost postavit na nohy iráckou brannou a policejní moc ochraňovat obyvatelstvo. Kromě obránců vlasti je třeba vytvářet občany vlasti v pravém smyslu slova. Jestliže pár tisíc povstalců má vůli riskovat a se zbraněmi zručně zacházet, měli by se přece mezi miliony terorismem ohrožených občanů najít někteří, vzepřít se s touž vůlí, zručností a ochotou se bránit. Ona většina sice prokázala své preference účastí na volbách, ale jiné její reakce vedou k zamyšlení: V reakci na neověřenou a posléze zdiskreditovanou zprávu o znesvěcení koránu na bázi Guantanamo, tisícové rozhořčené protestující davy vyšly do ulic. Leč nikdo nevyšel, aby rozhořčeně protestoval poté, co povstalci v první den svatého měsíce Ramadánu vtrhli do mešity a rozstříleli truchlící při pohřebním obřadu. Korán tak mnohonásobně zhanoben, leč pouze mrtvolné ticho zavládlo na této islámské pěšině.

Dá se  z takového materiálu vytvořit demokratická, svobodně, odpovědně si počínající společnost?

Chce to čas, dobu aspoň jedné generace. V Rusku Vladimír Putin přece není demokrat – nepoznal by demokrata, i kdyby se mu na klín posadil. A přitom se Rusko již změnilo k nepoznání, otevřené hranice, otevřené možnosti.

To tedy budiž povzbudivým precedentem pro Iráčany a další Araby. „Ale nebude to cesta přímo od Saddama k Jeffersonovi, aniž by se napřed nešlo přes nějakého toho Chomejniho. Jde o to, aby ten Chomejni nebyl příliš veliký,“ řekl v interview  Friedman.

Jak již zdůrazněno v první řádce tohoto textu, na výsledek voleb a si ještě musíme počkat. A víc trpělivosti abychom měli při vyčkávání jejich finálního dopadu.

IZRAEL  -  KRUŠNÉ  KOMPLIKACE,  SEN  NESPLNĚN

Teď proslulou se stala charakterizace Izraele jako „little, shitty country“ čili, „malé zasrané země“ – slova to francouzského velvyslance ve Velké Británii.

Pravda, na onom sporném kousku vesměs vyprahlé země žije jen jedna tisícina  pozemšťanů. Mají ale čtvrté největší vojenské letectvo na světě (po USA, Rusku a Číně). Též si zřídili jedinou fungující liberální demokracii, tam v oblasti diktátorů a tradice nesvobody.

V tamějším světě se pěstují datlové palmy už od nepaměti: stromy šest metrů vysoké, poskytující úrodu necelých dvacet kilogramů ročně. Jenže židům se podařilo vypěstovat stromy menší, tudíž jejich plody jsou snadněji dosažitelné a v desetinásobném množství – žeň dvou metráků.

Dobrá, po stromech by se naučil lézt kdokoliv. Ne ale každý by docílil, co Izrael docílil: cell phones, tato novinka například, vymyšlená v izraelském odvětví firmy Motorola, či pentium čipy kolosu Intel, o jehož zrod se značně zasloužil maďarský židovský uprchlík Andrew S. Grove. S výjimkou kalifornského Silicon Valley, Izrael má největší koncentraci high-tech společností – je jich už přes tři tisíce. Izrael má nejvyšší procento domácností, vybavených kompjutry. Též má nejvyšší procento obyvatelstva s univerzitním vzděláním. Vede v poměru počtu osob zabývajících se vědou: má jich 145 pro každých 109.000 obyvatel, v porovnání s 60 v Německu, 70 v Japonsku a 85 v USA. V Izraeli v roce 2000 průměrný per capita příjem byl 17.000 USD, vyšší než ve Velké Británii.

Izrael  byl státem s největším přílivem imigrantů. Vítal své ztracené syny a dcery a mnohdy s nemalými komplikacemi je transportoval do země: 22.000 takových z Etiopie, Operation Solomon, v roce 1984 a 1991. Ze Sovětského svazu, za Brežněva a po něm, se jich dostavilo tolik, že se rozrostli ve dvacertiprocentní menšinu v národě. Každý pátý nynější občan mluví rusky (saturace tedy ještě větší, než v současných Karlových Varech), i nejvýznamnější politici během volební kampaně se snaží Puškinovým jazykem lákat voliče.

