Texty z roku 2001

Ota Ulč

(2011)

Štítky:

publicistika

publicistikattt

Ota Ulč - texty z roku 2001

Přelom tisíciletí, příval předpovědí  (leden 2001) Přístup a přežití na amerických univerzitách  (leden 2001)

Jak jsem se snažil revanžovat  (leden 2001)

Potíže s racionálnem  (leden 2001)

Clinton - co s ním?  (leden 2001)

Estébácké, sběratelské počínání  (únor 2001)

České černé ovečky  (únor 2001)

Novinky amerického, nejen knižního, počínání   (únor 2001)

text č. 716 nenalezen

Vyvolávání a přesazování minulosti  (březen 2001)

Blahodárnost pokroku  (březen 2001)

text č. 719 nenalezen

Co takhle reinkarnace  (březen 2001)

O popularitě předáků  (březen 2001)

O tvorbě a penězích  (duben 2001)

Americké knižní novinky, převážně, ale ne výlučně politické  (duben 2001)

text č. 724 nenalezen

Čeští komunisté o 1. máji 2001  (květen 2001)

text č. 726 nenalezen

Muzeum třetího odboje, aby se zcela nezapomínalo  (červenec 2001)

Jak a zda vůbec melou mlýny spravedlnosti  (červenec 2001)

Anketa: Život je jen náhoda?  (červenec 2001)

O dřívějším a nynějším počínání inženýrů duší  (červenec 2001)

Dojmy z českého postkomunismu v prvním roce nového tisíciletí  (červenec 2001)

O rovnostářství a závisti  (červenec 2001)

Ulčova občanská legitimace  (červenec 2001)

text č. 734 nenalezen

Američtí multimilionáři a utahování opasků  (červenec 2001)

Nezřídka disharmonické pravdy životopisců  (srpen 2001)

Potíže s překladem do jakéhokoliv jazyka  (srpen 2001)

Propad americké burzy, silný to tabák  (srpen 2001)

Všelicos v současné literární tvořivosti  (srpen 2001)

Picasso Érotique  (září 2001)

Změněná Amerika  (září 2001)

Zranitelnost civilizace aneb výměna rolí Davida a Goliáše  (září 2001)

Atlantic Letter - Pearl Harbor nakvadrát  (září 2001)

Podstatná změna politického počasí  (říjen 2001)

Co zejména pohání mohamedámské fundamentalisty: popud k diskuzi  (říjen 2001)

Nová verze totality a války  (říjen 2001)

Americký kurýr: nová situace, jiný knižní zájem  (říjen 2001)

Odlišné dumání o terorismu  (říjen 2001)

Dojmy z rodné země po 11. září 2001  (listopad 2001)

Značné plus České republiky  (listopad 2001)

Přehled minulosti  (prosinec 2001)

Nemožnost občana získat občanský průkaz  (prosinec 2001)

Dumání na konci prvního roku nového tisíciletí  (prosinec 2001)

Euthanasie : pár poznámek  (prosinec 2001)

Co asi přijde na pořad po rozprášení Talibanu  (prosinec 2001)

text č. 756 nenalezen

Ota Ulč

PŘELOM TISÍCILETÍ,  PŘÍVAL  PŘEDPOVĚDÍ

Zrod nového kalendářního věku pudí mnohé hlavy pouštět se do bilancí, analýz, prognóz a potrhlých proroctví.  Jestliže dvacáté století poznamenalo lidskou existenci daleko dramatičtěji než předchozí doby (pokrokem ve vědě průměrná délka života podstatně prodloužena a pokrokem ve válčení podstatně zkrácena), kolik sci-fi převratností se lze dočkat v novém miléniu?

Scénáře apokalyps projevují omezenou životnost. Téměř masová hysterie v západních, zejména intelektuálních kruzích o nebezpečí, téměř jistotě jaderného střetnutí velmocí a tedy i zániku světa, trvala jednu dekádu. Poté tato varianta  pominula, ačkoliv nukleární arzenál nepominul a rovněž nevymřely režimy, pošilhávající po řešení, jež by mohlo skončit v nukleárním infernu. Varianta nukleární vyšla z módy a nahradila ji varianta a eko-katastrofická: přelidnění planety, její znečisťování, plundrování, vyčerpání zdrojů. Takto sepsali mudrcové z tzv.Římského klubu v sedmdesátých letech. Vědec Paul Ehrlich v knize The Population Bomb předpověděl zánik světa už v roce 1983. Po tak kardinálním fiasku proroci ale nikterak nezalezou. Otřepají se a za předpokladu univerzální amnézie co do jejich předchozích trapností pokračují v podobné tvořivosti.

Do této kategorie zdaleka nepatří Paul Kennedy, historik na univerzitě Yale. Ve svém dřívějším (1987) díle Rise and Fall of the Great Powers (Vzestup a pád velkých mocností) se pustil do hodnocení souvislosti mezi vojenskými ambicemi a hospodářským úspěchem. Autor začal u Habsburků a skončil se Spojenými státy, které svým břemenem vojenských výdajů riskují domácí prosperitu. Takto přispěl k formulaci konceptu tzv.amerického declinism (to decline = klesat, slábnout, upadat). Krátce po uveřejnění knihy se ale dostavil annus mirabilis, rozpad světového komunismu, zbyla jen jedna supervelmoc v politicky a ekonomicky náročné roli globálního policajta a hasiče.

Kennedy v dalším svém díle Preparing for the Twenty-first Century (Příprava na  21.století) se zabývá demografií, technologií, ekologií - náročnými problémy,  s nimiž se v příštích dekádách bude lidstvo obtížně potýkat. Žádný národ tomu neujde, dopad bude obtížný a místy až katastrofický. Do roku 2025 přibydou víc než tři miliardy pozemšťanů, z nichž 95 procent se bude tísnit ve vesměs bidných podmínkách zemí třetího světa. Afrika, která v roce 1985 měla stejný počet obyvatelstva jako Evropa, bude třikrát početnější. Imigrační tlak do západoevropských zemí ze severní Afriky jakož i východní Evropy bude notně pokračovat. Řada mezinárodních společností disponuje větším rozpočtem než mnohé s

PŘÍSTUP  A  PŘEŽITÍ  NA AMERICKÝCH  UNIVERZITÁCH

Na mém dlouholetém působišti (State University of New York at Binghamton) studují stovky cizinců. Nejvíc je jich z Číny, přibývá hodně Rusů a též už připutovali občané Papuánska a Kazachstánu. Zájemce o tuto zkušenost se musí vypořádat s dvěma překážkami : najít školu, která ho přijme a najít zdroj, způsob finančního přežití - obé jako předpoklad získání viza pro vstup do země.

Žáci amerických středních škol se potýkají s břemenem svobody, jak se rozhodnout, na jakou adresu poslat přihlášku, zda zvolit oblast atlantskou či pacifickou, sever, jih či střed země, učiliště víc či míň prestižní, studijně i finančně různě náročné. K dispozici jsou adresáře, tlustospisy s detajlním hodnocením všemožných ukazatelů. Každá střední škola má svého poradce (tzv.guidance counsellor) a některé už i speciální program, umožňující žákům, aby sedli ke kompjútru, naťukali jméno té které college, o níž by měli zájem a hned se dozvěděli požadavky, kritéria, procento úspěšných žádostí, možnosti získání stipendia, všelikých, mnohdy vůbec nevyužitých grantů – například ze závěti, zajišťující podporu žáka z turecko-slovenské rodiny, se zájmem studovat broučky. (Tuto eventualitu jsem si vymyslel, ale dočetl jsem se o nevyužitých fondech, rezervovaných pro studenta indiánského původu, narozeného v Nebrasce a ochotného zvolit kariéru znalce latiny.) Žadatelé posílají přihlášky na několik adres a tak přibývá na pravděpodobnosti úspěchu.

Možnost těchže kroků mají k dispozici i zájemci z České republiky. V americkém informačním centru nechť nahlédnou do příslušných fasciklů a přemnohé se najde putováním v internetu. Informace o finanční podpoře lze získat na webbových stránkách jako www.collegeboard.com; www.collegelink.com; www.collegenet.com; www.collegequest.com; www.embark.com; www.xap.com; www.cpnet.com; uwire.com; www.fafsa.ed.gov; www.fastweb.com; www.finaid.org.

Pokrok se řítí mnoha směry. Například nezisková organizace Recording for the Blind a Dyslexic (www.rfbd.org), sloužící slepcům a dislektikům, zásluhou 5.500 dobrovolníků, kteří loňského roku věnovali téměř půl milionu hodin svého času, vytvořila 4.000 nových audioknih. Knihovna již nashromáždila přes 80.000 titulů, knihy v digitální formě obsahují až 45 hodin namluvených materiálů.

Pokrok má i svá negativa. Když jsem před mnoha lety přistál v Americe a znovu šel okusit slasti a strasti vysokého učení a dokodrcat se k místnímu doktorátu, zkušenost na Kolumbijské univerzitě v porovnání s Karlovou univerzitou se v přemnohém lišila. V Praze jsme maximálně podváděli, zatímco v New Yorku převládala až dojatě naivní poctivost. Což teď již pominulo - značně zásluhou všemožných elektronických novot. The New York Times (7.ledna 2001) v příloze “Vzdělání” přišly s tristním závěrem, že šizení dosáhlo rozsahu epidemie. Průzkumy mezi středoškoláky zjistily, že zatímco v roce 1969 jich šidilo 33,8% a opisovalo 58,3%, dvacet let poté šidilo 67,8% a opisovalo 97,5%. Center for Academic Integrity na Duke univerzitě uvádí výsledky průzkumu mezi mládeží na úrovní college: tři čtvrtiny tázaných se přiznaly k občasné nepoctivosti. Třeba k takovému trendu přispívá všeobecný úpadek morálky (standardní postesk starších generací kdekoliv kdykoliv), ale určitě se zasloužila příležitost dosavadní poctivce pokoušet k nepravostem. Proč se trápit s domácím úkolem, když je snadno k mání na internetu? Stačí kontaktovat stránky jako třeba Schoolbytes.com či Schoolsucks.com (10.000 návštěv této stránky denně) a ty dodají požadovaný text na jakkoliv specializované téma.  Podvod je ovšem podvod a firmy, které se jejím prodejem živí, se ochraňují svatouškovským upozorňováním, že plagiátorství je ovšem nezákonné, něco takového nikterak nemíní podporovat.

Donedávna profesoři jen zřídka kdy zatočili s provinilci. Chtěli se vyhnout tahanicím, protestům rozhořčených rodičů, případně i soudním protižalobám. Teď s přívalem nové technologie ale začínají reagovat stejnou zbraní. Tou jsou služby s názvem Plagiarism.org či IntegriGuard.com, s databází deseti tisíců esejů, se schopností identifikovat převzatý, nepůvodní text, i když by třeba byl slepen z několika zdrojů.

Na otázku, proč kdo šidí, do školy vůbec chodí, většina provinilců upřímně přiznává, že víc než o blahý pocit vzdělání a vědomosti jim především jde o získání diplomu, důkazu úspěšného proplutí a tím i příležitosti vplutí do povolání s vidinou materiálně zajištěného, pohodlného života. Idealismus mezi mladými sice úplně nevymizel, ale robusnímu zdraví se příliš netěší. Svědectví poskytují hodnostáři škol, zaměřených na veřejnou službu (public service). Nejprestižnějšími mezi nimi jsou Woodrow Wilson School of International Affairs (Princeton) a John F.Kennedy School of Government (Harvard). Donedávna tuze považovaná kariéra ve federálních úřadech, State Departmentu, diplomacii pozbývá lesku. Roční plat začátečníka ve federální službě je jen něco málo přes 30.000 dolarů, zatímco v privátním sektoru nabízejí banky a poradenské firmy šesticiferný plat. Zejména graduant, který kromě diplomu odchází do života s mnohatisícovým, za studií nashromážděným dluhem, je pak snadno nalákatelný. Podle statistiky z roku 1998, necelých 35 procent jich volí vládní službu, 19 procent nevládní organizace a téměř 40 procent soukromý sektor.

Všechny školy, bez ohledu na svou prestiž a tradici, se snaží pěstovat loajalitu svých absolventů. Nejen trička a hrnečky s logem, pravidelně zasílané buletiny a pořádané sjezdy. Na odchodnou mají též možnost bezplatně si podržet svou univerzitní e-mailovou adresu. Tento druh loajality vůči té které alma mater z mládí má v USA již značnou tradici a školy mají výtečný důvod ji nadále kultivovat. Na rozdíl od jiných zemí světa, přemnozí graduanti se tu revanžují s obdivuhodnou štědrostí. O případech filatropie v omamné výši se lze dočíst každou chvíli. Štědře se zachovají i negraduanti. Tiskem například  proběhla zpráva (NYT, 4.ledna 200l), že John D.Hollingwood, ekcentrický textilní magnát, sídlící v maringotce, v závěti pominul nemilované potomstvo a majetek v hodnotě 400 milionů dolarů odkázal neveliké Furman univerzitě ve státě Jižní Karolina. Přitom na obdarovaném učení kdysi pobyl necelý rok. Před vzděláváním dal přednost životu v praxi, vydělávat ony miliony, aby pak bylo z čeho rozdávat.

JAK  JSEM  SE  SNAŽIL  REVANŽOVAT

Ve Švýcarsku vycházejícím českém měsíčníku jsem kdysi dumal nad článkem, který autor nazval ” Jak jsem se nepomstil.” Nepomstil se dobrému spolehlivému kamarádovi Tomášovi, který se zachoval jako Jidáš, udavač, zdroj existenční katastrofy. Zničil mu kariéru, z vědce se tak stal dlouholetý nádeník, posléze v exilu. Postižený ohodnotil krysu jako krysu, nicméně odolal pokušení se pomstít - a sice proto, aby si zachoval čisté svědomí, nepošpinil svou duši.

S autorem vybaveným takovými hodnotami, jsem nechtěl polemizovat. Jeho etickou velkorysost respektuji, aniž bych ji mínil sdílet. V padesátých letech v uniformě Černých baronů jsem se s chutí podílel na trápení jednoho zvlášť odporného lampasáka: jeho jménem dodat do novin matoucí inzerát, do bytu mu poslat odvšivovací komando - takové nelaskavosti. Nebyl bych váhal ošklivě se zachovat vůči člověku, který mi nikdy neublížil (či přesněji, neměl příležitost ublížit), leč mnohonásobně ubližoval jiným zcela nevinným. Víc než křesťanské doporučení nastavit druhou tvář poté co už první tvář byla zfackována, mi spíš vyhovuje uvažování Konfucia: ” Odměnit zlo dobrem, co to je za nesmysl? Čím potom odměnit skutečné dobro? Ne, nikoliv. Dobro si zaslouží dobro a zlo si pouze zaslouží spravedlnost.” V tomto smyslu veliký mudrc pravil, nikoliv ovšem česky.

Ke konfuciánskému řešení mě inspiroval mnohými směry popuzený bouřlivák spisovatel Jan Beneš, tehdy adresou v slunné Kalifornii. Svěřil se mi, jak se mu daří komplikovat život estébáckých kádrů. Začátkem června jim totiž odesílá pohlednice s kryptickými zprávami na adresu jejich oblíbených pražských hospod. Tak zasít podezření v řadách, které mají leninský požadavek o bdělosti a ostražitosti v popisu práce. I když na rozdíl od Stalinových časů takové čenichání již nevedlo ke smrtonosným následkům, aspoň se dařilo rozvrtat harmonogram naplánovaných dovolených.

Když jsem se chystal na dlouhodobý vandr kolem světa, podumal jsem s pár přáteli, který z normalizátorů by si zasloužil takovou korespondenční pozornost. Kandidátů přemnoho, vybrán byl Jan Kliment, jednooký velesoudruh v Rudém právu, obor kultura. Údajně už kolaborant za dřívější okupace svým působením v protektorátním Kuratoriu.

Tedy abych vymyslel učinnou formu, obsah a též adresu odeslání. Zvolil jsem Tel Aviv, hanebné sionistické imperialistické hnízdo. Tedy pohlednička s adresou “Soudruh Jan Kliment, Rudé právo, Praha, Czechoslovak Socialist Republic,” a se snadno čitelným textem “Promiň, že takto otevřeně, ale věc spěchá a pod svícnem bývá tma. Vladimíra nemohla zásilku vyzvednout, zařiď se podle instrukcí.” Podepsán RENÉ. Jméno buržoaznější, důkladněji podezřelé, mě nenapadlo.

Vzdor této provokaci, zlolajně napadený soudruh úspěšně pokračoval v hanebnostech na stránkách hlavních novin světového formátu. Lze ale dost racionálně předpokládat, že musel podstoupit vyptávání jinými pověřenými soudruhy a izraelské sdělení s příslušným zápisem pak zaputovalo do jeho kádrových materiálů.

Pár let poté k nám do amerického městysu přijela z Prahy navštívit svou emigrantskou dceru její matka proletářka, v normalizované realitě úspěšně prověřená členka strany, ale v jádru stará poctivá sociální demokratka. Výřečná a sdělná. Od ní jsem se například dozvěděl, že u ní v pražském domě měl své studio umělec Švec, tvůrce Stalinova pomníku na Letné, ale jen do té doby, než když po odhalení kultu osobnosti spáchal sebevraždu a sám neodhalen a nepostrádán setrval pár týdnů ve značně již nevábném stavu.

Informátorka se o vládnoucích reálsocialistech vyjadřovala s dokonalým nedostatkem respektu a navíc nepohrdala světskými statky. ”Poslyšte, babi, vzala byste sebou magnetofonový pásek a odevzdala ho na adrese tak a tak, dám vám dvacet dolarů,” povídám.

Samozřejmě, proč by ne. Pustil jsem se do několikahodinového napovídání ideologických jedů z emigrantských zdrojů - Tigridova Svědectví, Pelikánových Listů a též našeho Západu,  na jehož tvorbě jsem se podílel.

A k tomu poskytl instrukce: “Kdyby vás s tím čapli, tak řekněte, že to vezete soudruhu Klimentovi od nějakýho Ulče. Že jste se ho ptala, proč to nepošle poštou a on vám řekl, že to takhle vždycky po někom posílá.”

Babi odjela a na ruzyňském letišti došlo k maléru: náhodná prohlídka, kontraband nalezen. Nikterak ale nezpanikařila, věrohodně přednesla domluvenou verzi, že to veze soudruhu Klimentovi na Florenc. To prý ne, odvětili bezpečnostní soudruzi, oni mu to dodají sami.

Tato pachatelka pašeráctví, žena nikoliv bázlivá, byla ale už i poněkud sklerotická. Popleta jedna, ideologicky rozvratný pásek u dcery zapomněla a do vlasti přivezla pásek prázdný, panensky nedotčený - což ale nevěděla.

Tím méně to mohli vědět estébáci. Po dvou týdnech ji přišli navštívit, znovu se vyptávali a pásek jí vrátili. “Já s tím teď k soudruhu Klimentovi můžu jít,” řekla - tak mi referovala při příští své návštěvě zámoří. Prý ne, jen ať si to nechá, takhle hodní byli na prověřenou členku stranu.

A my se tady radovali při představě estébáckého úsilí různými rychlostmi a nejlepší technikou k mání z jalové krávy vyloudit inkriminované tele. Dobře, výborně, jen ať se zabavují blbostmi, na škodlivou práci pak budou mít o to míň času. Tento samozřejmý poznatek je ovšem aplikovatelný v kterékoliv nepříznivé politické době.

POTÍŽE  S  RACIONÁLNEM

Bulletin Obce spisovatelů se jmenuje Dokořán. V nejčerstvějím výtisku (prosinec 2000) Ivan Kraus má článek nazvaný “Překlad.” S překladem že to je jako s ženou: buď je věrná a ošklivá nebo nevěrná a krásná. Zmiňuje se o své zkušenosti s překladatelkami, jejichž výkony nejsou ani věrné, ani pěkné. Jedné vadilo, že jeho postava cituje filozofa a při jiné příležitosti mluví hovorovým jazykem - takoví lidé že ve Francii nejsou. Marně autor protestoval, že v české zemi s tradicí intelektuálů vykonávajících práce proletářů a naopak, něco takového je běžné. Intelektuál pojídající vepřové se v překladu mění ve strávníka kuřecího. “Můj emigrant na papíře neměl dokonce ani právo na knedlíky se zelím,” žaluje Kraus. Když namítl, že v případě pofrancouzštění české postavy by mělo též dojít k počeštění postavy francouzské, třeba Cyrana - tedy pivo a nikoliv víno - tak rovněž neuspěl.  Nepořídil, odrovnán argumentací o koze a voze, odspěcháním od tématu, potápěním v irelevantních pseudoargumentech.

Jak v takové situaci reagovat? Záleží na závažnosti sporu, na temperamentu nehorázostmi tupeného, na případně nepříznivém dopadu verbální vzpoury. Třeba z toho bude jen společenská disharmonie jepičího trvání, třeba ale i pořádná kádrová, existenční katastrofa.

V dávnověku svého mládí, otec dívky, jíž jsem se dlouhodobě dvořil a pak vstoupil do milosrdně krátkodobovém manželství, se se mnou pravidelně hádal. Ne o dokonalosti svého drahouška, ale o stavu světa. Když jsem nesouhlasil s jeho tvrzením, že klokani hopsají na Novém Zélandě a nikoliv v Austrálii, odrovnal mě svým oblíbeným trumfem “Hele, nic mi nevykládej, ještě  jsi v životě nevydělal ani korunu.” Ušklíbl jsem se, myslel si své, leč nesápal se po půllitru praštit ho do takto fungující hlavy.

Ve francouzském filmu s padesátých let, postava u barového pultu poznamenává, že facka od pitomce neplatí. Když jsem v právě oné době bránil vlast lopatou a krumpáčem službou u Černých baronů, náš politruk dostal prostořekou otázku, proč Stalin mohl tolik vraždit a strana tolik mlčela. S ošemetností se vypořádal slovy, že v Americe lynčují černochy. Každý z nás, kdo okusil slasti budování vědeckého socialismu, přemnohokrát musel vyslechnout a spolknout veletucty nesmyslů, nehorázností.

Ledacos jsme beztrestně odšvejkovali. Taková zkušenost mi přišla později k dobru právě v Americe, když jako kantor jsem dlouhá leta až do penze musel vychutnávat slasti political correctness, levičáckého maccarthyismu. Občas přišel příkaz z děkanátu zúčastnit se tzv.sensitive session čili toho, čemuž se u nás říkalo ideologické školení. Sice jsem se tentokrát mohl beztrestně na takový příkaz vykašlat, ale zvědavost mi nedala a šel si vyslechnout plamenné projevy, verbální šlehy rozhořčených feministek, lesbiček, mluvčích dalších pokrokových minorit a kauz. Měl jsem z toho souhrnný dojem, že charakteristika white heterosexual male začíná nabývat podobu prokurátorské žaloby. Po projevech výzva k zaraženému publiku zahájit diskuzi. Hned jsem se přihlásil - ne abych jim oponoval či dokonce vynadal, ale abych je chválil a děkoval. Okolí zpozornělo, soudružky na pódiu se rovněž soustředily, já je sáhodlouze velebil, až se konečně dostal k pointě: “Moc vám chci poděkovat za dnešní zkušenost. Na okamžik jste mi vrátili mé mládí. Znovu jsem se ocitl v dobách stalinismu, kde…” atd, atd. Blázen či provokatér? Zmátl jsem je. V tomto matení jsem pokračoval. Ve společenské místnosti našeho oddělení už řadu let visí plakát s V.I.Leninem v životní velikosti. Navrhl jsem sehnat plakát s Hitlerem v nemenší velikosti - kvůli rovnováze.

S podivnými zákruty logiky se lze nezřídka střetnout ve vzdálenějších končinách světa. V Brazilii jsem došel k mostu přes řeku Parana do sousední Paraguaye, jen na pár hodin okouknout hraniční městys, kypící všemi druhy neřestí. Měl jsem brazilské vízum k neomezeným vstupům. Do pasu jsem dostal razítko, že odcházím. Ale na druhé straně mě chtěli do země vpustit jen za podmínky aspoň dvoudenního pobytu. Jenže já musel ještě týž večer do Rio de Janeira a na letiště hupky do New Yorku. Adios seňoři, maucta, vždyť já k vám nemusím, a dal jsem se zpět na pochod k brazilským pohraničníkům. Před chvílí jsem se s nimi přátelsky bavil, ale oni dělali dojem, že mě vidí poprvé. Podám jim pas, marně hledají paraguayské razítko. Klasické limbo - z Brazilie jsem odešel, ale vzdor legálnímu právu vstupu do ní nemohu přijít, poněvadž z Paraguaye jsem neodešel, neboť jsem tam nepřišel. Následovalo dlouhé dohadování, trápení, tahanice k uzoufání. Jak v takové situaci argumentovat aristotelovskou logikou?

Čínský filozof měl sen, že je motýlem a po probuzení už nikdy nezjistil, zda to byl jen sen či zda skutečně je motýl, snící, že je filozofem. Myslí ti Číňané jinak nebo je to instinktivní obrana, vypěstovaná nepříjemnou zkušeností přemnoha generací, nebo, za třetí, nejsou to trošku taky Švejkové, kteří si z nás dělají blázny? Svého vyženěného synovce, povoláním houslisty v čínské provinční filharmonii, jsem se zeptal, jak je daleko z místa A do místa B, a on mi odpověděl, že bude záležet na tom, jak rychle se tím směrem budu pohybovat. Když manželka požádala na Taiwanu svého bratrance, bankéře, o podpis na jakémsi úředním papíru, dotyčný horlivě souhlasil, “Ovšemže, ano, milerád,” opakoval, čímž ale myslel “ovšemže ne, ani za nic.” Ptám se vzdělanců a dočkám se odpovědi na zcela jiné, mnou nevznesené téma. Neexistence přímočarého vyjadřování, lineárního myšlení a argumentace, ono circuitous reasoning, jímž se nakonec k odpovědi přece jen dojde, ale než se tak stane, netrpělivostí bych už nejraději lezl po stropě.

V České republice přežívá nemrav dvojích cen, v Číně mají ceny trojí: pro 1.domorodce, 2. Číňany zahraniční, 3.cizí ďábly. Mnohonásobně odstupňováno.

“Nejste zahraniční Číňanka,” tvrdili manželce.

“Vždyť jsem se tady narodila!” zaprotestovala a strčila jim pod nos pas s natištěným důkazem.

“Nejste, poněvadž nemáte zahraniční čínský pas,” nedali se.

“Takový pas přece neexistuje, co to povídáte za nesmysly!” výbuchla.

Drbali se na hlavě, pravdu odmítli připustit a vytasili se zdůvodněním “Nejste zahraniční Číňanka, poněvadž nebydlíte tady v hotelu pro zahraniční ČÍňany” - čili tam, kam jsme se chtěli nastěhovat a oni nám v tom za správnou cenu bránili.

“Nejste, co říkáte, že jste, protože tu nežijete natrvalo,” trvali na svém.

“Kdybych tu žila trvale, nebyla bych zahraniční, ale byla bych místní občanka.”

Košatící se dialog dvou světů s různou logikou pokračoval.

Někdy v něčem se přece jen potkáváme. Příbuznost z nás dýše například v tomto: Vyhlídkové zájezdy  Velkým kanálem na trase Chang-čou - Su-čou se konají výlučně v noci, zřejmě s ohledem na čínský předpoklad lepší viditelnosti. A jezdí se jen jedním směrem. Když už návštěvníky dovezou tam, proč je nepřivezou též zpátky? Dosud jsem se nedozvěděl. Porovnávám s rannými lety našeho budování socialismu, kdy se směly výtahy používat pouze při pohybu nahoru a nikoliv dolů.

CLINTON -  CO  S  NÍM ?

Washington, D.C., podstatnou část roku trápí ohavně horké, slizké počasí, a v kteroukoliv dobu v tamějším politickém prostředí tuze nevřelé mezilidské vztahy. ”Chcete-li mít v tomhle městě přítele, pořiďte si psa,” doporučoval Harry S.Truman, někdejší nájemník Bílého domu.

Po prezidentských volbách dochází v nedobrovolnému odchodu velikého množství funkcionářů, na jejichž místa se dere ještě větší počet zájemců.

Víc než tisíc jich musí schvalovat senát Kongresu. Kandidáti musejí projít očistcem důkladného kádrování, bezpečnostního šťourání vyšetřovateli F.B.I., poskytnout doklady o zdravotním stavu, školní vysvědčení, hodnocení ze zaměstnání, leze se jim do ložnic. Brookings Institution vydala příručku, jak toto utrpení přežít (A Survivor Guide for Presidential Nominees), adresa na webu je www.appointee.brookings.org.

Nabízí se oprávněná otázka o způsobilosti osoby, ochotné podstoupit tak potupný proces, což pak připomíná tzv.Broderův zákon (autorem je vážený nestor - žurnalista David Broder), týkající se zájemců o prezidentský úřad: Po tomto nejnemožnějším zaměstnání na světě mohou bažit jen tvorové abnormální, jež jejich abnormalita automaticky diskvalifikuje. A přitom se stále nachází plno kandidátů pustit se do náročné, dlouhodobé, absurdně nákladné kampaně. Však jsme si ji právě odtrpěli.

Co s doslouživšími předáky? V diktaturách se zpravidla otázka nevznáší. Vůdce sedí na trůně dokud neumře nebo je umřen. V USA v úřadě umřel nejeden prezident včetně toho sloužícího nejdéle (F.D.Roosevelt, 12 roků) i nejméně (W.H.Harrison, 1 měsíc v r.1841). Nejmladším americkým ex-prezidentem se v roce 1909 stal Teddy Roosevelt. Tehdy mu bylo 51 roků.

Výjimečně energický lovec divoké zvěře v Africe, zakladatel národních parků, za něž máme důvod mu vděčit dodnes, též laureát Nobelovy ceny míru. Bývalý prezident Ike Eisenhower působil nějakou dobu jako rektor na Kolumbijské univerzitě, mé alma mater či mateře. Gerald Ford se hodně věnuje golfu, Jimmy Carter nadále usiluje o blaho světa, navštěvuje krizové oblasti, pokouší se řešit neřešitelné, často s vervou tzv. loose cannon čili posla utrženého z řetězu.

William Jefferson Clinton byl první prezident, který se narodil po druhé světové válce, též první příslušník Demokratické strany od doby F.D.Roosevelta, jemuž se podařilo docílit znovuzvolení do úřadu, z něhož pak byl málem vystrnaděn v potupném procesu impeachment. Velevlivné The New York Times ve svém hodnocení (An Appraisal : Bill Clinton`s Mixed Legacy 14.ledna 2001) docházejí k závěru, že to je velký talent, který mnohé docílil  v domácí i zahraniční politice, ale který svému místu v historii důkladně ublížil katastrofálními etickými prohřešky - nejen pubertální hrátky s Monikou, ale lži pro přísahou a porušování zákona v získávání zahraničních fondů pro volební účely.

Podobně jako Carter ve snaze prosazovat mír ve světě a tak získat Nobelovu ceny míru, Clinton o tutéž cenu značně usiloval jako zprostředkovatel izraelsko-palestinského míru, stále však v nedohlednu. Odchod ze středu světové pozornosti mu navíc ztrpčoval předpoklad eventuality prokurátorské iniciativy postihnout ho za předchozí pohřešky. V pátek 19.ledna 2001, jeho posledním dni v úřadě, se veřejnost dozvěděla o vyřešení: po víc než roce vyjednávání za hodně zavřenými dveřmi, prokurátor podepsal s Clintonem dohodu, v níž se on konečně přiznal, že falešně svědčil v případě Lewinské a prokurátor za odměnu zastavil všechno další vyšetřování. Hříšník zaplatí nominální pokutu a po dobu pěti let nesmí vykonávat právní praxi v Arkansasu, o kterou beztoho neměl zájem.

V týž poslední den v úřadě, Clinton tuze ublížil svému místu v historii, na němž mu tolik záleží. Tak jako jeho předchůdci, i on uplatil právo udělit amnestie. Ale nebyl by to Clinton, aby tak neučinil způsobem, který i jeho podpůrci zatratili jako skandální, neomluvitelný. Nevytýkali udělení amnestie jeho bratru Rogeru Cllintonovi (kokain, vězení) či jeho ex-milence Susan McDougalové (ve vězení kvůli neochotě vypovídat o machinacích s nemovitostmi, v nichž  byl Clinton zapleten), ale milosti udělené finančně zdatným provinilcům, politickým sponzorům. Nejnehoráznější tato iniciativa se týkala miliardáře jménem Marc Rich. Pachatel podvodů v obrovské výši unikl trestu exilem ve Švýcarsku, kde se mnohá leta úspěšně bránil deportaci do vlasti. Udělení amnestie předchází procedura vyžádat si stanovisko ministerstva spravedlnosti a justičních orgánů, které v tom kterém případě působily. V tomto případě, milion dolarů, poskytnutých Demokratické straně ex-manželkou uprchlíka Riche, stačilo, aby Clinton požadovanou proceduru ignoroval a s pověřenými složkami nic nekonzultoval.

Bývalé hlavy státu píší memoáry, přijímají čestné funkce, honorární doktoráty. Ve volbách poražení, z funkcí vystrnadění kongresmani, senátoři či guvernéři se vracejí do soukromého, zdaleka pro ně výnosnějšího, života, sedí ve správních radách, řídí nadace, univerzity nebo odejdou do zahraničí v roli velvyslanců. Což ale lze nabídnout bývalému prezidentovi pomlázku útěchy v podobě diplomatického cylindru někde v Tramtárii? Dostal jsem dotaz, zda by bylo možné, aby Clinton přece jen ještě jednou usiloval a získání trůnu - že prý se tak proslýchá v českých kruzích ve Washingtonu. Nalistoval jsem v Ústavě: 22.dodatek (Amendment, ratifikováno v r.1951) nařizuje, že žádná osoba nemůže být víc než dvakrát zvolena (elected). Znamená to ale, že by nemohla víc než dvakrát úřad zastávat? Co když v příštích volbách Demokratická strana bude nominovat Clintona jako viceprezidenta a po vítězných volbách prezident by rezignoval a Clinton tentokrát jako prezident nezvolený by se jím přece jen stal? Musím ještě prokonzultovat s moudřejšími hlavami.

Když ne toto, Clinton zřejmě nezničitelný by se mohl stát prezidentem Francie. Nevěřite? Patrick Weil, pracovník výzkumného centra na pařížské Sorbonně, nás ujišťuje (NYT, 10.ledna 2001), že něco takového by možné bylo. Clinton se narodil v Arkansasu, který kdysi v minulosti byl součástí francouzské državy Lousiany. Francouzský občanský zákoník v odstavci 21-19, paragrafu 5 praví, že občané států či teritorií, které kdy byly součástí francouzského státu, mají automatický nárok na naturalizaci. Tady to je. Clinton má nárok stát se francouzským občanem, pustit se do politiky, být zvolen. Nelze podceňovat tvora s tak košatým talentem. Teď bude mít čas, aby se jazyk naučil.

ESTÉBÁCKÉ  SBĚRATELSKÉ  POČÍNÁNÍ

Začnu oklikou a sice citátem z Rudého práva, jehož mnohé skvosty jsem si uschoval. RP, 12.listopadu 1983: “Za Lincolnovým centrem jsou na Broadwayi budovy Kolumbijské univerzity, jedné z nejznámějších a také nejdražších ve Spojených státech. Zde si vládnoucí třídy vychovávají ty, kteří jim slouží. Zde zajišťují kontinuitu své nadvlády. Domy jsou zde výstavné, procovské, připomínají naše Vinohrady.” Toto z pera Dušana Rovenského, stálého dopisovatele zdroje světového formátu. Jeho syn po listopadu 1989 pokračoval v tomtéž New Yorku v roli diplomata nikoliv již socialistického, ale sametového.

Na Kolumbijské univerzitě, z níž jsem si odnesl doktorát, si mě tedy vládnoucí kruhy vychovaly, abych jim sloužil. Po úprku od budování vědeckého socialismu do náruče imperialismu v pradávném již roce 1959, vysoký estébák jménem Buřič, rozkacený, že jsem “zradil v plné nahotě” (jeho slova), se zaručil mému bratrovi, teď už také Američanovi (přesun po srpnu 1968 do Kalifornie), že si mě soudruzi v Německu najdou a přivlečou domů, kde mě nemine přísný, ale spravedlivý trest. Po letech mi v rodné Plzni kamarád z mládí vyprávěl o návštěvě příslušného oficíra a o instrukcích, jak mě kontaktovat a přemluvit mě k nostalgickému setkání na hranicích, a jen co se tam ukážu, lapen budu.

Jsem tvor zvědavý, takže jsem přivítal zrod zákona, umožňujícího podívat se pod pokličku estébáckých piklů. V červnu 1997 jsem na Ministerstvo vnitra v Praze poslal ŽÁDOST o zpřístupnění svazků vzniklých činností bývalé Státní bezpečnosti ve smyslu paragrafu 3 zákona č.140/1996 Sb. Ministerstvo žádost vrátilo, že třeba notářského ověření popisu. Vyhověl jsem a v říjnu 1997 se dočkal této odpovědi: “K Vaší osobě je Ministerstvem vnitra evidován osobní svazek, který však již není v současné době k dispozici, neboť byl v minulosti zničen. Výpis s údaji z příslušného evidenčního záznamu Vám postupuji v příloze.” Sdělení dále obsahovalo informaci, že Ministerstvo vyhodnocuje další archivní materiály, v nichž by se mé jméno mohlo vyskytnout. Takové zpracování si ale vyžádá delší dobu: pokud by došlo k nějakému pozitivnímu zjištění, vyrozuměn budu. Vyrozuměn jsem nebyl a na archivní službu Ministerstva se nemůžu zlobit. To spíš na Havlovo katastrofální jmenování Richarda Sachera prvním ministrem vnitra, který umožnil StB cokoliv písemného likvidovat, případně do neznáma odklízet.

Zájemci, jejichž svazky se zachovaly, začali dojíždět do Pardubic, města vybraného k takovému seznamování. Zkušenosti řady z nich se objevily v tisku, častým tématem bylo udavačství, podtrhy od údajně ctnostných lidí, hromadění často bezcenných, navíc lajdácky zaznamenávaných a interpretovaných informací. Totéž jsem si ověřil nedávným popovídáním na Floridě, kde můj bývalý kolega z univerzity si ohříval stařecké kosti. Jeho jméno neuvádím, neboť dotyčný z mě málo pochopitelného důvodu se obává, že temné estébácké síly by jemu nebo jeho příbuzným mohly dodatečně ublížit. Z Prahy upláchl v roce 1952, nějaký čas pobyl v Anglii, hodně času pak v Americe.

Jeho pardubická zkušenost: dostavil se v pozvané dopoledne, byl tam jediný zákazník. Ochotný personál, naprosto slušné zacházení. Jeho tlustý svazek již byl připraven. V seznamu 650 stran zaškrtával, které by si přál oxeroxovat - 50 korun za stránku. Vybral si zhruba polovinu, což ho pak stálo něco přes 300 dolarů. Na začátku též obdržel informace, vysvětlující řadu estébáckých zkratek, seznam agentů s čísly, jmény krycími i skutečnými. U informátorů svazek obsahoval jen jejich krycí jména, ale  skutečnou identitu si vesměs snadno domyslel. Poněvadž Ministerstvo sídlí v rodišti Franz Kafky, nepřekvapí, že v textu došlo k začerňování informací jako například data narození osoby žadatele, který přijel svazek si přečíst.

Pravidelná hlášení přátel rodiny, spolužáků. Zdroje k činnosti nucené, též zdroje tuze dobrovolné. Vlastní rukou psaná hlášení s podpisem a adresou udavače nebo jen podepsáno jako “Váš přítel” či ” Dobrý soudruh.”

Rok po jeho útěku poslali za ním do Anglie chlapíka na tzv.verbovku - mámit ke spolupráci. Fotografování v londýnských ulicích, pět stránek neúspěšných  hlášení a detajlního vyúčtování. V Putimi strážmitr, tuším že Flanderka, měl Švejka za špiona, poněvadž kdyby měl fotoaparát, mohl by fotografovat nádraží, což by snadno docílil, neboť nádraží se nehýbe - tak nějak. Estébáčtí interpreti se podobně činili. Profesor přijel do Vídně na stáž a už z toho bylo hlášení, že organizuje ilegální přechody hranic. Lichotivá leč nesmyslná hyperbola o jeho údajné perfektní znalosti deseti cizích jazyků. Poslal do Čech balíček s poživatinami, interpretovaných jako návod ke špionáži. Estébáci zachytili dopis, obsahující šek vystavený pro zaměstnance IBM, šek okopírovali a připojili analýzu, že to byl plat agentovi z IBM, známé špionážní organizace. Spis rovněž obsahoval fotografie manželky, jejíž snahu naučit se česky vyhodnotili jako nezvratný důkaz špionážních zálusků.

Narůstající kvantita se mění v novou kvalitu, stokrát nic umořilo osla - třetí zákon dialektiky. To je dobře, že despotické režimy jsou tolik nenasytné, zavalují se banalitami, topí se v blbostech. Dederonská Stasi přece nashromážila tolik kilometrů materiálů, že by stačily pokrýt vzdálenost od Baltu k Alpám. Ať se v tom pak někdo babrá a důkladně zpracuje!