Jenže poslední dobou tento proud zájemců téměř vyschl. V roce 2004 ze všech možných směrů pouze 21.000 jich přibylo. Z odhadovaného počtu 13 až 14 milionů všech židů n světě, jen 5,25 milionů učinilo Izrael svým domovem. Víc jich žije v USA. Z Izraele se víc odjíždí, než tam přijíždí, jak si může ověřit každý náhodný návštěvník New Yorku, když vleze do taxika. S nikoliv malou pravděpododností za volantem bude sedět nedávný dezertér ze země zaslíbené (který se v ulicích metropole ještě pramálo vyzná). A o uvolněná místa v Izraeli se zajímá daleko míň náhradníků. Několik takových byli mí studenti, nábožensky silně orientovaní. Tam se pak vesměs stali posilou ultraortodoxních politických stran, které vzdor svému nepočetnému členstvu dovedou uplatňovat nepřiměřeně značný politický vliv, se schopností paralyzovat účinné fungování vlády. Znám nejednoiho Čecha, který tam emigroval a dlouho se nezdržel. Vyzvídal jsem o důvodech, jimiž nebylo pouze nepříjemné arabské sousedství, ale i pociťovaný nepříjemný dopad vlivu právě těch ultraortodoxních, prosazujících reskrikce na něž náš člověk se zkušeností s totalitou je obzvlášť alergický. I když jsem v Izraeli pobyl jen krátce, pouhých pár týdnů, hodně mi tam šel na nervy například zákaz veřejné dobravy, končící v pátek za soumraku, či militantní počínání tvorů pejzatých, v kaftanech, reagujících pěstmi na každičkou turistku v kraťasech, zamířivší do čtvrti Mea Shearim, v kterýkoliv den.

-   -   -

Palestina – tak významné, výbušné jablko sváru. A přitom národ Palestinců, jehož úděl je světu teď s takovou vytrvalostí zdůrazňován a opakován, před rokem 1948 vůbec neexistoval. Do té doby se tak říkalo tamějším židům. Za druhé světové války „Palestinská brigáda židovských dobrovolníků“ bojovala jako součást britské armády. Palestinský symfonický orchestr tvořili židé (samozřejmě). Ti Arabové, nyní se prosadivší jako palestinské etnické specifikum, přece nejsou odlišitelní od Arabů v Sýrii či Jordánsku. Přemnohé z jejich otců a dědů  přiměla k přesídlení na nyní tak sporné území prosperita, rozdmychaná tvořivým židovským živlem.

Na zdích kanceláří spíš pravicových politických stran v Izraeli lze spatřit portrét, fotografii Vladimíra Jabotínského, brýlatého vizionáře sionismu, založeného na předpokladu, že většina židů světa sebere své kufry, přijede a učiní Izrael svou vlastí.

Což, jak víme, většina odmítla udělat. Jabotinský zemřel v roce 1940, tedy ještě před holocaustem. Dědicem vize, ideálu Eretz Israel - velkého Izraele, zahrnujícího veškerá původní biblická území, končinu od řeky Jordánu až k moři, - se stal v Polsku narozený Menachem Begin, radikál, odpůrece Davida Ben-Guriona, protože souhlasil s partition - rozdělením území jako jediné možné cesty ke vzniku mezinárodně uznaného suverenního židovského státu daleko skromnějšího rozsahu. Jen co se tak v roce 1948 stalo, armáda  transjordánského království, spolu s dalšími arabskými armádami zaútočily vší silou, v úmyslu uškrtit židovský stát ještě v kolébce. To, že se jim to nepovedlo a daleko míň početní, chudičce vyzbrojení obhájci těm goliášům dali pořádně na frak, pokládám za zázrak věru biblických proporcí. Arabové nijak šetrně vyhnali ze svého území tam po generace sídlící židy. Kvalitu takového počínání jsem si ověřil při bloumání Jeruzalémem a prohlídce devastace čtvrtí, které bývaly v jordánské péči.

Strana Likud nacházela hodně sympatií zejména v řadách přistěhovalců ze severní Afriky, nenadšených příliš levicovou orientací Labor Party. Likudnická idea velkého izraelského státu – onoho Eretz Israel - se zdála být absurdní, vzdálená realitě až do roku 1967, když v šestidenní válce přepadení Izraelci se svižně vypořádali s daleko mohutnějšími armádami svých syrských, egyptských a jordánských nepřátel a zmocnili se značně prostorného území – Gaza, Golanské výšiny, západní břeh Jordánu a východní část Jeruzaléma. Rozjela se ambiciozní nákladná osídlovací akce, přitahující jak nábožensky náruživé pionýry ze zámořských dálav, tak zájemce z vnitrozemí, s potížemi získat byt za přijatelnou cenu, kdežto teď s příležitostí vládní finanční podpory bydlet pod vlastní střechou.

Těchto židovských oáz přibývalo, spolu s nevraživostí okolního arabského obyvatelsta a s málo sympatiemi ve světě. Množily se útoky na usedlíky, což si vyžádalo zvýšenou a nákladnou přítomnost ochraňující armády. A nálada ve veřejnosti se začala měnit, chřadly sympatie pro úsilí zarputilých pionýrů, tolik pro ně utrácet zdrojů a riskovat životů. Mezitím život v Izraeli zobtížnily, mnohdy se smrtelným dopadem, dvě vlny intifady - té první v období 1987 až 1993 a té druhé, která začala v roce 2000 a trvá dodnes.

I v řadách dogmatických obhájců velkého Izraele v biblických rozměrech, nepopiratelnou se stala skutečnost, vyjádřená dvěma slovy, která si dobře pamatujeme z časů naší totality: „nejsou lidi.“ Jednoduché demografické údaje vyzrají nad veškerým židovským umem. Arabská plodnost neutuchá, je to trumf k nepřebití. Palestinské populace rapidně přibývá. Deník Haaretz v srpnu 2005 informoval, že s připočtením okupovaných území, celkový počet židovského obyvatelstva poklesl pod padesát procent.

Takže pro zachování židovské identity státu Izrael – a proto přece ten stát vznikl – je v jeho zájmu oněch, jakkoliv biblických, citově blízkých území se zbavit.  Což si značně uvědomil a nahlas vyřkl Ariel Sharon, dlouholetý ministerský předseda. Jeho rozhodnutí zlikvidoval usedlosti v Gaze a území vyklidit, vedlo k rozkolu ve vládní koalici a jeho odchodu ze strany Likud, kterou kdysi spoluzakládal. Vzdor své zahraniční pověsti politického jestřába, už v roce 2002 se vyjádřil ve prospěch vytvoření suverenního palestinského státu, souseda, s nímž by se dalo mírumilovně koexistovat k vzájemnému prospěchu.

Takový cíl zdaleka nebyl v dosahu za života Jásira Arafata, nespolehlivého, neschopného a lakotného lháře, jakkoliv ověnčeného Nobelovou cenou za mír, k jehož dosažení on ani v sebemenším nepřispěl. (Rovněž pramálo přispěl k blahu palestinského obyvatelstva, jehož jménem vymámil ze světa miliardy. Na jeho výkon například v oblasti vzdělání, doporučuji podívat se na Google: v rubrice „Arafar and education“ není ani slovo.)

Velkou otázkou zůstává, zda se Arafatovým nástupcům podaří kloudně si počínat, zda zkrotí destruktivní fanatiky Hamasu, a z Gazy, nyní ve výlučně palestinské správě, udělají buď druhý Singapur nebo druhou Mogadišu.