Máme tu ovšem co dělat se symfonií na odchodnou. Ochabuje ochota se s mizernou minulostí a zkušeností poctivě vypořádat. Padouši, odpovědní za čtyřicet let totality, pokud ještě nezmizeli do věčných rudých lovišť, si žijí lépe, než jejich oběti, a co již nestihnou z vlastních sil, úspěšně předávají svým potomkům. Například Dušan Chmelíček, donedávna generální ředitel České televize, je syn bývalého šéfa estébácké kontrarozvědky, tvrdí Jan Beneš (Polygon, č.1/2001).

”Není to s podivem, že naše manažerské kádry, od Unipetrolu, Chemapolu i Fondu národního majetku, pocházejí vždy z těchto kruhů?” dodává tamtéž.

Jeďte se do Pardubic podívat, dokud příležitost ještě trvá.

ČESKÉ  ČERNÉ  OVEČKY

Za dosud každé návštěvy rodné země jsem dostal opakovanou otázku, co si Amerika myslí o České republice. Stereotypně jsem odpovídal, že si myslí málo a že věru není se co divit. Na světě je téměř 200 suverenních států, takže to aby pak na každý připadalo půl procenta pozornosti. Jsou samozřejmě výjimky:  například značně víc se píše o Izraeli než o Islandu. Světová media se zmiňují o chatrném zdraví prezidenta Havla, občas i o rovněž nepevném zdraví české justice či o Temelínu. Co do přírodních katastrof žádná zpráva dobrá zpráva, v polabské kotlině se nekonají zemětřesení, hurikány, tajfúny.

S otevřením hranic a rozběhnutím do světa sice příliš nevynikáme v nekalé činnosti v porovnání se sousedními národy, ale úplní žabaři rovněž nejsme.

Občas se objeví zpráva o občanech ČR, páchajících nepravosti - tu pašování semtexu, onde pašování drog. Občasný řidič uvízne s kontrabandem na cestě do Velké Británie. Nejeden vidinou náramného zisku uchvácený pašerák uvízne na přemnoho let v hanebných kobkách thajského království, a stát se mu to v sousední Malajsii, dostal by oprátku - tam věší bez ohledu na státní příslušnost, padni komu padni. Tiskové agentury zveřejnily 19.února 2001 zprávu o zatčení skupiny podvodníků, usilujících o milionové zisky prodejem falešných cenných papírů na Filipínách. Byla mezi nimi jedna Češka, za podvody a ekonomickou sabotáž tam hrozí doživotní trest.

Zde v USA ve státě New Hampshire soud vyměřil doživotní trest Václavu Píchovi za vraždu: černošskou matku pěti dětí ubodal, rozřezal pilou a výsledné části rozházel podél řeky a jezera. Zdaleka nejpočetnějších prohřešků proti americkým zákonům se dopouštějí našinci, kteří za velkou louži přijíždějí s krátkodobým návštěvním vízem a dlouhodobě si pobyt prodlužují prací na černo - nikterak příliš výnosnou, s výjimkou slečen, poskytujících služby v horizontální poloze. K dopadení dojde jen namátkově, nejspíš dopravní policií kvůli splašené jízdě na dálnicích, s následkem spěšné deportace ze země. Dlouhodobě si ale za mřížemi ve státě Illinois posedí Čech zprostředkovatel - notný vykořisťovatel, jemuž nikterak nepomohl oportunistický sňatek s americkou občankou.

Některým výtečníkům se ale nedostane širší mediální pozornosti, kterou by si bezesporu zasloužili. Příklad:  Odjel jsem z naší arktické mizérie na slunnou Floridu a tam zahlédnu palcové titulky na první straně deníku THE NEWS - PRESS, Cape Coral/Charlotte Edition z 3.února 2001: BRINK`S SUSPECT CAUGHT IN MEXICO a u toho fotografie pachatele. Henry von Schwarc, takto aristokraticky přejmenovaný, vizáž vykuka od kolotoče. Mastermind - autor největší loupeže v historii tamější Lee County. Tento rekordní výkon uskutečnil jako zaměstnanec, strážce (security guard) u odbočky firmy Brink ve Ft.Myers, pověřené ochranou svěřených cenností. Přes Labor Day weekend se mu podařilo deaktivovat bezpečnostní zařízení a 2.září 2000 zmizel s třemi a půl miliony dolarů v hotovosti.  Nastala honba, na níž se i podílela federální vyšetřovací služba FBI. K prvnímu úspěchu došlo v listopadu v Německu, v Hannoveru, kam začaly docházet balíčky s dolary na adresu Švarcova kamaráda z dětství, Pavla Šimečky, věk 52, a jeho syna Bohdana, věk 28. Oba hned putovali do vazby a německá policie zabavila zelené bankovky v hodnotě 700.000 dolarů. Bylo to vůbec kdy poprvé, že tolik peněz v hotovosti by přišlo poštou, komentoval detektiv FBI. V Hannoveru policie též objevila britský cestovní pas s podobenkou Švarce, ale na podivné jméno FRANK MACORMECK. Další stopa vedla do Texasu, kde v bance v Austinu a Houstonu se podařilo zajistit dalších 2,3 milionů dolarů. Konečně, ve spolupráci mexických a amerických orgánů, byl  Henry von Schwarc lapen v Acapulcu. Z luxusního přímořského sídla následoval přesun do amerického vězení.

Zajímavý případ, ale věru není co litovat, že se mu nedostává celonárodní či dokonce mezinárodní publicity.

NOVINKY  AMERICKÉHO, NEJEN KNIŽNÍHO, POČÍNÁNÍ

Triumf má mnoho otců, kdežto fiasko je sirotek, že ano. Snadno lze chápat filmaře Francise Forda Coppolu, že se po výtečném filmu Godfather (Kmotr) pustil do dalších dvou dílů. Komerční úspěch plodí potomstva, takže z Rambo I. pak máme Rambo II., III., aniž by tomu ještě byl konec.

O kulturní dědictví se pečuje všelijak. Vrtání se v díle nezřídka končí kvalitou, hodnou koše pro odpadky. Košatění, i pořádné přetvoření ale může nabýt úctyhodnou kvalitu, jak třeba dosvědčuje Shakespearovým Zkrocením zlé ženy inspirovaný muzikál Kiss Me Kate. Neznám nikoho, komu by se nebyl líbil Pygmalion v podobě muzikálu a pak filmu My Fair Lady (verze s Rex Harrisonem a Audrey Hepburn).

Následovník může dokonce zazářit nad původním tvůrcem, stejně jako překlad občas přetrumfne originál. Sice se tvrdí, že imitace je nejvyšší formou lichotky, ale co když to nebude poctivý čin tvůrčího vzletu, ale pouhý, přízemní parazitismus? Přehrabovaní v předešlých výtvorech má mnohé podoby. Před víc než půl stoletím Hollywood natočil film Casablanca. Práce ve studiu za poměrně málo peněz a výsledkem je klasika, úplný kult v černobílém. Připomeňme si : americký expatriot a majitel nočního klubu Rick Blane (Humphrey Bogard), před nacisty prchající jeho někdejší láska (Ingrid Bergman) se svým českým manželem s nepravděpodobným jménem Viktor Laszlo. Cynik Rick obětuje svou lásku, manželskému páru zařídí únik ze spáru nacistů a sám odjíždí do rovníkové Afriky. Nyní se dočítám, že Michael Walsh, hudební kritik pro The New York Times a hostující profesor žurnalistiky na bostonské universitě prý napsal, či teprve uvažuje napsat, pokračování s titulem As Times Goes By (Jak čas plyne). Jak že to pak mohlo všechno dopadnout.

Však ano, proč ne. Laszlo se mohl vrátit do Prahy a podílet se na likvidaci Heydricha. Šlechetného Ricka mohla v Africe kousnout moucha tse-tse. Nešťastná Ingrid mohla vstoupit do kláštera a v roli jeptišky se s ním setkat, když zrovna dodýchával u břehu maláriálního Konga. Nebo jinak. Vždyť se z té Ingrid mohla docela dobře vyklubat nacistická špionka, která po válce mizí do Argentiny, kde Rick má na pampách farmu s tisícovým stádem dobytka. Možnosti neomezené. Vždyť Otello třeba Desdemonu nedoškrtil a podařilo se jí včas dopravit na resusitační oddělení. Nedorozumění se vysvětlilo, Jago si to důkladně odskáče. Cizoložná Anna Karenina neskočila pod vlak, poněvadž carští železničáři zrovna stávkovali.

Nejčerstvější novinkou je počínající křížení (v očích kritiků spíš páření) dvou notně odlišných, dosud si tvrdě konkurujících živočichů) - televize a knižního průmyslu. Proč se prát o přízeň veřejnosti, když ji lze účinněji zalasovat spojenými silami? Podle zprávy The New York Times (19.února 2001), touto novátorskou cestou se pustila mohutná televizní společnost NBC (vlastněná gigantem General Electric, výrobcem všelijakého zboží jak pro mírové, tak válečné účely). Uzavřela smlouvu s předním nakladatelstvím HarperCollins s touto strategií: do mýdlového seriálu s názvem Passions (Vášně) zakomponovat zmínku o knize, kterou údajně píše či již napsal představitel té které role.

Kniha dosud vždy předcházela filmovému, televiznímu či jevištnímu zpracování. Teď to máme naopak. Televize pověří postavu na obrazovce autorskou rolí a vznikne skutečná kniha, v níž se dál rozvíjí průběh seriálu, který se teprve natočí. Takže tyto dva zdroje tvořivosti se vlastně mohou předhánět.

V tomto případě fiktivním tvůrcem opusu s názvem Hidden Passions (Utajené vášně) se stala herečka Juliet Mills v roli tři sta roků staré čarodějnice. Sama ovšem nenapsala ani řádku, jméno skutečné autorky je miniaturním písmen pohřbeno v tiráži. Pseudoautorka Julieta se nicméně účastní oněch promotion tours, propagace knihy, jejíž náklad dosáhl 120.000 výtisků. Vzdor značně vysoké ceně 25 dolarů za kus, dostala se na seznam bestsellerů, diváci se stávají čtenáři a naopak. Zisk značný a imitátoři se brzo vyrojí. Zisk bude zmnožovat velijaký spinoff (slovo, jehož český ekvivalent ve slovnících nenalézám) : produkce gramofonových desek, cédéček, bižuterie, potištěného textilu. Producenti těchto Passions na webové stánce dokonce nabízejí na prodej údajně autentický náramek, jímž se na obrazovce zdobila jedna z postav.

Česká republika dosud vesměs přejímá pramálo atraktivní americké zvyklosti. Třeba teď dojde k tvorbě dalších dílů seriálu s majorem Zemanem, sametově přizpůsobeným, a k tomu se i mohou uspořádat aukce s nabídkou jeho služební pistole či dokonce katovy oprátky z dřívějších dob v oddělení těchže služeb. NOVAtorští tvůrci Peříčka by jistě též vymysleli nabídku relevantního zboží ke zmnožování zisků.

Jiný druh dražby s velkým ziskem uskutečnila Hillary Rodham Clintonová. Prodávala kupujícímu své jméno a naději na výtečné zpeněžení toho, co ví a poví ve svých dosud nenapsaných memoářech. Přední nakladatelství Simon and Schuster vyhrálo dražbu za cenu osmi milionů dolarů.

Hamiždnost manželů Clintonových je již přímo legendární - od pronajímání Lincolnovy ložnice za obrovskou sumu v Bílém domě, po odvoz jim nepatřícího nábytku z téhož domu. Důkladná transformace hodnot k horšímu: před padesáti lety Sherman Adams, pravá ruka tehdejšího prezidenta Eisenhowera, musel rezignovat kvůli prohřešku, že přijal darem jeden kožich.

Paní Hillary, nyní členka Senátu, jehož pravidla zakazují příjetí daru v hodnotě přesahující 50 dolarů, si však 8 milionů podrží, poněvadž k transakci došlo těsně před jejím složením senátního slibu. Knihu ovšem sama psát nebude, tak jako nenapsala dvě předchozí, které vyšly pod jejím jménem - It Takes a Village (Chce to celou vesnici) a Invitation to the White House (Pozvání do Bílého domu). Obě vzešly z péra oněch ghost-writers, doslova “duchů-pisatelů”, skutečných autorů v pozadí. O tuto poctu již zažádaly tucty zájemců a zájemkyň. Vybraná osoba dostane za svou práci odhadovaných půl milionu dolarů, sumu nikterak k zahození, ale přece jenom pouhý pakatel ve srovnání s běžnou praxí, kdy falešný autor se s tím skutečným dělí půl na půl.

Ghost-writera si rozhodně nemusel najímat Clintonův bývalý ministr Robert Reich, profesor ekonomie na Brandeis Univeristy, nesoucí jméno významného juristy česko-židovského původu. V knize The Future of Success (Budoucnost úspěchu) (New York: Knopf, 2001) analyzuje pozitiva i negativa současného stavu věcí, jak optimistické červánky v oblasti ekonomické, tak temné mraky ve společenských podmínkách, mezilidských vztazích. Je sklenice z poloviny plná nebo prázdná? Vtipný, ironický autor předkládá vysoce záživný materiál k přemýšlení, tedy něco, čímž ekonomové zpravidla nevynikají.

Rovněž začátkem roku 2001 knižní trh obohatila Paula Kamen dílem Her Way (Její cesta) (New York University Press), důkladnou studií nového “sexuálního pluralismu” mezi mladými ženami. Dozvídáme se, že vzdělání plus hospodářský status významně ovlivňují intimní počínání. Například orálnímu sexu se údajně věnuje většina (víc než 83 procent) žen s vyšším vzděláním, dvakrát tolik než je tomu u žen méně školených. Rovněž prý víc sahají k masturbaci a lesbickým hrátkám. Autorka tvrdí, že ženy jako takové, bez rozdílu jejich socio-eokonomického profilu, se mentálně zabývají záležitostmi kolem ložnice víc, než jejich mužské protějšky.

Pokud by i tento žánr znamenal příliš náročné sousto, vhodným zdrojem rozptýlení a třeba i poučení může posloužit Diana McLellan knihou The Girls: Sappho Goes to Holywood (Děvčata: Sapfo míří do Hollywoodu) (New York: St.Martin`s Press). Autorka, tzv.gossip columnist neboli novinářská drbna, se ponořila do tajemství života superhvězd minulé éry. Prominentním předmětem jejího zájmu jsou jednak Greta Garbo, údajně imunní vůči vtipkování a vlastně vůči celému světu, se svým pohledem, upřeným do prázdna, a jednak její značná sokyně Marlen Dietrich, extrovert, stvoření se zcela opačným temperamentem.

A obě prý okusily slasti lesbické lásky. Greta se o ní zmiňovala jako o exciting secrets (vzrušující dobrodružství), kdežto Marlen takové sdružení zájemkyň charakterizovala jako sewing circle (šicí kroužek).

VYVOLÁVÁNÍ  A  PŘESAZOVÁNÍ  MINULOSTI

Pět minut od manilského mezinárodního letiště si spěchající cestující můžou prohlédnout ANG NAYONG FILIPINO, Filipíny v kostce na čtyřiceti hektarech, s typickou architekturou od provincie k provincii, její produkty, její lidi. Takový nápad se již uskutečnil i v jiných částech světa. Před úprkem z rodné země jsem se v ní se slovem SKANZEN  nikdy nesetkal a třeba ještě ani neexistovalo. Slovník spisovné češtiny (Academia, 1978) mě posléze poučil takto: “muzeum s lid.architekturou a zařízením od širým nebem: rožnovský s.”

Brzo po listopadu 1989  jsem též zajel do Rožnova pod Radhoštěm prohlédnout si valašské domečky. Pokusí se někdy někdo zakonzervovat nejen stavení, ale i duch doby? Co tak vytvořit skanzen totality, tehdy mě napadlo a krátce poté se dočetl o podnikavci v bývalé Dederónii, realizujícím právě takový nápad - zoologickou zahradu vědeckého socialismu. U rezervace závory, za nimi příležitost vychutnat totalitní časy. V restauracích sprostá obsluha, fronty před obchody s prázdnými pulty, na rozích policie, kontroly se všemi slastmi standardního občanského ponižování. Za příplatek též možno inkasovat pár facek a pár hodin pobytu v kobce předběžného zadržení. Co třeba k osvěžení paměti též zavést kvartální vzpomínkové dny? Jaro, léto, podzim, zima, čtyřikrát do roka si totalitu připomenout, zopakovat se vším všudy, s hovadinami v tisku, rozhlase, televizi, a disciplinovaně  jít jásat do průvodu s mávátky. Výtečné antinostalgicum, účinný přípravek proti amnézii.

I když se historie hned tak snadno neopakuje, poučit se z ní rozhodně může být k prospěchu. S minulostí lze naložit všelijak: zakonzervovat ji, vzkřísit, hledat v ní inspiraci k svému dalšímu počínání, tak jak se třeba snažili Puritáni, přebrodivší Atlantik. Slávu, bohatství své historie, zpravidla zdůrazňují ty národy, jejichž současné výkony jen těžko mohou být zdrojem chlouby. Historická zkušenost může, ale nemusí vždy být k prospěchu. Hromadí se šrámy, jednak způsobené bez vlastního přičinění - cizí invaze, přírodní metly, od zemětřesení po dýmějovým mor - jednak zaviněné vlastními, vyvarovatelnými omyly.

Spojené státy americké, relativně mladičká republika s nejstarší fungující ústavou kdekoliv, si to své neveliké dějinné dědictví snaží udržovat s důkladností, nad níž aby Evropan kroutil hlavou. Z peněz Rockefellerů došlo k pečlivé obnově a zachování koloniální podoby Williamsburgu, města ve Virginii. Jsou tam teď původní úřední budovy, soud, obchody, zájezdní hostince - čili něco, co má Pražák kolem sebe všemi směry. Jenže pozor, tohle je living history, vynález z třicátých let. V jednu míli dlouhé oblasti návštěvníci se nedívají jen na dvě stě let staré zdivo a interiér, ale dojem doby zmnožuje personál, oblečen a počínající si tak, jak osmnácté století vyžadovalo. Teď dokonce, podle požadavku politické correctness, zdůrazňující patrně věčnou vinu bělochů, po Williamsburgu se pohybují otrokářské patroly ve snaze lapit a bičovat uprchlé černochy. Představení tak věrohodná, že děti návštěvníků se děsí a jejich rodičové se na herce - násilníky vrhají a snaží se jim vyrvat jejich falešné muškety.

Nebo návštěvníci bývají pouze zmateni, jak jsem si ověřil v Plymouthu, stát Massachusetts, místu vylodění prvních Poutníků v roce 1619. Turisté se pokoušeli ve skazenu dorozumívat a konverzace vázla. Údajní obyvatelé osady - ve skutečnosti studenti, výtečně obeznámení s historickými reáliemi - odpovídali starodávnou angličtinou pouze na otázky, zvládnutelné zkušeností doby odjezdu z Evropy. Takže, nevybaveni hodinkami, nerozuměli otázce, od kolika do kolika hodin pracují ve stáji či koželužně, a tím méně mohli posloužit názorem na osobnost ještě nenarozeného George Washingtona. Konverzačnímu zádrhelu jsem odpomohl tehdy čerstvými zprávami o pražské defenestraci. Jména hradních fukcionářů Martinice a Slavaty jim sice nic neříkala, ale věděli, že umřel král Matyáš, že v Čechách došlo k volbě Zimního krále Fredericka. Tento zeť anglického krále Jamese I. nebyl schopen nic kloudného podniknout a jeho tchán nebyl ochotem českému království nikterak pomoci. Ha, že by předzvěst Mnichova 1938, měl jsem na jazyku, ale nevyslovil. Mládež v historických kostýmech rovněž předstírala nevědomost o debaklu na Bílé hoře v listopadu 1620 a úprku nepovedeného panovníka spolu se zpanikařenými generály pryč ze země.

Nedávno na Floridě už za soumraku se před námi ve stokilometrové vzdálenosti zvedla raketa s astronauty, pílícími do vesmíru. Trošku západnějším směrem, v Orlandu, současně došlo k slavnostnímu otevření tématického parku nazvaného Holy Land Experience. Zkušenost ze Svaté země, vstupné 17 dolarů. The New York Times Magazine (25.února 2001) poskytl detajly o tomto vyvolávání a přesazování minulosti. Její tvůrci si přivezli zkušenost z Prahy, kde se věnovali pohledu na tamější minulost očima Franz Kafky. Na floridské prostoře 15 čtverečních akrů vznikla kopie Jeruzaléma, archeologicky prý natolik věrná, že dokonce i se stopami velbloudích paznechtů na chodníku. Nikoliv však s velbloudím trusem, který by obtěžoval nozdry návštěvníků. A aby nedocházelo k přílišnému obtěžování jejich končetin, i vzdálenosti se natolik zmenšily, že od Zdi nářků  netřeba se dlouze trmácet k Via Dolorosa, tady to je jen pár kroků. Vynálezcem nápadu s Ersatz Svatým městem je baptistický farář Marvin Rosenthal, narozen do víry mojžíšské, jak jeho jméno naznačuje. Už mu to vyneslo příkré odsudky z obou stran: někteří židé ho obviňují ze snahy získávat další konvertity, někteří křesťané celý ten podnik zavrhují jako trivializaci náboženství bez ohledu na jeho ideologické odstíny.

Před několika lety jsem měl studenta, narozeného v Palestině. Již byl postarší, ženatý, s dětmi. Pracoval u OSN a měl jordánskou státní příslušnost. Pravidelně naříkal na svůj truchlivý úděl nemít možnost vrátit se do svého milovaného rodiště a jak že moc po něm dychtí. Až mě to jednou dožralo a přimělo k odpovědi ve smyslu “Helete, nechte si ty pohádky, už vás vidím a hlavně vaše děti vidím, s jakým nadšením se z manhattanského luxusního apartmá budou stěhovat do mizerné chatrče předků, kde se tam s nimi tísnily hubené kozy a ovce.” Od té doby se diplomat o tomto svém údajném utrpení už slovem nezmínil.

Hitler prý měl  v úmyslu odstěhovat rasově méně jakostní národy včetně toho českého někam do Patagonie či na Madagaskar. A tak mě napadá: na Blízkém východě, na Balkáně, v Kašmíru, všelikde trvají spory, ba i rvačky, o majetnická práva, dovolávání se dějinné spravedlnosti s její hodně selektivní interpretací vždy být jen obětí a toho druhého zatracovat jako výlučného pachatele všech nepravostí. Co takhle jim dát k dispozici prázdné patagonské pampy? Tam se račte přestěhovat, zbudujte si dokonalé repliky původních měst, jejichž sláva se měla nebes dotýkat, a budete to tam mít bez sousedů, s nimiž by bylo nutno se nadále vyvražďovat. Můj prostořeký syn takovou svatokrážnou provokaci rozkošatil nápadem, aby si nesmiřitelní nepřátelé vytvořiliv bezpečné vzdálenosti od sebe Jeruzalémy dva. Z toho původního pak udělat demilitarizovaný skanzén s tučným vstupným pro turisty a výnos věnovat na užitečné humanitární účely. K čemuž ovšem nikdy nedojde.

BLAHODÁRNOSTI  POKROKU

Začátkem dvacátého století přední funkcionář amerického patentního úřadu  prohlásil, že už nastal čas další činnosti zanechat, poněvadž vše již bylo vynalezeno. Pokrok se ovšem nezastavil. Lze se dočíst, že počet novinek za posledních deset let se rovná počtu všech dřívějších vynálezů dohromady. Rozpětí křídel letadla boeing je už větší než byla délka prvního letu bratří Wrightových.

Pokrok k lepšímu či horšímu? S novou technologií teď dovedeme důkladněji zabíjet, ale přece jen daleko víc přibývá pokroku užitečného, kvalitu života zmnožujícího a prodlužujícího. Stává se ale, že to co jedni pokládají za náramné plus, jiní rezolutně zavrhují, s odkazem na jeho údajně zkázonosný dopad. Pokrok v bezdrátové komunikační technologii nám poslouží příkladem.

Tzv.Global Positioning System vylučuje ztratit se kdekoliv v terénu této planety.

V USA nouzové volací číslo je 911. Takových volání o pomoc se ročně uskuteční na 150 milionů, z nichž třetina - tedy 50 milionů - je z mobilních telefonů. Nezřídka se stane, že člověk v tísni nedokončí svůj vzkaz, skácí se, je umlčen, aniž mohl sdělit místo krizové situace. Od příštího roku, 2002, nové typy mobilů na americkém trhu již budou vybaveny identifikujícím čipem - lokalizátorem (advanced wireless tracking technology). Tyto čipy lze instalovat do náramku, též implantovat pod kůži. Rodiče se budou radovat, děťátko se již nemůže zatoulat, a pokud je někdo ukradne, snadno bude dopaden. Již se ale s chmurami ozývají ochránci lidských práv. The New York Times citují (4.března 2001) mluvčího organizace Center for Democracy and Technology : “Co když se vaše pojišťovna dozví, že se ve volném čase zabýváte horolezectvím nebo po nocích hýříte v podnicích nevalné pověsti?” Zmíněno je počínání vlastníka malé firmy v Texasu s šesti dodávkovými vozidly. V nich instaloval onoho beztrátového lokalizátora a ten ho vyrozuměl, že jeden z řidičů si místo práce odbočil do striptýzového klubu jménem MILLION DOLLAR SALOON. Následoval vyhazov ze zaměstnaní a protesty zastánců lidských práv.

Hodně pokroku přibývá v oblasti našeho zdraví. O výtečných nadějných novotách pravidelně referují sdělovací prostředky, není snad dne, aby v půlhodinových večerních zprávách televizních kolosů CBS, NBC a ABC nebyla aspoň jedna zmínka. Vlivný týdeník Time nedávno (15.ledna 2001) věnoval tématu “Léčiva budoucnosti” zvláštní vydání. Dozvídáme se, že po 20 letech intenzivního základního výzkumu se dostavují praktické výsledky, nové léčebné metody, vzdor překážkám v podobě federálního úřadu FDA (Food and Drug Administration). Tato velepřísná instituce schválí v průměru jen jeden z 5.000 nových léků a jen 10 procent léčebných metod uspěje u dlouhodobých klinických zkoušek. Ale i tak, v boji proti rakovině je už tucet nových léčiv na trhu, objevily se léčebné metody, které na rozdíl od radiace a chemoterapie rozlišují malignantní nádory a zdravou tkáň - tzv.chytré bomby (smart bombs). Dočítáme se o rostoucím porozumění genetiky duševních chorob použitím gene-chip technolog, o  sebevědomém tvrzení, že každá duševní porucha je chemicky kontrolovatelná. Již probíhají testy vakcíny proti africkému druhu H.I.V.: však 95% všech případů pohromy A.I.D.S. je v Africe. Uspěl objev molekul schopných neutralizovat enzym gamma secretase, který hraje významnou roli při vzniku Altzheimerovy choroby. Hodně pokroku dosaženo v oblasti kardiovaskulární. Léky zvané satins likvidují přebytečný cholesterol, podstatně redukují pravděpodobnost infaktu. Novinka tenecteplase se rychle a účinně vypořádá s likvidací sedliny (clot) v případě infarktu. Dosavadní metoda s použitím 90 minut trvající infuze se teď vyřeší za pět vteřin jednou injekcí.

Staletí staré snažení najít náhražku za lidskou krev se konečně podařilo a záchrana mladého lidského života okamžitě následovala. Vojenská nemocnice v městě Tacoma, stát Washington, si nedovedla poradit s kolapsem imunního systému u dívky, věk 23. Ošetřující lékař obdržel mimořádný (emergency) souhlas od FDA, aby kriticky anemická pacientka mohla obdržet injekce s obsahem tzv. hemopure, výrobku z vysoce purifikované kraví krve. Za pár hodin, dívka ven z komatu, se posadila a měla čile k životu. Dobré důvody k jásotu: je nedostatek dárců krve, obavy z kontaminace H.I.V. způsobují nedostatek důvěry v darovanou krev.  Navíc, životnost, trvanlivost této novinky je delší, nevyžaduje chladící zařízení, rovněž odpadá nebezpečí omylu záměnou krevní skupiny. Definitivní souhlas od FDA se teprve čeká a několik společností se řítí do produkce s vidinou mnohamilioných zisků.

Čtyři procenta pozemšťanů jsou Američané a sedmdesát procent všech právníků jsou rovněž Američné. Není ovšem v jejich zájmu, aby ve společnosti převládala harmonie. Pokud možno každý se soudí s každým, absurditám té které kauzy či výši požadovaných peněz jako kompenzaci za škodu jakkoliv pofidérní, se meze vskutku nekladou. Stařena se polila kávou, zažalovala tudíž McDonalda, že horká káva byla horká a soud jí přiznal náhradu škody v dost omamné výši. Cyklista jel po soumraku bez světel a do něčeho narazil. Zažaloval výrobce za nedostatečné upozornění, že za tmy bývá tma. V televizi jeho advokát s vážnou tváří obhajoval oprávněnost požadavku. Pod záminkou, že mobilní telefony způsobují rakovinu mozku, skupina supů-juristů požaduje 800 milionů dolarů od firmy Motorola, jednoho z výrobců. Zdrojem zisku jsou též spory o osudu lidských embryí, jak například naložit se spermiemi nebožtíků. Advokáti uzavírají darovací smlouvy o embryích, případně o jejich adopci.

Výtečně výnosně se právníci vyžívají v hádanicích o panetování genů. Za pokrok z nejznamenitějších lze bezesporu pokládat projekt GENOME, pět let před  předpokládaným terminem úspěšné vyřešení a uspořádání 3,1 miliardy párů biochemických písmen lidského DNA. Evropský patentní úřad v Mnichově je zřejmě mamutího rozsahu. Dozvídám se (NYT, 14.května 2000), že zaměstnává 200 biopatentních examinátorů, ročně zkoumajících 6.500 žádostí. Univerzita v Edinburghu podala žádost v rozsahu více než 200 stran o patentování metody, užitelné v potírání Parkinsonovy choroby. Šest roků poté, v prosinci 1999, patent (č.EP-0695351B1) byl udělen, ale kvůli přehlédnutí povinnosti klausule o “zřeknutí se nároku”(tzv.disclaimer), univerzitě se tak de facto dostalo výlučného práva na výrobu a prodej v laboratoři stvořených lidských bytostí. Předpisy, regulující evropský výzkum, však zakazují takové klonování.

V březnu 2000 Bill Clinton a Tony Blair navrhli zabránit patentování dat z projektu Genome. Univerzita v Pennsylvánii uspořádala vědeckou konferenci nazvanou “Kdo vlastní život?” Slyšen byl názor, že geny sice není možno patentovat, ale jejich použití však ano. Genovou terapií se lze zbavovat genů defektivních a nahrazovat je zdravými. A opravené, vyspravené geny si vědci, léčitelé, podnikatelé velice snaží patentovat. Juristé na obou stranách barikády se radují.

Pokroku lze dosahovat i zcela prozaičtějšími metodami. V Africe, malárie si ročně vyžádá milion lidských životů, převážně dětí. Používání ochranných sítí při spánku v chatrčích by snížilo úmrtnost na polovinu. Jen dvě procenta dětí si ale mohou dovolit luxus takové ochrany.

CO  TŘEBA  REINKARNACE

Chceme žít věčně, ale nechce se nám stárnout. Mediální kolos TIME/CNN uspořádal v březnu 1997 průzkum veřejného mínění o zásadních otázkách života a smrti s těmito výsledky: v posmrtný život na nebesích věří 81% a nevěří 13% Američanů. Ti věřící pak dostali otázku, jak si představují další vývoj po odchodu z tohoto slzavého údolí. Naprostá většina - 61% - vyjádřila své přesvědčení o spěšném povýšení do nebe, 15% počítá s pobytem v očistci, pouhé 1% sebekriticky rezignovaně míří do pekla, 4% předpokládají totální konec existence a 5% spoléhají na reinkarnaci, na zopakování životní pouti v jinačí podobě.

Sympatizuji s touto posledni variantou, snad proto, že jako pětileté dítě jsem se ocitl v automobilovém úrazu, natolik ošklivém, že v novinách vyšla noticka o mém tragickém skonu, ale po opakovaných operacích roztříštěné lebky tehdy neuskutečněném. Leckdo z nás již zažil pocit, že kdesi v úplně novém, cizím prostředí, na turistickém výletu někde v Tramtárii, si řekne “Tohle je mi ale povědomé, tady jsem už jsem jednou byl - musel být.” Ale kdy?

Před už řadou let jsem důkladně provandroval indický kontinent a také ostrov Sri Lanka, tehdy ještě znám jako Ceylon. Hinduismus, budhismus, reinkarnace, začal jsem se zajímat. Třeba má pravdu Brian L.Weiss, lékař a autor knihy Many Lives, Many Masters, když se odvolává na tvrzení starodávného mystika, že vlastně nejsme fyzická stvoření vybavená duší, ale především jsme duše, které na sebe berou lidskou podobu.

Arthur C. Clarke, světoznámý vynálezce v oboru komunikačních satelitů, žije na penzi právě na onom ostrově Sri Lanka a zajímá se o úkazy, dosud unikající našemu chápání. V televizním seriálu The World of Strange Powers prezentuje presentuje svědecky, ba i vědecky, oveřené případy, aniž by někomu vnucoval ten který závěr.

Ruth Simmons, Američanka, případ z padesátých let. Nikdy neopustila břehy své rodné země. V hypnóze, zaznamenané na magnetofonu, z ní ale byla Bidey Murphy, narozená v r.1798 v irském městě Cork. Hovořila se silným irský přízvukem, detajlně popsala tamější ulice.

John Pollack, rok 1957, Anglie, North Cumberland. Tragedie v rodině, dvě jejich dcerky, věk šest a jedenáct, zahynuly v automobilovém neštěstí. Manželé se z místa tragedie odstěhovali a po několika letech se jim podařilo zplodit dvojčata - děvčata. Oba měla mateřská znamínka a jizvy přesně na místě, kde je měly jejich zemřelé sestřičky. Při návštěvě původního bydliště, dvojčata rozpoznala tamější prostředí, školu, hřiště.

Případ z Finska, kde monolingvální dívka mluví v tranzu anglicky. Hypnotic regression, past life regression, cryptomnesia - že si něco přečtu a pak v hypnóze věřím, že se tak stalo? To věru nemůže být případ Angličana jménem Ray Bryant, který v hypnóze se prezentoval jako Reuben John Stafford, příslušník 47.lancashirského pluku za krymské války před víc než sto lety. Ve své výpovědi, svědky nafilmované, popsal krutou zimu v prosinci 1854, bitvu u řeky Alma, uvedl jména důstojníků, některá z nichž si ale spletl. Nespletl se v detajlního popisu bubnu s insigniemi, uzmutého nepřátelským Rusům. Nic takového nemohl někde vyčíst, jeho popis bitvy též naprosto souhlasil se svědectvím v archivu objeveném dopisu jednoho z důstojníků oněch dnů.

Již zmíněný vědec Clarke uvádí řadu příkladů ze svého oblíbeného ostrova. Tamější venkov, čtyřletá holčička Milani začala říkat své matce Ritě Sriyani, že tam k nim do rodiny nepatří, že její pravý domov je jinde – v 10 kilometrů vzdálené vesnici. Matka vyhověla naléhání a se svědky se vydala na cestu s dítětem, které okamžitě zamířilo do domu rodiny, jejichž dcerka, tehdy jedenáctiletá, před osmi lety zahynula při motocyklovém neštěstí. Čtyřletá Milani neměla nejmenší problém s orientací, paní domu oslovila jako svou matku, hned zamířila do pokoje, kde dřív žila, našla své původní hračky a při shlédnutí fotografie mrtvé předchůdkyně prohlásila “To jsem já.” Kdekoliv na Západě by to byla senzace a patrně i příčina k zarputilému soudnímu utkání mezi rodinami. Tam ale obě  matky téhož dítěte se dohodly na harmonickém řešení.

O podobném případu se zminuje psychiatr Ian Stephenson, působící na prestižní univerzitě ve Virginii. V knize Old Souls : The Scientific Evidence for Past Lives (“Staré duše: vědecký důkaz existence minulých životů”) (Simon and Schuster, 1999) se zabývá vyšetřováním více než 3,000 úkazů možné reinkarnace. Případ dvojčat mužského pohlaví ze Srí Lanky: Jeden z chlapců tvrdil, že v předchozím životě byl povstalcem, zastřeleným v roce 1971. (Zrovna v tom roce jsem těsně po povstání na tehdejší Ceylon přijel a ověřoval si jeho značně krvavý dopad.) Druhý chlapec se pamětí vrátil do svých školáckých let, pamatoval si vesnici, odkud pocházel, cestu vlakem do školy, popsal svůj původní domov – obydlí, nábytek, jméno příbuzných. Při návštěvě domu prstem ukázal na zeď, na níž si pamatoval všelijaké nápisy. Po jeho smrti smrti nabílením zdi nápisy byly ale odstraněny.

Autor popisuje značně početný výskyt případů v končinách, pokládajících reinkarnaci jako něco nikterak příliš příliš neobvyklého. Tvrdí, že v jiných kulturách jako například ta naše, dochází k repression - potlačení vzpomínek takového vědomí. Tu předchozí existenci, zpravidla předčasně ukončenou násilnou smrtí, si pamatují děti ve velmi útlém mládí. Po dosažení věku pěti let již zpravidla bývá pozdě. Za nejpozoruhodnější pokládám autorovo tvrzení, že osoby, přesvědčené o svém přetělení, měly mateřská znamínka (birthmarks) a jizvy, jaké byly zaznamenány při pitvách těl v dřívější jejich existenci.

Pokračujme s bizárnostmi.  V archivu mám uchovanou zprávu z roku 1967, zdroj noviny Evening Post, Charleston, Jižní Karolina. Je u toho fotografie busty římského císaře Vespasiana, který vypadá jako identické dvojče tehdejšího amerického prezidenta Lyndona B. Johnsona. Historik Suetonius popisuje Vespasiana, který vyrostl na malé vesnici, jako tvora neotesaného, přívětivého, ale prolhaného, mazaného, libujícího si v obhroublém až oplzlém humoru. Na matčino naléhání úspěšně usiloval o zvolení do senátu a po zavraždění císaře Vitellia v r.70 se stal císařem. Netajil svůj prostý původ, pravidelně navštěvoval rodnou farmu a snažil se vládnout spravedlivě.

Čili též perfektní profil L.B.Johnsona. Že by i on byl reinkarnací z doby římského impéria, tak jak o sobě tvrdil proslulý generál George Patton?

Mohou mít něco společného s reinkarnací podivuhodné paralely dvou amerických prezidentů – Abrahama Lincolna a Johna F.Kennedyho? Lincoln byl zvolen prezidentem v roce 186O, Kennedy v roce 1960, oba byli zabiti v pátek zásahem do hlavy. Jméno Lincolnovy sekretářky bylo Kennedy, jméno Kennedyho sekretářky bylo Lincoln.

Jejich vrahy byli Jižané, jejich nástupci v úřadu byli Jižané a příjmení obou bylo Johnson. Andrew Johnson, Lincolnův nástupce, se narodil v roce 1808; Lyndon B.Johnson, Kennedyův nástupce, se narodil v roce 1908. (A posměváčci třeba dodají, že týden před smrtí, Lincoln pobýval v lůně městečka Monroe, stát Maryland, a týden před smrtí, Kennedy pobýval v lůně herečky Marylin Monroe.)

Shledávám osvěžujícím, že život nám obohacují mystérie neznámého, nezjištěného a snad i nezjistitelného, Jedno UFO za druhým, duchové, strašidla, exorcism čili vyhánění, vymetání satana. Katolická církev v New York City má ve funkci vymetače čtyři, a v Denveru, Colorado, protestantský kazatel vede celou školu ve výuce vymetačství.

O  POPULARITĚ  PŘEDÁKŮ

Miláčci národa, oblíbenci lidu, jak trvanlivá je taková přízeň?

Po bleskurychlé vítězné válce proti Saddamu Huseinovi v roce 1991 nemohla být popularita tehdejšího amerického prezidenta George Bushe vyšší, leč uplynul jen jeden rok, když ho národ vystrnadil z Bílého domu a nahradil jakýmsi Billem Clintonem z primitivního Arkansasu. Příkladem ještě kolosálnějšího nevděku nám poslouží Winston Churchill, symbol tvrdošíjného odporu proti Hitlerovi (krev, pot, slzy – však si vzpomeňme) a po vítězné válce vítězný lid se svého velezasloužilého vůdce zbavil ve volbách při první příležitosti.

Než Napoleon dorazil z Elby do Paříže, ze zloducha se ve veřejném povědomí stal zachránce národa.  Jak tuze autenticky populární byla KSČ a její předáci před únorem 1948! Tolik upřímného zalíbení v komunismu snad nezaznamenal žádný jiný národ. Věnovat se průzkumu svobodně vyjádřeného veřejného mínění v diktaturách, natož pak v totalitních systémech, je ovšem vzájemně se vylučující nonsens. V demokratických zemích politici dbají na svou popularitu - někde míň, jinde víc, v USA asi nejvíc.

Bude ovšem záležet na formulaci otázky, JAK se ptáme. Občanů ČR - členské země NATO se lze zeptat třeba takto: “Souhlasíte, že naše republika vstoupila do aliance za cenu, že naši synové a případně i dcery budou  muset obětovat své životy ve válce na Balkánu či dokonce někde mezi Araby?“ Nebo formulovat jinak: “Je vám příjemné, že ČR vstoupila do aliance jako jediné možné záruky naší nezávislosti, ochrany před případným nebezpečím z Východu a jedinou možnou cestou mezi nejvyspělejší státy světa?“

Při zjišťování prestiže prezidenta Havla, odpovědi se budou lišit, jestliže jeden respondent bude tázán na hodnocení Havla v porovnání s T.G.Masarykem, a druhý respondent na porovnání s Antonínem Zápotockým.

Před deseti lety řebříček popularity politiků, hodnocených v září 1991 v českých zemích, nikoliv na Slovensku, vypadal takto (Lidové noviny, 27.září 1991): 1.Václav Havel; 2.Jiří Dienstbier; 3.Vladimír Dlouhý; 4.Valtr Komárek; 5.Petr Miller; 6.Václav Klaus; 7.Alexander Dubček; 8.Marián Čalfa; 9.Petr Pithart; 10.Vladimír Mečiar. Po odečtení tří Slováků, ze zbývajících sedmi, Dlouhý odešel do výnosnějšího byznysu, Miller o něco takového usiluje, Dienstbier a Komárek by se do politiky rádi vrátili a záměr se jim nedaří. Zbývající tři — Havel, Klaus, Pithart – zůstali ve vůdčích funkcích.

Téměř deset let později, v lednu 2000, řebříček popularity dopadl značně jinak (Lidové noviny, 29:3.2000) : 1.Petra Buzková, místopředsedkyně sněmovny; 2.Stanislav Gross, ministr vnitra; 3.Václav Fischer, nezávislý senátor; 4.Vladimír Špidla, vicepremiér a ministr sociálních věcí; 5. Václav Havel, jemuž důvěřuje 47% veřejnosti. Podstatně nižší důvěře se těší jak premiér Miloš Zeman, tak předseda sněmovny Václav Klaus, strůjcové opoziční smlouvy.

Záleží ovšem nejen na formulaci otázky. Průzkumem se může zjišťovat jak popularita, tak kvalita výkonu, intenzita vlivu. Týdeník Time ve svém každoročním hodnocení Muže či ženy roku, jednou zvolil Hitlera, jednou zvolil Stalina pro jejich převážně neblahý dopad na osud této planety. Před pár roky se vítězem stal Ted Turner, tvůrce kolosu CNN, mediální magnát.

Což mě přivádí k nedávno uveřejněné anketě (Lidové noviny, 29.března 2001), nazvané DUCHOVNÍ VŮDCI NÁRODA – osobnosti, které “nejvíce obvlivňují myšlení lidí v ČR.“ Nejvyšší počet bodů (161) získal Václav Havel. Jako druhý nejvlivnější člověk v zemi byl vyhodnocen Vladimír Železný s 129 body. První desítka pak pokračovala takto: 3.Václav Klaus (128); 4.Miloš Zeman (120); 5.teolog Tomáš Halík (111); 6. herec Zdeněk Svěrák (108); 7.spisovatel Ludvík Vaculík (105); 8.kardinál Miloslav Vlk (88); 9. filosof Václav Bělohradský (87); 10. herec, hudebník Marek Eben (86). Pro Vladimíra Železného jako osobu v zemi nejvlivnější hlasovali členové poroty Martin Daneš, spisovatel, Petr Moos, psycholog, Tomáš Pojar, ředitel sdružení Člověk v tísni, a Eliška Wagnerová, předsedkyně Nejvyššího soudu.

“Nepotřebuji potvrzení medií k tomu, abych si uvědomil, že jsem vlivný,“ po právu tvrdí Železný a dodává: “Většina vysokoškolsky vzdělané populace sleduje fotbal a Slunce, seno a pár facek.“ Jeho základní myšlenky:

1. V demokracii lidé sami poznají, co je pro ně nejlepší, nemusejí jim v tom radit intelektuálové.

2. Češi nemají o nic lepší vkus než jiné národy.

3.Nova tady není proto, aby dělala něco pro kulturu.

Za dobrou zprávu pokládám nepřítomnost sportovců, pop zpěváků, modelek. Nelze se divit absenci kapitánů průmyslu, podivovat však může nepřítomnost vědy.

O  TV0RBĚ  A  PENĚZÍCH

Nápady se občas současně zrodí ve dvou hlavách, třeba si vzdálených tisíce mil. Se “sexuálním harašením“, poťouchlou to českou verzi anglického sexual harrasment, v Praze poprvé vyrukoval Jan Vodňanský a já totéž učinil v exilové publikaci v Kanadě. A aniž bychom se kdy prali o prvenství, dáváme si přednost jako dobře vychovaní gentlemani při vstupu do dveří.

Taková reakce je ve světě, aspoň tom anglosaském, v nedohlednu. Intenzita rivality roste s pravděpodobností získatelného finančního zisku. Právní spory o tzv.intellectual property se začaly košatit se zrodem televize. Postava z knihy se objevila ve filmu, poté se někdy, téměř do nekonečna, zabydlela v televizním seriálu, konzument ji má doma na videu. Případně se jí dostalo i podoby komerčně úspěšného paňáčka či panenky. Legie lačných supů – juristů se specializují v této až omamně výnosné branži. V roce 2001 soud přiznal učiteli v Detroitu 19 milionů dolarů jako náhradu škody, způsobené hollywoodskou společností, údajně mu uzmuvší scénář, podle něhož natočila film se supersvalnatcem Arnoldem Schwarzeneggerem.

Zejména úspěšní autoři a muzikanti proto uzavírají smluvy s pojišťovnami, ochraňovat se před pohromou obrovských nákladů, spojených se soudním kláním. Není známo, zda tak učinila ve Skotsku žijící J.K.Rowlingová, autorka fenomenálně úspěšných knih o Harry Potterovi. Počet jejích čtenářů v USA se odhaduje na 40 milionů. Z autorky se stala multimilionářka. Porovnejme s paní Nancy Stoufferovou, ženou v domácnosti v Pennsylvánii. Také se snažila psát knihy pro mládež. Brýlatému hošíkovi – hlavní postavě dala jméno Larry Potter a vymyslela si postavičky, pojmenované muggles,  přesně tak jako spisovatelka Rowlingová. Zde podobnost končí. Zatímco knihy Rowlingové lámou rekordy v popularitě, knihy paní Stoufferové už od roku 1991 jsou nedostupné, out of print. Nikdy s nimi neuspěla, natož aby se dostala do zámoří, kde by se o nich úspěšná konkurentka Rowlingová byla mohla dozvědět a inspirovat. Rovněž těžko lze vést soudní při o prvenství oněch muggles, jejichž existence je staršího data než jsou obě autorky. Podivné toto pojmenování se už například objevilo v písni legendárního Louise Armstronga. Nezdá se tedy být příliš pravděpodobné, že by žalobkyně vyhrála bažené miliony. Musela by se vypořádat s notným důkazním břemenem, totiž přesvědčit soud, že její zapadlá, všeobecně neznámá tvorba by byla inspirovala imitátorku na opačném konci Atlantiku. Přetěžko ji věru trestat za náhodnou shodu téhož nápadu, který v jednom případě rozkvetl a v druhém případě se neujal. (Ovšem tradice amerického soudnictví je tak bizární, že nelze vyloučit eventualitu sebenesmyslnějšího rozhodnutí.) Paní Stoufferové se ale již teď dostává ceny útěchy. Zásluhou mediálního povyku o sporu již našla nakladatele, který se zajímá o její dosud tak důkladně opomíjenou tvorbu.

Kde končí svoboda slova a začíná neoprávněné zasahování do autorských práv? Podobnost Harry Pottera a Larry Pottera je s největší pravděpodobností pouze náhodná, což se nedá říct o jiných případech. Vzpomeňme Vladimíra Nabokova, již zemřelého spisovatele, autora proslulého a svého času (léta padesátá) hodně skandálního díla “Lolita.“  Není-li autor již mezi živými, žaloby se mohou ujmout jeho dědicové. Už před řadou let Nabokovův syn Dimitrij zahájil soudní při kvůli knize nazvané  „Lo’s Diary“ - Deník Lolity, psaný touto fiktivní nymfetkou. Žaloba skončila mimosoudním vyrovnáním, rozdělením honoráře ze sporného opusu.

Případ velmi současný:  Dědicové Margaret Mitchellové, autorky slavného románu Gone With the Wind, vyšlého v českém překladu jako „Jih proti Severu“. V roce 2001 solidní nakladatelství Houghton Mifflin vydalo knihu Alice Randallové s názvem The Wind Done Gone, podobnost víc než náhodná. Tato imitátorka se vrací do původního prostředí na jižanskou plantáž, k těmže postavám, k jejich specifické řeči – a děj je vyprávěn údajnou černošskou půl-sestrou (half-sister) původní hrdinky Scarlett O’Hara. Dědicové Mitchellové požádali federální soud v Atlantě, aby vydání knihy zakázal. Rozpoutala se značná bitva s notnou dávkou political correctness.

Zejména na televizním trhu roste poptávka po komerčně perspektivních předlohách a jejich autorům přibývá na pravděpodobnosti obvinění z plagiátorství, že lezou do sousedova tvůrčího zelí. Zápletky v tisícových variantách se občas nevyhnutelně překrývají, soudní spory se množí a advokáti radují.

V Hollywoodu odborářská organizace spisovatelů (Writers Guild of America) vyhlásila stávku ke dni 1.máje, svátku práce. Přitom přední tvůrci inkasují za scénář minimálně milion dolarů a za přepisování scénáře jiného autora dostávají šesticifernou odměnu za každý týden takové námahy. Při každoročním udělování Oscarů jednu pozlacenou sošku též dostávají přepisovatelé románů do podoby scénáře. O peníze jde především, ale ne výlučně. Nespokojencům sice roste bankovní konto, ale nikoliv jejich niterná satisfakce a reputace. Ve většině případů se veřejnost o jejich úsilí nedozví, neboť podle jejich scénářů, objednaných a řádně zaplacených, se pak většinou beztoho nic nenatočí. Autoři se domáhají respektu, práva účastnit se natáčení, mít co říct při přepisování, případně, prznění jejich textů někým dalším. Nebýt páté kolo u vozu jakkoliv luxusní značky. Taková už je ovšem tradice, že spisovatelova kniha je jeho dítě, on má copyright, kdežto scénář je zboží, které prodává a kupující si s ním naloží po svém. Zatímco Williamovi Faulknerovi záleželo na tom, jak se zachází s jeho scénářem a co z něj nakonec vznikne, Ernest Hemingway si o této své činnosti scénáristy vůbec nedělal iluze.

Rozvinulo se i počínání opačným směrem, totiž ze scénáře úspěšného filmu (cca 25.000 slov) vyrobit knížku (cca 70.000 slov) – proces zvaný novelization - který se může uskutečnit za pár týdnů, krátce po premiéře. Na rozdíl od veleštědře honorovaných scénáristů, tito autoři – “novelizátoři“ si přijdou na pouhých 10.000 dolarů čili potupnou sumičku, meřeno hollywoodským metrem. Oscary ověnčený opus Gladiátor nám poslouží příkladerm. Rychlokvašný produkt je už na pultech, už se prodalo 80.000  výtisků. Přitom občas jde o skutečně kvalitní práci. Například mezinárodně známý autor Arthur C.Clarke, spolu s režisérem Stanley Kubrickem, napsal scénář k filmu „2001: A Space Odyssey“, a po jeho natočení napsal i tento dodatečný opus. Isaac Asimov, velmistr sci-fi žánru, se rovněž takto angažoval. Jeho novelizace filmu „Fantastic Voyage“ z roku 1966 se dodnes dobře prodává.

Před už víc než deseti lety jsme vyhráli studenou válku, jsme jediná zbylá supervelmoc. Zatímco Chruščov nás chtěl pohřbít, Putin  nás chce pouze korumpovat. Životní úroveň v USA roste, průměrná délka života se prodlužuje, prosperity přibývá, včerejší luxus se nám stává dnešní samozřejmostí – takže jakoby zlatý věk. Leč náhle se nám začaly zviditelňovat vady na kráse. Hospodářství začíná churavět, leckdo už začíná pociťovat jeho nepříjemný dopad, ač národ dosud neposedla ona v České republice proslulá blbá nálada. (Nárok na něco takového by už tady mohl být. Od začátku tohoto roku můj penzijní fond zhubnul v průměru o víc než 2.000 dolarů čili ekvivalent 100.000 korun - zhubnul každičký den. Račte pronásobit výsledek tak drastické redukční diety.)

Kapitánům hospodářství jakkoliv neduživého se nadále daří znamenitě. Zvláštní příloha The New York Times (1.dubna 2001) podrobně informuje o požitcích 200 předních postav za minulý rok. Steven P.Jobs, spoluzakladatel firmy Apple a dosud poměrný mladík, v roce 2000 inkasoval 775 milionů dolarů, což by tedy přišlo na téměř 80 milionů korun denního výdělku.

Nicméně bohatí si začínají stýskat. Již nemnoho jich spěchá zásobovat se francouzským koňakem Remy Martin’s Louis XIII (láhev za 1.400 USD) či burgundským červeným 1995 Romanée-Conti (1.000 USD). V nejznamenitějším hračkářství F.A.O.Schwarz na Páté Avenue již nejdou briskně na odbyt miniaturní (velikost 1 : 5) Ferrari za 40.000 USD. Již delší dobu jsem neslyšel, že by nadále prosperoval byznys dopravovat speciálními limuzínami pejsky, domácí miláčky, do kadeřnictví, na masáže či k veterináři – psychiatrovi.

Mou plebejskou duši rozradostnila zpráva (tytéž NYT, 1.4.01), jak se naše americká noblesa v této náhle krušné době začíná uskrovňovat. Komorník jedné takové rodinky s třemi sídly (Manhattan, přímořská enkláva East Hampton, horské Colorado) se anonymně svěřoval : místo Chateau Palmer (195 USD) k večeři teď servíruje Chateau Talbot (40 USD), místo dodávky z květinářství (300 USD), sám se musí vydat na trh, kde nakoupí totéž za pouhou stovku. Snáze lze i získat rezervaci do noblesních restaurací.

Stávka scénáristů v Hollywoodu ještě nezačala, ale rozhodně skončí dřív, než se nám ekonomie a tedy i burza zmotoří. Pilná paní Rowlingová zatím vyprodukuje několik dalších Harry Potterů.

AMERICKÉ  KNIŽNÍ  NOVINKY, PŘEVÁŽNĚ,  ALE  NE  VÝLUČNĚ  POLITICKÉ

Podmínky českého knižního trhu patrně nevěští příliš úspěchu a zisku spisům, dokumentujícím a komentujícím uskutečněná volební utkání. Jestliže se k urnám dostavuje jen menšina oprávněných občanů, tím méně bude těch, kteří se poženou ke knihkupeckým pultům opatřit si takové zboží. V Americe, kde rovněž polovina občanů se neobtěžuje volit, je tomu ale jinak. Tovar s politickou tématikou se docela dobře prodává. Na vzniku  tradice má značný podíl Theodor White, autor knihy The Making of the President 1960, o volbách, v nichž jen malým zlomkem procenta zvítězil John F. Kennedy nad Richardem M. Nixonem. Po úspěchu tohoto titulu následovaly každý čtvrtý rok další svazky.

Publicista White se ale již nedožil unikátních voleb roku 2000, utkání mezi Al Gorem a George W. Bushem, kandidátů, z nichž jeden nevynikal přebytkem inteligence a druhý přílišnou dávkou integrity. Výsledek voleb, jejich chaotické sčítání, zmátl nejen svět, ale i samu Ameriku. Statistici výsledek přirovnali k pravděpodobnosti blesku třicetkrát zasáhnuvšího touž osobu v týž den. Spojené státy se v mnohém liší – inu, federace. Na Aljašce je kuřba marihuány legální, kdežto v Alabamě ji postihují dlouholetým vězením. V New Yorku se volí snadno, ale nikoliv tak leckde jinde, včetně Floridy. Tam, po tuze těsném Bushově vítězství, mnozí Goreovi stoupenci začali tvrdit, že hlasovací lístek byl matoucí, že se spletli, že počítací zařízení ledabyle fungovalo. Došlo k mnohému přepočítávání (ukončenému až v dubnu 2001 ve prospěch Bushe), komplikovanému soudnímu klání v několika kolbištích. USA, jediná zbylá supervelmoc, tak získávala ve světě reputaci banánové republiky, Kocourkova, pod taktovkou Becketta, Ionesca, Kafky, případně i Járy Cimrmana.

Dva měsíce po oficiálním vyřešení volebního chaosu, na knižní trh už přispěchaly výrobky, které, slovy váženého publicisty Garry Willse (The New York Times, 1.duben 2001), jsou důkazem úpadku ba dekadence tohoto žánru. Uvádí tři příklady. Tlustou rychlokvašku (399 stran) s těžko přeložitelným titulem Smashmouth  (doslova něco jako “praštit do úst“) a podtitulem Two Years in the Gutter With Al Gore and George W.Bush – Notes From the 2000 Campaign Trail (“Dva roky ve stoce s …“). Autor Dana Milbank, dopisovatel významných novin The Washington Post, zahlcuje čtenáře trivialitami, jak který z pobočníků byl ten který den oblečen, co se servírovalo k jídlu za letu tam či onam, jak si počínali kandidáti včetně těch nejperifernějších, nezvolitelných jako třeba Donald Trump či herec Warren Beatty. Tzv.negative campaigning - miliony dolarů vyhozené za zejména televizní reklamy očerňující oponenty – se dostává  hodně oprávněného zatracování. Nikoliv ale od tohoto autora. Ten si takové praktiky tuze pochvaluje.

Dalším autorem ve Willsově výčtu je Joel Achenbach s knihou It Looks Like a President, Only Smaller (“Vypadá to jako prezident, pouze v menším“). Je horší než ta první jmenovaná a její jedinou předností je menší počet stránek. A lepší rovněž není kniha Down and Dirty (ve smyslu “Pod pás a nečistě, špinavě, sprostě“). Její pachatel Jake Tapper místo analýz rozdává rány a jedovaté soudy všemožným směrem – proti Bushově týmu, proti Goreovi, proti voličům, jak to zvrtali. Za jedinou solidní práci z této první várky lze pokládat kolektivní práci žurnalistů z politické redakce deníku The Washington Post s titulem Deadlock (“Mrtvý bod“). Je to objektivní posuzování výkonu, taktiky a strategie soupeřících volebních štábů. Lepší známku dostávají Republikáni pro svou větší disciplinu a důslednost. Gore dělal z dálky  neuvážená rozhodnutí a personální změny. Dlužno se též zmínit o předvolební aféře, jak rozhodnout o hošíkovi Eliánovi, zda půjde zpět k otci na Kubu nebo  zůstane u příbuzných v Miami. Prezident Clinton ho chtěl poslat na rodný ostrov, viceprezident Gore tehdy měl opačný názor, převažující mezi kubánskými emigranty – americkými voliči. Ti mu ale očekávané hlasy nedodali a Gore podezříval miamského starostu ze sabotáže.

Kromě prezidentských voleb, nejvíc pozornosti se dostalo snaze Hillary Clintonové získat zvolení do senátu za stát New York, s nímž předtím neměla vůbec nic společného. Hillary se stala ztělesněním aktuálních dilemat naší doby: konflikt mezi manželstvím, mateřstvím a kariérou, mezi pravdou a jejím zneužíváním, mezi mocí a odpovědností, realitou a předstíráním skutečnosti. Je typem liberála, který údajně miluje lidstvo, ale pohrdá jednotlivci, a těžko jí přisuzovat přílišnou pravdomluvnost. Její vášnivá obhajoba manžela s Achilovou patou v poklopci, ač s jeho záletným počínáním měla zkušenost řadu let, vedla k zatracujícím soudům některých feministek. Početnější však byly její obhájkyně a též obhájci, vyjadřující soucit s ženou šálenou, nicméně stále loajální, proč že by navíc měla trpět za prohřešky svého manžela, už přece byla dost potupená. “Cynická lhářka, tohle přece není velkorysé odpouštění a obhajoba manželství, tohle manželství není nic jiného než družstvo vzájemných zájmů, podílení se na  moci,“ bylo slyšet z opačného tábora. Každopádně, Hillary ve volbách zvítězila a tak dala popud rostoucímu počtu pesimistů, uvažujících o odstěhování ze státu s takto úchylným vkusem.

O bývalé první dámě a nyní aktivní senátorce již vyšlo aspoň 40 knih. Jistě jich ještě přibyde, zejména v případě, že by se uskutečnila chmurná předpověď její velké odpůrkyně Peggy Noonanové  (autorky knihy The Case Against Hillary Clinton - “Případ, kauza proti…“), že Hillary bude usilovat o zvolení v roce 2004 za první prezidentku země.

Již přibývá knih autorů, zabývajících se novým nájemníkem Bílého domu. Elizabeth Mitchellová v knize  příhodně nazvané W : Revenge of the Bush Dynasty se zabývá cestou a ambicemi Bushe mladšího, snažícího se jít ve stopách svého otce – exkluzivní učiliště Andover, univerzita Yale, olejářský průmysl (kde se mu ale nevalně dařilo) až do politiky, funkci guvernéra v Texasu až teď tedy jako první muž ve Washingtonu a ve světě. Týmž tématem se zabývá Bill Minutaglio v knize First Son : George W. Bush and the Bush Family Dynasty. Autor tvrdí a dokládá, že tento první syn věru není kopií svého otce. Nepotrpí si na velké ideje, nespřádá grandiozní plány. Zatímco Bush starší, člověk mimořádně příjemný a ohleduplný, si nepotrpí na příliš lidí kolem sebe, synovi velká společnost nevadí, má ale ještě míň porozumění pro intelektuály a tzv.psychobabblers, okázalé, snobské žvanily. Bush mladší je všeobecně pokládán za lightweight či dokonce za featherweight – váha lehká, váha muší. Zkušení lidé ale upozorňují na americkou tradici podceňovat své předáky, překvapení pak příjemná i méně příjemná. Tak se přece stalo v případě Roosevelta, Trumana, Kennedyho a zejména Reagana.

Jestliže knih s politickou tématikou je mnoho, zdaleka se počtem nemohou vyrovnat fenoménu jménem romance novel. (Definice: “Milostný příběh s optimistickým a emocionálně uspokojujícím koncem.“) S výjimkou hodně drsné pornografie, žádný jiný žánr nepostihuje takové kulturní stigma. Nicméně, autorská organizace Romance Writers of America, sdružující 8.200 členů, uvádí, že její opusy, recenzenty opovrhované a ignorované, v roce 1999 přečetlo 37.9 milionu Američanek, starších deseti let. Čtyřicet procent všech knih vázaných a víc než polovinu všech paperbacků tvoří tyto slaďáky. Píší je ženy pro ženy a nikdo není psavější než Nora Robertsová, která těchto románků od počátku své kariéry v roce 1981 už spáchala 134 (sto třicet čtyři) a jejich náklad přesahuje 100 milionů výtisků. Loňského roku The New York Times uvedly 14 titulů mezi bestsellery.

Do úplně jiné kategorie ženské literatury patří provokativní novinka Laury Doyelové, nazvaná The Surrendered Wife (“Manželka, která se vzdala, podřídila“). Autorka, třiatřicetiletá robusní blondýna z Kalifornie (tolik týdeník Time, 22.ledna 2001), ve své biografii se charakterizuje jako feministka a bývalá dračice (shrew), která neustálým sekýrováním a ponižováním manžela toto manželství málem zničila. Poučila se, vydala se na mírovou cestu pokání, přítelkyně ji obdivují, žádají o pomoc. V Los Angeles a Chicagu již vznikly podpůrné kroužky, jejichž úsilím je pobízet ženy, aby přestaly své protějšky kontrolovat, kritizovat, přerušovat – takovéto důkladně neamerické, až revoluční, novoty.

ČEŠTÍ  KOMUNISTÉ  O  PRVNÍM  MÁJI 2001

Politici nezřídka mluví jinak k domácímu publiku a jinak ke komukoliv jinému. Tak si zejména počínají předáci méně než demokratického přesvědčení. Například Jassir Arafat ve všech svých projevech ke světu ujišťuje o dobré vůli utlačovaných Palestinců, o snaze docílit mít s Israelem, který však konstruktivní iniciativy neopětuje. Když Arafat mluví arabsky do vlastních řad, tématem není mírové uspořádání, přijatelné též protivníkovi, ale volání po boji, po jednostranném, jakkoliv krvelačném vítězství.

Za první republiky, vůdce komunistů Klement Gottwald býval méně obojaký. Však památná – a později, žel, uskutečněná – zůstává jeho hrozba o českých bolševicích chodících do Moskvy se učit, jak buržoazii, všem třídním nepřátelům, zakroutit krk. Po kvěnu 1945 taková rétorika šla stranou. Komunisté internacionalisté se předefinovali na „dědice nejlepších tradic národa,“ ochránce občanských svobod, příznivce soukromého podnikání. Jakmile však udeřil Vítězný únor 1948,  původní slib kroutit krkem nepřátelů, případně i přátelům, se začal spěšně realizovat.

Následovalo čtyřicet let budování vědeckého socialismu, též budování šibenic, koncentráků a znárodněného hospodářství se vším následným marasmem. Končilo se fiaskem, trapným rozpadem tak nákladného experimentu. KSČ, monopolistka moci po celou tu dobu, si na rozdíl od sousedních zemí zachovala svou firmu, pouze nahradila symbol srpu a kladiva méně hrozivými třešničkami rudé barvy. Nastala doba sametová – „Nejsme jako oni“: bývalým strůjcům totalitní mizerie, funkcionářům i mučitelům, zaručeny lepší životní podmínky, než jejich bývalým obětem. Taková velkorysost se ale nevyplácí, je pokládána za slabost, dodává kuráž zauvažovat o pomstě.

Grebeníček starší, estébácký mučitel v Uherském Hradišti, zůstává nepotrestán, vzdor všem důkladným důkazům. Jednou nepřijde k přelíčení on, poněvadž se necítí zdráv, po druhé nepřijde jeho obhájce, poněvadž se rozhodl jít k zubaři, a soud bez zjistitelného zájmu o ukončení věci, dosažení spravedlnosti, nařizuje další odklady.

Grebeníček mladší, historik, docent v oboru vědeckého socialismu a neméně vědeckého ateismu, nemá zdaleka nic sametového za lubem a realizaci záměrů Komunistické strany Čech a Moravy nikterak nemíní odkládat. Šel jsem si poslechnout jeho předvolební projev na Staroměstském náměstí, tam kde Gottwald v únoru 1948  nadšeným masám a národu oznámil dosažené vítězství. Grebeníček skandoval „Havel – hanba, Havel – hanba!“  a shromáždění příznivci zejména důchodového věku rovněž skandovali a zvedali zaťaté pěstě k potemnělé obloze.

Internet mi teď poskytl tuto lahodu:

Vítáme vás na stránkách KSČM

Vystoupení předsedy UV KSČ M.Grebeníčka na prvomájové manifestaci na Letenské pláni (1.5.2001)

Text jsem natiskl, mám ho tady před sebou a citace uvedu kurzivou. Nebylo nezajímavé co říkal a také co neříkal. Též s jakou vervou se vyjadřoval. Zatracoval neřády současné reality, které neopěvují občané jakékoliv politického orientace: zlodějny, povody, tunelářství. Hodně kritizoval rostoucí životní náklady,  vysoké nájemné, nezaměstnanost a projevil obavy o ohrožení bezplatné zdravotní péče a bezplatného vzdělání na školách všech stupňů.

O éře komunistického vládnutí se zmínil jen v závěru projevu v jednom odstavečku:  V předvečer 80:výročí vzniku KSČ považujeme nejen za svoji povinnost, ale i za čestné poslání si tuto dějinnou událost pravdivě a důstojně připomenout, ocenit statečnou, obětavou a záslužnou práci tisíců poctivých členů strany. Ani zmínka o hanebných padesátých letech či o kterémkoliv z představitelů – od Gottwalda po Jakeše. Z celého toho bolševického panteonu padlo jen jméno Jana Švermy, který se padesátých let beztoho nedočkal.

Daleko víc pozornosti se dostalo Duchcovu, hned na začátku projevu. Není to tak dávno, co jsem byl přítomen pietnímu aktu k 70.výročí střelby četníků do pochodu hladových nezaměstnaných v Duchcově. Společně s místními členy KSČM a sympatizanty jsme uctili památku 4 mužů, kteří se stali nevinnými obětmi četnického zákroku. Je příznačné, že sociální demokraté odmítli účast na společném pietním shromáždění….Událost z února 1931 jsem nazval státně organizovanou vraždou, aktem bezprecedentní zvůle kapitalistického státu.

Významným tématem řečníkova rozhořčení byla strana sociálních demokratů, dosud neochotných s komunisty vytvořit jednotnou levicovou frontu. Sociální demokraté vyvodili ze současných poměrů závěr, že nejlepší, co mohou dělat, je dosažení moci. Snaží se dokázat kapitalistům, že jsou lepšími správci  kapitalismu než konzervativci. Proto ten privatizační atak zahraničního kapitálu na údajně (údajně!) nevýnosné české podniky. Levná a přitom vysoce kvalifikovaná česká práce slibuje ohromné výnosy jednorázovým kořistníkům…

Historik se též razantně pustil do katolické církve, s odvoláním na slova Jana Husa o hrabivých hodnostářích a o psech hryzajících kost. Nenasytní preláti prý vznesli třicet tisíc majetkových restitučních požadavků.

V celém projevu ani slovo o zemědělcích ba ani o Sovětském svazu – bývalém velevzoru či o nynějším Rusku. O eventualitě členství v Evropské unii jen jedna věta. (Chceme vládu ochotnou a schopnou prosazovat i v procesu evropské integrace politiku v souhlasu s národními zájmy a ne politiku, o které se rozhoduje ve Washingtonu, Berlíně či Bruselu.) Zato hodně vět, plných rozhořčení, padlo na adresu NATO. Přestaňme financovat válečná dobrodružství Severoatlantického paktu a žvanění světových finančníků… Je to tak, příští rok má Česká republika hostit ty, kdo jsou odpovědni za válečné zločiny, za hospodářskou, vojenskou a politickou destrukci Jugoslávie. Pachatele těchto válečných zločinů budou v Praze opět vítat přihrbení slouhové cizího panstva a jeho upocení příručí. Tedy ti, kde sdílejí ideologické pokrytectví  kolem lidských práv a ještě se na něm aktivně podílejí. Věřím, že až severoatlantičtí zločinci do Prahy přijedou a budou přijímat ponížené poklony vládních úředníků, vystaví jim česká veřejnost, a nejen ona, vlastní nesmlouvavý účet!

Grebeníček promluvil jako ryzí leninista: Využijme všechna svá práva zakotvená v Ustavě ČR a zákonech této země. Vladimír Iljič se přece nikdy netajil využíváním všech demokratických svobod – principů jeho nepřátel, a po docílení moci, likvidací těchto svobod, jež mezi principy komunistů nemají co dělat. Nynější předseda dědiců strany, která si svůj monopol moci kdysi napsala do ústavy, prohlásil: Plně respektujeme politickou pluralitu…Jsme připraveni vést rozhovory … věcnou výměnu názorů bez ústupků. „Respektujeme“ = uznáváme nutnost současného stavu a přičiníme se o jeho odstranění. Jak kloudně může v demokracii vypadat politický proces bez ústupků?

Jak zní uším pamětníkům tato zatracující sdělení a plamenné výzvy?

Musíme zabránit katastrofě, k níž vede kapitalistické plundrování bohatství a statků naší země.

Zazobanci všech zemí … Ať nás slyší!

Máme dost důkazů. Máme i dobrou paměť. Zlo které napáchali musí být potrestáno!

Zároveň je třeba podpořit všechny aktivity spojené se sociální sebeobranou.

Zůstáváme optimisty, protože víme, že historická pravda je na naší straně.

Že by výzva k vytváření Sovětů, Revolučních výborů, Lidových milic? Tak značný pesimismus bych nesdílel. Historie se zpravidla příliš důkladně neopakuje. Podivná, nepříjemná čeleď, tihle komunisté.

*MUZEUM TŘETÍHO ODBOJE,  ABY SE ZCELA NEZAPOMÍNALO*

Mezi televizními diváky se popularitě těší oddechové seriály z doby normalizace. Ba i dva tucty kusů s s majorem Zemanem, pečujícím o bezpečnost socialistického zřízení, se hodně zalíbily. O to víc pak překvapuje a těší, že vůbec mohlo dojít k natočení a promítání ZDIVOČILÉ ZEMĚ: sága o poválečném osídlování pohraničí a vyhánění Němců, o poúnorovém počínání strany vědeckých komunistů.  Hlavní postavou a pak i jejich obětí je bývalý důstojník britského letectva, hrdina jménem Maděra. Jako mnohé se stejnými zásluhami, i jeho postihlo pronásledování a dlouhodobé věznění. Mizernou dobu přežije, mnohadílný seriál končí.

Jeho představitel a můj blízký přítel Martin Dejdar mě ponoukl přijít v Praze na právnickou fakultu a spolu s tvůrci seriálu zasednout před studenty, příslušníky šťastnější generace, jimž ona doba budování zářných zítřků je jen velmi obtížně představitelná. Byl konec května 2001, jarní semestr ještě neskončil, zájemci zaplnili posluchárnu průměrné velikosti. Vedle mě seděli spisovatel Jiří Stránský, bývalý vězeň a autor scénáře, Hynek Bočan, režisér, paní producentka Slavíková, herci Dejdar a Schmitzer a poradce František Zahrádka z Konfederace politických vězňů. Posluchači se dozvídali o potížích s filmováním, o obstrukcích, množství klacků v cestě tak nevhodnému, nepříjemnému projektu. Dohodnuté natáčení v prostorách věznice na poslední chvíli odvoláno, výhružné telefonáty, anonymní dopisy.

Studenti se ptali nejen na reálie filmové tvorby, ale i na okolnosti oné hrůzné doby padesátých let. Také jsem se ozval s nostalgickou reminiscencí, jak že jsem před půl stoletím seděl právě v těchto dnešních lavicích a ve strachu a potupě prožíval to, co přece měla být nejlepší léta mladého života. O přednáškách s povinnou účastí naslouchat rétorice pedagogů o socialistické zákonnosti, nemilosrdném třídním boji, o neutuchající lásce ke Stalinovi a všemu sovětskému.  Dávat si velký pozor na každé své slovo, na výraz ve tváři. Nedostatečně přesvědčivá přetvářka hrozila katastrofou, zhruba třetina našeho ročníku padla v čistkách zásluhou veleostražitých spolužáků (z nichž některým teď v sametových podmínkách znamenitě kvete pšenice).

Řekl jsem tam, že naším největším nepřítelem je generál, generalisimus ČAS. Jednak náš všechny - dřív nebo později - zabije, a jednak už teď zabíjí naši paměť. I ti, kteří zapomínat nechtějí, si většinou dobu svého mládí přikrášlují. Amnésie je ochotným spojencem lidí se špatným svědomím. A aby se úplně nezapomínalo, proto dochází k iniciativám jako například ke každoročnímu setkání někdejších příslušníků jednotek PTP, oněch Černých baronů. V těchto uniformách se ocitlo několik desítek tisíc politicky podezřelých a na shromádění v červnu 2001 jich do Města Libavá přijelo pět set. (Jak upozorňuje Zbyněk Zeman, emeritní profesor univerzity v Oxfordu (/Respekt, /č.27/01), je pak s podivem, že Ústav soudobých dějin Akademie věd ČR s všemožnými výmluvami neprojevuje zájem o orální historii – zaznamenání zkušeností zmenšujícího se okruhu svědků.)

K značnému zapomínání, vymazávání minulosti přispívá i buldozér. Jeďte pátrat na Jáchymovsko a nenajdete tam ani jeden zachovaný koncentrák. Na Příbramsku ale jeden zbyl: tábor Vojna, nedobrovolná adresa politických vězňů, ničících si zdraví v tamějších uranových dolech. Po nich to převzali vojáci a po listopadu 1989 se podařilo zabránit, aby i tam buldozér zasáhl. Na právnické fakultě přítomný bývalý vězeň Zahrádka se velice přičiňuje, aby paměť úplně nevyprchala. Jako předseda odbočky Konfederace politických vězňů (těch odboček je v ČR přes šedesát) se stará o Muzeum Třetího odboje v Příbrami. Proč ne v Praze? Poněvadž Praha neprojevila o toto zachování paměti zájem a v Příbrami osvícená radnice se starostou, rovněž bývalým vězněm, poskytla prostory za symbolickou jednu korunu ročního nájemného. Ne že by tamější veřejnost byla pyšná na takovou iniciativu. Neznámé ruce pravidelně servou ukazatele, jak Muzeum najít. (Adresa je Zámeček 106, Příbram I, PSČ 261 01.)

Pouhé tři místnosti, ale napěchované otřesnými materiály. Například:

Protokol, sepsaný 6.ledna 1950 ve věznici státního soudu v Praze.

Přítomni tři soudci, jeden prokurátor a zapisovatel. Z vazby přivedeni čtyři odsouzení, aby se dozvěděli, že milost jim nebyla udělena a poprava se bude bude konat zítra, 7.ledna, v 6 hodin ráno.

„Poté se předseda zeptal odsouzených na jejich přání, jimž bude podle možností vyhověno. Po přečtení schváleno.“  Schváleno kým? Patrně odsouzenými, poněvadž pak následovaly jejich podpisy.

„Úřední záznam. Výkon hrdelního trestu na odsouzených… za přítomnosti…“ S výjimkou kata, všechna jména uvedena.

„Výkon proveden. Bohumil Klempt – výkon v 6.10 hod., smrt konstatována v 6.21 hod.“ Josef Placák věšen v 6.25, smrt v 6.39, Kamil Novotný, věšen v 6.54, smrt v 7.09, Josef Hořejší věšen v 7.11, smrt v 7.25.

„Výkon proběhl bez rušivých příhod, až na ods.Josefa Placáka, který při výkonu vykřikl „Atˇ žije Masaryk.“ Výkon skončen 7.30 hod.“ Celkem tedy hodina a půl, doba fotbalového utkání. 11 až 15 minut umírání, 5 minut k odstranění mrtvoly ze šibenice a nasazení oprátky dalšímu kandidátovi.

Přísně tajný pokyn č.12053 Politického sekretariátu Ústředního výboru KSČ uvádí: „K výkonu absolutního trestu používat popravčího, který jako občanský zaměstnanec bude ve stavu ministerstva vnitra, správy NZ a vedle této funkce bude pracovat v normální práci.“

Za každý popravčí počin inkasovali odměnu 600 korun. Nikde náznak o nedostatku zájemců o tuto „funkci.“

Od padesátých let se výlučně popravovalo v pankrácké věznici. Šibenici tvořilo vztyčené prkno, kladka a oprátka.

„Tento způsob popravy byl zvláště krutý. Odsouzenec si totiž při škubnutí provazu nezlomil vaz, ale deset až patnáct minut se dusil.“ (/Lidové noviny, /12.6.01).

Doklady k dispozici v Muzeu:

„Léčebný a ohledací list: Komplikace, která vedla k smrti: strangulatio.“

„Úmrtní list: Příčina smrti: Udušení z oběšení.“

Čtvrt hodiny se zmítat v agonii na provaze – vskutku zvláštní projev socialistického humanismu.

Pozůstalí obdrželi účet. Ne sice za servis (popravu),  jak dosud je účtováno v lidové Číně, ale za naložení s ostatky popraveného.

Rozepsání položek, např. „poduška (zdobená), křížek – 42 Kčs“. Ceny Pohřební služby podléhaly tlakům v socialismu neexistující inflace:

3.092 Kčs v květnu 1950, 3.860 Kčs v listopadu 1952, krátce před věšením Slánského a dalších soudruhů z neexistujícího spikleneckého centra. Za spálení těla zůstala cena stejná (700 Kčs), kdežto jeho pitvání prodražilo (z 350 na 500 Kčs).

Již citované, přísně tajné sdělení ÚV KSČ též  nařizuje:

„Zápis o smrti odevzdávat jako dosud zvláštní matrice ministerstva vnitra, která sama uvědomí pozůstalostní soud, matrikáře v místě narození (bez udání příčiny smrti) a matrikáře v místě posledního bydliště, který vydá úřední list příbuzným na jejich požádání.“

Tajný rozkaz ministra národní bezpečnosti Karola Bacílka, č.181 z 18.listopadu 1952, se zabývá obětmi režimu, jejichž život neskončil na šibenici. „Pohřeb agentů a teroristů usmrcených v boji s bezpečnostními orgány.“ Rozkaz začíná postěžováním, že mrtvoly bývají „předány příbuzným, kteří pak vypravují usmrceným teroristům a agentům honosné pohřby, jež se stávají manifestací reakce.“ Proto ministr Bacílek nařizuje okamžitý utajený převoz do nejbližšího krematoria a neméně utajené zpopelnění a uložení urny na vězeňském hřbitově. Není-li možno zařídit kremaci, tělo tedy pohřbít do země v jiné obci, než bylo poslední bydliště. Doba pohřbu musí zůstat utajena, hrobníku dát toliko pokyn vykopat hrob bez udání jména pohřbívaného a „hrob srovnat se zemí tak, aby nebyl znatelný.“ I takto tedy doslova zahlazovat počínání režimu.