POČÍNÁNÍ  JIŽNĚ  OD  RIO  GRANDE

Začněme jen částečně oklikou, totiž otázkou s dvěma slůvky WHAT IF, jež už vedly ke zrodu řady knih, spolků, debatních společností, dumajících o oné přitažlivé a přitom úplně nepraktické otázce CO KDYBY? Ano, co kdyby za onoho osudného střetu u vísky Waterloo se počasí bylo vydařilo, bez deště, mlhy, ztracené komunikace? Sto let poté by se srbský mladíček v Sarajevu netrefil do habsburského Františka Ferdinanda a jednu generaci později se naopak někdo úspěšně trefil do Adolfa Hitlera. Co kdyby jižní část západní hemisféry začali kolonizovat Britové a naopak Španělé dobývali sever? Jak jinak by tyto dva světy teď vypadaly? Kdo by se pokoušel emigrovat odkud kam?

Poprvé jsem si tento kontrast, tak značně očividný, ověřil rozhodnutím projet Mexiko křížem krážem, až dolů na Yucatan, do končin někdejší, záhadně se vytrativší civilizace Mayů, cestou se seznámit s pozůstatky, dědictvím, které zanechali Aztéci či méně krutí Tolteci. Doštrachal jsem se do indiánského státu Chiapas, až ke Guatemale, čímž se má energie vyčerpala.

Příjezd z texaského Brownsvillu do mexického světa v nevábném, chaotickém městě Matamoros znamenal přesun ze světa prvního do třetího, ke spatření hned na prvním kroku – a vlastně už před ním, u hraniční čáry. Mexičan v jakési uniformě, kontrolující papíry a obsah mého vozu, si bez okolků řekl o úplatek. Bez něho bych si tam totiž musel posečkat ještě drahnou dobu, neboť pan strážce zrovna měl v úmyslu odkolébat se k obědu a následné zasloužené siestě. Takže jsem zaplatil, v duchu si odplivl a vjel do tamější latinské civilizace.

Od té doby se situace změnila, nikoliv však nutně k lepšímu. Mého českého přítele z americké univerzity, rovněž za volantem, zastavila někde na prázdné silnici jakási hlídka – kontrola dokladů. Předložil svůj americký pas, který si ale velitel přepadového komanda strčil do kapsy a požádal o platbu dvou set dolarů. Oběť se vzpouzela, ale nebylo jí to nic platné. Bez zaplacení hrozilo zatčení cizince – vetřelce jim tam do suverénního státu, bez dokladů. Dotyčný nyní trvale pobývá v daleko harmoničtější Třeboni.

Mexiko má ovšem svou porci důkladných kontrastů – poušť i džungle, chudičké Indiány jakož i luxusní Acapulco, velemetropoli Mexico City s vynikajícím Museo Nacional de Antropología a s úděsnou dopravou. U jezera Catemaco jsem okusil místní specialitu – pečenou opici. (Žádná velká pochoutka, něco jako pečený pes.) Pyramidy z dávnověku jakož i některé unikáty současnosti. Ve státě Oaxaca jsem si zajel řadu kilometrů do oblasti, jehož jméno mi ale neuvízlo v paměti, ověřit si úkaz, nad nímž aby militantní feministky zaplesaly: tam totiž vládnou ženy. V roli starostů či tedy starostek, policajtek. Jsou to maxiženy, o hlavu větší a mnoho kil bytelnější, než jejich nevydatní pánští střízlíci.

Další delší cestu jižním směrem jsem autem neopakoval, pominul problematické potěšení jízdou do Hondurasu, San Salvadoru, Nicaraguy, Kostariky a Panamy, po jedné jediné silnici celičkého kontinentu (pouze kousek jí chybí – tzv. Darien Gap v jižní části Panamy až k hranici Kolumbie, důvod víc politický než technický silničářský). Tam tedy lodí. A dál na jih pak jedině letadlem.

Vraťme se k onomu ošidnému CO KDYBY, čímž vstupujeme na minové pole, s obviněním z nehorázných generalizací, tenký to led, jenž se pod váhou přednesených povrchností nutně prolomí. Dilematu se vyhnu nikoliv formulováním autoritativních soudů, ale upozorněním na pár  nepopiratelných skutečností.