Kolik ale takového počínání asi bylo? Pamětník Zahrádka se mi zmínil o své zkušenosti na Pankráci, kde vězni narychlo ztloukali dvacet šest rakví pro stejný počet mladíků, pochytaných v Indočíně v uniformě francouzské Cizinecké legie, do vlasti pak nedobrovolně dopravených a popravených. Nikde teď o tom sebemenší stopa.

Do Příbrami se toho dne dostavil ještě jeden návštěvník – sociolog z Jižní Afriky.

Odjeli jsme do šest kilometrů vzdáleného lágru Vojna. Česká vláda se v roce 1999 usnesla vybudovat tam památník. Slíbených 70 milionů korun je však dosud v nedohlednu. Bývalí vězni tedy brigádničí, ve volném čase a se zbylými silami se snaží vylepšovat lesní silničku – spíš stezku – aby byla sjízdná vozidly případných návštěvníků. Veteráni nás provázeli mezi baráky, ukazovali, kde bývaly dráty, strážní věže a kde dodnes je zachován pověstný bunkr, který poručil zbudovat komandant Jaroslav Duba.

Tam do jen několikametrového prostoru napěchoval čtyřicet vězňů a přihodil i některého zastřeleného.

Zločiny komunismu se má zabývat úřad přesně takto pojmenovaný: Úřad pro dokumentaci a vyšetřování zločinů komunismu (zkratka ÚDV, kterou komunistický deník /Halo Noviny/ z 23.6.01 nazývá Úřadem duševně vyšinutých). Je to instituce se značnou fluktuací personálu, poctivců vystrnaděných, kádrů i prapodivných. O jednom takovém, jménem Lumír Mosler, zveřejnil Jan Beneš ve švýcarském Polygonu tajemstvíčko, že kdysi poslal udavačský dopis, adresovaný Ústřednímu výboru KSČ. Aniž by obvinění vyvracel, dotyčný Mosler shledal Benešovo jednání „velmi nečestné, protože používá skutečnosti, které jsou pro mě osobně důležité“ a na Beneše podal trestní oznámení kvůli neoprávněnému nakládání s osobními údaji. (Poněvadž tady by rovněž mohla hrozit trestní žaloba, nechám si pro sebe totožnost pražského novináře, jehož začátkem roku 1989 kvůli petici Pár vět vyšetřoval v Bartolomějské ulici inteligentní, nepříjemný důstojník, nyní hodně vysoko v hierarchii vyšetřovatelů ÚDV. Připomíná mi to rozumování románové postavy, estébáka Vincence Macaráta, v mé knížce „Běženec v sametu“, když si libuje, že ti soudci, kteří dřív odsuzovali nevinné, jsou teď pověřováni jejich rehabilitací – však oni jsou ti nejoprávněnější, s případy nejdůkladněji seznámení.)

V 35 kilometrech archiválií se lze snadno ztratit. Záležitostí nedořešených či vůbec neřešených je habaděj.  Přeptával jsem se insiderů a dozvídal se o běžné praxi odstrkávat nepříjemné případy pod koberec permanentního zapomnění a raději se zabývat nikterak palčivými případy Antonínem Zápotockým omilostněných nacistů, rekrutovaných do služeb tehdejší rozvědky. Slovy Pavla Žáčka, bývalého pracovníka UDV, se nelze  zbavit „již rozšířeného pocitu, že český stát nemá opravdový zájem na odhalení zločinů komunismu.“ (/Reflex, /č.25/01) Anthon Mallot v Německu odsouzen, Alois Grebeníček v České republice neodsouzen. Vždy se najde výmluva, proč proces odkládat. Jednou musí jít k zubaři on, po druhé jeho advokát. Onen Jaroslav Duba, stvořitel barbarského bunkru v lágru Vojna, neméně úspěšně kličkuje. Zrovna v době naší návštěvy došlo k dalšímu odročení procesu.

V soudní síni obhájkyně vysvětlila nepřítomnost svého klienta jeho údajnou hospitalizací, leč nebyla schopna sdělit, v které že leží nemocnici.  Soud se nepodivil.

Sílí hlasy, domáhající se zrušení jak Konfederace politických vězňů, tak úřadu ÚDV. „Kdyby komunisté, když nejsou schopni studu, alespoň mlčeli,“ poznamenává Milan Knižák (citovaný /Reflex/).

Proč oni by se omlouvali, my se jim máme, musíme, omlouvat! /Halo Noviny /(23.6.01), píše Anastázie Smítková z Horního Jiřetína:

„Měli jsme práci, pravidelnou mzdu, věděli jsme, že sociální jistoty máme zajištěné, tak nevím, čeho jsme se měli bát. … Netvrdím, že za socialismu bylo všechno v pořádku, že se neděly křivdy, ale co se děje dnes, nemá obdoby a neslyšela jsem, že by se někdo omluvil. … Všichni, kteří za to nesou odpovědnost, by se měli národu omluvit. (Nejlíp na kolenou.)“

Pohraniční stráž rozstřílela stovky lidí a soudy všeho všudy odsoudily k miniaturním trestům čtyři střelce. Klub českého pohraničí (KČP) sdružuje několik tisíc bývalých příslušníků a jejich někdejší činnost charakterizuje jako „hrdinou obranu vlasti.“ Právě před 50 lety (11.7.51) došlo k přijetí zákona o ochraně státních hranic. V paragrafu 1 čteme: „K zajištění pokojné výstavby socialismu v naší vlasti je třeba účinně chránit státní hranice před pronikáním všech nepřátel tábora pokroku a míru.“

Pronikání zejména kterým směrem? V Praze se pravidelně zásobuji videokazetami. Tentokrát jsem též zakoupil film „Král Šumavy“ z roku 1959, přesně z doby svého úspěšného úprku. V hlavních rolích Radovan Lukavský a Jiřina Švorcová, režíroval Karel Kachyňa, o hrdinství obránců barikády třídně rozděleného světa. Též jsem objevil mně zcela neznámý film „Tichá bolest“ z roku 1990, s Rudolfem Hrušínským v hlavní roli starce na moravském venkově. Jeho syn – a zde se vlastně vracím k začátku tohoto povídání – pilot RAF, velký hrdina, je komunisty zatčen a popraven. Po sobě zanechává malého, pramálo chápajícího synka, například nešťastného, proč ho nevzali mezi pionýry, kam se tolik těšil. Pečuje o něj otec jeho zabitého otce a dítě časem začne velmi dobře chápat nespravedlnost doby, diskriminaci ve škole, vyloučení ze studií, nástup na vojnu k jednotkám beze zbraně. Po návratu do civilu mu umírající dědeček radí z rodného místa odejít. Je tam špatným svědomím spoluobčanů. Ti dobří se stydí za to, co mu udělali – a co víc, rovněž vědí, že by to špatné znovu udělali, kdyby bylo třeba.

Sepíše někdo někdy knihu o strastech takových dětí? V příbramském muzeu je dopis dětí Václava Švédy: „Muj nejmilejši Taťinku! Taťinku posilamti tisice a tisice pozdravu a pusinek ja i Radoušek. Tatinku muj modlim se aby si se nám zase vrátil. Libá a obímá ťe Lidunka a Radoušek.“

Tatínka popravili 2.května 1955, den po velikých májových oslavách k desátému výročí konce války.

Z přísně tajného protokolu č.j.NZ-0011/61 se dozvídáme, že ke zničení urny s popelem došlo dne 25.5.1961.

JAK A ZDA VŮBEC MELOU MLÝNY SPRAVEDLNOSTI

Menšinám, ať už jakýmkoliv, se růžově zpravidla nevede. Jinak mluví, vypadají, jinak si počínají. Většinové společenství závidí emigrantům a bývalí disidenti se oprávněně stali špatným svědomím národa. A ještě oprávněnějším tomu tak je v případě politických vězňů. Však podívejme se, jak dopadli: vláda věru lidová naslouchala vůli lidu, jehož třetina se  potřísnila členstvím ve vládnoucí partaji, tuny másla na hlavě, a k bývalým muklům se otočila zády, ne-li zadnicí.

Co si to troufáte nám vyčítat tam z bezpečí západních dálav, copak se tehdy dalo něco dělat? Mohl se například odepřít podpis na petici, domáhající se popravy Milady Horákové, jakkoliv by ji pak beztoho byli popravili. Připomeňme si výjimky, sem tam jednu mezi mnoha tisíci. Například Štěpánku Baloušovou, drobnou, teď už skoro osmdesátiletou. Lidové noviny uveřejnily (7.7.01) její portrét a počínání, s podtitulkem  „Příběh ženy, která nasazovala vlastní život, aby pomohla vězňům komunistických lágrů.“ Rovnost, Svornost, Bratrství – krásně pojmenované jáchymovské lágry. Žila v předpeklí tohoto pekla, totiž v Ostrově nad Ohří, ukázkovém sídlišti socialisticko-realistické architektury. Přes dráty obtížnými konexemi dodávala jídlo, léky, peníze. Ty získávala prací ve třech zaměstnáních. Zařizovala spojení s rodinami. Pečovala o dvanáct vězňů. „Osobně jsem z těch hochů vlastně znala jen dva, ostatní se mi představili až po propuštění.,“ říká a dodává, že ale dobře znala jejich maminky. Jezdila za nimi po celé republice. A co jí přimělo na sebe vzít tak riskantní břemeno? „Jsem taková odmalička, když jsem viděla nějaké trápení, tak se mě to dotklo,“ vysvětluje.

Početnější byli věru tvorové s opačnými názory. V těchže dnech června 2001 na prvních stránkách novin palcový titulek oznamoval: KOMUNISTICKÝ ŽALOBCE DOSTAL SEDM LET ZA SMRT GENERÁLA PÍKY. Karel Vaš, teď již ve věku 85 let, s Bedřichem Reicinem plánoval Píkovu fyzickou likvidaci, do spisu vkládal falešné důkazní materiály. Vinen se necítí, svých činů nelituje, nikomu se omlouvat nemíní, lhostejný výraz ve tváři. Víc než jedno sametové desetiletí muselo uplynout, než do vězení snad přece jen půjde padouch za svinstvo, spáchané před půl stoletím.

Významný publicista a též bývalý politický vězeň Jiří Loewy nejásá:

„Dr.Vaš přece nebyl sám. Musí nyní samojediný posloužit jako alibi, že justiční zločiny u nás nezůstanou potrestány? Stovky soudců a prokurátorů - posluhů KSČ – dožily a dožívají v pohodě a při vysokých penzích. Nikdo neskřivil vlásku stvůrám z politbyra, které jim diktovali výši trestů.“ (LN, 16.6.01).

Řada z nás, kudy chodí, tudy láteří, že sametová doba zachází velkoryseji s prominenty bývalého režimu, ba i s mučiteli, než s jejich obětmi. Že by snad zvláštní rys české povahy, naše podivné specifikum? Tím to ale nebude. Však ony ty jiné postkomunistické země si rovněž nepočínají příliš obdivuhodně. Zrovna v době vyhlášení rozsudku nad zloduchem Vašem jsem pádil po dálnici z východního Německa do západního, tam kde bývala hranice mezi světem socialismu a imperialismu, vyztužená minami (700 tisíc) a samostřílnými aparáty (60 tisíc). Dederonie, první německý stát dělníků a rolníků, zaměstnávala 85 tisíc estébáckých kádrů Stasi, jimž vypomáhalo téměř dvakrát tolik tajných spolupracovníků. Historici, zabývající se příslušnými archivy, tvrdí, že naprostá většina udavačů - až 95 procent, tak činila  zcela dobrovolně, bez sebemenšího nátlaku, činila z přesvědčení, touhy po kariéře a všelijakých výhodách.

Po příjezdu jsem na druhém televizním kanálu ZDF sledoval pořad „Frontal 21“ o nynějším zacházení s bývalými funkcionáři, vykonavateli a pohůnky někdejšího totalitního systému. Vláda Spolkové republiky, státu důkladně demokratického, totiž právě zvýšila penzijní požitky bývalým příslušníkům Stasi, ale odmítla učinit týž šlechetný krok k prospěchu jejich obětí, s odkazem na nedostatek finančních zdrojů. Reportéři se přeptávali na názory estébáckých ex-oficírů a slyšeli jen pýchu na jejich dřívější počínání.

Profesor Witold Kulesza předsedá Komisi pro stíhání zločinů proti polskému národu. Tato komise působí v polském Institutu národní paměti – tedy ústavu, který by si Česká republika rovněž měla pořídit. V obsažném interview (LN, 23.6.01) se zmiňuje o trojím přístupu k vlastní minulosti. 1.Rusko, Bělorusko, Gruzínsko jsou modelem úplné beztrestnosti – žádná zpětná zrcátka, hodně tlustá čára, čo bolo, to bolo. 2.Česká republika a Polsko přijaly  model částečné trestní odpovědnosti pachatelů komunistických zločinů. 3.Německo prosazuje plnou odpovědnost.

Německo by si tedy zasloužilo zasalutovat. Jenže dosavadní výsledky tlumí naše nadšení. Po vyšetřování 12.000 kriminálních případů došlo k odsouzení jen v 28 případech (včetně vojáků, střílejících u berlínské zdi).

V Polsku se prozatím projednávalo 1.104 případů, s odsouzením 30 příslušníků politické policie. Nepodařilo se postavit před soud ani jednoho soudce, který působil v éře stalinismu. „Kdybychom tedy hodnotili, jak se tyto země vypořádávají se zločiny komunismu, pokud jde o skutečně potrestané, nenašli bychom rozdíl,“ uzavírá odborník Kulesza.

Dostává se nám tak podivné útěchy.

ANKETA :  ŽIVOT  JE  JEN  NÁHODA ?

V bitvě s Peršany u řeky Granicus, tehdy dvaadvacetiletý Alexandr Veliký málem ztratil život. Dostal sekerou do hlavy, ale kovová přilba ho zachránila a druhé smrtící ráně zábránil oštěp, který proklál útočníka. Nebýt tohoto zlomku vteřiny, skončil by Alexandrův život, nebylo by došlo k expanzi helénské kultury a vývoj civilizace by  býval důkladně odlišný – tak aspoň tvrdí významní historici. Kdyby byl Napoleon věděl, že za kopcem Saint Jean jsou oddíly generála Milhauda, nebyl by kapituloval před anglickou armádou. Kdyby pastýř, který vedl generála von Bulowa, ukázal jinou cestu, pruská armáda by nebyla přišla včas podílet se na Napoleonově porážce. A ještě toto do třetice náhod s významným dopadem: Zlomek vteřiny a několikacentimetrová vzdálenost mohly zabránit první světové válce, za jejíž vypuknutí se největší vina přičítá německému císaři Wilhelmovi II. V roce 1889 (též roce Hitlerova narození) v Berlíně předváděl Buffalo Bill svou proslulou show. Jeho velkou hvězdou byla ostrostřelkyně Annie Oakleyová. Coltem ráže .45 umně sestřelovala popel z doutníku v ústech gentlemana, dostatečně chrabrého či pošetilého stát cílem v dost značné vzdálenosti. Dobrovolník se zpravidla nehlásil a tak tuto roli musel podstupovat chudák její manžel. Jinak tomu ale tehdy v Berlíně. Tam k zděšení císařského dvora a zejména paní ostrostřelkyně povstal a frajersky se přihlásil mladý panovník. Annie Oakleyová, zpocená a rozklepaná, jak později přiznala, zmáčkla kohoutek. Šťastná rána, tehdy to bohužel dobře dopadlo, aby pak v roce 1914 a následných čtyř letech vůbec nic dobře nedopadlo. Významné byly náhody, že se něco stalo (německý vlak přivezl Lenina do Petrohradu) nebo se nestalo (Hitler došel na předměstí Moskvy, ale ne už dál).

Osud, fatum - to příliš čpí predestinací, předurčením, Allahovou vůlí, tedy i popřením naší svobodné vůle, což má ovšem tu výhodu, že z nás snímá břemeno odpovědnosti za vlastní rozhodování. Lze za Osud pokládat náhody, k nimž došlo, ale vůbec nemuselo dojít? Hitler přece nemusel předčasně opustil mnichovskou pivnici, bomba by ho byla rozmetala a tím i zabránila výpuku druhé světové války.

V případě, že bych se ocitl na dně existenčním či jiném, rozhodně bych nešel škemrat o výpomoc k sousedům, s nimiž se beztoho nestýkám, a rovněž bych nehledal řešení u hvězdopravců. Astrologii přisuzuji stejnou potenci jako prohrabávání ve střevech obětních kozlů nalézat tam inspiraci pro další životně důležité kroky. Jenže mysteriím astrologie jsem se nikdy nevěnoval a tedy připouštím eventualitu svého notného omylu.

Tedy: Osud pojímán jako ex-post facto racionalizace dopadu náhodných životních episod. Jenže s přibývajícím věkem a tedy i s náznakem plížící a blížící se senility, ona La Forza del Destino téměř začíná získávat na přesvědčivosti nevyhnutelna, že vlastně jinak vůbec nemohlo být. To mě napadá zejména při dumání, jak důkladně jinak se mi mohl utvářet život, kdybych nebyl uspěl s ilegálním upláchnutím z klece a kdybych tehdy na Manhattanu o silvestrovském hodování se nebyl potkal s exotickou aristokratkou, s níž jsme se pak do světa hodně rozběhli a jsme spolu dodnes.

O NYNĚJŠÍM A DŘÍVĚJŠÍM POČÍNÁNÍ INŽENÝRŮ DUŠÍ

Míň než obdivuhodnou minulostí značného počtu českých spisovatelů se už řadu let na opačném konci světa zabývá našinec vzdělanec Petr Hrubý. Z Perthu v západní Austrálii, odkud to je blíž do Singapuru než do Sydney, často zavítá do Prahy a dokonce se mu podařilo v Rychnově nad Kněžnou najít nakladatele, ochotného vydat knihu s titulem OSUDNÉ ILUZE a podtitulem Čeští spisovatelé a komunismus 1917 – 1987. S kapitolami o poválečném nadšení a pokoření básníků,  o biblickém komunismu Vladislava Vančury, o Janu Drdovi, o třech dámách, zamilovaných do všeho sovětského (Marie Majerová, Marie Pujmanová, Jarmila Glazarová), též o Milanu Kunderovi, Ivanu Klímovi, Ludviku Vaculíkovi.

Důkladně dokumentovanou knihu jsem koupil před rokem a teprve koncem června 2001 v Lidových novinách, příloze Orientace, zabývající se oním opiem intelektuálů, vyšla recenze o díle, které v anglické verzi spatřilo svět už před deseti lety v prestižním nakladatelství Columbia University Press a jejíž české vydání bylo v rodné zemi celou tu dobu úspěšně blokováno. Však není divu, neboť, slovy recenzenta Milana Nakonečného, „nemilosrdně odhaluje servilní profil celé řady českých literárních celebrit…V tomto smyslu je tato kniha především dokumentem intelektuální slabosti, pokrytectví a zrádcovství, které ničilo charaktery i talenty. Je jakousi černou knihou českých vzdělanců.“

V téže době se daleko víc publicity dostalo knize Fenomén Kohout, která ještě nevyšla (porod plánován na podzim 2001 v pražském nakladatelství Paseka). Autor Pavel Kosatík, mladý publicista (nar.1962), jehož monografii o Ferdinandu Peroutkovi se dostalo ceny Toma Stopparda, se v novém díle zabývá Pavlem Kohoutem, jeho pozoruhodnou kariérou někdejšího zaníceného stalinisty, učebnicového symbolu svazácké generace, prohlédnuvšího disidenta a nedobrovolného exulanta. Lidové noviny od pondělka 25.června do středy 4.července rezervovaly vždy celou jednu stránku ukázkám. Nezačaly chronologicky, ale rozborem situace hned po listopadu 1989, vyjádřené slovy v palcové velikosti „MĚL JSEM POCIT, JAKO BY MĚ ZRADIL“, vzpomíná hlavní hrdina Kosatíkovy knihy. Kohout tehdy okamžitě přispěchal z Vídně do Prahy s přehnanými představami o své budoucí roli. Havel mu údajně nabídl funkci ministra kultury nebo se stát velvyslancem v Rakousku. Obé odmítl s vysvětlením, že by to byla „špatná služba mému životopisu.“ Na Vánoce se dostavil na Hrad a dostalo se mu ubytování v domečku v Královské zahradě, donedávna obývaném Gustávem Husákem. Tam se Kohout pustil do podrobného sepisováním instrukcí, jak že si má Havel v prezidentské funkci počínat. Leč došlo k něčemu, co Kohout nazval „klasickou dvorní intrikou.“ Dostavila se k němu trojice Havlových mužů (Ladislav Kantor, Petr Oslzlý, Petr Pithart) s obviněním, že míní usurpovat Hrad pro sebe. Havel byl v té době v Německu, po návratu jeho reakce byla ledová, a Kohout, dotčen, uražen, se z Prahy vrátil do Vídně. Odtud svému někdejšímu spolubojovníku z doby disentu, teď již úřadujícímu prezidentovi, v dopise napsal: „Dovedeš si představit, co cítím, když Tě současně vidím bratřit se s Formany a jinými lidmi jeho druhu, kteří Tě celou tu dobu pro osobní výhody zapírali?“ Na dopis nedostal odpověď.

V druhém výňatku následujícího dne se Lidové  noviny vrátily k poúnorové euforii, začátkům budování socialismu, s neméně palcovým titulkem „DÍK STRANĚ A TOBĚ SE MĚNÍM“. Tak psal Pavel Kohout své první manželce, herečce Aleně Vránové, v očekávání šťastné společné budoucnosti. Jako den svatební si vybrali „21.prosinec, den, ve kterém se narodil člověk, jehož oba milujeme – Stalin.“ Načež mu herec Vladimír Ráž manželku Alenu odvábil, ukradl, a manžel, ozdoben potupným parožím, údajně reagoval takto: „ Ze všeho nejvíc mu záleželo na tom, aby Ráž uznal, že jako je on vítězem „faktickým“, je Pavel vítězem (a soudcem) morálním… Myslel si, že strana, jeho hlavní jistota, jež měla nad jeho manželstvím patronát, mu toto manželství i zachrání, a tak se rozhodl, že nevěru své ženy předloží jako téma v souboru (Dismanově souboru) a v základní stranické organizaci.  … „Píšu Ti proto, abych Ti jasně řekl jménem svým i svých vrstevníků: Tvoje dny končí, Vladimíre Ráži.“

Po letech padesátých přišla leta šedesátá - jiná doba, jiné uvažování. „Jsem a zůstanu komunista,“ napsal Kohout své další manželce Jeleně, jenže „Co zde (na 4.sjezdu spisovatelů v r.1967) zpíval bývalý stalinský slavík, muselo Hendrychově sluchu znít drásavěji než nejheretičtější rouhání,“ napsali v knize  Let let Josef Hiršal a Bohumila Groegerová. Obrodný rok 1968, vyloučení ze strany rok poté, doba normalizace, Kohout odmítá napodobovat mrtvého brouka, organizuje petici na podporu vězněných – jako první podepsali Jaroslav Seifert, Adolf Hoffmeister a Jarmila Glazarové, podepsání odmítli Ladislav Fuchs, Jan Očenášek, Vladimír Neff a Jan Werich. Charta 77, Kohout se velmi angažuje, je šikanován, jeho manželka Jelena je obviněna, že pokousala poručíka od bezpečnosti, vystěhování z bytu, vyvezení ze země. „NEBYLA TO EMIGRACE, ALE ODSUN“ - titulek závěrečného pokračování. Od nás, emigrantské pakáže, se důsledně distancoval, aniž by mu to bylo příliš platné. „Ztratil i veškeré sympatie u západní levicové inteligence, jež byla rozhodnuta preferovat raději „reálný“ (t.j. třeba husákovský) socialismus než žádný“, píše životopisec Kosatík. Tématika knihy jakož i autorova reputace podporují předpoklad, že tady se zrodí další bestseller.

V tomtéž červnu 2OO1 Ústav pro českou literaturu Akademie věd uspořádal třídenní mezinárodní konferenci, nazvanou „ŽIVOT JE JINDE? Česká literatura, kultura a společnost v sedmdesátých a osmdesátých letech dvacátého století.“ Místo konání: mohutná budova Akademie na Národní třídě. Ačkoliv předním tématem měla být exilová literatura, pozvání nedostal ani v Praze teď trvale sídlící spisovatel Jaroslav Vejvoda, jehož výlučnou tvůrčí tématikou je právě exil. O události jsem nedozvěděl ani v Obci spisovatelů, ani v PEN klubu, ale náhodně u piva v hospodě. Ač nepozván, dostavil jsem se a dobře udělal. Hodnotná témata prezentována ve dvou sekcích, takže polovina se nedala stihnout. První referát „Jednota a protiklady tří větví literatury 70. a 80.let“ přednesl Jiří Brabec. Následovaly mnohé jiné jako například „Lesk a bída české exilové literatury 70. a 80. let“ (Antonín Měšťan), „Česká exilová proza v 70. a 80.letech“ (Vladimír Papoušek),  „Čeští spisovatelé a umělci v exilu 1968-1989“ (Alexej Klusák), „Změny exilového písemnictví v 70.letech“ (Antonín Kratochvíl). Ještě víc mě zajímaly referáty o domácí tvorbě v době normalizace, co se tehdy mohlo a nemohlo. „Česká proza pod normalizačními tlaky“ (Lubomír Machala), referáty o situaci v divadlech a ve filmu oné doby. Rád bych se dočkal vydání sborníku, ale pochybuji, že k tomu dojde. Zájem sdělovacích prostředků o tuto konferenci byl nulový.

OBEC SPISOVATELŮ se zrodila po listopadových změnách a bylo jen přirozené, že její řady nepřekypovaly kádry, které těmto změnám nepřály. Po deseti letech jim však otrkalo a koncem roku 2000 založily UNII ČESKÝCH SPISOVATELŮ, do níž se „přihlásilo přes sto spisovatelů převážně levicové orientace … spisovatelů publikujících za minulého režimu.“ Z jejich prohlášení, nazvaného „Za 5 minut 12!“ vyjímám: „Původní česká literární tvorba přešla ze stadia dlouhodobého útlumu do stavu bezprostředního existenčního ohrožení. … Svobodu kultury si nelze plést se svobodou soukromých pomst. Kultura, jejíž jedinou ctižádostí je bavit nebo šokovat publikum, je kultura nemocná … Jménem českých spisovatelů mohou dnes v médiích vystupovat pouze lidé, kteří získali pochybné politické ostruhy, anebo ti, co jakživi nic nenapsali …“ Podepsáni Michal Černík, poslední předseda spisovatelské organizace za normalizace, Karel Sýs, Vladimír Přibský a též Daniel Strož, ex-exulant, jenž po důkladném ideologickém přemetu se stal pilířem bolševického deníku Halo noviny.

Tam lze nalézt týdenní přílohu těchto literátů pod dvouhlavičkou KMEN (tak se, tuším, jmenovala příloha v Tvorbě za normalizace) a OBRYS (někdejší Strožova mnichovská publikace). Pouhé čtyři strany, ale stojí za to, zde důkaz – č.27/2001: Na 1.straně „Jubileum literárního vědce: prof.dr.Jaromír Dvořák, Dr.Cs. Habilitoval se roku 1968 prací Zdeněk Nejedlý a nová česká literatura. Začátkem 90.let byl z fakulty v rámci celorepublikových antikomunistických čistek vyloučen – pro domnělé „mravní“ a „odborné“ prohřešky, v podstatě však proto, že byl a zůstal marxista a rovněž neroztrhal svoji stranickou legitimaci. Restauraci tedy prožil v nuceném ústraní.“ Pokračuje postěžování, jak je „tragické, že badatel na vrcholu svých tvůrčích sil nemohl ani zdaleka rozpracovat a dokončit všechny projekty, které plánoval, a to vinou hlupáků a horlivců…“ čili něco, co se za vlády komunistů nikdy nemohlo stát. Dotyčný vědec Dvořák ale nadále tvoří, jak dokazuje pojednáním „K základům socialistické kultury.“ Tam se dozvídáme, že „Třídní boj, jenž po 17.listopadu 1989 byl novými držiteli moci prohlášen za neexistující, ve společnosti s rostoucí nezaměstnaností nezmizel. Vykročení a nástup k socialismu nedeformovanému, řízenému vědou, bude ovšem procesem obtížným a dlouhodobým.“ Vida, po čtyřiceti letech fiaska s budováním vědeckého socialismu, teprve teď dojde na tu správnou vědu. Triumf naděje nad zkušeností.

Bývalý spisovatelský předseda Černík sepsal interview se středoškolskou učitelkou. Na otázku, co pro ni znamená svoboda, odpověděla, že v socialismu „jsme se stejně jako muži vzdělávaly, mohly (byť s jistým omezením) říci své mínění, mohly jsme vycestovat do zahraničí, samostatně se rozhodovat o tom, kde nastoupíme do zaměstnání, atd.“

Literát Karel Sýs uveřejnil pojednání o kuchařských knihách ze zahraničí, Vladimír Přibský přispěl sdělením „Jak pejsek s kočičkou volili Radu Našeho dvorečku“ a Jaroslav Vojtěch obohatil poémou „Pohlednice z Londýna: Zajdeš-li si do City/míváš přitom pocity:/Tam, kde má své místo City,/ nemohou mít místo city./ Tam jedině bez citů/ domůžeš se profitů.“

Tolik a ještě víc se děje na českém literárním poli, údajně málo úrodném, leč nezřídka přeorávaném.

DOJMY  Z  ČESKÉHO  POSTKOMUNISMU  V  PRVNÍM  ROCE  NOVÉHO  TISÍCILETÍ

Zemanova vláda dovedla zemi k slušné prosperitě. Dokonce se pustila do privatizace bank, kroku značně kapitalistického, k němuž se předchozí, údajně pravicová, vláda Václava Klause neodhodlala. Projekty, které v blízké budoucnosti změní tvář ČR, továrny vznikají díky penězům z ciziny, výkonnost je patrná v podnicích s moderní technologií, za níž stojí zahraniční investoři – tak oznamují palcové titulky.

„Růst ekonomiky vyvolává nadšení, růst korupce děs“ tvrdí Lidové noviny (2.7.O1). V mezinárodním hodnocení celkem 91 zemí, Česká republika z 10 možných bodů maximální poctivosti získala jen 3,9 bodů a klesla na 47.místo, za státy Evropské Unie, USA, ba i některé státy Třetího světa, včetně pouštní Namibie. Nedobrá zpráva má však překvapivě dobrý dopad: korupční prostředí zpravidla investory odrazuje, kdežto do ČR je láká. Nejspíš ovšem láká vidina zisků, tvořených pracovními silami, značně levnějšími než v západních zemích.

Horší to pak je s konkurenceschopností ekonomie. Je hodně nízká, měřeno-li západoevropským metrem. V porovnávání 29 zemí, ČR z 21.místa v roce 1996 klesla v roce 2000 na 28. čili předposlední místo, zatímco třeba Finsko se za 10 let z 24.místa dostalo 5.místo. Nejen ve Finsku pochopili blahodárný vliv rozvoje vzdělání na onu konkurenceschopnost. V západní Evropě, podíl mladých lidí, kteří dosahují vyššího vzdělání než mají jejich rodiče stoupá, kdežto v ČR nikoliv. Rovněž neprospívá malá mobility - nepružnost pracovního trhu, neochota se stěhovat za pracovními příležitostmi, v přemnohých případech však především zaviněná nedostatkem bytů, stále zamrzlým dědictvím bývalé doby. Průměrný  příjem rodiny teď dosahuje 17 tisíc korun měsíčně. Nicméně počet chudých občanů loňského roku vzrostl a téměř čtyři miliony jich pobírají některou sociální podporu.

Vzdor politickému jasu v hospodářské oblasti, na politickém poli je přinejmenším pošmourno. Průzkum veřejného mínění v červnu 2001 zjistil spokojenost se současnou politickou situací jen u třetiny obyvatelstva. Už došlo k výměně většiny členů Zemanovy vlády. Tisk (LN, 29.6.01) uveřejnil celostránkové vysvědčení současných ministrů, známkovaných od jednotky do pětky. Jedničku (čili známku hodnocení na výtečnou) nedostal ani jeden, dvojku (chvalitebně) jich dostalo pět včetně Zemana a jeho místopředsedy Vladimíra Špidly, který od něho již převzal roli stranického předsedy ČSSD, trojku dostalo ministrů pět, čtyřku, známku jen dostatečnou, obdrželi čtyři (rezort průmyslu, dopravy, školství a zdravotnictví), a s pětkou, známkou nedostatečnou, propadl Karel Březina, mladičký ministr bez vlastního rezortu, ale s funkcí vedoucího Úřadu vlády ČR, s pověstí playboye, se slabostí pro ženy a auta s majáčkem – takto i vnuk bývalého komunistického pohlavára Havlína, tajemníka ÚV KSČ. Vylepšením Březinovy pověsti byl teď pověřen Vratislav Šíma, jeden ze Šloufových mužů, též autor Akce Olovo, o níž ještě bude zmínka. Ještě nepříznivěji než vládu hodnotí veřejnost parlament - chválí ho jen 5 procent respondentů. Přesvědčených příznivců některé z politických stran se smrštilo na pouhých 13 procent. Předáci plní stránky a obrazovky medií svými málo srozumitelnými spory a na předvolební sliby se vesměs zapomíná.

Opoziční čtyřkoalice (Lidovci + Unie svobody + miniaturní ODA + ještě mikroskopičtější DEU) nepřekypuje harmonií a k fragmentaci nejspíš přispěje zrod další partaje,  připravované zvučnými jmény teologa Halíka, profesora Švejnara a politologa Peheho. „V takové situaci prázdné místo na oblíbenosti obsadila ODS. Lidé už si nejspíš zvykli, že krade každý, a tak dramatičnost některých hříchů pomalu bledne.“ (LN, 11.6.01). Tato Klausova Občanská demokratická strana se symbolem modrého ptáka, stejně jako komunisté s jejich třešničkami, si udržuje poměrně stabilní voličskou podporu.

Ona tzv.opoziční smlouva, která umožnila menšinové Zemanově vládě vládnout se souhlasem ODS, již v příštím roce po nadcházejících parlamentních volbách určitě obnovena nebude. Zeman a Klaus, dva primární konkurenti, nicméně staří kolegové ještě z dob působení v Prognostickém ústavu, si dobře rozuměli a vzájemně se respektovali. Zemanův nástupce Špidla, který vbrzku v národním povědomí získal reputaci člověka vzdělaného a slušného, nesdílí touž minulost. Zdá se být z natolik jiného těsta, že během televizního interview Klaus se natolik rozčilil a hrozil během natáčení odejít ze studia.

Ještě větší dávka Klausovy averze postihuje však prezidenta Havla, odmítajícího pouze ornamentální roli hlavy státu. V roce 2000 vetoval pět zákonů, letos prozatím vetoval tři a v konfliktu nezřídka zvítězil zásluhou rozhodnutí Ústavnímu soudu.

Věru značný kontrast osobností: člověk přemýšlivý, nepříliš výbojný versus povaha útočná a mimořádně sebevědomá. („A vy jste kdo?“ standardní Klausova slova při představování.  Jeho někdejší spolužák Petr Uhl říká, že Klaus byl arogantní vždycky.

„Václav Klaus je velmi chytrý – škoda, že není moudrý,“ slova Tomáše Halíka. Dodávám poznatek Bismarcka, že od velikosti státníka je nutno odečíst jeho ješitnost.) Stále nesmírně ambiciozní a pracovitý, aniž by ztrácel energii, na rozdíl od Havla a Zemana.

V době totality bezpečně přežíval a v listopadu 1989 se jako zcela první z kruhů nikoliv disidentských a uměleckých vtěsnal do vedení Občanského fora. Následoval vzestup hvězdný – ministr financí ve federální vládě, posléze premiér České republiky, zatímco prezident této republiky se ocitl v důkladné defenzivě. Ta ale skončila zásluhou výsledku voleb v červnu 1996, následným zpomalením hospodářského růstu, provalením nezákonných praktik ve financování ODS a pádem této vlády,  Prezident ve svém rudolfínském projevu odsoudil předchozí éru vládnutí a tehdy vyprchaly zbytky zdrženlivosti. „Nebezpečný levičák,“ Klausova slova.

Koncem jara 2001 se  s megatonáží publicity na trh a do všech knihkupeckých výkladů dostala kniha nazvaná NAROVINU, s podtitulem „Hovory V.K. s Petrem Hájkem nejen o tom, co bylo, je a bude.“ Novinář Hájek se úslužně ptá a Klaus odpovídá. Například říká, že „ODS byla strana normálních, obyčejných lidí, neověnčených aureolou disidentů.“ Doporučuji nad takovým výrokem zauvažovat. Úšklebek na adresu disidentů, tvorů věru neobyčejných, abnormálních, nikoliv bezpáteřních, kteří riskovali věznění, ztrátu kariéry, ohrožení existence vlastních rodin – v kontrastu k oné většině Klausem preferovaných oportunistů, expartajníků, převlékačů kabátů.

Oslava Klausových šedesátin se zcela nevyrovnala, ale úspěšně se blížila k někdejší veleslávě v roce 1949, Stalinova kulatého výročí. Tentokrát gratulanti čekali dvě hodiny, než na ně přišla řada poblahopřát oslavenci. Prezident se nedostavil, ale poslal dárek – své sebrané spisy.

Týž den, měsíc a rok (21.června 2001) na svět také přišel oprávněně populární multikumštýř Jan Vodňanský. Zatímco Klausovi vzdávali hold v náramně zrestaurovaných prostorách Slovanského domu, Vodňanského příznivci se sešli v Mánesu. Také jsem se tam objevil a zaznamenal přítomnost obce převážně umělecké a nikoliv politické.

- - - - -

Uskutečnilo se sčítání obyvatelstva, se závěrečnou cifrou 10,292.933. Za posledních deset let ubylo deset tisíc obyvatel, vzdor trvající imigraci a téměř nulové emigraci. Legálních cizinců s trvalým pobytem je registrováno 104.884, nejvíc je Ukrajinců, trošku míň je Slováků a Vietnamců. Skutečný počet je nepochybně značně vyšší než oficiální údaje. Rusů napočítali jen 8,767 (pětkrát víc než Američanů, jejichž počet se od roku 1990 několikanásobně zmenšil, a dvakrát víc než sousedních Němců) a přitom jsem neprošel ulicí, v níž bych neslyšel nějaké Azbuky. Vadilo mi to na Aljašce a o to víc pak vadí v Praze. Na tuhle řeč jsem alergický, šovinisticky realisticky přiznávám.

K romské národnosti, v ČR odhadované na sto až dvě stovky tisíc, se přihlásilo jen 11.716 jedinců, třikrát méně než před deseti lety. Romské aktivisty – „Cikány z povolání,“ nešetrně řečeno - tyto výsledky šokovaly. „Vyvolává to ve mně pocit hluboké deprese,“ přiznal ČTK Karel Holomek, předseda Společenství Romů na Moravě. Očekával, že počet lidí, hlásící se k Romům, bude po letech úspěšně narůstat.“ (Mladá fronta Dnes, 7.7.01). Jejich mnohočetné rodiny sice nadále mohutní a příčin statistického deficitu může být několik. Romští funkcionáři zdůrazňují údajný strach dotazovaných, ale, jak Karel Steigerwald píše, „Nejdůležitější však je, že mnozí Romem být nechtějí.“ Záleží pak na ideologickém temperamentu každého z nás, zda takový trend přivítá či se jím bude kormoutit.

Census též zjistil, že Česká republika je ten nejateističtější stát. Katolická cirkev  ztratila 1 milion 311 tisíc oveček. V roce 1991 se za ateisty pokládalo 40 procent, nyní již 58 procent obyvatelstva. Nejmíň je věřících v severních Čechách (Most – 11,9%), nejvíc na východní Moravě (Uherské Hradiště – 63,8%).

Výzkumy dokazují, že lidé s vyšším vzděláním začali již nahrazovat kádry, jejichž jedinou kvalifikací byla politická loajalita. Výdělky absolventů vysokých škol jsou 1,8krát vyšší než absolventů středních škol.. V roce 1999 na vysokých školách studovalo 20% dvacetiletých čili značně míň než je průměr 43% v zemích OECD. Podíl české mládeže dělnického původu, která dosahuje vysokoškolského vzdělání, zůstává na pouhých 10 procentech. Porovnejme s výsledky v USA, kde vzdor vysokému školnému celá jedna třetina všech absolventů pochází z proletářského prostředí.

Lišíme se i jinak: V kategorii šestnáctiletých se v ČR za poslední rok opilo 70% chlapců a 60% dívek a jen mizivá 2 procenta alkohol nikdy neokusila.

- - - - -

Téměř pravidelně přilétávám do Prahy v květnu a setrvám do konce června, kdy končí divadelní sezona a začíná největší příval zahraničních návštěvníků. K pravidelným záměrům zajít za přáteli, do redakcí, knihkupectví a stihnout plno kultury, tentokrát přibyla i snaha pořídit si na příslušném úřadě v rodné Plzni i českou občanskou legitimaci, poté co mi bylo vráceno české občanství. Dostavil jsem se vybaven všemožnými doklady a přece jsem neuspěl. Mission Impossible, uvedu jeden příklad. Po předložení dokladu „Osvědčení o státním občanství ČR, č.j.Vnitř/2/2000“, jsem se dozvěděl, že jeho platnost již neplatí, neboť po šesti měsících vypršela. Snad se přinutím o této byrokratické velekomplikaci napsat extra článek.

Navrácením původního občanství jsem chtěl získat legální oprávnění ke koupi bytu, který bych tak měl k dispozici při občasných návštěvách. Zájem o nabytí garzonky, něčeho malého, ale někde spíš v centru a ne v nějaké předměstské panelákové hrůze.

E-mailem se mi z doporučené realitní kanceláře dostalo této nabídky: „Byt 1+1 na Malé straně má 39m2, je v 2.podlaží ze 4, bez výtahu, dům je po kompletní rekonstrukci, ale nemá příslušenství, t.j.WC a koupelnu. Cena toho bytu je 2.630.000,-Kč.“

Po nabytí nemovitosti jsem přestal dychtit i z jiných důvodů. Většina  majitelů, s kterými jsem mluvil, již zažila vloupání do bytu a auta, případně jeho permanentního zmizení, a v případě vlastnictví chalupy někde v terénu, pravděpodobnost jejího vykradení je stoprocentní.  Přítel, jemuž za čtvrt století pobytu v Jižní Africe nikdo neukradl ani koloběžku, zrovna během dvou týdnů zažil dvojí důkladné vyloupení chaty, vybavené všemožným bezpečnostním zařízením. Předpokládám, že dřív než takové nemravy pominou, naše generace již také pomine.

Čtvrtina Čechů přiznává, že neplatí daně a nepovažují to za nic špatného či nemravného. (MFD, 7.7.01). Soudy soudí ledabyle a hlavně pomalu. Jiný můj přítel, hudební skladatel, právě absolvoval občanskoprávní spor s vlastním bratrem o vlastnictví vily. Spor trval 14 let, teď dojde k odvolání, další roky v nedohlednu. Potěšila aspoň zpráva, že kárný senát Vrchního soudu udělil šesti soudcům u Krajského soudu v Ústí nad Labem důtku (nejnižší to možný trest) za 33 případů „nečinnosti“, kdy déle než rok ležely vážné kriminální záležitosti bez povšimnutí. Dotyční administrátoři justice se cítí dotčeni a odvolávají se. Soudcovský stav je „přefeminizován“, tvrdí Eliška Vágnerová, předsedkyně Nejvyššího soudu.

Justiční počínání též bývá prapodivné. Již zmíněný ex-soudruh Šíma, spojenec aparátčíka Šloufa a poradce ministra Březiny, vnuka velesoudruha Havlína, byl usvědčen z pachatelství oné tzv.Akce Olovo, výroby falešných materiálů, diskreditujících Petru Buzkovou, místopředsedkyni ČSSD. Obvinit tuto známou a velmi populární osobu, že udržovala styky s StB, že se věnovala prostituci, nebylo shledáno být trestným činem, dostatečně společensky nebezpečným.

- - - - -

Cestou z Německa jsem na české straně za  Rozvadovem naměřil přes deset kilometrů dlouhou frontu nákladních vozů, čekajících na odbavení. Kolik hodin či dnů musí čekat, nedalo by se to nějak míň surrealisticky zorganizovat? I na této trase kynou kněžky lásky. Pohledná Cikánka jednou rukou mávala na případné klienty a druhou rukou zvedla sukničku k letmé prohlídce nabízeného zboží. Dosud se neuskutečnila výstavba objíždky Plzně zásluhou ochránců přírody. Ti tak přispívají k ničení plic obyvatel města, jímž denně projíždějí tisíce, ne-li desetitisíce jedovatě dýmajících vozidel.

Prý přibylo nuzných občanů, prohrabávajících se v popelnicich, a policie odstranila z pražského centra většinu žebráků. Nevymýceny zůstaly snad už jen Rumunky s ušmudlaným potěrem kolem Hlavního nádraží. Na Příkopě, před bývalou budovou ÚV KSČ seděl mladík, zkroucený, údy nekontrolovaně epilepticky potrhávající, tak bědný, že jsem se ujistil dát mu pár korunek, až se za pár minut budu vracet týmž směrem. Jenže co pak vidím: přišla policejní kontrola, pseudoubožák povstal, zdravě se narovnal a odpochodoval.

Kdokoliv vstoupí do prostorů pražského metra, nemůže přehlédnout postavu – zpravidla muže třiceti až čtyřicetiletého, s jmenovkou, jak nabízí jeden jediný časopis. Osm či kolik hodin denně drží v ruce Nový Prostor a nelze vidět někoho, kdo by kupoval. Mátlo mě to, začal se přeptávat a dozvěděl se, že tohle je užitečný pokus, který se už osvědčil v Anglii, pomáhat bezdomovcům - jejich street people - znovu se postavit na nohy. Několikrát jsem tedy koupil za 25 korun, z čehož polovinu dostane prodávající.

Ve výtisku se zajímavým, kvalitním, obsahem, 32 stran – jsem našel lísteček „Za nákup týdeníku Nový prostor Vám zdvořile děkuje prodejce číslo O77.“ Procházel jsem v Bubenči Slavíčkovou ulicí, podél někdejší vily hanebného Zdeňka Fierlingera, nyní obývané ministrem kultury Pavlem Dostálem, podél rezidencí diplomatů, až přišel k vile obklopené velikým množstvím čekajících osob bez přístřeší. To že je přístřeší, zřízené dobročinnou organizací s jménem Matky Terezy, tam budou bezdomovci krmeni.

Přibývá milionářské, ostentativně si počínající mládeže. Sportovní auta, sportovní sexuální počínání s víc než jedním  partnerem či partnerkou najednou. Koupání v šampaňském, o němž z New Yorku se permanentně navrátivší spisovatelka Iva Hercíková napsala, že něco takového je prý nepříjemně lepkavé a v intimních partiích to štípe.

Sametová La Dolce Vita. Tomáš Matějka, věk 27, makléř v americké bance, nakupuje výlučně z dovozu – ponožky za 600 Kč, boty za 40.000 Kč, čtyřikrát za rok na dovolenou do dálav jako například na Tahiti, platí zlatou kreditní kartou s limitem půl milionu korun denně.

Radim Nový, věk 25, syn otce, který jako jeden z prvních rozjel v ČR pyramidové obchody, jimž se konečně začínají věnovat kriminalisté, vydělá a rovněž utratí kolem dvou milionů korun ročně. „Od malička mi rodiče kladli na srdce, že dokud jsem mladý, ať si užívám,“ vysvětluje.

Petr Kolář, věk 28, milionář ve Zlíně, nic jiného než hraní v kasinech ho nezajímá. „Tady je nuda, lepší je Las Vegas,“ jeho slova.

Diskretněji si počínají milionářští nabyvatelé hotelů a restaurací, synkové bývalých komunistických papalášů, bývalého premiéra Korčáka či bývalého ministra vnitra Junga.

- - - - -

Hodně jsem běhal za kulturou. V Národním muzeu zahájila velikánská výstava celoživotním počínání malíře exulanta Jana Kristoforiho. Žel, českých filmů v Praze promítali jen pět a půl. Filmu „Tmavomodrý svět“, výtvoru Svěráků, otce a syna, o hrdinství českých letců v Británii, poněkud ublížila mamutí reklama a tudíž i přehnané, nesplnitelné očekávání. Velmi se mi líbil Švankmajerův surrealistický „Otesánek“, který ale mnozí bezdětní manželé mohou pokládat za bezcitný výsměch jejich bažení po dítěti. Líbily se mi filmy „Paralelní světy“, „Cesta z města“ a „Kytice,“ zcela příšerným jsem shledal „Útěk z ráje“ režisérky Věry Chytilové - málo pochopitelnou symboliku hemžení na nudistické pláži, nakupená, nehezká těla, tuny tuku. „Hemingway svůj problém uměleckého vyschnutí řešil sebevraždou a Chytilová nám udělala tohle,“ vyjádřil se jeden ze znalců.

Na jednom z těch představení se sešli jen tři diváci. Návštěvnost činoher Národního divadla je osmdesátiprocentní a v Karlínském divadle hudby už museli zrušit několik představení „Zorby“, poněvadž v hledišti pro víc než tisíc diváků se jich dostavilo necelých pět procent. Návštěvnosti rozhodně neprospírají někdy i značně rostoucí ceny vstupného. Ve Vinohradském divadle bývá pravidelně vyprodáno zásluhou zájezdových autobusů. Malým scénám se daří lépe – v Činoherním klubu bývá většinou a ve Studiu Ypsilon bývá vždy vyprodáno. Ale i tam se někdy nedaří. Jiří Suchý mě pozval do Semaforu na představení novinky „Noc v synagoze aneb tajemství Brunhildiny punčochy,“ výtvor Suchého v roli Hitlera podle nenatočeného filmového scénáře někdejšího exulanta Jethro Spencera McIntoshe, dříve Jiřího Sehnala, v roli Stalina. „Lidem se to nelíbí,“ varoval. Mě se to hodně líbilo a v hledišti bylo poloprázdno.

Nemohu si odpustit tuto lamentaci: Sedím v jednom divadelním klubu a Jiří Lábus mě představuje mlčenlivému muži, který se mě pak zeptal, zda bych neměl zájem přijít do Stavovského divadla na Dona Giovanniho. „Vy v tom taky budete zpívat?“ zeptal jsem se. „Jo, Dona Giovanniho,“ přitakal. Rád jsem přikývl. Vyprodané představení, posazen jsem do třetí řady. Výtečný orchestr, výtečné hlasy, představení by byl vychutnal každý slepec. Poněvadž operní divadelní režii jakoby posedla fáze naschválů. V Plzni zmodernizovali Fibichovu Šárku k nepoznání a v Národním na první scéně nedávná prezentace Dalibora rovněž pramálo učarovala. Zde na Mozartově scéně se objevili představitelé v oblečení let třicátých a Don Giovanni navíc s hlavou ve velikánké ošklivé paruce s černými brýlemi. Zabije Dona Ottavia, vsedne to auta stříbrné barvy (buď passat nebo mercedes) a odjede. Divný věru realismus: obsah džbánu s vínem či vodou vchrstne Doně Elvíře do obličeje, je celá mokrá. Uchopí slavnostní dort a rozmaže ho na zdi. Nepochopitelný záměr režiséra se spuštěním hrazdy, ověšené dámskými kostýmy jakoby vetešnického původu a k tomu stojan ve tvaru stromečku, krášleném dámskými střevíci – snad jen vhodné a logické, kdyby tam byli vepsali roli pro Imeldu Marcosovou. Don Giovanni náhle seběhne z hlediště do jeviště, obtížně se prodírá řadou diváků a árie pokračuje. Závěr se smrtí, jež však smrtí není, neboť se objeví filmové plátno a na něm dokumentární záběry o jeho putování, míhání se tu i onde. Z programu se dozvídám jména pachatelů : Jana Kališová, režie, Miloň Kališ, scéna, Jan Růžička, kostýmy.

Vlažný potlesk. To představení se skutečně dalo vychutnat jen se zavřenýma očima. Přítomný profesor hudby z Washingtonu mě požádal, abych mu pomohl s interpretací tvůrčího záměru. Jakkoliv obeznámen s místními kulturními kořeny, nedovedl jsem mu vyhovět.

- - - - -

Trošku jsem si spravil náladu četbou svého oblíbeného antinostalgického zdroje, bolševických Halo novin. Tam jsem se dozvěděl, že vystoupení zločinně uneseného Miloševiče v Haagu bylo „důstojné a rozhodné,“ že „Teror v Kosovu nerozpoutala jugoslávská vláda. W.Clinton a Tony Blair, jak známo, vybírali pro své rakety a bomby cíle civilní povahy osobně. Haagský tribunál by měl obžalovat Clintona, Blaira, Schroedera i českého premiéra Zemana. Bomby a rakety svržené z jejich vůle naplnily znaky zločinů proti lidskosti a válečných zločinů vrchovatě.“

Při přemýšlení o provinilcích ve Stavovském divadle jsem se dal na osvěžující procházku tam, kde stával Stalinův pomník - vožď s knírem o rozsahu téměř dvou metrů. A ono tam teď nic. Náhoda tomu chtěla, že jakýsi kustod odemkl železnou bránu do útrob pod památníkem, jehož budování jsme jako studentíci právnické fakulty pozorovali z druhého břehu Vltavy. Uvnitř jen pusto, prázdno, neútulno – jak věru jinak. Nahoře, tam kde stávala maxisocha, zvetšelým betonovým povrchem se proklubávala tráva a kolem na kolečkových bruslích se proháněla mládež bez unce ponětí, jaká že to tehdy byla hanebná doba.

Nakoupil jsem knihy, napěchoval do kufru a s mnoha dojmy se vrátil na svou nadále permanentní adresu v Americe.

O  ROVNOSTÁŘSTVÍ  A  ZÁVISTI

Jedním ze současných svárů na české politické scéně je projednávaný požadavek o povinnosti obyvatelstva přiznat majetek, přesahující hodnotu deseti milionů korun. Levice to chce, většina opozičních předáků, kteří se pokládají za pravicové, je proti. V televizním vystoupení Pavel Tigrid upozornil na nebezpečí, dřímající  v populárním českém sklonu k rovnostářství.

Ano, z rovnostářství se nezřídka vyklubává závist ba i udavačství, ale v tomto případě můj smysl pro fair play, pro spravedlnost, se přiklání ve prospěch tak populistické iniciativy. Nebudu závidět sto milionů korun talentovanému umělci či poctivě si počínajícímu podnikateli, stejně jako bych přece nezáviděl Billu Gatesovy jeho miliardy dolarů. Ale dobře bude, když se zveřejněním dosáhne na aspoň některé větší zloděje. I politická scéna by se tak mohla blahodárně pročistit.

K mému příjemnému překvapení, Lidové noviny v rubrice „Poslední slovo“ uveřejnily (30:5.01) fejeton Blanky Kubešové, nazvaný „Bez závisti.“ Tato exilová publicistka, žijící ve Švýcarsku, nevěří, že naše generace by byla ještě schopná se vypořádat s dědictvím bolševismu a zmiňuje se o námitce, že zloby a duševní malosti bylo dost i v minulosti, že se už udávalo odjakživa. Věru ano, i žáčkové prvňáčkové už od pradávna žalovali paní (soudružce) učitelce, že spolužák ho šťouchl, že překlopil kalamář do květináče. Takové sklony se uplatňovaly za Habsburků a hodně značně za nacistické okupace. V mé rodné Plzni na velitelství Gestapa většinu udání na Čechy dodali jiní Češi, a nevěřím, že v jiných krajích Protektorátu tomu bylo výrazně líp. Komunisté závist nevynalezli, ale náramně ji využili a zneužili. Jejich zásluhou zrůdně rozbujela a získala legitimitu občanské, socialistické, soudružské ctnosti. A jak Blanka Kubešová poznamenává, doputovala i sem k nám do exilu, když v rámci tehdejší iniciativy o nabízené tzv.úpravě vztahů, přemnozí, údajně političtí, uprchlíci vyplňovali na konzulátech potupné, udavačské dotazníky a platili i plno peněz výkupného, aby mohli beztrestně navštívit někdejší vlast. Začalo se jezdit „domů“, s výslednou zkušeností, že čím méně úspěšný emigrant, tím víc se vytahoval, s pronajatým mercedesem přijel, s gestem šlechetného hraběte zval do drahých restaurací.

Po sametovém listopadu došlo i na přijíždění nás neupravenců. Púvodní domorodá reakce – OBDIV, jací jsme to byli pašáci, že se nebáli odejít a co všechno jsme docílili – nemohla ovšem trvat věčně. Zřetelněji se začalo objevovat něco v podobě ZÁVISTI, jak že jsme to prima vyžrali a přitom je v tom doma nechali, zradili a oni si to museli odtrpět. Případně prosákly i symptomy NENÁVISTI, s intenzivnější dávkou pelyňku. Pak nebyla a dosud není nouze na nelichotivé generalizace o „národu nepoctivců a závistivců“ na jedné straně, a o „emigrantech, co tam jezdí se vytahovat a vyžírat“ na straně druhé.

Jak se má cítit celoživotně konformní občan v paneláku při pomyšlení, že z jeho nenápadného spolužáka se stal multimilionář v Kalifornii? Při mých občasných přednáškách v České republice posluchače vždy nejvíc zaujaly zprávy o emigrantech neúspěšných, jimž se to na Západě nepovedlo. Tím já jim vlastně poskytoval dodatečné ujištění o správnosti rozhodnutí, kdysi do exilu neodejít, když ještě byla příležitost.

Populární varieté program zvaný Tobogan, před diváky natáčený rozhlasem v paláci Adria, konferenciér Tomáš Sláma mě zpovídá a já povídám o exotických končinách, o všem možném. Na dotazy posluchačů netřeba dlouho čekat, už je tady první: „Za čí peníze jste vystudoval?“ Hlas natolik nepříjemně podezíravý, že mě málem ponoukl k výmyslu o financování imperialistickými, ideově rozvratnými centry. Řekl jsem ale po pravdě, že stipendium jsem neměl, vystudoval jsem za své peníze a ty jsem získal číšničením u Vašatů na Manhattanu. Dotaz v jiném rozhlasovém intervew: „Jaké máte auto, značku, model, kubaturu?“ Odpovídám, že auta mám dvě, každé z nich má čtyři kola, ale další podrobnosti neznám, stejně jako neznám značku bot, jež si beru, když chci jít pěšky a ne někam se vozit. „Proč se sem nevrátíte natrvalo, vždyť tady byste byl bohatý!“ Potlačím frajerské tvrzení, že jsem bohatý i v Americe, a odpovím s odkazem na arogantní byrokracii, nedodržování daného slova a tucet dalších nepěkností.

Společnost, noblesně nazvaná Salon kritického myšlení, koncem června uspořádala závěrečnou akci sezony, s vernisáží slovenského kumštýře a s mým povídáním „Češi, Slováci, Američani“. Napsal jsem si pár poznámek, ale v převládajícím horku písmenka získala na nečitelnosti a tak jsem půl hodiny povídal z patra. A hrozně rozčilil jednu dámu poznámkou, že při dohadování o nejvhodnějším názvu nezávislého českého státu kdosi přišel s nápadem dát mu jméno Republika Závist. Nejvíc dotazů se na mě ale sypalo v záležitosti restitucí. Odpovídal jsem ujištěním o své nepředpojatosti: všeho dědictví, jakýchkoliv majetkových nároků, jsem se na rozdíl od svého bratra zřekl a dobře jsem udělal při pomyšlení na množící se advokátní výlohy v někdy až nehorázné výši, na  nekonečně se vlekoucí úřední a soudní patálie. Načež jsem vyjádřil názor, že v civilizovaném státě ukradené má být vráceno vzdor obavám významného juristy a politika Pavla Rychetského o vzniku mnoha rodinných svárů. Protěžováním zlodějů sváry věru nepominou.

Většinu přítomných jsem určitě nepřesvědčil. Seděl mezi nimi i Karel Koecher, provalený estébácký špion (jeho špionské zásluhy značně přeháněné v českém povědomí), Američany lapený, odsouzený a posléze vyměněný za ruského disidenta Šaranského, nynějšího významného člena izraelské vlády. Koecher se kdysi těšil oprávněné pověsti postelového šampiona, klátiče nespočitatelného množství paní a dívek. Čekal jsem postavu neochvějného Bivoje a přišourala se bledá a dost již vetchá postava. Nepřistihl jsem se při pocitech politování. Koecher do debaty vůbec nezasáhl. Nemyslím, že mu lze teď něco příliš závidět.

Ota Ulč

Generální konzulát České republiky                                  27.července 2001

1109-1111 Madison Avenue

New York, NY 1008

Re: občanská legitimace

Vážení:

Teď po znovuzískání občanství České republiky, můj pokus získat občanskou legitimaci ČR nabyl podoby Mission Impossible. Ocením Vaši trpělivost přečíst si toto sdělení a zvážit mou žádost o radu, jaké užitečné kroky teď podniknout. Zopakuji chronologicky:

Poprvé jsem s Vámi korespondoval 24.listopadu.1999 a požádal o navrácení českého občanství a spolu se Zjišťovacím dotazníkem přiložil 1.notářsky ověřenou naturalizační listinu, opatřenou apostillou, 2.Originál českých dokladů a sice Rodného a křestního listu, Domovského listu a dokladu o někdejším občanství Československé republiky, 3.Požadovaný poplatek 17 dolarů za překlad naturalizační listiny.

Pan konzul Zdeněk Koudelka v dopise z 14.prosince 1999 mě informoval o potřebě ještě dodat vyplněný a podepsaný formulář Prohlášení o státním občanství, a též oddací list.

Tak jsem učinil 4.ledna 2000.

Váš úřad mi již 6.ledna poslal vyrozumění, že potřebné papíry byly postoupeny k vyřízení Magistrátu města Plzně, a z dopisu z 1.února jsem se dozvěděl, že vše bylo úspěšně vyřešeno.

Téhož roku 2000 jsem v Plzni obdržel Cenu 1.června, plno slávy u toho – ale nebylo dost času, abych stačil zvládnout náležitosti k získání občanské legitimace.

O to jsem se pokusil při další návštěvě koncem května tohoto roku 2001. Můj bratr Gustav, majitel bytu v plzeňském rodném domě, sepsal notářsky ověřené prohlášení, že tamtéž mohu bydlet, a navíc mi obstaral formulář Žádosti o vydání občanského průkazu (spolu s málo pochopitelnou instrukcí, že formulář přeložením na polovinu či dokonce na čtvrtinu pozbývá platnosti), zjistil dobu nemnohých úředních dnů a hodin plus totožnost úřednice, pověřené takovou agendou.

- 2 -

V pondělí 28.května, vybaven doklady a 4 fotografiemi potřebné velikosti, jsem se vydal na Magistrát a z vlídných úst jsem se dozvěděl, že fotokopie jakéhokoliv úředně ověřeného dokladu nestačí. Nutno přinést originály, které po nahlédnutí mi budou okamžitě vráceny. Na můj dotaz o smyslu úředního ověřování kopie, která pak nemůže být k potřebě, odpověď jsem nedostal. Stejně jsem dopadl s dotazem o smyslu takového předkládání dokladů – procedury, kterou jsem přece už podstoupil v jednání s Vaším konzulátem, s jehož pomocí mi Osvědčení o občanství bylo přece vystaveno. Načež přišlo překvapení dosud největší: ono Osvědčení č.j.2/2000 již pozbylo platnosti! Jeho platnost je omezena na dobu šesti měsíců a proto je nutné znovu si zažádat, proceduru si zopakovat a vše do půl roku stihnout. Můj další dotaz, zda se na všechny občany státu vztahuje tento šestiměsíční limit, po jehož vypršení se stanou bezdomovci, se nesetkal s přílišným pochopením.

Vřelé rozloučení a odchod. Manželka, zvyklá na byrokratické praktiky v rodné Číně, mě ponoukla, abych zatelefonoval  primátorovi Jiřímu Šnebergerovi, s nímž se znám a město mě před rokem jako svého považovaného rodného syna zahrnula poctou. Učinil jsem a sympatický primátor ochotně zareagoval a pobídl hned k němu přijít na radnici.

Tam na mě čekal šéf příslušného odboru a záhy k němu přibyla dáma, která se těmito záležitostmi speciálně zabývá. Od ní jsem se začínal dozvídat o dalších překážkách: že překlad dokladu o uzavření manželství do češtiny, který Váš konzulát shledal dostatečným, je nepřijatelný, neboť musí být znovu přeložen tlumočníkem, kterého ustanovil plzeňský soud. Na můj dotaz, zda by tedy nebylo jednodušší, kdybych se dal rozvést, jsem se dozvěděl, že v takovém případě by nastaly ještě zapeklitější komplikace.

Dozabil mě požadavek, abych předložil místopřísežné prohlášení, že americké občanství naturalizací jsem získal nedobrovolně, pod nátlakem. „Cože?“ zalapal jsem po dechu. „Tohle zákon vyžaduje,“ opakovala dotyčná odpovědná referentka, aniž by reagovala na můj dotaz o existenci a přesné citaci takového zákona.

Takže jsem další pokusy vzdal. Jiný, méně nepřístupný úředník mi doporučil, abych se obrátil na Váš konzulát, že třeba Vy byste to mohli zdárně vykorespondovat. Proto Vám teď píšu dozvědět se Vaše stanovisko, abych nemusel hned sednout a sepsat článek, jehož uveřejnění by těžko mohlo být k prospěchu České republiky, na jejímž dobrém jménu mi záleží, jejímž úspěchům držím palce a chci být užitečný.

Omluvte, prosím, homérskou šíři tohoto sdělení. Stručněji se mi to nepovedlo.

S upřímným pozdravem,

Otto Ulč

Professor Emeritus

Political Science

AMERIČTÍ  MULTIMILIONÁŘI  A JEJICH  UTAHOVÁNÍ  OPASKŮ

V současných USA víc než 65 tisíc domácností vydělá milion dolarů rok co rok. Některým se to podaří každý měsíc a jsou i takoví, jimž milionový příjem plyne denně včetně sobot a nedělí. Přemnohé se změnilo od dob dynastií oněch tzv.loupeživých baronů – Rockefellerů, Harrimanů, Vanderbiltů, Astorů, takových. Inspirováni evropskou aristokracií si stavěli ostentativní sídla v Newportu, stát Rhode Island, v Charlestonu, stát Jižní Karolina, paláce přehnaně luxusní a též neútulné.

Teď jsou z nich muzea, potomci se jich zbavili. Dnešní boháči jsou rozeseti všemožnými směry – kovbojský ranč o mnoha tisíci akrech ve Wyomingu či moderní bydla extravagantního designu. Ta vznikají hodně v Seattlu, adrese společnosti Microsoft. Takovému stylu se též říká Cyber-Baronial nebo Techno-Noveau.  Například maďarský emigrant Charles Simonyi, jeden z předních kouzelníků Microsoftu, si pořídil usedlost o rozsahu 20.500 čtverečních stop, kde všechno vypadá jakoby bylo postiženo zemětřesením. Inspiraci k tomuto nákladnému projektu mu poskytl jeho maďarský krajan, malíř Victor Vasarely, jehož tvorba zásadně vychází jaksi našišato.

Tyto „nové peníze“ se liší svým zdrojem: ne tedy průmysl, doly, železnice, ale moderní industriální odvětví, elektronika, finančnictví, se schopnostmi hodnoty ani ne tolik vytvářet, jako s nimi manipulovat. Michael Milken, makléř s dlužními úpisy, vydělal dvě miliardy, s následným sestupem do vězení na pár roků – a po propuštění, postižen rakovinou prostaty, ze zbylých mu 500 milionů začal urychleně rozdávat na lékařský výzkum.

Notný je rozdíl v rychlosti, s níž vznikla tato nová bohatství. Dřív to zpravidla bývala záležitost několika generací. Třeba příběh rodiny duPontů, za francouzské revoluce s prázdnou kapsou uniknuvší gilotině odjezdem do Ameriky. Tam si otevřeli dílničku, pustili se do výroby střelného prachu a měli s tím potíže, neboť jim provozovna občas vylétla do povětří. Značně zbohatli až v třetí a čtvrté generaci, zejména zásluhou dodávek za první světové války. Posléze, vynálezem nylonu a podobných materiálů, vydělali na mírumilovné produkci velké jmění.

Porovnejme s dnešními časy. Například James Clark, předseda firmy Netscape, se zásluhou příznivého ohlasu na burze stal přes noc miliardářem. Ještě víc si takto spěšně vydělal mladík Steve Jobs, jeden z původních tvůrců Apple Mackintosh. Prozatím ovšem nejvíc zazářil nedostudovaný junák Bill Gates, zakladatel Microsoftu. Začal s ničím, teď je nejbohatší člověk na světě, miliard dolarů má víc, než kterýkoliv šejk. Ještě před nedávnem úspěšným zhodnocováním akcií své firmy vydělával 30 milionů dolarů denně.

Zpravidla se liší šťastlivci, do bohatství se narodivší a proto na ně zvyklí, a náhlí zbohatlíci, které jejich náramná změna přivádí do vytržení, musí se okázale prezentovat, pořídit si toaletní mísu ze zlata, vytřít okolí zrak. Dočítáme se o nové ruské honoraci, zpravidla s gangsterskými konexemi, jak dovede utrácet, že i na ledacos zvyklí západní kapitalisté jen zírají. Vůdčí mafián přiletěl ze Sibiře do Moskvy koupit Rolls-Royce. Ani se neobtěžoval zkušební projíždkou, zaplatil v hotovosti za nejdražší model, hned vzal dva kusy a speciální letadlo je pak odtransportovalo do mrazivé domoviny. Luxusní obchody na Rodeo Drive v Beverly Hills přitahují zbohatlíky k nákupu pantoflí značky Gucci za tisíc dolarů. Katedrálou snobů jsou filiálky firmy Nieman Marcus: nákupní taška značky Kelly za 4.000 USD, náramkové hodinky Patek Philippe za 44.500 USD a je po nich taková poptávksa, že zájemci se zapíší do pořadníku a čekají, až na ně přijde řada. Láhev burgundského za tisíc, koňak za dva tisíce. Extravagancemi posedlí rodičové infikují své potomstvo. Na manhattanské Páté Avenue u hračkářské firmy F.A.O.Schwarz desetiletým capartům koupí za 20.000 dolarů automobil Honda Accord, zredukovaný na čtvrtinu původní velikosti. Miniaturní Ferrari přijde na dvojnásobek.

Bill Gates pracuje 72 hodin týdně, chodí v džínsech a říká, že k obědu si vždycky dává jednoho hamburgra. Nikoliv tedy hltat kaviár a utápět se v šampaňském. (Ale aspoň konzumuje něco, komentují uštěpačné jazyky, s poukazem na hollywoodské moguly, kteří si k obědu objednají jen minerálku Perrier, ta je teď velmi politically correct, neboť štíhlost je nade vše.) Gates už věnoval stovky milionů na dobročinné účely. Není ovšem sám. V roce 1997 mediální magnát Ted Turner vydělal miliardu dolarů a celý obnos převedl na nadaci k prospěchu Organizace spojených národů. Howard Hughes, někdejší boy wonder, vynálezce, podnikatel v letectví a ve filmovém průmyslu, skončil svou životní dráhu jako nemytý, lidstva se štícící bláznivý poustevník a po sobě tomuto lidstvu zanechal mnohamiliardové jmění k prospěchu lékařského výzkumu. V devatesátých letech se podařilo zjistit totožnost dosud mladého muže – značného opaku onoho sibiřského kupce Rolls-Royců: Charles F. Fenney, jenž začal s ničím a poctivě hodně zbohatl. Dodnes nevlastní dům či automobil, jeho náramkové hodinky mají cenu pár haléřů, a anonymně na dobročinné účely už rozdal 3,5 miliardy dolarů. Na dotaz své matky, co by v životě chtěl docílit, odpověděl, že míní zemřít jako chudý člověk. Věru není zbohatlík jako zbohatlík.

Zakladatel Bank of America vyslovil zdánlivě nesmyslnou větu, že  „Nikdo nevlastní velké bohatství. Bohatství vlastní jeho.“ Pocit nikdy nemít dost, ono puzení po stále větším bohatství, nezřídka popostrkuje dychtivce na okraj hodně hluboké strže. V sedmdesátých letech bratři Huntové patřili mezi nejbohatší tohoto světa. To jim nestačilo a usmysleli se ovládnout na burze veškeré obchodování se stříbrem, získat tak kontrolu a světu diktovat vydřidušskou cenu za tento kov. Záměr nevyšel, bankrot pohřbil tyto supy. (Stamiliony sem, stamiliony tam. Jeden den lze číst o v ČR známém Donaldu Trumpovi, majiteli mrakodrapů, že dluží miliardy, hrozba bankrotu na krku, a příště čteme o jeho dalších nákupech kasin v Atlantic City.)

Zejména v posledních dvou letech došlo k rapidnímu poklesu bohatství, aniž by k tomu byli postižení přispěli svou případnou nenasytností. Spekulanti v očekávání jakoby nekonečně rostoucího fenomenálního růstu akcí v nejmodernějších odvětvích, oněch internetových dot.com noviců, hnali ceny nahoru, až bublina se rozprskla. Najednou stál král nahý, mnohá jména, zářící na Wall Streetu, ztratila 90 procent své hodnoty či úplně zanikla. Postižena tak byla většina Američanů: buď přímo vlastnictvím akcií nebo nepřímo, podílem v tzv. mutual funds či penzijních fondech. (Já jsem z toho vyvázl se ztrátou, která by v přepočtu přišla na několik milionů korun.)

Nejdůkladněji ovšem tratili tvůrci oněch donedávna tak tuze populárních společností, ale i ony solidní „staré peníze“ přišly k úhoně. Takže pak čteme o úsporných opatřeních: nikoliv již vína za tisíc, ale pouze za sto dolarů. Každodenní přísun květin již nezajištovat dodávkovou službou, ale poslat komorníka, aby se obtěžoval nákupem na trhu. Na Long Islandu v luxusní enklávě Hampton opatrně najímat letní sídla a redukovat počet služebnictva.

Prodavači luxusu se ale nevzdávají. Noblesní firma Neiman Marcus uveřejnila v nedělní příloze The New York Times (29.dubna 2001) krásně barevnou, celou stranu pokrývající, nabídku série dvou tuctů roztomilých dětských botiček a bačkůrek, každý pár trošku jinačí, všechny zdobené zlatem a diamanty. Cena neuvedena, neboť kdo by se u takového zboží na ni ptal, nemůže si ho dovolit – takový je předpoklad. Zájemci nechť naspěchají do Aaron Basha Boutique, adresou 680 Madison Avenue, New York City.

Lze telefonovat (212-935-1960), faxovat (212-759-8294) a navštívit webovou stránku (www.aaronbasha.com).

NEZŘÍDKA  DISHARMONICKÉ  PRAVDY  ŽIVOTOPISCŮ

Na americké univerzitě mi inteligentní dívka tvrdila, že Vlad IV, zvaný Drakula, jenž k smrti rád nabodával tisíce nešťastníků na kůl, byl v podstatě dobrák, kladná historická postava. Tak ji totiž učili ve škole v rodném Rumunsku.

Postavy i z méně dávné minulosti se nám jeví ve všelijakých podobách. Záleží ovšem na politických okolnostech, klimatu doby, kolik pravdy dovolí či jí zpotvoří. Diktatury a  totalitní režimy zejména, přidělují pero oddaným věřícím i oportunistům, a dřív poctiví životopisci se stanou hagiografy ve svěrací kazajce.

Vznikaly opusy o Stalinovi - největším geniovi všech věků a teprve po pořádných ideologických kotrmelcích se začalo psát o jeho velemordýřském počínání. Když v tehdejší ČR/ČSSR prezidentoval spisovatel Antonín Zápotocký, podařilo se mi upláchnout od slastí dalšího budování socialismu a v kruzích emigrace jsem si začal připomínat Luigi Pirandella a jeho různé podoby pravdy. Jestliže žena je věčnou inspirací umění, pravda zůstává věčnou otázkou naší civilizace. Co to tedy je? „Objektivní, nezaujaté, co nejpoctivější zobrazení reality,“ třeba taková definice. Jak ale realitu vidí a popíše barvoslepý poctivec? Tucet svědků postřehlo vraha na pár vteřin a každý ho poctivě popsal jinak.

Na Západ jsem přišel s přesvědčením, že Edvard Beneš byl velký státník v tuze obtížné době, Masarykův pokračovatel, kdysi jeho nejlepší, nejvěrnější žák, Prezident Budovatel, navrátil nám svobodu. Načež mi bylo slyšet značně opačné diagnozy o studeném, ješitném, zamindrákovaném, nenávistném človíčkovi. Lidé z kruhů londýnské emigrace poskytovali totožná svědectví o prekérní situaci exilové vlády, jejíž národ v Protektorátu poslušně plnou parou pracoval pro vítězství Třetí Říše. Nutno tedy spojencům dodat přesvědčivý důkaz o odporu okupantům a tím podpořit legitimitu Benešovy vlády. Jako důkaz byl zvolen atentát na Heydricha, k zděšení jak domácího odboje, tak exilových kruhů, v oprávněné představě o hrůzné pak odvetě nacistů. Beneš ale trval na svém, prý se slovy, „že všichni musíme přinést oběti.“ Všichni musíme přínést! A když bylo po masakru, Beneš se z odpovědnosti vyvlékl a a shodil ji na generála Františka Moravce, šéfa výzvědné služby. Že to byl prezident Nadrobitel, dvakrát hanebně selhavší – Mnichov 1938, vzdát se bez výstřelu, Únor 1948, vládní krize, k níž došlo s jeho vědomím, načež své přátele demokraty zradil.

Byl to tehdy nemocný člověk, prezidentoval v obtížné době, na kterou nestačil, připustili jeho kritici. „Pánové, kromě schopností musíte mít i štěstí,“ řekl Napoleon svým generálům, načež vrtochy štěstí, oné mušky zlaté, si mohl dlouhodobě produmat ve vyhnanství na hodně vzdáleném ostrově. Různě se poštěstilo v britské monarchii v zhruba téže době. Král George III. vedl střídmý, přímo asketický život, téměř výlučně se krmil limonádou a kyselým zelím, zachoval si štíhlou postavu a zešílel, zatímco jeho armáda spolu s německými žoldáky ztratila americké kolonie. Následovník na trůnu, jeho syn George IV., se přejídal, utápěl v alkoholu a v náručí přemnoha ženštin, strašlivě ztloustl, nikdy se nezbláznil a oprávněné se těšil z Wellingtonova vítězství nad již zmíněným Napoleonem. Přízně Osudu tedy třeba všem předákům.

-   -   -

U údajně spravedlivého soudu v důkazním řízení platí přímé svědectví víc než co nějaká paní povídala. Je ale v pracích historických, životopisných, ono osobní svědectví, blízkost, znalost, třeba i intimita, tím absolutním kladem? Nedostatečným odstupem,  ovlivněním bezprostřední, někdy jen episodickou zkušeností se může víc tratit než získat. Na druhé straně, přílišná vzdálenost, důkladná neznalost není tou nejlepší zárukou objektivní analýzy. Jak značný má být časový odstup? Generace jedna, dvě či víc, až všichni svědci součastníci budou pod drnem a badatelům  zbudou pouze archivy, papírová svědectví?

Svědectví ne vždy příliš lichotivá. Benjamin Disraeli, unikátní postava na britské politické scéně devatenáctého století, vnuk nuzného židovského přistěhovalce, který se postupně stal předsedou vlády celého imperia, nám poslouží příkladem. Ač obřezán, též byl pokřtěn, věnoval se málo mravným radovánkám, tonul v dluzích a pouze jeho poslanecká imunita ho chránila před vězením pro dlužníky. Jen co umřel jeho dobrodinec, oženil se s jeho o dvanáct let starší, nikoliv čarokrásnou, ale o to zámožnější vdovou. Jeho finanční a sexuální prohřešky byly praktické povahy – pomáhaly mu v kariéře. Historici se shodují, že po jejím dosažením si mohl dovolit luxury of honesty - chovat se čestně, poctivě.

Winston Churchill byl alkoholik, John F.Kennedy byl záletník, mnohonásobný nemrava, jehož výkony se hned tak snadno nepodařilo překonat. (Williamu J. Clintonovi se zřejmě podařilo.) Porovnejme s Hitlerem: nekuřák, abstinent, vegetarián, vzor monogamní cudnosti. Existuje víc než sto životopisných knih o Hitlerovi, ale dosud jsem se nedozvěděl o autorovi, který by ho chtěl rehabilitovat či dokonce mu přiznat svatozář. Někteří revizionističtí historikové ale tvrdí, že jak Hitler tak Stalin sice tyrany byli, ale že rozjeli, ne zcela vědomě,  monstrozní mašinerii, která se jim vymkla z rukou a už ji pak nezvládli.

Snadněji lze rekonstruovat činy než se dopídit k jejich motivaci. V otázce ne CO, ale PROČ se značně rozcházejí dva významní britští vědci. Hugh Trevor-Roper interpretuje Hitlera jako člověka posedlého svým fanatickým přesvědčením jednak o historické roli německého národa a jeho budoucí nadvládě, jednak o židovském smrtelném nebezpečí arijské rase. Kdežto v porozumění Alana Bullocka (posléze Lord Bullock) Hitler byl cynický manipulátor těchto zkázonosných konceptů.