Rozdíl ve výkonu dvou částí téže hemisféry nelze zdůvodnit zeměpisnou polohou. I když amazonský prales je jen jeden a rovník neprotíná Washington, ale ekvadorské Quito. Městským autobusem  jsem tam dojel za necelou hodinku a tam se ovšem nechal fotografovat s jednou nohou v severní, druhou v jižní půli této naší zeměkoule. Rozsáhlá území Brazílie a Argentiny v mírném klimatickém pásmu mívají úrodu požehnanou. Argentina přece bývala jedním ze čtyř největších exportérů obilí (spolu s USA, Kanadou a Austrálií).

Jižní Amerika rovněž netrpí nedostatkem nerostného bohatství. Mexiko a Venezuela mají hodně ropy, Bolivie má přírodní plyn, leckde jsou kovy – cin, měď, též stříbro. Bývalo hodně zlata, o jehož vyrabování se úspěšně zasloužili španělští konkistadoři.

Původní a nejpočetnější vlna imigrantů byla rovněž španělská. Časem přibývalo hodně Italů, ale též Němců a Poláků a jiných Východoevropanů  Koexistence s místním indiánským obyvatelstvem nebývala příliš harmonická. Jeho složení se místy vyznačuje značnými kontrasty. Například Uruguay, malý stát s malým počtem obyvatel – 3.2 milionu, z nichž polovina žije v hlavním městě Montevideo, téměř stoprocentně španělského a italského původu, a sousední Paraguay s 5,3 miliony obyvatel převážně indiánského původu, s hlavním městem Asuncion poměrně skrovného rozsahu (necelý půl milion), s dvěma oficiálními jazyky v zemi - jednak španělština, jednak indiánský jazyk guarani.

Za nejevropštější, původním indiánským obyvatelstvem jakož i sousedy upřímně pohrdající, se tradičně pokládají Argentinci. Poté, co dostali od Britů nářez ve válce o Falklandské ostrovy, jejich sousedé sice oficiálně proklamovali latinskou kontinentální solidaritu, ale uštědřená potupa je potěšila.

Před druhou světovou válkou, průměrný per capita příjem v Argentině se rovnal USA. Po válce, za stavu výnosné neutrality, došlo za fušerského fašistického vládnutí Juana Domingo Perona k pozvolnému poklesu na pouhou jednu čtvrtinu.  Výtečně se rozproudila inflace s přemnoha nulami. Nejinak tomu v Brazílii, tom největším kolosu kontinentu s více než 180 miliony obyvatel. O tom jsem před rokem (NP, 11.1.2005) napsal: „V osmdesátých letech Brazílie vyměnila dvanáct ministrů financí a absolvovala čtyři měnové reformy. Bez nich šálek kávy, který v roce 1980 stál 15 cruzeiro, by pak byl přišel na 22 miliard cruseiro. Cestou z letiště, tam vyměněné místní bankovky ztratily na hodnotě dřív, než taxi dovezlo pasažéra do města. Platilo základní pravidlo: utrácet co nejrychleji, nemít u sebe hotovost. Únosci odmítali výkupné v cruzeiro, bankovní lupiči nemínili podržet si lup déle než týden. Situace takového absurdna prozatím pominula…“

Brazílie mohutní, její zbrojní průmysl – kanony, tanky, letadla – úspěšně proniká na zahraniční trhy. Také se snaží – prozatím neúspěšně - proniknout mezi permanentní členy Rady bezpečnosti OSN s právem veta. Podařilo se jí vybudovat přehradu Itaipu, tu největší na světě, a nyní usiluje o realizaci rovněž mohutného projektu - zužitkovat vody 2.900 kilometrů dlouhé řeky Sao Francisco vybudováním kanálů do žíznivého suchopáru Certao v severovýchodním cípu země, kde žije či spíš živoří 12 milionů lidí.

A všechny ty státy kontinentu se mají za republiky, mnohdy s praubohým výkonem údajně rádoby demokratického vládnutí. Všude tam na náměstích dominuje socha nějakého generála na kobyle. Peron a Alfredo Stroessner v sousední Paraguaji poskytli útulek přemnohým uprchlým nacistům. Puče, převraty, revoluce, běžné jsou tam snad všude, s výjimkou Kostariky, a rekorně populární jsou zejména v Bolívii. Neschopné vládní garnitury střídají pokud možno ještě víc neschopné.

-   -   -

Za vysokou stěnou And se táhne směrem k Antarktidě dlouhá nudle: Chile, kam jsem se dosud nedostal, ale o končinu se zajímal také z osobních důvodů. Blízcí mí přátelé, manželé – on místní intelektuál, ona narozená v Syrii, dcera  tamějšího lékaře, poté prezidenta země, který doúřadoval na popravišti -  dostali zaměstnání na univerzitě v Concepcion, jižně od Santiaga. Začátkem sedmdesátých let jsme si pilně korespondovali a já se dozvídal o vývinech, intimně přípomínajích dobu začátků našeho zářného poúnorového budování. Ideologické školení, špiclování, prověrky, čistky a plnou hubu socialismu. „Takhle už to nemůže dlouho vydržet!“ tvrdili v dopise. Na rozdíl od naší zkušenosti, s očekáváním, že určitě brzo to praskne, ale nikdy nepraskalo – v Chile tehdy do týdne k převratu skutečně došlo, divoké experimentování se socialismem končilo, jakož i prezident Salvador Allende končil mezi mrtvými, s kulí do hlavy vlastní rukou. Jen co si přátelé oddychli, že se zbavili jednoho extrému, dostavil se extrém druhý, v podobě vojenské diktatury, důsledně a též pitomě si počínající. Doplatila na to i moje kniha (The Judge in a Communist State), nikterak lichotící komunismu, ale v rudé obálce. Při domovní prohlídce tam zabavena a zničena.

Hůře dopadli předpokládaní nepřátelé nového režimu. Za přímo apokalyptickou pokládám likvidaci některých chudáků Indiánů, bažících po pozemkové reformě a ne po nějaké revoluci. Vojáci je posadili do helikoptér a z výše shazovali do jícnů sopek.

Augusto Pinochet nikoho osobně neshazoval, ale byly to činy v režii režimu, jemuž předsedal. Teď jako již devadesátiletý stařec má být postaven před soud. Jako značně polehčující okolnost mu lze přiznat zásluhy v ekonomickém obratu země ke značně lepšímu. Dal totiž příležitost k uplatnění mladým národohospodářům, technokratům z líhně proslulé univerzity v Chicagu, v péči Nobelovou cenou ověnčeného laureáta Miltona Friedmana.

O neutuchajících snahách oživit socialismus na jihoamerickém kontinentě budu referovat příště.

JIHOAMERICKÉ  SNAHY  OŽIVIT  SOCIALISMUS

Z hlediska Číny, Indie a dalších, hospodářsky úspěšně si počínajících zemí, takové úsilí se podobá sázce na chromého koně. Přece státu v roli podnikatele, vlastníka, organizátora se zásadně nedaří.

Jenže latinskoamerické vládnutí, ať už v jakékoliv formě, příliš často a příliš značně zklamalo a na přemnoha místech stále toleruje obrovské socio-ekonomické rozdíly. Však pro ilustraci stačí nahlédnout do bídných favel na strmém svahu Rio de Janeira, s pohádkovým pohledem na záliv, na Copacabanu, kde na Avenida Atlantica v jednom několikaposchoďovém domě bydlí hrstka bohatců, jejichž přijem se odhaduje na desetinu všeho příjmu národa o počtu již přesahujícího 180 milionů. Multimilionáři, majetníci obrovských latifundií, se jen zřídkakdy obtěžují placením daní. Sociální cítění a pocit spoluodpovědnosti za vylepšení údělu chuďasů hodně chybí v tamější kultuře s tak důkladnými katolickými kořeny. Prázdné proklamace lásky k bližnímu v prostředí, kde si na filantropii, charitativní iniciativy, pramálo potrpí. Kdybych v takovém světě musel žít, potřeba pořádné reformy, třeba i za cenu revoluce, by měla svůj půvab.