Bullockova proslulá kniha Hitler: A Study in Tyranny vyšla v roce 1952. Čtyřicet let poté vydal knihu Hitler and Stalin: Parallel  Lives o souběžných životech maximonster, dominujících dvě dekády (zhruba od 1930 do 1950) dvacátého století. Oběma přála doba, výsledek první světové války (porážka Německa , rozpad carismu; Stalinovi též přispěla Leninova smrt ve věku pouhých 53 roků),  oba byli přesvědčení o své historické úloze – Hitler, po potupném konci velké války a dekadenci Výmarské republiky, Prozřelností pověřen zachránit německý  národ, a Stalin pověřen zbavit Rusko její tradiční zaostalosti, zbudovat moderní průmyslový stát, první socialistický stát na světě. Jeden Rakušan, druhý Gruzínec, oba outsideři, oba inspirováni myšlenkami devatenáctého století (marxismus; sociální darwinismus), veleobratní politici, manipulátoři, bezohlední tyrani a paranoici. Zajímavost: ač na jejich kontě vězí odpovědnost za smrt 30 až 50 milionů obětí, od krvavých bakchanálií se osobně vždy distancovali. Stalin dával podepisovat rozsudky smrti jiným členům politbyra a Hitlerův podpis, jenž by ho usvědčoval z popudu rozpoutat holocaust, rovněž není k nalezení. Oba  se stali strůjci svých faraonských kultů osobnosti, ale jejich temperament se značně lišil. V kontrastu k Hitlerovi, charismatickému, teatrálnímu, spoléhajícímu na na sílu slova, na magnetizující projevy, Stalin byl studený tajnůstkář, z pozadí se soustřeďující na vytváření strachu jako nástroje moci.

-  -   -

Časový odstup také vyžaduje odstup emocionální. Těžko by se dala předpokládat objektivita v roce 1946 třeba polského autora, zabývajícího se současnými německými dějinami.  Někdy předpojatost nevyčpí ani po stoletích, jak prokázala francouzská autorka Evelyn Fever svou prací Marie Antoniette, s podtitulem „Poslední královna Francie.“ Tuto nejmladší dceru Marie Terezie, dívenku sice inteligentní, ale pramálo vzdělanou, poslali na provdání za Ludvíka XVI., následníka francouzského trůnu a všeobecně posmívaného hňupa. Cizácká nevěsta se u královského dvora setkávala vesměs jen s nepřátelstvím a její nepříliš optimistický život ukončila guilotina. Nebyla sice světice – mučednice, jak se ji snažili prezentovat někteří životopisci, ale rovněž nezasloužená je její charakterizace zhýralé nymfomanky, jak se nám snaží tvrdit citovaná autorka.

Nepozbývá na pozoruhodnosti, že patrně nejlepší knihu o generálu de Gaulleovi – The Last Frenchman („Poslední Francouz“) - napsal Angličan Charles Williams, posléze Lord Williams of Elvel, významný předák v britské Labor Party. Charles André Joseph Marie de Gaulle se narodil v nebohatém prostředí s náramným rodokmenem (začátkem 15.století jeho předek se zúčastnil bitvy u Agincourt, jedné z největších porážek Francii kdy uštědřených), celoživotní katolík a patriot, o němž se ale říkalo, že velmi miluje Francii, ale rovněž velmi nesnáší Francouze. Mimořádně schopný, pracovitý a ješitný, chování strohé, rezervované, arogantní, povaha tvrdošíjná, měl pramálo přátel a to víc nepřátel. V exilu za druhé světové války měl ustavičné rozepře s Churchillem a úspěšně se mu dařily pokusy přivádět Roosevelta k zuřivosti. A velmi se zasloužil o svou vlast: za války zachránil čest Francie a v roce 1958 zachránil její demokracii (krize alžírská). Tento Jezuity vychovaný generál popostrčil Francii na cestu k socialismu, hned po válce prosadil znárodnění uhelných dolů, plynáren, elektráren, pojišťoven. Pokládal se za nástroj Osudu, byl výborný literární stylista, fotbalový fanoušek, též se zálibou pro filmy s Jamesem Bondem.  Dvakrát byl zvolen prezidentem a dvakrát (1946, 1969) z úřadu rezignoval.

-   -   -

Postavy z historie jakkoliv vzdálené jsou nezřídka hodnoceny kritérii současných, v minulosti nepochopitelných hodnot. V tom se zejména vyžívají protagonisté oné takzvané political correctness. V jejich očích Kolumbus přestal být především objevitelem Ameriky, ale prapříčinou genocidálního tažení proti indiánskému obyvatelstvu. Thomas Jefferson, hlava nesmírně osvícená, již tolik neplatí jako jeden z otců americké nezávislosti, ale především jako majitel otroků a prznitel mladičké otrokyně, rodící mu míšené levobočky. Revizionističtí životopisci teď mají zelenou formulovat své často bizární fantazie.

Americká občanská válka Severu proti Jihu skončila přes 136 lety. Teď v roce 2001 voliči státu Mississippi většinou dvou ku jedné odhlasovali zachovat si vlajku, symbol otrokářské konfederace. Když konfederace zahynula, v jižanských státech získala na nesmrtelnosti. Pro mnoho Jižanů válka ještě neskončila – pouze se koná jakési příměří, vzdor tomu, že staré Dixie mizí, zásluhou modernizace, industrializace, migrací ze severu a ze zámoří – zejména z Jižní Ameriky a Asie. V metropolitních oblastech přibývá rasové integrace víc než kde jinde v zemi, ale venkov zůstává zatvrzelý.

Jet ze severu tamějším směrem vyvolává  pocit potřeby vzít sebou cestovní pas –  tak odlišná je atmosféra. Lze tam též slyšet názor, že  příčinu občanské války nelze  redukovat na otázku otroctví, tak jako příčinou války o nezávislost od Británie nebyl spor o čaj (čaj tehdy naházený v bostonském přístavu do moře jako protest proti zdanění bez politické reprezentace.) Právě se na trhu objevila nová kniha o životě osobnosti, jejíž hodnocení snad nejdůkladněji ilustruje onu vzdálenost: Sherman (HarperCollins, s.426) autora Lee Kennetta, významného historika na univerzitě v Georgii.

William Tecumseh Sherman,  1820 – 1891, vítězný generál v občanské válce, v mnohých jižanských myslích stále považovaný za krvežíznivé devastující monstrum, zrůdný že pokračovatel Atilly a Džingischána, se narodil ve státu Ohio. Jako devítiletý chlapec ztratil otce, adoptovala ho bohatá rodina Ewingů, ve svých dvaceti letech absolvoval vojenskou akademii ve West Pointu a účastnil se války proti Mexiku, ve třicet letech se oženil se svou nevlastní sestrou Eleanorou, stal se z něj právník a bankéř, a velkou pak příležitost ke kariéře mu poskytla občanská válka v roce 1861. Začal jako plukovník, končil s hodností mnohohvězdičkového generála, vrchního armádního velitele. Proti vůli prezidenta a ministra války  se vydal se svým vojskem na pochod, spálil Atlantu (na svou dobu pozoruhodná rekonstrukce tohoto zničení ve filmu Gone With the Wind z r. 1939), pokračoval k moři, Savannah padla žehem jakož i další města, usedlosti, plantáže, když se od moře pustil směrem ke Karolinám, původnímu ohnisku vzpoury.

B.H.Lidell Hart ve své brilantní biografii z roku 1929 hodnotil Shermana jako velkého stratéga občanské války, obeznámeného s významem ekonomie moderního průmyslového státu a jeho schopnosti vést válku. Na rozdíl od všech ostatních vojevůdců pochopil, že v občanské válce nutno zlomit ducha nepřítele, vyhýbal se ztrátám na životech a ničil jeho infrastrukturu (komunikace, železnice, zásoby, spoje, atd.), aby se vzdal, dokud je naživu. Nechával za sebou spálenou zemi, ale s minimálními ztrátami na životech na té či oné straně. Předběhl značně svou dobu, jak potvrdila strategie války v Perském zálivu začátkem a bombardování Jugoslávie koncem nedávných devadesátých let.

Sherman předběhl svou dobu i jinak. Po vítězné válce Republikánská strana se ho snažila přesvědčit, aby přijal kandidaturu na úřad prezidenta. Toto byla jeho posléze proslulá slova: If nominated I will not accept; if elected I will not serve. („Budu-li nominován, nominaci nepřijmu; budu-li zvolen, odmítnu sloužit.“) Předmnozí předáci, včetně těch českých, by si z takového závazku měli vzít příklad, jako že si ho určitě nevezmou.

POTÍŽE  S  PŘEKLADEM  DO  JAKÉHOKOLIV  JAZYKA

Těmito slovy jsem nazval článek uveřejněný před 15 lety, tedy ještě za normalizace, o jejímž věčném trvání jsem tehdy nepochyboval. Vyjádřil jsem názor o bezbřehé, přímo úplavičné povaze partajní komunikace, že abnormální doba vyžaduje abnormální jazyk oněch podivných věrozvěstů. Například Jindřich Filipec a Ladislav Hrzal, dva proslulí vědci normalizátoři, v příloze Tvorby (č.47, 21.listopadu 1985) v osmistránkové stati nazvané „Dialektika krize kapitalismu a přednosti socialismu“ napsali: „Velkým problémem v procesu utváření vědomí a jednání lidí v duchu socialismu je to, že úsilí strany o žádoucí transformaci (kultivaci potřeb) naráží na určitou setrvačnost naší výroby, kde máme v některých případech co činit se stále zjevnějším pokulháváním při dohánění některých západních standardů životního stylu, které právem odsuzujeme v propagandě jako nepřijatelné a nežádoucí.“

Co je tedy nepřijatelné a nežádoucí? Ono pokulhávání? Dohánění? Některé západní standardy? Je žádoucí dosahovat nežádoucích výsledků?

Sáhl jsem k Josefu Římanovi, předsedovi Československé akademie věd, největšímu vědci, hlavní intelektuální vizitce země do světa. V anketě téže Tvorby (č.13, 2.dubna 1986) se vyjádřil, že ještě důsledněji a nekompromisněji nutno rozvíjet, nově zakládat, vše činit pro „optimalizaci vědeckotechnického rozvoje v podmínkách socialismu při stupňujícícm se ideologickém boji mezi socialismem a kapitalismem,“ ještě důkladněji odkrývat vnitřní rezervy, kterýžto pojem „však musíme v rovině vědy a pro účely naší vědy jasně i přesně dešifrovat a definovat.“

„Stručně řečeno,“ slíbil hlavní akademik a pak napsal větu „Jeho výsledky, převážně nehmotné realizační výstupy, to jest nové poznatky o přírodních jevech a o společnosti, metodické přístupy a techniky, vědecké představy a z nich odvozované zákonitosti jsou základním předpokladem pro zakáládání…“ a tato věta dál pokračuje, slov celkem 76 (sedmdesát šest), požádal jsem svědky, aby přepočítali.

Jestliže účelem sdělování je sdělovat, proč toto totální zavržení konkrétna? Třeba není vůbec nic ke sdělování, účel je toliko liturgický, nikoliv nepodobný bzučení muezínů či kroužení dervišů, přivádět věřící ve správný stranický trans.

Pak se jim to tedy v roce 1989 náramně rozsypalo, z nomenklaturních kádrů se stali zazobaní kapitáni  kapitalistického hospodářství, jejichž výlučnou ideologií je privátní prosperita. Leč přetrvávají výjimky. Začnu trošku oklikou, totiž vyslovením samozřejmosti, že není Vaculík jako Vaculík. Máme Ludvíka, valašského samorosta, autora manifestu Dva tisíce slov, která přiměla k pancéřovému pohybu půl milionu internacionálních bratrů, a pak máme Vaculíka Vítězslava, docenta, doktora a kandidáta jakýchsi věd. Stvořil stať, nazvanou „Jsou otázky, kterým se žádný nemůže vyhnout,“ a uveřejněnou (2.srpna 2001) v Halo novinách, zbylém bolševickém celostátním deníku, který pro obveselení občas vyhledám na internetu (adresa: www.halonoviny.cz). Svou důkladnou, stále přežívající bezobsažností se mi natolik zalíbila, že jsem ji natiskl a tady to mám před sebou.

Začíná větou To když život sám nás vynese na hranici zajatostí životními nutnostmi a bezprostřední samozřejmost, se začne jevit v našem údivu a pochybování jako problém,  a pokračuje tvrzením o Marxovi a jeho ideologii, že Marxismus jako dílo a forma lidského poznání je sice v každé etapě vývoje dítětem doby, ale je s to odkládat svá řešení, když neodpovídají změněným podmínkám. … Od počátku mu šlo o studium systému a jeho struktury, o vzájemné ovlivňování systémů, jejich vzájemnou závislost a souvislosti. Svět pochopil ne jako určitý systém, nýbrž rozlišil různé úrovně systémů, jejich dynamiku. Proti idealismu a tradičnímu materialismu, které vždy směřovaly k uzavření systému, protože jim scházely prostředky ukazující k nedokonalosti starého systému, marxismus pochopil každé nutné uzavření systému jako podnět k novému otevření. Otevření je zákonité a zákonitost je součástí systému. Cena tohoto pohledu na vědu a život se prokázala při studiu dějin, kdy byl Marxem podán exaktní důkaz nevyhnutelnosti zániku kapitalismu a nutnost komunismu.

A máme to. Ideolog se mnohoslovně rozkošatil na celkem 142 řádcích a uzavírá pravdu své víry výzvou Je tedy marxismus mrtev, páni kritici? Nebudu ideologizovat. Řeknu jen – marxismus je dnes již vskutku jedinou filozofií, osvětlující  lidské situace naší každodennosti i budoucna XXI.st. Zkuste jej a jeho tři věty vyvrátit.

Svatá pravda. Nepochopitelné není vyvratitelné

PROPAD  AMERICKÉ  BURZY,  SILNÝ  TO  TABÁK

Na jaře  roku 2000 začal Wall Street chřadnout a většina obyvatelstva chudnout: kolektivní ztráta již odhadována na víc než trilion dolarů. Tratili vlastníci fondů penzijních, fondů tzv. vzájemných (mutual funds) a nejvíc důvodů k hořekování měli a nadále mají přímí investoři v akciích donedávna tuze perspektivních společností. Leckteré dosahovaly čarovného vzrůstu cen a teď je postihl bankrot. Hodnota firem hodně slavných jmen jako I.B.M. důkladně utrpěla (roční pokles akcií ze 135 na 80 dolarů), ještě hůř dopadli mnozí někdejší miláčci Wall Streetu jako Intel (z 76 na 22), Cisco ( z 70 na 13) či Lucent (z 46 na 5). Totální katastrofu zaznamenal Enron a nebyl sám.

O co víc zkázonosnější aby byl pokles akcií výrobců cigaret, zdraví škodlivého a v rámci political correctness zcela zavrženíhodného produktu! Zákaz kouření ve veřejných prostorách se již stal normou. V Kalifornii, avantgardním státu v prosazování  bizárních novot, od začátku roku 1998 platí zákon trestající eventualitu druhotného (second hand) kouření, když by se někdo někde nadechl vzduchu promíseného stopou tabákového dýmu. Zapálit si tam cigaretu v městském parku a šup s provinilcem do šatlavy. Kuřáci aby si začali připomínat úděl prvotních křesťanů, zaháněných do katakomb. (Některé kabelové televizní stanice nostalgikům promítají nonstop filmy z dávných dob. Většina černobílých postav v nich kouří, Gary Cooper a Clark Gable nabízejí cigarety Gretě Garbo a Marléně Dietrichové, které si rovněž zapalují, aniž by je nabídka přiměla k protestům, případně i soudnímu postihu. Kalifornský Hollywood natáčí všelijaké zvrácenosti, s uříznutými hlavami a škopky plnými krve, ale nevěřím, že některá kladná postava za posledních deset či již i víc let si na plátně zadýmala. Tak mohou činit jen nenapravitelní, k zániku předurčení zlosynové.)

A víc než konzumenty opovrhovaného zboží trestat výrobce, a majitele – akcionáře v pozadí. Od onoho roku 1998 tabákové firmy postihují rány biblických proporcí. Zákaz inzerce a současně příkaz zřízení fondu, z něhož financovat protikuřácká opatření. Federální vláda za Clintonova prezidentování vyrukovala se žalobami. Čtyři největší výrobci podepsali se 46 státy (z 50) mimosoudní vyrovnání se závazkem zaplatit 206 miliard jako náhradu škody na způsobeném zdraví veřejnosti a vůbec nepomohly námitky, že provinilci už na daních zaplatili obnosy mnohonásobně převyšující léčebné výdaje.

Class action je  jedna z mnohých podivností amerického soudního systému. Jménem údajně postižených klientů – čím je jich víc, tím líp – advokát žaluje výrobce asbestu, revolverů, koloběžek, čehokoliv a domáhá se miliardové náhrady škody. V případě vítězství, nikoliv ojedinělého, on pozře většinu peněz a jednotlivým klientům připadne symbolická sumička. I cizí státy již přispěchaly s takovými šarádami: Guatemala, Nikaragua, též Ukrajina by ráda prospěla svému národnímu rozpočtu. Prozatím se jim zásluhou federálního odvolacího soudu ve Washingtonu příliš nedaří.

Další americkou specialitou jsou tzv.punitive awards, trestat žalovanou stranu nejen povinností nahradit škodu, například 100 dolarů za polámanou koloběžku, ale i extra sumou, třeba milionem, jako trest za hanebnost lámání koloběžky. Tímto metrem měřil soud na Floridě, když rozhodl potrestat tabákový průmysl kolosálním obnosem 145 miliard dolarů (v korunách 5,800,000,000.000).

Žalobci, dlouhodobému vytrvalému kuřáku cigaret Marlboro, trpícímu rakovinou plic, soud v Kalifornii přiznal náhradu škody v surrealistické výši 3 miliard dolarů (120 miliard Kč)  a žalovaná strana Philip Morris marně zamítala, že žalobce, člověk racionální, gramotný (zaměstnán jako makléř na burze) jistě byl schopen porozumět zřetelně natištěnému varování na každé z krabiček, že kouření není zdraví příliš prospěšné. Precedent s tak náramnou štědrostí láká imitátory a takových žalob se již vyrojilo přes tisíc pět set.

Prozatím ale inkasují jen advokáti. Například pět takových supů, kteří reprezentovali stát Texas, jemuž se při mimosoudním vyrovnání dostalo 17,3 miliard USD, z této sumy získali 3,3 miliard USD.

Co se tedy stalo s bičovanými společnostmi, jaký je jejich zdravotní stav, proč ještě nejsou pod drnem? Ony značně prosperují Philip Morris, největší výrobce cigaret na světě, se v roce 2000 dokonce stal na Wall Streetu naprostou jedničkou,  nejúspěšnější firmou, jejíž hodnota akcií se téměř zdvojnásobila (vzrůst o 91%).

Z mnohých stran dirigovaná kanonáda rozmetat zdroj jedovatých produktů, zahnat je do historie, když kdysi dávno Walter Raleigh přivezl od amerických Indiánů zlozvyk kuřby do Evropy, se prozatím nedaří a důvodů je několik:

Zatímco domácí spotřeba cigaret prozatím klesá o pouhá 2 procenta ročně, neklesá jinde ve světě a zisky zejména v Asii   a východní Evropě rostou.

Nemilé výlohy soudní a mimosoudní jsou zakalkulovány do ceny hanebného zboží.

Jenže žádný individuální žalobce, který u soudu báječně vyhrál, dosud neinkasoval ani cent. Na pořadu jsou totiž odvolání, která se určitě povlečou hodně dlouhou dobu.

Ono mimosoudní vyrovnání ve výši 206 miliard s naprostou většinou států je rozvrženo na 25 roků. Není malou ironií, že tak jako kuřák se obtížně zbavuje svého zlozvyku, stejnou závislost si státy vypěstovaly na přísunu očekávaných miliard, zakalkulovaly je do rozpočtu, spoléhají na ně – a tudíž je v jejich eminentním zájmu, aby povinní plátci dál prosperovali a svou prosperitou mohli dostát svým závazkům. Insolventní dlužník by  byl k ničemu, to dá – měl by dát - rozum.

VŠELICOS  V  SOUČASNÉ  LITERÁRNÍ  TVOŘIVOSTI

Vzdor rčení, že imitace je nejvyšší formou lichotky, mnozí takto polichocení reagují nelibě, dokonce i soudními žalobami. Činí tak i spisovatelé, všelijací publicisté,  podpoření zákonem o autorských právech. Copyright má ale svůj časový limit a dobře tak. Slovy prastarého studentského bonmotu, sice přesně nevíme, zda Homér vůbec kdy žil, ale zcela přesně víme, že byl slepý. Kdyby existoval zákon o neomezeném trvání autorských práv, jeho dědicové až do infinitivního kolena by se mohli obořit na řadu zasloužilých mistrů pera, od Tennysona po Joyce a další. Shakespeare čerpal z všemožných zdrojů a sám se pak stal inspirací tvůrcům v přemnoha dalších generacích.

Nedávno (v dubnu 2001) Charles Pannell Jr., federální okresní soudce v Atlantě, vydal zákaz prodeje již vytištěné knihy s titulem The Wind Done Gone, úmyslné to obměny Gone With the Wind, slavného opusu o občanské válce Jihu proti Severu. Již nežijící autorka Margaret Mitchellová ve své závěti si kromě jiného vymínila, že v případě schváleného pokračování (sequel), hlavní románová hrdinka Scarlet O´Hara nesmí umřít.

Což se jí v tomto neautorizovaném svazku stalo. Pisatelka pachatelka jménem Alice Randallová, žijící v Nashville a prozatím se živící psaním textů  ke country music, nejenom pohřbila dost panovačnou, protivnou Scarlet, ale celou ságu s jejími patnácti postavami důkladně předělala a přikořenila podle požadavků současné political correctness. Randallová, která se považuje za míšenku, připsala černošské služce jménem Mammy nemanželskou dceru jménem Cinnamon/Cynara, zplozenou pánem domu, bílým plantážníkem a též otcem již zmíněné Scarlet. Takže teď má půlsestru míšenku a ta si píše deník a deníkem je tato kniha.

Napadený nakladatel, zákazem distribuce teď tratící plno peněz, se brání tvrzením, že kniha je pouhá parodie a na parodii se copyrightová omezení nevztahují. Jenže ona to parodie příliš či vlastně vůbec není. Záměrem autorky Randallové, jak sama přiznala, bylo především zatratit rasismus a otrokářství a ne pouze kritizovat literární předlohu a její údajně ponižující líčení černochů.

Kde začíná a končí parodie? Z Anny Proletářky se může stát Anna Sekretářka, ale jak třeba posoudit pokračování Škvoreckého Zbabělců, kdyby je imitátor přepsal formou deníku náchodského kolaboranta?

Tedy konflikt mezi ústavně zaručeným právem copyrightu a prvnímu dodatkem k téže ústavě, zaručující svobodu slova. Nikterak překvapivě se liberální The New York Times ve svém úvodníku (1.května 2001) plně postavily za autorku, s tvrzením, že její kritika otroctví a rasismu musí převážit všechna jiná kritéria. V tomtéž duchu se vyjadřovali známí autoři jako třeba černoška Toni Morrisonová a vědci jako běloch Arthur M. Schlezinger Jr.

Martin Garbus, významný jurista, specializující se právě na otázky tohoto prvního ústavního dodatku,  reprezentoval žalující stranu a předložil dobrozdání literárních kritiků, tvrdících, že kniha Randallové není nikterak originální či kvalitní, že jejím hlavním záměrem byla exploatace slavné, jakkoliv pak předělávané předlohy.

Prohravší strana se s rozsudkem nesmířila, ale dosud jsem se nedozvěděl o výsledku odvolacího řízení.

-   -   -

Že by se Česká republika již tolik amerikanizovala? Tytéž nářky o úpadku literární kultury lze slyšet v USA. Jako již není Šaldů, nevyrostli ani další Edmundové Wilsonové a rovněž chybí dúkladně vlivný, ve všech správných kruzích pravidelně čtený literární časopis. V Americe je trh příliš fragmentován a navíc ustupuje do univerzitního prostředí a na internet. Lze též slyšet lamentace o údajném úpadku civilizované reakce na nepříznivé recenze. Autoři jakoby pomíjeli zkušenost, že sebenepříznivější kritika je lepší než žádná kritika, a odpovídají svou dávkou pořádného spílání. Jakkoliv oprávněně rozhořčeni, měli  by snad víc odolávat nutkání k sestupu směrem k hnojišti.

-   -   -

Poslední dobou vyšla řada pozoruhodných životopisů o pozoruhodných lidech.

Ray Monk, profesor filozofie na univerzitě v anglickém Southamptonu, stvořil brilantní portrét Bertranda Russela, jednoho z nejvlivnějších myslitelů dvacátého století. The Ghost of Madness („Duch šílenství“) je podtitul knihy o 574 stranách (v New Yorku vydal The Free Press). Intelektuál obsypaný vynamenáními, čestnými cenami včetně ceny Nobelovy, jíž by si byl zasloužil i jako literát za své, laické veřejnosti určené, dílo A History of Western Philosophy. Slovy Virginie Woolfové, byl to fervid egoist („vášnivý, žhnoucí sobec“), kolosální ješita a rovněž pokrytec, jenž ostentativně proklamovanou láskou pro lidstvo kamufloval svou nenávist vůči většině lidí. Vzhled a hlas skřehotavého ptáka a přitom záviděníhodný šampion na poli milostném, až bezkonkurenčně úspěšný svůdce paní a dívek, včetně manželek svých nebližších přátel.

Z hodně jiného těsta byla rovněž značně významná myslitelka, aktivistka a mystik Simone Weil, jejíž biografii z pera Francine du Plessix Gray v červenci 2001 vydalo nakladatelství Lipper/Viking v New Yorku. Narodila se v Paříži v židovské  nenáboženské rodině. Zázračné dítě, které s bratříčkem konverzovalo v klasické řečtině a  řešilo náročné matematické úkoly. Absolvovala elitní Ecole Normale, stala se profesorkou filozofie, angažovala se v dělnickém protestním hnutí. Měla abnomálně malé ruce a s nimi šla do továrny ztrávit celý rok 1935  manuální prací. Jako jedna z prvních levicových intelektuálů zatratila stalinismus, před komunismem dávala přednost revolučnímu anarchistického syndikalismu a vymýšlela svou vizi ideální společnosti, v níž by normální člověk určitě nechtěl žít. Na značný rozdíl od Bertranda Russella, hrozila se jakéhokoliv sexuálního kontaktu, hodila oblečená jako vandrák, pravidelně dobrovolně hladověla, stávala se obětí anorexie a nadále jí to výtečně myslelo. „Potřebovala by chlapa,“ přikyvovali znalci z jejího okolí. Přesvědčená antikolonialistka a podivná pacifistka, spěchala bojovat do Španělska proti  fašistům. Značně krátkozraká a neohrabaná se pak v Anglii hlásila na sebevražednou misi jako vedoucí parašutistického týmu bojujících ošetřovatelek, svržených do týlu nepřítele. Téměř zralá na vyhlášení za svatou, téměř psychiatrický případ. Zemřela v roce 1943 v sanatoriu v Anglii ve věku  čtyřiatřicet let.

-   -   -

V hlavním městě Austrálie v červenci 2001 zemřel antropolog, Novozélanďan Derek Freeman, jeden z mých hrdinů, tvorů s integritou, odvahou jít proti proudu. On totiž  totálně deklasovat Margaretu Meadovou, antropoložku s velikánskou tehdy prestiží ve světě. Jako čtyřiadvacetiletá studentka na Kolumbijské univerzitě se vypravila na ostrovy Samoa, aby stvrdila premisy svého profesora Franze Boase, důsledně prosazujícího primérní vliv prostředí (nurture) nad vlivy dědičnými (nature) – že lidé přicházejí na svět zcela čistí, nepopsaní, ničím nepředznamenaní a bude jen záležet na vnějších okolnostech, jak je budou formovat. Na vzdáleném ostrůvku pobývala pod jedinou tamější americkou střechou. Nikterak buržoazní netýkavka, nechala se tetovat, zpovídala mládež, zejména děvčata, a z jejího pětiměsíčního pobytu se zrodila kniha Coming of Age in Samoa („Dospívání v S., 1928), první bestseller v oboru, novodobá bible. Svět Samoanů vylíčila jako ráj, nedotčený brutalitou západní civilizace. V její verzi domorodci žili bezstarostně, bezkonfliktně,  ušetřeni tyranie konvencí, autority rodičovské či jiné. Spousta předmanželského milování s mnoha partnery, pro radost a bez závazků. Triumf tzv.kulturního determinismu nad biologickým determinismem. S výjimkou pediatra Dr.Benjamina Spocka, též značného bojovníka za světový mír, autorka se snad nejvíc zasloužila o prosazení oné tak typicky americké permissiveness -. přehnané tolerance dětem vše dovolovat, omlouvat, chápat sebevětší jejich nehoráznosti.

O generaci poté Freeman dorazil na tytéž ostrovy a na rozdíl od krátkého pobytu Meadové tam pobyl šest let, žil v domorodých chatrčích a důkladně se naučil místní řeč.

A seznámil se se skutečným stavem věcí. Místo údajné společenské harmonie a nevýbojnosti ostrovanů převládala žárlivost a násilí, místo blaženého souložení v mnohých náručích dominoval puritánský příkaz cudnosti. Na rozdíl od Meadové se Freeman obtěžoval seznámit se s policejními statistikami: počet znásilnění dvakrát tolik jako v USA a dvacetkrát tolik jako v Anglii. Nikterak tedy hédonistická selanka, jak ji prezentovala mladičká balamucená a balamutící vědkyně. Zpovídané domorodky  pochopily, co chce slyšet a nedotčené panny dle všeobecného polynéského zvyku pábení nehorázně přeháněly a sexuálně osvobozená Američanka vděčně zaznamenávala do notesu. Freemanův důkladný, pečlivě dokumentovaný rukopis američtí editoři šmahem odmítli. Teprve v roce 1983 se podařilo knihu The Making and Unmaking of an Anthropological Myth (Harvard University Press) uveřejnit. Freeman rozdrtil onen mýtus, na němž stála celá ta Franz Boasem stvořená škola kulturních antropologů. Své dílo v roce 1999 dovršil prací The Fateful Hoaxing of Margaret Mead („Osudný podvod“) a znovu s velmi zlou se potázal. Na programu výroční konference Americké anthropologické společnosti v Chicagu došlo k uspořádání zvláštního sezení (na něž Freeman nebyl pozván)  s jednoznačným záměrem zatratit jeho knihu jako „špatně napsanou, nevědeckou, nezodpovědnou a zavádějící.“ V sále se o verdiktu rozhodovalo zvednutím ruky – hlasováním převážně či dokonce výlučně jednomyslným. (Příkladů takové konformní zbabělosti jsem si v americkém akademickém prostředí užil až až.) Jak leta plynula, z onoho rozhořčeného jednomyslného stáda se začaly vytracoval ovečky, připouštějící, že sem tam v detajlech bohyně Meadová se asi přece jen mýlila.

-   -   -

Militantní feministky, jimž se dostalo nelichotivého, leč přiléhavého přízviska Feminazi, již dlouhá leta se vyjadřují o hrůzách mužského plemene a jeho nezkrotitelných genocidálních choutkách, definují manželství jako legalizovanou formu otroctví, a tvrdí, že každá soulož, jakkoliv by se někomu zdála být dobrovolná, je vždy in principio znásilněním. Tak tvrdí autorky s dost rozličnou dosavadní kariérou: Catharine MacKinnnonová je univeritní profesorka práva, Andrea Dworkinová je vysloužilá prostitutka. Již se ale ozvaly rozumné hlasy, jména jako Christina Hoff Sommers, Elizabeth Fox Genovese, Kathie Roiphe, jimž se dostalo uznání za zásluhy o renezanci feministického rozumu, aniž by takovým úsilím příliš zbohatly.

K milionům vede jiná cesta, jak prokázalo duo pisatelek Ellen Feinové a Sherrie Schneiderové. V roce 1995 jim nakladatel Warner Books vydal knihu nazvanou The Rules: Time-Tested Secrets for Capturing the Heart of Mr.Right – čili pravidla, zkušeností ověřená tajemství, jak zalasovat, získat si toho správného muže. Žádné tedy ztotožňování manželství s nevolnickými okovy a muže s nástroji zla. Kniha se dočkala překladu do 27 jazyků a prodeje dvou milionů výtisků. Jak se oprávněně říká, triumf má mnoho otců, zatímco co fiasko je sirotek. Tento triumf vedl ke zplození potomka s názvem The Rules II: More Rules to Live and Love By (1997) čili jak se zalasovaným blaženě žít. A teď v  roce 2001 týž nakladatel na trh dodává třetí opus The Rules for Marriage: Time-Tested Secrets for Making Your Marriage Work o pravidlech a tajemstvích, jak zaručit trvanlivost manželského svazku. Další bestseller, další miliony. Rozběsněné militantní feministky soptí a v panelových diskuzích, na všelijakých televizních táčkách, se do milionářek ostře strefují a je jim to málo platné. Jejich satisfakcí jim snad jen může být zjištění, že Ellen Feinové, spoluautorce návodu o úspěšném manželství, se to její vlastní po šestnácti letech rozpadlo. „Nemá to nic společného s knihou – sláva to zavinila,“ takovou dává odpověď.

Takového nebezpečí se neobává Ken Follet, komerčně velmi úspěšný britský autor vzrušujících thrillerů a manžel členky britského parlamentu. Jeho třináct knih se dostalo na seznam bestsellerů The New York Times, s překlady do více než tuctu jazyků, mezi nimiž, předpokládám, je také čeština. Peníze se mu sice nehrnou tak jako superšampionům Tomu Clancymu či Michaelu Crichtonovi, ale stěžovat si jen těžko může. Například prodej práv na jednu z knih do Ameriky mu vynesl 6 milionů dolarů. Follett vlastní tři domy v různých zemích, nejraději létá Concordem, pokládá se za socialistu, nikoliv však preferujícího úděl žebravého mnicha. Přiznává, že prý to je docela příjemný pocit sledovat příval peněz, měsíc co měsíc. Většina českých spisovatelů by patrně sympatizovala s takovými pocity, aniž by ovšem měla příliš příležitosti si je osobně okusit.

PICASSO  ÉROTIQUE

Začnu oklikou a sice připomenutím nokturnálního pancéřového překvapení internacionálních bratří v srpnu 1968. Ve Vídni zrovna meškající bouřlivák Ivan Sviták se přesunul k opačnému břehu Atlantiku, ve Washingtonu jsme se seznámili na sjezdu tehdejší československé Společnosti pro vědy a umění a já mu zařídil první akademické angažmá na mém učilišti State University of New York at Binghamton. Semestr poté jsem ho přestěhoval do New York City na Kolumbijskou univerzitu, kde o něho  projevil zájem Zbigniew Brzezinski. Ivan si v mém baráčku uskladnil svůj knižní majetek: metr marxleninských opusů a metr jiného žánru – od poetické erotiky po hrubozrnou pornografii. Poklady si odvezl, ale mezi prsty mi tehdy uvízl svazek Picassových hanbatých malovánek, stvořených právě v onom pohnutém, historicky významném roce šedesát osm.

Hodně času od té doby uplynulo, nejen Mistr Pablo, narozený v roce 1881, ale i přítel Ivan, ročník tuším že 1926, již opustili tento svět. Jeden zamířil do ráje svůdnic, býků a minotaurů, druhý zvolil odchod do věčných lovišť poněkud rudého zabarvení.

Při vzpomínce na nedobrovolného emigranta, který se do Prahy vrátil z kalifornského, mandlemi oplývajícího městysu Chico (kde založil Chicoslovak Press), jsem před několika dny trávil sedm hodin za volantem jízdou do Kanady, kde frankofonní Montreal se stal jediným místem v západní hemisféře, obdařeným unikátní výstavou Picasso Érotique. V Muzeu krásných umění v centru města po tři měsíce – od půlky června do půlky září. Ministerstvo mezinárodních vztahů přispělo k uspořádání.

Něco takového by bylo neuspořadatelné u nás, v sousedních USA. Tamější obyvatelstvo včetně předškoláků je sice z televizních obrazovek bombardováno veletucty mordů s hektolitry kečupu, uříznutými hlavami a uťatými údy, ale kousek ženské nahoty, pár centimetrů obnažených mamálních oblin – kdepak, to se nesmí, strictly forbidden. I dvouletá holčička si na pláži musí zakrýt své miniaturní hrozinky, neboť jinak by musel zasáhnout šerif.

Bohatá výstava (335 exponátů) bohatě navštívená. Měl jsem dojem, že přišlo víc žen než mužů.  Všechny věky – senioři jakož i mladí manželé, razící si cestu s kočárky s pochrupávajícími neviňátky. U vchodu podrobná informace o půl tuctu významných žen v Mistrově životě. S některými se oženil, s některými zplodil potomstvo. Zájem o ženské pokolení neprojevil se zpožděním. Proto dával smysl úvodní portrét chlapečka (1903) s rukama za zády, s výrazem přemýšlivým, nikterak posedlého objevem karnální slasti, kterou mu orálně poskytovala sexuální pracovnice. U vchodu dominovala věrná replika budoáru nevěstince z oné doby. Temný tmavočervený dekór, lůžko pro dva nebo pro víc, prostorné zrcadlo podél stěny a praktické umyvadélko blízko pelesti.

Návštěvníci se seznamovali s tvorbou v chronologickém pořádku. Napřed tedy období modré, téměř ještě realistické. Kresby z roku 1922, natolik klasické, jakoby jejich pachatelem byl Ingres. Kubistická plátna vypukují v roce 1925, ale nesetrvávají. Kubismus se střídá s uvolněnou kresbou, mně laikovi  připomínající rukopis Georga Grosse. Ještě jednou se zmíním o roce 1968. Z té doby je série 25 leptů na mědi : Raphael a La Fornalina se milují a papež Julius II, patron umění, v různých pozicích, též v sedě na nočníku, je tam voyerem mileneckého proplétání údů, rovněž v různých pozicích. Picasso s tím papežským nočníkem byl asi stejně příkladný katolík jako byl i komunista se svou v zemích tábora socialismu a míru opěvovanou holubicí. Svižnou perokresbu střídá s kubismem na plátnech značné velikosti. Ta tvořil již jako devadesátiletý stařec.

Radikální feministky, jimž se občas dostává nelichotivého, nikterak však zcela neodůvodněného přízvizka Feminazi, se dovedou rozběsnit kvůli všelijakým pitomostem.

Předpokládal jsem, že výstavu budou bojkotovat, případně s použitím dynamitu v kabelce. K revolučním zásahům by totiž měly docela legitimní důvod: nelichotivá zobrazování dámských genitálií, ženy v podřepu močící, různě hrůzně znásilňované mýtickými minotaury, kříženci člověka a býka. Smrt toreadorky na hřbetě býka – takové radosti.

Za nepříjemně vysokou cenu téměř sto kanadských dolarů jsem koupil katalog – vázanou knihu velkého formátu na křídovém papíře se zasvěceným textem a vyobrazením všech exponátů. Skvost jsem bez obtíží přivezl domů do ještě příliš puritánské Ameriky.

ZMĚNĚNÁ  AMERIKA

Po kolapsu komunismu v roce 1989 se zrodily všelijaké teorie o příštím osudu světa. Francis Fukuyama předpověděl „konec historie.“ Samuel P. Huntington, významný vědec na Harvardově univerzitě, formuloval pravděpodobnější hypotézu o „konfliktu civilizací“, o svárech nikoliv převážně ideologických či ekonomických, ale o střetech kulturní povahy, o zásadním pojímání hodnot.

Nyní od teorie k praxi: 11.září 2001 Amerika poprvé na svém území zažila zásah, který si vyžádal dvakrát tolik obětí než 7.prosince 1941 způsobil japonský útok na Pearl Harbor. Stejný počet ztrát jako za celý nejkrvavější rok vietnamské války či za nejkrvavější den na americké půdě od doby občanské války. Tehdy, v roce 1862, v místě Antietam, v jednodenní bitvě 4.000 vojáků ztratilo život. Tentokrát, víc než 5.000 civilistů zahynulo během 100 minut. Ve World Trade Center, tomto nejznamenitějším symbolu globalismu, zahynuli občané 62 států, mezi nimi přes 300 Britů, víc než celkový počet britských obětí za celou dobu občanské války v Severním Irsku.

Na první straně The New York Times titulek ve velikosti, jaký jsem dřív nikdy neviděl, oznamoval U.S. ATTACKED. Národ se ocitl v bitvě s novým, zcela odlišným nepřítelem, nepředstavitelné se stalo skutečností. Jestliže lze civilní letadlo proměnit v řízenou střelu s tak katastrofálním dopadem, život společnosti bude permanentně poznamenán. „V průběhu několika hodin, Amerika se stala jinou zemí, natrvalo se rozloučila s devadesátými lety minulého století.  Došlo k jinému uspořádání hodnot,“ napsal vynikající komentátor Lance Morrow (týdeník Time, zvláštní vydání s datem osudného 11.9.01).

Zranitelnost USA, země natolik otevřené a přesnadno zneužívatelné, zaručovala pozitivní odpověď na otázku, že k takovému útoku bude muset dojít. Nevědělo se, kdy, a teď jsme se dočkali. Únosci, vrahové a sebevrahové se vyučili pilotnímu umění v amerických školách. („V minulosti jsme neškolili japonské kamikaze, kteří pak potopili 34 našich lodí a poškodili stovky dalších,“ utrousil televizní komentátor.) Zákon (Foreign Intelligence Surveillance Act, 1978) dosud zakazuje odposlouchávání jakýchkoliv komunikací na území USA a to i v případě osob, oprávněně podezřelých z páchání nepravostí. Čímž terorismus jistěže je: například podříznutí hrdla letušky, jak se právě 11.září stalo. (Bezprostřední reakce úřadů: zákaz prodeje nožů v letištních prostorách.)

Pět či méně teroristů, ozbrojených noži, ač i střepy rozbité flašky od piva by byly stačily, se zmocní obrovského letadla a promění ho ve velesmrtelný nástroj.  Metody z doby kamenné s použitím toho nejmodernějšího vynálezu, k čemuž lidstvo prozatím dospělo. Porovnejme s Pearl Harborem: tam Japonci k dosažení svého záměru použili 360 letadel z flotily šesti mateřských letadlových lodí, s doprovodem dvou bitevních lodí, tří křižníků a jedenácti torpédoborců. Teď stačí pár nožů a podříznutých hrdel.

Být teroristé pouhými psychopaty, problém by byl snáze řešitelný. Zejména, ale ne výlučně, v Izraeli se již věnovali studiím o jejich profilu : průměrný věk 18 až 24,  narozeni v chudobě, zpravidla poznamenáni osobní nepřízní až tragedií, přísní moralisté bez ponětí o ostatním světě. Korán sebevraždu zakazuje, ale oni svou smrt pokládají za mučednické hrdinství, k potěše Alláha a se zaručeným přednostním vstupem do ráje, místa věčných radovánek, s vínem, v pozemské existenci koránem zakázaným, a v objetí značného množství spanilých pannen, jimž se po milování jejich panentství automaticky obnoví.

Na dobrovolníky, kteří se zasloužili o masakr 11.září, tento stereotyp ale neplatí. Dospělejší věkem, s vyšším vzděláním a někteří i měli své rodiny. Tak či onak, tento druh teroristů nevydává ultimata, domáhá se nejen zničení, ale i demoralizace, nesnaží se pouze zničit životy a majetek, ale zejména hodnoty nenáviděné západní civilizace.

Jen co došlo k útoku na WTC (symbol globalizace, moci ekonomické) a na Pentagon (symbol moci vojenské), hned jsem zauvažoval, jak dlouho to potrvá, než údajně pokrokoví myslitelé vyrukují s omluvnými racionalizacemi, oním známým refrénem „ ano, ale“ - že sice nelze zcela souhlasit s metodami, ale nutno zvážit a případně ocenit jejich motivy, pochopitelné, oprávněné a vlastně i mravné – a tak se prokličkovat k závěru, že vina je vlastně oběť.

Nemusel jsem čekat dlouho. Ještě týž týden (16.9.01) německé noviny Welt am Sonntag uveřejnily úvahu amerického spisovatele Normana Mailera, autora jedné vskutku kvalitní knihy (román „Nazí a mrtví“), napsané před půl stoletím. Stejně jako Jindřích VIII se oženil šestkrát a zatímco Jindřich přikázal setnout hlavu své druhé manželce Anně, Mailer svou druhou manželku Adélu vlastnoručně pobodal nožem, a též si zabásnil, s veršem „Dokud používáš nože, všechna láska ještě není ztracena.“ Tentokrát doporučil, aby se jeho vlast zamyslela, proč tak velká část světa pokládá USA za utlačovatele tradic a kultury, proč útočí na jejich kořeny.

Řada západoevropských intelektuálů rovněž nelenila. Upozornili Spojené státy, že  jejich fyzická bezpečnost se nezlepší, pokud bude trvat chudoba ve světě. Trojice politologů na Katolické univerzitě v Lovani oznámila, že „Hrozí dnes reálné nebezpečí zjednodušeného nenávistného pohledu na celý rozvojový svět,“ a vyjádřili obavy, že se Spojené státy nebudou chtít zhostit své odpovědnosti (odpovědnosti!) vůči světu a zahledí se do své bolesti.“

Ani někteří čeští sametoví intelektuálové nezůstali pozadu. Apokalyptické inferno na Manhattanu charakterizuje Jakub Patočka, šéfredaktor Literárních novin, úspěšně jím předělávaných v ekologický věštník, jako „Výzvu pro intelektuály, aby se zamysleli nad tím, zda přece jenom není ta stávající praxe západní civilizace v některých ohledech neudržitelná.“ (TV 3, 11.9.). Odilo Štampach, což prý je nějaký bohoslovec, pochválil teroristy, že „Udeřili na symboly moci a arogance…Ta letadla nedopadla na galerie, opery, domky obyčejných lidí, vybrali si tyto cíle a tím chtěli něco říct. … Je to podnět k tomu, aby se tato civilizace zamyslela, co dělá špatně… Snažit se chápat motivy terorismu.“ (ČT, 12.9.), Náramně se rovněž vyjádřil ( v BBC, 12.9.) ex-Američan Erazim Kohák, filozof- humanista, že to byl útok na imperiální stránku americké mentality, útok na moc velkého kapitálu, útok na moc vojenskou, trest za podporu budování izraelských osad na palestinském území, atd., atd.

Nuže: americká vláda za tohoto prezidenta jakož i jeho předchůdců budování těchto osad nepodporuje, snaží se docílit naprostý opak.

USA darovaly chuďasům víc peněz a na své území jich přijaly víc, než všechny ostatní státy světa dohromady. O nevděčnou roli zbylého globálního policajta věru není zájem. Ovšem jsme tu v oné no-win situation: když se staráme (např.Bosna, kde by to Evropa bez amerického přispění nebyla vyřešila), je to imperialistické vměšování. Když se vměšovat nemíníme, je to důkaz neméně imperialistického, arogantního sobectví.

Vinit industriálně úspěšné státy za bídu v zemích, někdy až příliš lichotivě  charakterizovaných jako rozvojové, vyžaduje značnou dávku prostoduchosti, neinformovanosti či ideologické slepoty. Země tzv.Třetího světa nejsou chudé proto, že tzv. První svět je bohatý. Byly chudé vždycky a teprve jejich kontakt s industriálně vyspělým Západem začal vylepšovat jejich tristní úděl. Statistiky OSN uvádějí, že v druhé polovině 20.století počet hladových pozemšťanů klesl o víc než polovinu (z 45% na 18%). V Asii došlo k trojnásobnému zvýšení průměrné životní úrovně.

Pravidelně zjednodušované tvrzení o příčinách mezinárodního terorismu těžko obstojí při připomenutí této skutečnosti: V roce 1999, nejvíc teroristických útoků zažila nikterak přebohatá Indie. Ano, Indie.

Bin Ladin se zřídkakdy zmiňuje o palestinském problému. Jeho druh fundamentalistů rovněž není motivován frustracemi o existujícím nepoměru v životní úrovni zemí vyspělých a nevyspělých. Obviňují však Západ z odpovědnosti za selhávání  jejich vlastních společností, z nichž ani jedna arabská mohamedánská nebyla schopna užitečně se pohnout vpřed či aspoň uspořádat svobodné volby. Pokládají vliv Západu, ono nezadržitelné pronikání globalizace za nebezpečí, ohrožující jejich kulturu, starodávné mravy, náboženství, ba i jejich řeč. Takže vzhůru k  použití sebenásilnějších prostředků, to vše v sebeobraně a k větší slávě Alláha. I kdyby se podařilo Ameriku zcela vyhladit, zbýval by smrtelný nepřítel v podobě Západní Evropy, tam se pak trefit v Londýně, Paříži, Frankfurtu, zopakovat si nádhernou heroickou manhattanskou zkušenost.

A na adresu oněch myslitelů, doporučujících domluvu, smíření, nastavení druhé tváře: Bin Ladin a jeho organizace Al-Qaeda, zastřešující dost autonomně fungující filiálky ve zhruba šedesáti zemích, vyhlásili svatou válku, s tím, že je povinností každého muslima, ať by žil kdekoliv, zabít všechny Američany. Mně se nechce být zabíjen a nikterak se nemíním za svou zpupnost omlouvat přespříliš politicky pokrokovým myslitelům.

Víc než konflikt mezi civilizacemi se v této první důkladné krizi jednadvacátého století musí vyřešit konflikt uvnitř islámské civilizace, mezi obhájci pokroku  a těmi, kteří chtějí odputovat zpět do středověku a jeho mýtickým ctnostem.

Ještě zbývá řada témat. Co například podniknou Spojené státy na domácí frontě a jak si počnou v zahraničí s léčbou a chirurgickými řezy zbavit se terorismu, oprávněně charakterizovanému jako rakovina tohoto začínajícího století.

ZRANITELNOST  CIVILIZACE  ANEB  VÝMĚNA  ROLÍ  DAVIDA  A  GOLIÁŠE

V dopolednich hodinách slunného záříjového dne, seismografy v New Yorku zaznamenaly otřes o síle menšího zemětřesení. Fyzický a psychologický dopad na americkou společnost byl značnější. Domácí půda se stala bojištěm nového druhu války v novém století. Tisícové ztráty na životech za pár minut, miliardové hospodářské ztráty den co den, na mnohé měsíce v nedohlednu.

V Oklahoma City ke zničení federální budovy a mnoha životů stačila správná směs umělého hnojiva, nafty a něco chemikálií, k mání v malobchodu. Zničení dvou největších budov v New York City dovedla způsobit parta chlapíků s pomocí několika nožů. Mrakodrapy v plamenech, někteří zaměstnanci unikli usmažení skokem do hlubin, mrakodrapy se řítily, v sutinách našlo svou smrt též třista padesát požárníků. Příště mohamedánští prosazovatelé svaté války třeba uskuteční něco ještě zkázonosnějšího.

Za vietnamské války proti Američanům stál nepřítel s výhodou své anonymity. Přes den sedláček v černém pyžamu na poli s potahem vodních buvolů, po práci bojovník  s kalašnikovem. Tehdy však nebylo pochyb o jeho záměru vyhnat bílé ďábly a pustit se do budování socialismu (od něhož teď ustupuje, za pomoci zpět vábených amerických investorů). Nynější situace je však zapeklitější. Jak si počínat s teroristou, přijímajícím svou smrt jako dar, který ho přednostně odexpeduje k Alláhovi do ráje? Terorista nemá adresu a má výhodu iniciativy  kde, kdy a jak zasáhnout. Nepřítelem západní civilizace není  především ta která vláda či ten který diktátor, ale nenávist, s níž nelze vyjednávat a konejšit ji ústupky. Jediným požadavkem je zánik západní civilizace, údajně smrtelné to ohrožení tradičního islámského způsobu života. Požadavek je nesplnitelný, takže dochází ke konfliktu „kdo z koho“ a mír ještě dlouho nebude.

Vyhlášena fatwa s výzvou všem muslimům zabít všechny Američany. Ač počet úspěšných útoků neroste, počet obětí úspěšně přibývá – a to je zamýšlený cíl.  Zasažená, zraněná Amerika má před sebou úkoly snadno i méně snadno dosažitelné, jakož i takové, které by se mohly povést jen s notnou dávkou trpělivosti, imaginace a štěstí.  Napřed úkoly na domácí frontě: nedovolit, aby včerejší rozhodnutí rázně jednat se nerozmělnilo v zítřejší snahu nepříjemnosti odložit. Takové sklony potvrzují četné již precedenty.

Nejsnáze realizovatelné bude zavedení druhu bezpečnosti v letecké dopravě podle vzoru izraelského El Al, jehož ani jednoho letadla se nikdo nikdy nezmocnil, ač mnohá snaha tu věru byla. Na rozdíl od všeobecné praxe v Evropě, americká vláda prozatím přenechávala bezpečnost letišť jednotlivým leteckým společnostem, které pak uzavíraly smlouvy s privátními bezpečnostními firmami. Smlouvu získal ten, kdo byl nejlacinější a podle toho kvalita služeb bídně placeného personálu vypadala. Prozatím marné volání po převzetí odpovědnosti federálními orgány teď vyslyšeno bude, stejně jako znovuzavedení ozbrojeného doprovodu na palubě (tzv.sky marshals) a zabezpečení vchodu do pilotní kabiny.

Obtížněji se budou prosazovat opatření, která zvýší bezpečnost veřejnosti na úkor některých, až frivolně bezbřehých, přesnadno zneužitelných občanských práv, totiž instalace skrytých kamer, namátkové kontroly či ono údajně fašizoidní „profilování“, šmahem zatracované jako rasismus. Jestliže téměř či zcela výlučnými pachateli moderního terorismu namířeného proti západním zemím jsou mladí Arabové, budu se přece ohlížet po mladých Arabech a nikoliv po polynéských babičkách. To není rasimus, ale racionální, statisticky ověřená opatrnost. V této zemi většina veřejnosti dosud odmítá zavedení jednotných, celonárodních průkazů totožnosti. Technologie pokročila natolik, že na případnou national electronic identification card lze napěchovat spoustu užitečných informací, včetně otisku prstů majitele. American Civil Liberties Union (ACLU), organizace proslulá obhajobou nejabsurdnějšího zneužívání občanských práv ke škodě společnosti, se dostala do dočasné defenzívy.

Krokům ve správném směru brání nejen ultraliberálové, ale i ultrakonzervativci. Příklad: Jednou z potenciálně úspěšných forem boje proti teroristům je zasáhnout jejich kapsu, zjistit a zarazit přísun peněz.  Dosud se ale nedaří přesvědčit cizí banky, aby dovolily nahlédnout do svých knih o počínání podezřelých klientů.  Pokud by tyto banky ale měly pobočky v USA, mohlo by dojít k jejich postihu, nebýt jednoho senátora (Phil Gramm, Republikán z Texasu), který nadále tvrdí, že takový zákon by byl totalitarian.

Poté co vyhlásili fatwu nám, revanžujme se jim stejnou pozorností. Svého nepřítele je však především nutno znát. Odborníci odhadují, že precizně koordinovaný zásah 11.září si vyžádal aspoň dva roky plánování, na němž se podílelo aspoň sto lidí. Jak to, že CIA, FBI a další služby, s rozpočtem 30 miliard dolarů ročně, nic včas nezjistily? Důvodů několik. Nesmyslný zákon z roku 1978 (doba prezidenta Cartera) jim svázal ruce, důkladně podemlel morálku a efektivnost personálu. Spoléháním na elekronické zázraky se vše nevyřeší. I když z výše tisíce kilometrů lze přečíst nápis na krabičce sirek, nikterak to nepomůže proniknout do hlavy, do úmyslů majitele krabičky. Onen takzvaný humint (human intelligence), starodávná špionská praxe infiltrovat nepřátelské řady, se zanedbávala, vzdor výtečným výsledkům  kdysi s infiltrací Komunistické strany USA, v níž polovina členů pak byli agenti FBI.

Něco takového se ale tentokrát určitě nepovede. Teroristé jsou organizováni v malých decentralizovaných skupinkách, kde pojítkem je nejen fanatismus, ale i vazba rodinná či k témuž klanu. Vybaveni falešnými doklady totožnosti, kreditními kartami a značným množstvím peněz, v nepřátelském prostředí se po delší dobu usadí, žijí poklidným nenápadným životem, než po důkladné přípravě způsobí spoušť. Fundamentalisté se dostaví důkladně indoktrinováni. Primární lidský pud žít a život si udržet je u nich potlačen bažením po mučednictví s přednostní cestou do ráje. A pseudonáboženské fantazie mají svou přitažlivost. Západ nyní očekává od islámského duchovenstva efektivně zasáhnout proti nebezpečí takové infekce. Výsledky prozatím nejsou příliš valné.

Jestliže  terorista může způsobit Spojeným státům důkladnou škodu pouhým zakoupením letenky, smysl ztrácí původní strategická přednost Washingtonu utratit nespočetné miliardy dolarů, aby nad zemí vznikl ochranný štít proti nepřátelským raketám z neznáma. Je nutné přesvědčit svět, že tentokrát to Amerika myslí vážně, že už nebude pokračovat v Clintonově pouze reaktivní zahraniční politice na útoky teroristů (např. velvyslanectví v Keně a Tanzánii) odpovídat několika raketami a pak už nic, nebo ve větším konfliktu (Balkán) spoléhat jen na letectvo shazující bomby z bezpečné výše.  Zejména v nepřátelských řadách se uhnízdilo přesvědčení, že dekadentní Amerika není ochotna riskovat vlastní životy a proto jí lze  téměř beztrestně škodit.

Odborníci odhadují, že sympatie veřejnosti v arabském světě se mohou přiklonit tím či oním směrem, s pravděpodobností půl na půl. Je pak v evidentním zájmu Západu podpořit ty režimy a skupiny, které představa modernizace, globalizace neděsí. Bushova administrativa rovněž přišla s novinkou, poněkud připomínající leninské heslo „Kdo nejde s námi, jde proti nám.“ Sdělení, že v boji proti mezinárodnímu terorismu nelze být neutrální, dál sedět na dvou židlích,  že nelze již pokládat za spojence stát, jehož slova se s činy rozcházejí.

Není optimisty, který by věřil, že vytváření účinné koalice, která by případně měla vojensky zasáhnout na všemožných nepříjemných místech, bude snadný úkol. V roce 1842 z britské armády v počtu 17.000 mužů při ústupu z Kabulu zbyl na živu jen jeden jediný. Sovětská invaze, započatá  o vánocích roku 1979, trvala deset let a víme, jak skončila. Bush nemíní poslat do mimořádně nehostinného prostředí početné jednotky, vyzbrojené těžkou technikou. Roli artilérie nechť si vezme na starost letectvo.

Proč ale Afghanistán? Poněvadž poskytuje přístřeší multimilionáři revolucionáři jménem Osama bin Laden, jednomu z přemnoha synů saudského magnáta.(4 manželky, 52 dětí). Tento syn, narozen 1957, jako dvaadvacetiletý přišel si zabojovat do Afghanistánu a vítězství nad sovětskou armádou ho přesvědčilo, že svatí bojovníci jsou nepřemožitelní, že Bůh mu určil tuto životní dráhu zabíjet co největší počet bezvěrců. Teď když se americká veřejnost naučila zapamatovat jeho jméno, bin Laden byl povýšen do role globálního dirigenta zla, jímž on vzdor svým penězům a konexím nejspíš není. Například vlivná, výtečně informovaná publikace Jane´s Foreign Report (19.9.2001), s odvoláním na izraelskou vojenskou špionážní službu IMAD, uvádí jméno Dr.Ayman Al Zawahiri jako případného nástupce nemocného bin Ladena. Libanonec Iman Mughniyeh, šéf zahraničních akcí organizace Hizbullah, je pokládán za nejefektivnějšího genia mezinárodního terorismu, v porovnání s ním je prý bin Laden úplný školáček. „Na takové bastardy se nejde s armádou,“ citován je zkušený izraelský důstojník zvláštních služeb.

Třeba dojde i k použití zvláštních zbraní, například tzv. incapacitating gasses, plynu, který nepřítele dočasně oblouzní, připitomí, ale nezabije. Američané s tím již před řadou let dělali úspěšné pokusy. Vypustili plyn do vězeňské kobky surových vrahů a ti si po nadechnutí hačli na neexistující píseček, drželi se za ruce a radostně recitovali říkánky z dob mateřské školky. Posléze došlo k vynálezu laserové zbraně, dočasně oslepující nepřítele. Mezi dalšími sympatickými novinkami je zásah důkladně lepkavou pěnou, která nepřítele zaobalí, znemožní jakékoliv jeho počínání, aniž by mu permanentně ublížila. Z letadel lze rozprašovat účinná sedativa, infrasonickými vysilači přivodit zvracení a ztrátu kontroly stolice. (Představa nikoliv z afghánského scénáře: Briskně mašírující armáda a z arogantních agresorů se stanou nešťastně se ploužící, hanebně páchnoucí zoufalci – jak rajský pohled na takový svět!)

Zpráva dobrá: Rádiem lze vysílat matoucí rozkazy, letadly lze rušit televizní vysílání, nahradit ho vlastní propagandou, vyzývat lid, aby svrhl vládce. Vymazat jejich konta ve švýcarských bankách. Tak jako již existují mikroorganismy, konzumující rozlitou ropu, Pentagon pracuje na projektu přimět mikroby, aby požíraly elektronická vybavení. V laboratoři v Los Alamos, místa sestrojení první atomové bomby, vymysleli nepříjemnost ve velikosti kufříku, který vydává mocný elektromagnetický puls. Kufřík, propašovaný na nepřátelské území a pak aktivovaný před vyhlédnutým objektem (ministerstvo, banka, atd.) vymaže veškerá elektronická data, systém zkolabuje. Lze infikovat kompjútry nepřítele, zmást telefonní ústředny, načasovanými viry poplést železniční dopravu, vojenské konvoje, způsobit dopravní zácpy k nerozmotání.

Zpráva nedobrá: Tak jako nelze rozbombardovat  primitivní zemi zpět do kamenného věku, v němž už se beztoho nachází, nelze ničit elektroniku tam, kde neexistuje. Nelze efektivně zasáhnout teroristy, zalezlé v pouštních děrách, ale jsou to právě oni, kteří mohou snadno zasáhnout naši západní civilizaci, jak již mnohokrát prokázali.  Západ je ovšem značně zranitelný. Pár centimetrů sněhu pravidelně paralyzuje New York City, ale určitě neparalyzuje Sibiř. S použitím moderní technologie lze natropit hodně neplechy v peněžnictví, civilní dopravě, leckde. Hackeři z všemožných koutů světa se snaží proniknout do kompjútrů v Pentagonu a občas se jim to daří. Za války v Perském zálivu, skupina holandských hackerů nabídla své služby za milion dolarů Saddamu Husseinovi a on ke své škodě a k prospěchu Ameriky nabídku odmítl.

Na závěr zpráva úplně nejhorší, v podobě písmen ABC: válka atomová, biologická chemická. Teroristé mají výhodu iniciativy a volby prostředků. K totálnímu zničení na rozloze jedné čtvereční míle je třeba pěti kilogramů plutonia nebo osmi set kilogramů chemických látek, ale pouze osmi gramů anthraxu. Biologickou zbraň budou mít teroristé patrně nejradši. Bioterorismus před dveřmi.

ATLANTIC  LETTER  -  PEARL  HARBOR  NA KVADRÁT

Střední generace Američanů si přesně pamatuje, kde kdo byl, když se dozvěděl o zavraždění J.F.Kennedyho. Ti starší nezapomněli na onu neděli v prosinci roku 1941 a teď každý si bude pamatovat černé datum 11.září  2001, kdy došlo k útoku na vlastním území, s téměř trojnásobným počtem obětí, než způsobil japonský útok na námořní základnu Pearl Harbor. Tehdy to byli příslušníci branné moci, tentokrát ale ve World Trade Center, tomto nejznamenitějším symbolu globalizace, zahynuli civilisté, občané 62 států, mezi nimi přes 300 Britů, víc než celkový počet britských obětí za celou dobu občanské války v Severním Irsku.

Zničení dvou největších budov v New York City dovedla způsobit skupinka fanatiků, ozbrojených několika noži a schopných proměnit civilní letadlo v řízenou střelu s tak katastrofálním dopadem. Metody z doby nejmodernější a též té kamenné. Porovnejme s Pearl Harborem: tam Japonci k dosažení svého záměru použili 360 letadel z šesti mateřských letadlových lodí, s doprovodem dvou bitevních lodí, tří křižníků a jedenácti torpédoborců. Teď stačilo pár nožů a podříznutých hrdel. Mrakodrapy v plamenech, někteří zaměstnanci unikli usmažení skokem do hlubin, mrakodrapy se řítily, pohřbily tisíce obětí pod milionami tun sutin, vysoké vrstvy prachu pokryly ulice s potencí sopečného výbuchu, papíry z náhle neexistujících kanceláří odlétly přes řeku do vzdáleného Brooklynu, štiplavý pach zkázy po mnoho dní obtěžoval nozdry delegátů Organizace spojených národů v budově na 42.ulici Manhattanu. Světu a Americe se představil zcela odlišný druh nepřítele, nepředstavitelné se stalo skutečností. Život americké společnosti bude důkladně poznamenán, jeho hodnoty přetvořeny.

Proč ta nenávist vůči zemi emigrantů, výtvoru nespokojenců s evropským stavem věcí – s feudálním dědictvím, společenskou hierarchií, svázaností, nesvobodou? USA darovaly chuďasům víc peněz a na své území jich přijaly víc, než všechny ostatní státy dohromady. Lze se pokusit o odpověď odkazem na několikametrákovou gorilu,   soustředěnou na požírání banánů, zatím co okolí se soustřeďuje na počínání gorily. Touto zkratkovou metaforou politolog Michael Mandelbaum charakterizoval stav věcí ve světě s jednou zbylou supervelmocí. Není nic nevděčnějšího, než role zbylého policajta a hasiče světa. Washington ji přijal nikterak s nadšením, vědom si, že se tak dostává do oné no-win situation. Když se starat bude, dostane se mu obvinění z imperialistického vměšování. Když se vměšovat nebude, dodá tím důkaz o svém neméně imperialistickém, arogantním sobectví.

Evropa si nedovedla poradit s balkánským konfliktem ve vlastním sousedství a tak musela zasáhnout gorila, aniž by se jí dostalo příliš vděčnosti. Z nesnadného sdílení postele se slonem vznikají takové precedenty: stačí připomenout roli Ameriky za druhé světové války a její hodně nezištný přísun přemnohých miliard dolarů. Dodnes poskytuje víc peněz na zahraniční pomoc než všechny ostatní státy dohromady a těžko jí vyčítat, že vzdor nespočítatelným obnosům, obyvatelstvo v přemnoha končinách Třetího světa žije bídněji, než v dobách kolonialismu  Poskytnuté fondy příliš často pozřou neužitečné projekty nebo mizí na zahraničních kontech kleptokratů. Nepřekvapuje, že na dárce padá compassion fatigue - únava ze soucitu, stokrát nic umořilo osla. Rovněž netěší, že výše poskytované zahraniční pomoci bývá přímo úměrná intenzitě antiamerického postoje v mezinárodních organizacích. Pravidelně obdarovávaná Indie hlasuje v OSN proti USA v 80 procentech případů; Egypt, jemuž se rok co rok dostává pomlázky ve výši dvou miliard dolarů, hlasuje proti štědrému americkému strýčkovi ve dvou třetinách případů.

Washington se nepříliš úspěšně snaží ujišťovat, že v disharmonii mezi světem průmyslově vyvinutým a světem, jemuž se někdy až příliš lichotivě říká rozvojový, nejde o zero-sum game, hru, v níž jeden může zvítězit jen za cenu porážky druhého. Již přece by nemělo platit starozákonní pravidlo „oko za oko“, s výsledkem, že všichni účastníci konfliktu oslepnou. Afrika není chudá proto, že Amerika je bohatá. Byla chudá vždycky a teprve její kontakt s vyspělými státy začal vylepšovat její úděl.

Zamlouvá se mi hypotéza významného vědátora Samuela P.Huntingtona o konfliktu civilizací – o svárech nikoliv převážně ideologických či ekonomických, ale o střetech kulturní povahy, o zásadním pojímání hodnot. Dostaví se důkladně indoktrinovaní fundamentalisté, jejichž primární lidský pud žit, život si udržet, je u nich potlačen bažením po mučednictví a přednostním odexpedování k Alláhovi do ráje, místa věčných radovánek, s vínem, v pozemské existenci koránem zakázaným, a v objetí dvaasedmdesáti spanilých panen, ne více a ne méně, jimž se po milování jejich panenství automaticky obnoví.

Terorista nemá adresu a má výhodu iniciativy kde, kdy a jak zasáhnout. Nepřítelem západní civilizace není především ta která vláda či ten který diktátor, ale nenávist, s níž nelze vyjednávat a konejšit ji ústupky. Fundamentalisty vyhlášená svatá válka  nařizuje, že je povinností každého muslima, ať by žil kdekoliv, zabít všechny Američany. Proč USA, země šesti milionu muslimů, která se nejvíc zasloužila o záchranu albánských muslimů v Kosovu, co nejhlasitelněji protestovala proti ruskému tažení v Čečensku a dodnes je nejštědřejším poskytovatelem humanitární pomoci v Afghanistánu? Není to kvůli podpoře Izraele, o němž se bin Laden jen zřídka kdy zmiňuje. Tímto druhem fundamentalistů rovněž nezmítá frustrace při pomyšlení na nepoměr v životní úrovni zemí vyspělých a nevyspělých. Obviňují však Západ z odpovědnosti za selhávání jejich vlastních společností, z nichž ani jedna arabská mohamedánská nebyla schopna se užitečně pohnout vpřed či aspoň uspořádat svobodné volby. Pokládají vliv Západu, ono nezadržitelné pronikání globalizace, hrozící infekci demokratizace společnosti důsledně hierarchické, za nebezpečí tradiční kultuře, starodávným mravům, náboženství, ba i jejich řeči - proto ono nostalgické odhodlání odputovat zpět do středověku, k jeho mýtickým ctnostem. I kdyby se podařilo Ameriku zcela vyhladit, zbýval by smrtelný nepřítel v podobě Západní Evropy, tam se pak trefit v Londýně, Paříži, Frankfurtu a zopakovat si nádhernou heroickou manhattanskou zkušenost.

S islámskými extrémisty se na domácí půdě zachází různě. V únoru 1982 syrský prezident Hafez al-Assad se s nimi jednou provždy vypořádal totálním zničením a doslovným vyhlazením města jména Hama, jejich báze v zemi. Zabil jich odhadem 25 tisíc, od té doby byl pokoj od tohoto druhu fanatismu, aniž by ale poklesla vládní podpora jiných teroristických skupin, namířených proti Izraeli. Jiné arabské státy se s fundamentalisty dohodly nechat je na pokoji, pokud nebudou ohrožovat domácí stabilitu a své neplechy budou provozovat v zahraničí. A všude tam se oficiálně toleruje, ne-li přímo podporuje antiamerická propaganda, prezentující USA jako ultimální příčinu neřestí všeho druhu. Již vyrostly dvě generace cepované v takovém duchu.

Jak si teď po 11.září počínat? Příliš se nevyřeší bombardováním Afghánistánu zpět do kamenného věku, v němž už se teď beztoho nachází. Na domácí americké frontě nastanou změny, k nimž už mělo dojít dávno. Každoročně k těmto břehům dorazí miliony návštěvníků, vybavených časově omezeným vizem. Nikdo ale dosud kontroluje, zda kdy ze země odjeli. Dojde ke zvýšení bezpečnosti na úkor některých, přesnadno zneužitelných občanských práv: instalace skrytých kamer, namátkové kontroly a ono takzvané profilování, šmahem zatracované jako rasismus. Jestliže téměř či zcela výlučnými pachateli moderního terorismu v této zemi jsou mladí Arabové, dlužno se tedy ohlížet po mladých Arabech a nikoliv po polynéských babičkách. To není rasismus, ale racionální, statisticky ověřená opatrnost. American Civil Liberties Union (ACLU), organizace prosluslá obhajobou nejabsurdnějšího zneužívání občanských práv ke škodě společnosti, se dostala do dočasné defenzivy. Začínáme tady dávat přednost dočasnému omezení práv před permanentní ztrátou života.

Dosud jsme se ztrát v New Yorku nedopočítali. Při záchranných pracích zahynulo přes 350 požárníků, přibyly tisíce sirotků, naprostá většina obětí z WTC nebyla nalezena. Patrně jsou mezi nimi i někteří absolventi naší univerzity. Ano, teror se teď zabydlel na této půdě, Amerika  se přizpůsobuje a rovněž i mění.

PODSTATNÁ  ZMĚNA  POLITICKÉHO  POČASÍ

Čtyři roční období v naší části Ameriky jsou vlastně jen tři: jaro v New Yorku nemáme. Nepříjemné lezavé zimy s náhlým návalem sněhu, občas odstartujícím dopravní kalamitu, spěšně přecházejí v horké, protivně vlhké léto. Ale začátkem září nám tu začíná náramný podzim, jemuž se říká Indiánské léto - příroda zbarvená do kýčovité nepravděpodobnosti, na podívanou se sjíždějí turisté zdaleka.

Řadu roků strávených v kaňonech New York City, v této údajné Sodomě a Gomoře přemnohých neřestných výstřelků a adrese víc než stovky národností, jsem se nepřichomýtl ani k jednomu porušení zákona. S velkým násilím nám seznamovala media, zejména reportážemi z Blízkého východu, Severního Irska, Východního Timoru, Čečenska, Rwandy. Vzdálené krutosti jsou vnímány nedostatečně, jsme tu bezpečně za mořem, naposled tu cizáci v britských uniformách působili neplechu začátkem devatenáctého století.

V úterý 11.září  prvního roku nového tisíciletí, na  první straně The New York Times vévodila zpráva o primárkách, které se měly konat toho dne (úterý je tradičním dnem všech voleb, nevím proč): „Kampaň vrcholí, voliči už slyšeli všechno.“ Mezi  dalšími novinkami na první straně byla zpráva o školách středního stupně, potýkajících se s výstředním oblečením žákyň, a pak i oznámení z Kanady, že učitel Dolan Critton, kdysi černošský revolucionář, bankovní lupič a únosce letadla, byl konečně, s třicetiletým zpožděním, lapen. Usvědčil ho otisk prstů na plechovce od limonády. Čili témata: demokracie, dekadence, terorismus.

A za pár hodin onoho slunného záříjového dne, jen co došlo k otevření prostor, kde odevzdat hlasy, došlo i ke zrušení tohoto demokratického procesu jakož i mnohého jiného. World Trade Center, největší kolos budov v New Yorku, zmizel a v sutinách kromě přemnoha pohřbených životů zůstaly i balíky ještě neroztříděných novin. Příští den na první straně NYT titulek ve velikosti, jaký jsem dřív nikdy neviděl, národu a světu oznamoval: U.S. ATTACKED. Nepředstavitelné se stalo skutečností.

Na univerzitě mi zvoní telefon, že letadlo vrazilo na do severního dvojčete WTC. Nějaký hlupák s mrňavou cessnou zabloudil v mracích, napadlo mě. Jenže to byl velký boeing za perfektní viditelnosti a za patnáct minut další boeing zasáhl druhé dvojče. To už nebylo pouhé neštěstí, ale záměrný útok – terorismus v novém provedení. Jestliže lze civilní letadlo proměnit v řízenou střelu s tak katastrofálním dopadem, život společnosti bude notně poznamenán. A pozměněn. “V průběhu několika hodin, Amerika se stala jinou zemí, natrvalo se rozloučila s devadesátými lety minulého století. Došlo k jinému uspořádání hodnot,“ napsal vynikající komentátor Lance Morrow (týdeník Time, zvláštní vydání s datem osudného 11.9.01).

V 8 hodin 48 minut zásah do 96. až 103.poschodí severního dvojčete, v 9 hodin 6 minut do 87. až 93. poschodí jižního sourozence. Titanic se potápěl téměř tři hodiny, tyto velemrakodrapy se za obrovského hřmotu a třasu sesuly za necelé dvě hodiny. Ocelová kostra neodolala žáru o intenzitě 1.500 stupňů Fahrenheita, rozdmychanému desetitisíci galonů benzinu. Karcinogenní a proto již nepoužívaný asbest by byl proces zpomalil, ale neodvrátil.

Téměř trojnásobný počet obětí než jaký způsobil útok na námořní základnu Pearl Harbor 7.prosince 1941. Tehdy Japonci použili 360 letadel z flotily šesti mateřských letadlových lodí, s doprovodem dvou bitevních lodí, tří křižníků a jedenácti torpédoborců. Teď stačilo pár nožů a podříznutých hrdel. Metody z doby nejmodernější a též té kamenné. Tehdy to byli příslušníci branné moci, tentokrát ve WTC, tomto nejznamenitějším symbolu globalizace, zahynuli civilisté, odhadem jen polovina z nich Američané, druhá polovina příslušníci 65 různých národností. Za necelé dvě hodiny víc životů ztraceno než za rok ošklivého válčení ve Vietnamu. Nejkrvavější den na americké půdě od dob občanské války před téměř sto padesáti roky, ještě dřív, než u Hradce Prusové potřeli vojska Franz Josefa. Finanční firma Marsh and McClennan, jejích 700 zaměstnanců zmizeno, ztraceno. Z tisíce zaměstnanců firmy Cantor Fitzgerald jich přežila čtvrtina. Mnozí z nepřeživších ještě stačili zatelefonovat a rozloučit se s rodinami.

Chladnokrevný statistik usoudí, že to vlastně dopadlo zázračně dobře: z odhadovaného počtu 50.000 osob ve WTC, téměř 90 procent se jich zachránilo. Nespočetné příklady hrdinství a nikoliv surového sobectví, kdy každý jen na svou pěsť, zachraň se kdo můžeš. Slavný zoolog Stephen Jay Gould pak komentoval, že dobrých lidí je stokrát víc než těch zlých, i když ti zlí se dovedou dopouštět zločinů obrovského rozsahu – ona Great Assymetry (NYT, 26.9.01). Annu Prosserovou přivezl výtah k jejímu pracovišti na 90.poschodí tři minuty před explozí, než letadlo vrazilo do několika poschodí těsně nad tím jejím. Sražena k zemi, prach jí zabraňoval dýchat, téměř již v bezvědomí a teď žije jen proto, že nějací zachránci se jí ujali. Úřednici na berlích  na 64.podlaží vzal do náruče a po přemnohých schodech odnesl do bezpečí člověk, o němž pouze věděla, že jeho křestní jméno je Louis. Zatímco stovky prchaly po schodech dolů, opačným směrem se drali požárníci zachraňovat zraněné a uvíznuvší. Mezi hlouposti mé generace v dávných dobách mládí patřil i posměch pro hasiče, údajně směšné postavičky. Teprve v Americe jsem se naučil oceňovat jejich statečnost. Elitní jednotky, nasazené k evakuaci, se bez váhání hnaly vpřed a když došlo ke kolapsu budov, 350 jich zahynulo v sutinách - třicekrát víc, než kdy dřív si bylo vyžádalo to největší neštěstí v metropoli. Noviny uveřejnily fotografie všech těchto mladých mužů jakož i jejich zahynuvších velitelů již pokročilejšího věku.

Většina přeživších jen bezcílně civěla. I policisté měli potíže potlačovat slzy a mnozí odmítali mluvit. „Nedívejte se před sebe!“ kdosi přikázal. Z výše totiž padali lidé. Někteří dobrovolně, aby skokem unikli usmažení. Svědci zahlédli muže a ženu, držící se za ruce při odchodu na věčnost. Pak byli i ti, které tlak vyrazil oknem do hlubin. Přilétala též jen torza, jednotlivé údy, urvané hlavy. Raději se tedy nedívat, aniž se ale dal odvrátit zvuk dopadu dalších a dalších obětí. Apokalyptické obrázky, hodné Hieronyma Bosche.

Bob Garrard pracoval pro IBM na 97.poschodí. Zmeškal vlak, přijel hodinu později a proto žije, na rozdíl od svých kolegů. Úřednici Kathleen Dandy zachránila život její zdlouhavě si počínající kadeřnice, takže se pak nemohla dostat na již neexistující 99.poschodí. Programátor Rajesh Trivedi pravidelně začínal na 80.poschodí již v sedm hodin ráno. Rodiče dávají dítětem život, tomuto rodiči život dalo jeho dítě, jež musel jít doprovodit do školy. Tisíce dětí, jež rodiče do školy nedoprovodili, se staly truchlícími, desorientovanými sirotky.

Kromě dvojčat WTC se též zřítilo sedm velebudov a další se dočkají demolice pro svou neobyvatelnost. Milióny tun sutin, popel pokryl ulice s potencí sopečného výbuchu. Hřbitov u katedrály svatého Jakuba tak získal čtvrtmetrovou podušku. Šedivá vrstva pokryla přeživší, kteří tak nabyli podoby bloumajících přízraků. Milióny poletujících papírů z již neexistujících kanceláří se zasloužily o dojem sněžné vánice. Doklady pominutelné i veledůležité, se rozlétly a mnohé dolétly přes řeku do Brooklynu.

Poničená, zpřevrácena vozidla policejní, nemocniční, hasičská, některá se stále blikajícími světly a zvuky marně se dovolávajícího dispečinku. Náhlá tma o polednách, kouř, připomínající atomový výbuch, se najednou začal hnát ulicemi a dobíhat marně prchající lidi – scéna jak ze sci-fi filmu. Na několik kilometrů vzdálené Broadwayi, smršť měla ještě dost síly, aby srazila kohokoliv cestou, těla padala jedno přes druhé a nevypadalo to, že by všichni takový střet ve zdraví přežili. Štiplavý pach zkázy po mnoho dní obtěžoval nozdry delegátů Organizace spojených národů v budově na První avenue u 42.ulice. Rada bezpečnosti pak se vzácnou jednomyslností odhlasovala svůj nesouhlas s terorismem. Však OSN svou prapodstatou přeje globalizaci, nevyhnutelnému trendu s přemnoha explozivně si počínajícími odpůrci. Na Manhattanu, od 14.ulice až dolů ke konci ostrova,   převládalo dřív zcela neznámé ticho. Bohémská Greenwich Village nabyla podoby vesnice před vynálezem automobilu. Pouze část Chinatownu projevovala známky života.

Všechny nemocnice měly pohotovost, připraveny zvládnout přísun s použitím triády: pominout ty, kteří přežijí, a rovněž ty, jimž již není pomoci, a soustředit se a zraněné, u nichž okamžitý lékařský zásah  může docílit záchranu života. Dobrovolní dárci krve museli čekat hodiny, než na ně přišla řada. Drama s původním návalem práce však brzo pominulo: nebylo koho zachraňovat. Místo předpokládaného návalu zraněných, druhý den po útoku se již nepodařilo nikoho živého vyprostit.