Po mnohaletém tápání, tomto období tzv. protectionismu s vysokými celními bariérami, nezřídka doprovázeném extravagantní inflací. Washington začátkem osmdesátých let začal tlačit na prosazování vlivu schopných technokratů, na liberalizaci jak politického života, tak národního hospodářství. Světová banka a Mezinárodní měnový fond předepsaly ony Austerity measures - tuze potřebná „úsporná opatření“  - k dlouhodobému prospěchu ekonomie, za cenu dočasného bolestivého utahování opasku.

Očekávané blahodárné výsledky se ale nedostavovaly, bídy přibývalo, socio-ekonomická nerovnost dále rostla. Od roku 1980, za dobu čtvrt století, průměrný per capita příjem v latinské Americe se zvýšil o pouhých 10 procet, tedy o míň, než zaznamenal populační přírůstek. Došlo k povstáním, svržení prezidentů v Bolívii a Ekvádoru, vynořili se demagogové, připisující všechno zlo svobodnému trhu a mezinárodní spolupráci, aniž by dovedli navrhnout jakoukoliv konstruktivní alternativu.

Začal rozkvétat „nový populismus“, namířený proti mezinárodním společnostem – investorům vykořisťovatelům – a zejména proti Washingtonu, jeho Yankee imperialismu, údajnému univerzálnímu zdroji všeho zla, jehož proklínáním nelze politicky prohloupit.

Na nedávném regionálním shromáždění v uruguayském Montevideu, populisté horlili proti globalizaci a ve prospěch ochranných tržních bariér čili cestě, která nikam kloudně nepovede.

Z 365 milionů, celkového to počtu obyvatelstva v latinské Americe, zhruba 300 milionů teď žije v prostředí s vládou zřetelně levicové orientace. A jejich počet zřejmě vzroste. (O to se v Peru snaží degradovaný armádní důstojník  Ollanta Humala. Dosud je tam prezidentem  v roce 2002 zvolený Alejandro Toledo. Neodolám svěřit se s tímto: Před lety, můj švagr, židovský přistěhovalec, původem z německého Ulmu, fungoval na děkanátu kalifornské univerzity ve Stanfordu. Jednou se u něj objevil nuzný Peruánec s žádostí o přijetí a stipendium. Naději měl malou, energii velkou, švagr se nad ním smiloval a vyhověl. Tento Toledo zdárně vystudoval a dotáhl to až do prezidentského paláce v Limě, dosud tam sedí.)

V Argentině v roce 2003 zvolený prezident Néstor Kirchner oznámil v prosinci 2005 vládní rozhodnutí splatit dluhy země ve výši téměř deseti miliard dolarů Mezinárodnímu měnovému fondu a zároveň přerušit veškeré styky s touto institucí, kterou obvinil jako tu pravou příčinu předchozího argentinského úpadku. Brazilský prezident da Silva  rovněž míní či snad už i realizoval splacení nemalého státního dluhu.

Ale ani Argentina, Brazílie či Uruguay, s vládou vesměs pragmatiků, nepěstují konfrontační či dokonce nepřátelskou politiku vůči Washingtonu. Této role se s gustem ujal venezuelský radikál Hugo Chávez, vydávající se za žáka a nejbližšího přítele Fidéla Castra, pokračovatele a prosazovatele ideí socialismu na celém kontinentě. Zásluhou cen ropy, jež prýští z venezuelských zdrojů, k dispozici má  spoustu petrodolarů k rozdávání a uplatňování svého vlivu. Po Fidélově vzoru se před mikrofonem pouští do mnohahodinových projevů k národu. V září 2005, při zahájení výročního zasedání Valného shromáždění  OSN v New Yorku, Chávez velmi militantně nediplomaticky zaútočil na Washington a značný počet přítomných delegátů nadšeně aplaudoval.

Chávez rovněž vykazuje málo přízně vůči těm z latinskoamerických předáků, kteří podle jeho názoru nejsou dostatečně protiseveroameričtí. Mexickému prezidentu Vincence Foxovi se tak dostalo lichotky, že je štěně, pohůnek zlé říše (a puppy of the empire), Fox reagoval oznámením, že se nenechá urážet a domáhal se omluvy, s hrozbou, že když se tak nestane, dojde k odvolání velvyslance z Caracasu. Chávez se ovšem neomluvil a pospíšil si odvolat z Mexico City svého velvyslance, což ale beztoho nebyl profesionální diplomat, ale pouhý politický aktivista.

Zatímco Chávez míní od Castra převzít štafetu revoluce, Chávezovým nejhlasitějším příznivcem nepochybně je Evo Morales, právě zvolený prezident Bolívie, nejchudší země kontinentu, kam se před lety s revolučním záměrem odebral Fidélův spolubojovník Che Guevara, aby tam vypustil svou tolik pokrokovou duši..

Bolívii lze pamatovat jako několikanásobný unikát. Například jeho hlavní město La Paz v rekordní nadmořské výši je známo jako „hřbitov diplomatů“. Když se některý stát chce zbavit nepohodlného předáka, vybaví ho velvyslaneckým cylidrem a šup tam s ním na příliš řídký vzduch a brzo se dostavivší infarkt. Já se tam nejblíž dostal jen k jezeru Titicaca, ale dál nemohl, poněvadž právě se do pohybu dala jedna z početných revolucí. Bolivie totiž, od roku 1825, vzniku své nezávislosti, již absolvovala 189 vojenských převratů – čili víc, než jeden ročně. Od roku 2000 měla už pět prezidentů, z nichž dva, demokraticky zvolené, vyhnal z úřadu zradikalizovaný dav.

Bolivie má pět sousedů, s nimiž několikrát, většinou  z vlastní iniciativy, válčila a vždy prohrála. Má devět milionů obyvatel, polovina jich žije na altiplano - málo úrodných horských planinách (centrem La Paz, obyvatel 750.000). Mírnou většinu (55%) tvoří Indiáni Aymara a Quechua, vesměs v horách, kdežto onou mírnou menšinou jsou mesticové a běloši v úrodnější nížině (centrem Santa Crus, rovněž zhruba 750.000)..

A horalé jsou ti politicky radikálnější.

V oné početné galerii málo trvanlivých prezidentů je Evo Moralez úplně první Aymara Indián. Věk 46 let, nedokončil základní vzdělání, věnoval se pěstování cocy, substance, z níž se vytváří kokajn, tuze výnosné exportní zboží. V roce 2002 ho Kongres vystrnadil ze svých řad, s obviněním z terorismu, když se totiž vzepřel snahám Washingtonu potírat pěstování cocy.

Morales míní zavádět řadu restriktivních opatření proti mezinárodním společnostem, těžícím přírodní plyn, jehož má Bolívie nadbytek, za značného zájmu sousední Argentiny a Brazílie. Kromě plynu, největším zdrojem příjmů je coca, jejíž legalizaci pěstování Morales prosazuje, v přímé opozici k záměrům Washingtonu pokračovat s mnohaletou a nepříliš úspěšnou snahou tento produkt v zárodku likvidovat. Morales o sobě prohlašuje, že se stal tou největší nightmare („noční můra, těžký sen”“) Washingtonu, čímž ovšem dost přeceňuje svůj význam. V zahraničním politickém počínání se snaží odčinit nepříjemnost z roku 1885, když totiž Bolívie pozbyla část svého území a tak i přístup k moři. Chávez silně podporuje tyto aspirace a leckterý komentátor předpovídá, že vojenský střet s Chile v této věci je nablízku.

V roce 2006 proběhnou volby ve většině zemí latinské Ameriky. Na rozdíl od Cháveze a jeho petrodolarů, stárnoucí, Parkinsovou chorobou postižený Fidél Castro může posloužit jen inspirací, jako spíš mlhavý, nespecifický symbol.

Stále přibývá Kubánců tento jeho socialistický experiment opustit, vzdor nebezpečí zahynout ve zrádných vodách na vratkém plavidélku a též vzdor neochotě Američanů přijmout nový ,stále rostoucí příval uprchlíků. V roce 2005 jejich počet byl ten nejvyšší od roku  1994, když k floridským břehům dorazilo 37.000 zájemců o jinou než socialistickou existenci.