Všechny nemocnice obléhali tazatelé, pátrající po rodinných příslušnících. Ukazovali, přišpendkovali fotografie, s prosbou pro informaci. Naprostá většina pohřešovaných zůstává pohřbena v sutinách, pod více než miliónem tun betonu a železa. Tisíc osob pracuje čtyřiadvacet hodin denně, mocné exkavátory s nůžkami o délce téměř třiceti metrů přestřihují traverzy a kolona speciálních vozů odváží náklad na místo, kde odpad bude podroben důkladné inspekci. Odhaduje se, že takto se bude muset pokračovat jeden celý rok. Laboratoře, od New York až po tři tisíce kilometrů vzdálené Salt Lake City, pracují na zkouškách DNA identifikace. Starosta Giuliani nařídil vydávat pozůstalým úmrtní listy i tehdy, když tělo nebylo nalezeno, a k tomu hromádku sutě z místa tragedie.

Tisícové ztráty na životech za pár minut, miliardové hospodářské ztráty den co den, na mnohé měsíce do nedohledna. S výjimkou zbrojního průmyslu utrpěla všechna odvětví, zejména letecká doprava, turismus, pojišťovnictví. PHYSICAL AND PSYCHOLOGICAL PARALYSIS OF THE NATION tvrdily novinové titulky, zatímco se země začala až neuvěřitelně vzpamatovávat hned od prvního dne. Totálně zničená komunikační síť byla zakrátko v provozu. Firmy, jejichž prostory byly smeteny a většina zaměstnanců zahynula, znovu fungují. Tak komplikovaný kolos jako je burza na Wall Streetu, během jednoho týdne znovu zahájila. Druhý den po útoku jsem si chtěl ověřit stav věcí a zatelefonoval jsem k instituci, která na Manhattanu se stará o můj penzijní fond. (Na rozdíl od Kanady a evropských zemí, zde si  každý z nás rozhoduje, jak s fondem nakládat, takže z toho nezřídka plyne penze, převyšující i ten nejvyšší plat v dřívějších letech). Okamžitě jsem dostal spojení, zařídil svou záležitost a zeptal se, v jakých že podmínkách se jim teď pracuje. Prý dobře, ochotně odpověděla slečna, pracující v kanceláři v Denveru, v hodně vzdáleném státu Colorado. Firmy, které ztratily polovinu či i víc zaměstanců, pokračují z Londýna a dalších zámořských adres. Další výhoda globalizace v těchto nesnadných podmínkách.

Národ v rychlém sledu absolvoval několik fází: napřed šok, pak realizace, že je to válka a že jsme patrioté, s vědomím solidarity a faktu, jak v tomhle jsme teď všichni stejně, bez ohledu na barvu kůže či obsah peněženky. V New Yorku, kam téměř polovina (42%) z jiných zemí přišla, najednou každý byl ochotným bratrem. Ovšem, tak zázračné transformace mívají krátkou životnost, jak lze potvrdit českou zkušeností.

Proč útok právě na Ameriku, ptali se ti, na něž bylo právě útočeno. Poskytli jsme a stále poskytujeme chudým ve světě víc pomoci, než kdokoliv jiný. Když jsme teď tou jedinou zbylou supervelmocí, o nevděčnou roli zbylého globálního policajta věru nestojíme. Když se staráme, jako například v Bosně a Kosovu, kde by to Evropa bez našeho přispění nebyla vyřešila, jsme obviňováni z imperialistického vměšování. Když se vměšovat nemíníme, je to důkaz neméně imperialistického, arogantního sobectví.

V Čečensku střílí Rusové, ale jsou to muslimští fundamentalisté, kteří obviňují ze zločinu nikoliv Moskvu, ale Washington, že tamějšímu násilí nezabrání. Egypt od nás ročně dostává pomlázku ve výši 2.7 miliard dolarů. Výše poskytované zahraniční pomoci bývá přímo úměrná intenzitě antiamerického postoje. Pravidelně obdarovávaná Indie hlasuje v OSN proti USA v 80 procentech případů, stejně jako Castro, jemuž se nelze divit. Amerika je dodnes největším poskytovatelem humanitární pomoci v Afghanistánu.

Američané - jen 4 procenta pozemšťanů – pravidelně posbírávají 70 procent Nobelových cen. Země, která slovy francouzského myslitele přešla z barbarství hned do dekadence, teď dominuje v přemnoha sférách počínání a výsledkem je obdiv a též závist, přecházející v zlost a nenávist. S ní ale nelze vyjednávat a konejšit ji ústupky. Záměrem je zánik západní civilizace, údajně smrtelné to ohrožení islámských hodnot. Fundamentalisté  mají v strach z modernizace, pronikání globalizace, hrozící infekcí tradiční kultuře, starodávným mravům – proto ono nostalgické odhodlání odputovat zpět do středověku k jeho mýtickým ctnostem. Westoxication v představách ajatoláha Chomejniho, který Ameriku přejmenoval nejen na Velkého Satana, ale i na Nové Barbarství, vysávající vitalitu islámu. Amerika je nejen nepřítelem všech mohamedánů, ale i Boha. Je obviňována z odpovědnosti za selhávání jejich vlastních společností, z nichž ani ta jedna mohamedánská nebyla schopna užitečně se pohnout vpřed. Vědomí jejich vlastní impotence, bažení po obraně „muslimské důstojnosti,“ vyhlášení svaté války bezvěrcům.

Významný časopis The Economist už před časem (srpen, 1994) uveřejnil podrobnou analýzu, k podpoře eventuality vzniku války mezi světem islámu a světem západním. I kdyby se podařilo Ameriku zcela vyhladit, zbýval by smrtelný nepřítel v podobě Západní Evropy, kam by pak bylo třeba se trefit, v Londýně, Paříži i Frankfurtu si zopakovat nádherný heroický výkon na Manhattanu. Nepříjemně pravděpodobnou se stává hypotéza Samuela P.Huntingtona, významného vědce na Harvardově univerzitě, o „konfliktů civilizací,“ o svárech nikoliv především politických či ideologických, ale o střetech kulturní povahy, o zásadním pojímání hodnot.

Tento druh teroristů nepostrádá na různorodosti. Jsou mezi nimi jak chuďasové z bídných vesnic, tak synkové z bohatých rodin, primitivní negramotové i vzdělanci, všichni však důkladně indoktrinovaní fundamentalisté, jejichž primární pud žít, život si udržet, je u nich potlačen bažením po mučednictví a přednostním odexpedováním k Alláhovi do ráje, místa věčných radovánek, s vínem, v pozemské existenci koránem zakázaným, a v objetí dvaasedmdesáti spanilých panen, ne více a ne méně, jimž se po milování jejich panenství automaticky obnoví. Osama bin Laden se pokládá za moderní verzi muslinského vojevůdce Saladina, osvoboditele Jeruzaléma, přemožitele Křižáků. Jeho současná výzva ke všem mohamedánům zabít všechny Američany neposkytuje příliš příležitosti k mírumilovnému vyjednávání.

Co tedy dělat – otázka téměř leninská. Už před časem bývalí senátoři Gary Hart a Warren Rudman, jménem komise, zabývající se národní bezpečností, upozorňovali na značnou nepřipravenost a zranitelnost této země, na chabou koordinaci federálních služeb F.B.I., C.I.A. a I.N.S. (Immigration and Naturalization Service), na díry v zákonech. Příklad jednoho takového lajdáctví: ročně do USA přijedou milióny návštěvníků s turistickým, studijním či jinak dočasným vizem, a nikdo se pak už nestará, zda ze země odjeli. Toho též využili bin Ladenovi teroristé. Teprve teď se dělají kroky kontrolovat bankovní pohyby a přísun jejich peněz.

Teroristé docílili mnohé, ale jeden dopad jim určitě bude k neprospěchu. Sjednotili národ (aspoň dočasně sjednotili) a značně rehabilitovali pocit vlastenectví. Černý den 11.září umožnil i liberálům, aby mohli odložit zábrany a hlásit se k patriotismu, který byl téměř výlučnou doménou modrých límečků. Dokonce i většina intelektuálů se již nestydí být americkými vlastenci. Vlajky s hvězdami a pruhy teď všude vlají a je jich dokonce takový nedostatek, že šanghajská firma Mei Li Hua Flags v dosud oficiálně komunistické Číně teď narychlo vyřizuje obrovskou dodávku. V Hamburgu, donedávna adresy několika těchto teroristů, německý hudební skladatel Karl Stockhausen za svou nehoráznou charakterizaci útoku 11.září jako „největšího uměleckého díla“ se k nemilému překvapení dozvěděl, že připravovaný koncert s jeho dílem se tímto ruší.

Z médií v arabských zemích se dozvídáme, že útok na Ameriku provedli sionisté, aby očernili muslimy, kteří by přece nebyli schopni něco tak brilantně organizovaného provést – neúmyslný to kompliment schopnosti úhlavního nepřítele. Světu též přednesena verze, že pachatelelem byl sám prezident Bush, v úsilí si vylepšit své politické postavení. Někteří američtí myslitelé nezůstávají příliš pozadu. Tak jako už v minulosti vyrukovali s omluvnými racionalizacemi, oním známým refrénem „ano, ale“ – že sice nelze zcela souhlasit s metodami, ale nutno zvážit a případně ocenit  motivy teroristů, pochopitelné a vlastně i mravné, a tak se prokličkovat k závěru, že vina je vlastně oběť. Přespříliš pokrokové hlavy evropské a též i české se rovněž připojily.

I na naší univerzitě se již pořádaly ideologické seance téhož druhu. Dostalo se jim víc mediální pozornosti, než zprávě, že World Trade Center poskytlo zaměstnání 300 (třem stovkám) našich graduantů, takže už třeba nejsou mezi živými, zásluhou oněch usilovatelů o lepší, mravnější svět.

Nutno se teď potýkat se zcela jinou odrůdou války, kterou nerozhodne standardní utkání na bojišti. Jak se zachovají ty islámské státy, o nichž se někdy až příliš lichotivě tvrdí, že jsou moderate? Na odhady forem, průběhu a trvání konfliktu s fundamentalisty není v této publikaci dostatek místa a rovněž chybí dostatek prorocké imaginace.

Ota Ulč

CO  ZEJMÉNA  POHÁNÍ  MOHAMEDÁNSKÉ  FUNDAMENTALISTY : POPUD  K DISKUZI

Na univerzitě, kde už se dlouhá leta vyskytuji, jsem zažil přemnohé seance v podobě tzv. teach-in - ideologických školení či, přesněji, vyztužování vyznavačů téže politické linie. Ať už protesty proti vietnamské válce nebo proti jihoafrickému apartheidu a pramálo tehdy vadilo, že rozhořčení debatéři si občas pletli Mandelu s Mengelem. Začátkem devadesátých let, profesoři tuze protestovali proti záměru vyhnat Saddama Huseina z Kuvajtu. Give a peace a chance! skandovali, mírumilovně se nedotknout diktátora-agresora a tak mu poskytnout dost času k dohotovení atomové bomby. (Odhaduje se, že započít válka o tři měsíce později, záměr by se mu byl podařil.) Tentokrát titíž ultrapokrokoví ideologové preventivně protestovali proti eventualitě, že stát by třeba podnikl nějaké podstatné kroky proti organizátorům útoku na manhattanské World Trade Center. V něm také pracovali naši graduanti. Z odhadovaného počtu tří set bývalých studentů, počet přeživších ještě není znám a místní novináře snad zajímal míň, než profesorské interpretace přičin katastrofy.

Vysvětlení přece jednoduché: protest proti nespravedlivému rozdělení světských statků. Třetí svět je chudý, protože První svět a Amerika zejména, se topí v bohatství. A  proč neignorovat neoddiskutovatelnou skutečnost, že ony země, jimž se někdy až příliš lichotivě říká „rozvojové,“ byly chudé vždycky a teprve jejich kontakt s industriálně vyspělým Západem jim poskytl podmínky k vylepšení jejich údělu. Z devatenácti sebevrahů, strůjců velezkázy 11.září 2001, většina pocházela z privilegovaných saudských a egyptských rodin, zvyklých na pohodlný život a pramálo trápených bídou většiny soukmenovců.

Neméně zatracování v intelektuálních kruzích, zejména západoevropských, se dostává Americe kvůli její zahraniční politice jako jediné zbylé supervelmoci ve světě. Washington o nevděčnou roli zbylého globálního policajta věru nestál, však se tak dostal do oné no-win situation: když se staral, jako například v Bosně, kde  Evropa nebyla schopna ani ochotna konflikt ve svém sousedství vyřešit, bylo to americké imperialistické vměšování. Když se Washington vměšovat nemíní, je to důkaz neméně imperialistického arogantního sobectví. (Nemyslím, že by se měl příliš podceňovat stále přítomný, a předpokládám, že v budoucnu sílící vliv amerického izolacionalismu. Vtaženi jsme byli do dvou světových válek, stálo nás to mnoho životů a obrovské množství peněz, a válečné střety, do nichž nám nic není, ve všelijakých variantách nadále pokračují, což my to máme zapotřebí? Přibývá takových hlasů v Kongresu, jehož většina členů nevlastní cestovní pas, poněvadž nevidí důvod, proč by se měli někam harcovat. Globalizace, jakkoliv nevyhnutelná, je proti srsti tvorům na hodně si vzdálených pólech ideologického spektra.)

Proč tedy útok proti Americe, která se na Balkáně angažovala na obranu Muslimů, která se postarala o vypuzení Husseina z okupovaného muslimského Kuvajtu? Humanistická pokroková levice si libuje v příjemných pocitech oné Schadenfreude, že zraněna byla země, jež tolik vyniká. Američané – jen čtyři procenta pozemšťanů – pravidelně posbírávají 70 procent všech Nobelových cen. Země, která slovy francouzského myslitele přešla z barbarství hned do dekadence, teď dominuje v přemnoha sférách počínání a výsledkem je obdiv a též závist, přesnadno přecházející v zlost a nenávist.

Ajatoláh Chomeini přejmenoval Ameriku nejen na Velkého Satana, ale i na Nové Barbarství, vysávající vitalitu islámu. Je nejen nepřítelem všech mohamedánů, ale i Boha. Je obviňována z odpovědnosti za selhávání jejich vlastních společností, z nichž ani jedna ta mohamedánská nebyla schopna užitečně se pohnout vpřed. (Příklad: Jižní Korea, země bez ropy, kterou by těžili cizinci a domorodci si pěchovali měšce.V polovině 20.století země stále chudičká, dnes hospodářsky a politicky úspěšnější než celý mohamedánský svět dohromady.) Po řadu století byl islám centrem světa, dominoval v podstatné části Asie a středověké Evropy. Poté však došlo k pozvolnému či i spěšnému úpadku, korunovaného rozpadem otomanské říše, Vědomí vlastní impotence vede k volání po obraně „muslimské důstojnosti,“ vyhlášení svaté války bezvěrcům, způsobit zánik západní civilizace, údajně smrtelného to ohrožení islámských hodnot. Fundamentalisté mají strach z modernizace, pronikání globalizace, hrozící infekcí tradiční kultuře, starodávným mravům. Proto ono urputné nostalgické odhodlání odputovat zpět do středověku k jeho mýtickým hodnotám. Osama bin Laden, který se pokládá za moderní verzi muslimského vojevůdce Saladina, osvoboditele Jeruzaléma, přemožitele Křižáků,  vyzývá všechny mohamedány zabít všechny Američany, což pak neposkytuje příliš příležitostí k mírumilovnému vyjednávání. „Naše náboženství je v nebezpečí, na nás útočí křesťané a židé, je to válka nás věřících proti nevěřícím,“ taková jsou nejen bin Ladenova slova. Náboženský náboj tohoto konfliktu je očividný.

Stejně očividná je váhavost, nechuť Západu tuto skutečnost nahlas vyslovit. „Je to náboženská válka,“ je název pojednání významného publicisty Andrew Sullivana v The New York Times Magazine (7.října 2001), válka islámských fundamentalistů nejen proti křesťanství a židovství, ale především proti jakémukoliv druhu svobodného, pluralistického myšlení. Američtí představitelé a prezident George W. Bush zejména, se s citací příslušných pasáží z Koránu snaží přesvědčovat veřejnost o zásadně mírumilovné podstatě islámu. Korán ale také obsahuje nejeden příkaz intolerance, nesmiřitelnosti vůči nevěrcům, pobít, porubat je, zejména, když se dostanou do podezření, že by mohli svět islámu ohrozit. Což ovšem je dnešní případ. V islámu náboženská tolerance byla podmíněna vlastní mocí. Když tato moc mizí a převládá představa, že síla bezvěrců, neznabohů roste, jejich satanská chapadla (Coca-Cola, McDonald´s, Hollywood, miniskirts a veletucty dalších hrůz) se roztahují, možné jsou jen dvě odpovědi: buď kapitulace nebo řízný protiútok. Ten tu teď máme.

Bitva epických rozměrů tak vzplála. Prozatím jen Irán a Afghanistán okusily horory revolučního fundamentalismu. Máme tu co dělat s novou verzí totality, s novou verzí války jen částečně studené. Doufejme, že dopadne stejně příznivě jako předchozí válka zcela studená.

K O N E C

NOVÁ  VERZE  TOTALITY  A  VÁLKY

V ranních hodinách slunného záříjového dne roku 2001, seismografy v New Yorku zaznamenaly otřes o síle menšího zemětřesení. Fyzický a psychologický dopad na americkou společnost byl značnější. Třikrát víc ztrát na životech než 7.prosince 1941 způsobil japonský útok na Pearl Harbor s použitím 360 letadel z šesti letadlových lodí, s doprovodem dvou bitevních lodí, tří křižníků a jedenácti torpédoborců. Teď stačilo pár nožů a podříznutých hrdel. Kombinace praktik z doby nejmodernější a též té kamenné: nepředstavitelné se stalo skutečností. Jestliže lze civilní letadlo proměnit v řízenou střelu s tak katastrofálním dopadem - tisícové ztráty na životech za pár minut, miliardové hospodářské ztráty den co den, na mnohé měsíce do nedohledna - život americké společnosti bude permanentně poznamenán. Domácí půda se stala bojištěm nového druhu války. „V průběhu několika hodin, Amerika se stala jinou zemí, natrvalo se rozloučila s devadesátými lety minulého století. Došlo k jinému uspořádání hodnot.“ [1]

Pokrokoví intelektuálové nelenili s předložením vysvětlení nového stavu věcí: příčinou je chudoba. Zatím co země v Africe a Asii strádají, západní země a America především nemravně sobecky tyje z bohatství. A je to. Vinit industriálně úspěšné státy za bídu v zemích, někdy až příliš lichotivě charakterizovaných jako rozvojové, vyžaduje značnou dávku prostoduchosti, neinformovanosti či ideologické slepoty. Země tzv.Třetího světa nejsou chudé proto, že tzv.První svět je bohatý. Byly chudé vždycky a teprve jejich kontakt s hospodářsky vyspělým Západem začal vylepšovat jejich truchlivý úděl. Statistiky OSN uvádějí, že v druhé polovině 20.století počet hladem trpících pozemšťanů klesl o víc než polovinu, a v částech Asie došlo k trojnásobnému zvýšení průměrné životní úrovně. Zlepšení, které dosáhl Západ během jednoho století, se tam uskutečnil během jedné generace (leta osmdesátá a devadesátá). Jižní Korea, v polovině 20.století země poničená válečným řáděním a nikterak oplývající ropou, kterou by pod povrchem objevili a pak těžili cizinci, načež si domorodci mohli pěchovat měšce, si dnes politicky a hospodářsky počíná úspěšněji než všechny mohamedánské země dohromady. Kdyby chudoba byla tou primární líhní mezinárodního terorismu, většina sebevražedných útočníků 11.září 2001 by byla přišla z Afriky, bídných pouštních pseudostátů jako třeba je Burnina Faso, a nikoliv z bohaté Saudské Arábie, z privilegovaných rodin, zvyklých na pohodlný život a pramálo trápených bídou v okolí. [2]

O nevděčnou roli zbylého globálního policajta a hasiče se Amerika věru neucházela. Není o co stát v oné vyloženě no-win situation: když zbylá supervelmoc zasáhne, jako například v Bosně, kde Evropa nebyla schopna ani ochotna konflikt ve svém sousedství vyřešit, je to americké imperialistické vměšování. Když se Washington nevměšuje, je to důkaz neméně imperialistického arogantního sobectví. V Čečensku střílí Rusové, ale muslimští fundamentalisté obviňují nikoliv Moskvu, ale Washington, že tamějšímu násilí nezabrání. Fundamentalisté obvinili USA ze zabíjení bosenských muslimů Srby, poněvadž OSN uvalilo embargo na dovoz zbraní do Bosny, které trvalo až do roku 1994. Nikterak Američanů nepomůže, že se na Balkáně angažovali na obranu muslimů, že se postarali o vypuzení Saddama Husseina z jím okupovaného muslimského Kuvajtu.

USA darovaly chudým státům víc peněz a na své území přijaly víc chudých přistěhovalců, než všechny ostatní státy dohromady. Výše poskytované zahraniční pomoci bývá přímo úměrná intenzitě antiamerického postoje podarovaných, jako například Egypta, příjemce pomlázky ve výši 2,7 miliard dolarů ročně. (Víc dostává jen Izrael.) Pravidelně obdarovávaná Indie hlasuje v OSN proti USA v 80 procentech případů, stejně jako Castro, jemuž se nelze divit. Amerika je dodnes největším poskytovatelem humanitární pomoci v Afghánistánu.

Nesnadné je sdílení postele se slonem. De Gaulle zdůrazňoval, že velmoci má záležet na respektu a nikoliv lásce ostatních. Žel, USA dychtí být milovány a tak si zaručují opak a svou vyděratelnost. Abnormální se stalo normou, nad níž se nikdo nepozastavuje. Na prvních stranách amerického tisku fotografie rozvášněných davů, ať už v Jakartě či Peshawaru, dovolávajících se smrti Americe, nikoho nepřekvapují, stejně jako by si nikdo nedovedl představit fotografie rozvášněných Američanů, snažících se revanžovat stejným způsobem. Ten poprask ve světě, Rada bezpečnosti OSN svolána k zvláštnímu zasedání! Přibývá pak potíží být popuzen hlasy izolacionistů a jejich vzrůstajícím vlivem. Ti zdůrazňují, že země byla vtažena do dvou vzdálených světových válek, což stálo mnoho amerických životů a obrovské množství peněz. A válečné střety, jež mají pramálo společného s americkým národním zájmem, konflikty ve všelijakých variantách, nikterak neustávají. Přibývá takových hlasů v Kongresu, jehož podstatné množství členů nevlastní cestovní pas, poněvadž nevidí důvod, proč by se měli někam harcovat. Globalizace, jakkoliv nevyhnutelná, se protiví tvorům na hodně si vzdálených pólech ideologického spektra.

Země emigrantů, výtvor nespokojenců s evropským stavem věcí - s feudálním dědictvím, společenskou hierarchií, svázaností, nesvobodou. Země, která slovy významného francouzského předáka (Georges Clemenceau) a dalších myslitelů přešla z barbarství hned do dekadence. Nicméně, produkty této dekadence – jen 4 procenta pozemšťanů jsou Američané -  pravidelně posbírávají 70 procent Nobelových cen. Amerika dominuje v přemnoha sférách počínání a výsledkem je obdiv a též závist, přecházející ve zlost a nenávist, s níž nelze vyjednávat a konejšít ji ústupky.

Nejakutnější pocit ohrožení je patrný v zemích islámu. Westoxication v představách ajatoláha Chomejniho, který Ameriku přejmenoval nejen na Velkého Satana, ale i na Nové Barbarství, vysávající vitalitu islámu. Amerika je nejen nepřítelem všech mohamedánů, ale i Boha. Je obviňována z odpovědnosti za selhávání jejich vlastních společností, z nichž ani ta jedna mohamedánská nebyla schopna užitečně se pohnout vpřed. V Iránu prezident Mohammed Chatámi a jeho stoupenci  sice vyhráli volby, nicméně skutečná moc zůstává v rukách ajatoláha Ali Chameneiho. Libanon, jediný pluralistický stát v arabském světě, zničily jednak domácí náboženské sekty, jednak sousední státy. Obrovské bohatství ropy umožnilo příval moderních spotřebních statků, ale nikoliv přijetí moderního způsobu života – demokracii, sekularismus, vládu zákona. Svobodný tisk, odborové svazy, občanská společnost – to vše zůstává v nedohlednu. Ani koncept národního státu neobstojí, poněvadž je pokládán za něco rozkladného, ubližujícího představě jednotného, totalitního impéria. Tristním faktem prozatím zůstává neschopnost vytvořit fungující státy a tím i obtížněji dohánět Západ.

Fundamentalistickým reformátorům – vizionářům však nejde o dohánění, ale o zničení Západu. Islám býval centrem světa, po deset století dominoval v podstatné části Asie a středověké Evropy. Poté však zásluhou evropské koloniální expanze došlo k úpadku, korunovaného rozpadem otomanské říše. Vědomí vlastní impotence, bažení po obraně „muslinské důstojnosti“, pak vede a již vedlo k vyhlášení svaté války bezvěrcům. Nejen na domácí půdě, ale třeba i v Londýně, v mešitě na Baker Street, radikální imámové vyzývají ke zničení světa bezvěrců. Koexistence těchto dvou světů je vyloučena: nutno docílit zánik západní civilizace, údajně smrtelného to ohrožení islámských hodnot. Westernizace hrozí islámskému způsobu života, expanze angličtiny hrozí jejich vlastní řeči, v níž je psán Korán..Fundamentalisté mají strach z modernizace a globalizace a tudíž protiakce jakkoliv drastická, co nejkrvavější, je opostatněná, neboť to je akt sebeobrany. V tomto kontextu pak je třeba posuzovat ono urputné nostalgické odhodlání odputovat zpět do středověku k jeho mýtickým hodnotám.

Mnozí západoevropští – ale i čeští – pokrokoví intelektuálové reagovali na masakr 11.září oním předpokládaným refrénem „ano, ale“ – že sice nelze zcela souhlasit s metodami teroristů, ale nutno zvážit a případně ocenit jejich motivy, pochopitelné, oprávněné a vlastně i mravné – a tak se prokličkovat k závěru, že vina je oběť a multivrahové teroristé jsou chrabří bojovníci za lepší příští. [3] U některých myslitelů to třeba byl jen výraz oné Schadenfreude, potěšení z ublížení primánovi, šlápnout slonu na chobot.

Jestliže toto byly v Evropě hlasy naštěstí netypické, sdělovací prostředky v muslimských zemích, včetně Amerikou štědře obdarovávaného Egypta, se pramálo lišily v jásotu nad zkázou jejich dobrodince. Egyptský tisk, vládou bedlivě kontrolovaný, ať už Al-Ahram, Al-Ahrar, Al-Akhar či Al-Arabi, oslavoval vítězství teroristů nad nenáviděnou Amerikou. Předseda Asociace syrských spisovatelů Ali Agleh Ursan v úvodníku Al-Usbu Al-Adabi [4] časopisu těchto spisovatelů, se svěřil, jak se jeho plíce naplnily radostí, jak se mu ulevilo, jak zajásal, že nastal začátek konce Ameriky a vítězství všech ubohých, utlačovaných mas světa. Pokud autoři přímo nejásali, útok 11.září připisovali sionistům, učininivším tak proto, aby očernili muslimy, kteří by přece nebyli schopni něco tak brilantně organizovaného provést – neúmyslný to kompliment schopnostem úhlavního nepřítele. Světu též přednesena verze, že pachatelem byl sám prezident Bush, v úsilí vylepšit si své politické postavení. [5]

Dva týdny před zářijovým útokem egyptská media se o svém dobrodinci vyjadřovala též takto: ve vládním deníku Al-Akhbar komentátor Abd Al-Mun´In Murad, bývalý představitel egyptského mírového hnutí, v článku „Spojené státy – nepřítel Arabů“ napsal, že „Konflikt, kterému my říkáme arabsko-izraelský konflikt, je ve skutečnosti konfliktem se západním, zejména americkým kolonialismem. Američané zacházejí s Araby tak, jak zacházeli s otroky na americkém kontinentě.“ [6] V jiném článku z předchozího dne [7] se dozvídáme, že „Socha svobody v newyorském přístavu musí být zničena, poněvadž idiotská americká politika jde od ostudy k ostudě v močálu zaujatosti a slepého fanatismu. Éra amerického kolapsu započala. … Spojené státy, americký lid a izraelský lid se oprávněně staly nepřítelem číslo jedna všech národů.“ Komentátor Bassiuni Al-Hilwani, v časopise Al-Azhar [8] čtenáře informoval: „Každý den George Bush prokazuje svou nenávist vůči všem muslimům a Arabům, tak jak ji zdědil od svého otce.“

USA jsou obviňovány ze zločinu spoluúčastenství, kdykoliv Izrael zasáhne s použitím amerických zbraní, aniž by kritikové soptili proti dodávkám těchže zbraní islámským státům jako je Jordánsko, Egypt, Saudská Arábie, Oman, Emiráty. Odkazem na nepříjemný úděl Palestinců se snaží své počínání zdůvodňovat leckdo. Tak činil Saddam Hussein při okupaci Kuvajtu, tak činí bin Láden při svých teroristických iniciativách. Erazim Kohák, filozof humanista, vyslovil názor [9], že zničení World Trade Center byl též trest za americkou podporu budování izraelských osad na palestinském území – vzdor skutečnosti, že americká vláda za tohoto prezidenta jakož i jeho předchůdců budování těchto osad nepodporuje a snaží se prosadit naprostý opak. [10]

––—

Náboženský náboj tohoto konfliktu je očividný. Stejně očividná je váhavost, nechuť Západu tuto skutečnost nahlas vyslovit. „Je to náboženská válka,“ je název pojednání významného publicisty Andrew Sullivana [11], válka islámských fundamentalistů nejen proti křesťanství a židovství, ale především proti jakémukoliv druhu svobodného, pluralistického myšlení.

Američtí představitelé a prezident George W. Bush zejména, se citacemi vhodných pasáží z Koránu snaží přesvědčovat veřejnost o zásadně mírumilovné podstatě islámu.  Korán ale také obsahuje příkazy intolerance, nesmiřitelnosti vůči nevěrcům, zejména když se dostanou do podezření, že by mohli svět islámu ohrozit. „Naše náboženství je ohroženo, na nás útočí křesťané a židé, je to válka nás věřících proti nevěřícím“ - taková jsou nejen bin Ládenova slova. Značně militantní verze islámu se zrodila v osmnáctém století, v reakci na pozvolný úpadek otomanské říše. V posledních dvaceti letech tato forma fundamentalismu zasáhla každý stát na Blízkém a Středním východě, v opozici proti místním vládám, značně se vyznačujícím jak neschopností, tak korupcí. Na domácí půdě však příliš neuspěla a tak své nepřátelství rozšířila proti západním zemím, zejména USA – kde důležitost náboženství v životě společnosti je stále značná, větší než kdekoliv jinde v industriálně vyvinutém světě.

V USA se ale důsledně dodržuje ústavní princip oddělení státu a náboženství, kdežto v požadavcích fundamentalistů stát a ideologie spolu splývají. Víra povznáší a utěšuje, poskytuje vysvětlení, smysl všemu počínání, zaručuje jistoty, vše je najednou tak jednoduché. Poskytuje úlevu, zbavuje potřeby obtěžovat hlavu přílišným přemýšlením. A ve světě absolutní pravdy ovšem není, nemůže být místo pro pochyby. Stejně jako v případě komunistů, strachujících se ideodiverze, oslabující marx-leninskou víru (či cokoliv z ní ještě zbylo), islámští fundamentalisté jsou na stráži proti oné westoxication svůdným chapadlům bezvěrců s jejich Coca-Colou, McDonaldem, Hollywoodem, hříšnými necudnostmi všeho druhu. Proti nim zasáhnou a vyhlásí fathwu jako v případě Salmana Rushdieho. Fundamentalisté vyžadují víru absolutní, s níž nutno se ztotožnit. Nepřípustná je víra individuální, jakýkoliv pluralismus. Válka proti svobodě, proti modernímu myšlení – to byly cíle zkázonosných sebevrahů 11.září 2001.

Známý publicista Christopher Hitchens charakterizuje toto hnutí jako „fašismus s islámskou tváří.“ [12]  I nemoderní ideologie je zařaditelná do kategorie totalitarianismu, moderního vynálezu dvacátého století, charakterizovaného výlučnou ideologií, jednou vládnoucí stranou, monopolní kontrolou nad myšlením a počínáním společnosti. [13]  Nacismus byl posedlý mýtem superiority arijské rady, komunismus glorifikoval proletariát a jeho avantgardu, předurčenou uskutečnit vznik beztřídní společnosti, nevyhnutelnost s potencí přírodního zákona. Mýtem fundamentalistů je představa slavné, neposkvrněné civilizace ve službě Bohu. Stát nemusí likvidovat soukromé vlastnictví: postačí, když ho dostatečně kontroluje. Na rozdíl od tradiční diktatury, prosazovatelé totality jsou náročnější. Vyžadují člověka celého – in toto, politická neutralita není legitimní, „Kdo nejde s námi, jde proti nám,“ Leninova slova.

V minulosti občasné pokusy uvést totalitu v život se dařily jen na malé, fyzicky zvládnutelné prostoře jako byla antická Sparta či Kalvínova Ženeva, kdy policie lezla do kuchyně i do postele kontrolovaných poddaných. Totální kontrola nad rozsáhlejším územím vyžaduje existenci moderního, fungujícího státu. Proto se totalitě dařilo lépe v industriálně vyvinuté DDR s homogenním, gramotným obyvatelstvem, než třeba v primitivním horském Dagestanu. Nelze přece vyloučit nebezpečí samostatného myšlení. Ve Francii vychovaný intelektuál Pol Pot se s ním vypořádal vyvražděním všech brýlatých Kambodžanů, za předpokladu, že jde o potenciální nepřátele, schopné číst a nad přečteným autonomně zauvažovat. Moderní stát potřebuje gramotné obyvatelstvo, jemuž ale bude přísně kontrolovat přístup k čtěnému materiálu. Kde gramotnost není zdaleka stoprocentní jako třeba v Afghánistánu, tento handicap pak kompenzuje plamenná, fundamentalistická víra. [14]

K realizaci islámských fundamentalistických vizí se prozatím  nejúspěšněji přiblížilo vládnutí, které je světu známo pod jménem  Taliban – doslova „studenti islámu“, poeticky však „pátrači po pravdě.“ Hnutí je nedávného data: zrodilo se v roce 1994, až po porážce a potupném stažení sovětské armády ze země. Vůdce Talibanu, Mohammed Omar, v této válce bojoval, ztratil v ní oko [15], a měl vizi, že ho Bůh povolal zachránit Afghánistán ze spárů věčně se škorpících, vzájemně se rubajících místních potentátů. Omar, původem z hluboce konzervativní jihovýchodní oblasti kolem Kandaháru, tak jak většina jeho spolupracovníků je odchovancem náboženských škol madrassas v sousedním Pakistánu. Takových učilišť tam je kolem 7,500, s žactvem ve věku od sedmi do dvaceti či i více roků, s celkovým počtem kolem jednoho miliónu. Studenti recitují Korán, učí se poslušnosti islámským zákonům a nenávisti vůči Americe, zemi křesťanů a židů, usilujících o celosvětové zničení islámu. Dozvídají se, že Američané zabíjejí výlučně nevinné lidi a brání tomu, aby pomoc se dostala hladovějícícm. ,Mentálně je připravujeme na svatou válku,“ potvrdil ředitel jednoho takového učiliště. [16] Většina pochází z chudobných poměrů, mnozí z nich jsou váleční sirotci, všichni dostávají zdarma stravu a střechu nad hlavou. Výlohy hradí zahraniční dárci, zejména Saudská Arábie, údajný spojenec Spojených států.

Vláda Talibanu prosazuje věru razantní vize fundamentalismu: ženy jsou biologicky, nábožensky méněcenná stvoření, upírano je jim vzdělání, možnost zaměstnání. V zemi je zakázána televize, hudba, tanec, ba i dětské povyražení jako je pouštění draků. To vše a ještě víc prosazuje obávané, jakoby Orwellem pojmenované, Ministerstvo pro povznesení ctnosti a zabránění neřesti. Jeho energickými prosazovateli jsou analfabeti z primitivního venkova. Jednooký vůdce Omar vládne z Kandaháru – v hlavním městě Kabulu už nebyl pět roků.

Jeho jméno je teď velmi spojeno s jménem Usáma bin Láden, narozeným v roce 1957 jako jeden z přemnoha synů saudského magnáta (4 manželky, 52 dětí). Jako dvaadvacetiletý odešel bojovat do Afghánistánu a vítězství nad sovětskou armádou ho přesvědčilo, že svatí bojovníci jsou nepřemožitelní, že Bůh mu určil tuto životní dráhu zabíjet co největší počet bezvěrců. Je pověřen Allahem, je vykonavatelem jeho vůle, jen jemu je odpovědný za své počínání. Však proto Boha potěšil záříjový masakr. Bin Láden se pokládá za moderní verzi muslimského vojevůdce Saladina, osvoboditele Jeruzaléma, přemožitele Křižáků. Jeho cílem je zrušit roztříštěnost muslimským států a  zavést jednotnou, totalitní říši, obnovit globální kalifát, systém kalifů, následovníků Mohameda, kteří vládli v oblastech islámu od 7. do 13.století.  Jeden z titulů, který bin Láden používá, je „emir“ čili „vládce.“ V obnovené říši bude platit tradiční zákon šária: utnout pravou ruku zloději, utnout hlavu vrahovi, ukamenovat cizoložníky a cizoložnice.

Počátek volání po džihádu – svaté válce způsobila koncem roku 1979 sovětská invaze Afghánistánu. V první vlně dobrovolníků  ze Saudské Arábie se se skupinou mladíků z privilegovaných bohatých rodin dostavil i bin Láden. Po porážce Sovětů v onom historickém roce 1989, svatí bojovníci se rozštěpili způsobem připomínajícím rozkol mezi menševiky a bolševiky. Dosaženým vítězstvím pokládala umírněná větev svou roli za ukončenou, kdežto radikálové jako bin Láden se připravili vyrazit do světa a vytvořit jednu říši, sjednotit jednu miliardu muslimů. V téže době proběhla válka v Perském zálivu, s nebetyčnou převahou západní technologie. Dodán tak pocit značné potupy, že sekulární dekadentní Amerika má takovou moc.

Bin Ládenovi bolševici přijali pozvání od fundamentalistických vládců v Súdánu. Tam se začala tvořit organizace Al-Qaeda („Báze“ v arabštině), rekrutující dobrovolníky pro výcvik v tzv.asymetrickém způsobu války, jak pak mimořádně úspěšně prokázali 11.září 2001. Jenže v roce 1996 pod tlakem USA, Súdán Al-Qaedu ze země vypudil a bin Láden se vrátil do Afghánistánu. Tam k podpoře Talibanu dodal jednak tisíc bojovníků všemožného původu včetně Čečenů a Číňanů, jednak i značné množství peněz. Začal se podílet na veřejně prospěšných pracích - zejména na výstavbě silnic, a odměnou mu bylo poskytnutí azylu, útulku pro jeho bojovníky, a budování oněch training camps – cvičných táborů, jimž odhadem prošlo 20,000 dobrovolníků. Velkou posilou tam byli Alžírané, kteří prchli před vojenskou, fundamentalistům nepřející vládou. Mnozí absolventi se vrátili do svých původních domovů pokusit se o zažehnutí revoluce, jiní byli delegování do nepřátelského tábora jako tzv.sleepers,  s úkolem se v prostředí bezvěrců nenápadně adaptovat a počkat, až budou povoláni k akci. Vybaveni falešnými doklady totožnosti, kreditními kartami a přísunem finančních zdrojů, v nepřátelském prostředí se po delší dobu usadí, žijí poklidným nenápadným životem, než přijde příkaz a po důkladné přípravě způsobí spoušť. Al-Qaeda se rozrostla v multinárodní podnik, decentralizovanou organizaci se svými lidmi a sympatizanty v řadě zemí, všichni spjati mesiášskou vírou v islámskou svatou válku.

V únoru 1998 bin Láden vyhlásil vytvoření Světové islámské fronty a vydal výzvu zabít všechny Američany, poněvadž musejí trpět za provinění své vlády, kterou si zvolili. Prvním jeho cílem je zbavit se přítomnosti bezvěrců - zejména 6.000 příslušníků americké armády – ze svaté saudské půdy, kde sídlí Mekka a Medina. Na otázku CNN, zda odtáhnutí Američanů by ho uspokojilo, odpověděl negativně, s vysvětlením, že to jsou oni, kteří podporují Izrael, svou urážlivě trvalou přítomností znesvěcující rovněž svatou půdu. [17] Bin Ládenovou značnou prioritou je zmocnit se vlády jednak v rodné Saudské Arábii, největšího (25%) zdroje ropy na světě, a jednak v Pakistánu, jediné muslimské země, vybavené  nukleárními zbraněmi. Na otázku časopisu Time v roce 1998, zda se snaží získat atomové a chemické zbraně, bin Láden odpověděl: “Svou snahou získat tyto zbraně vykonávám svou povinnost. Pro muslima by to byl hřích nezmocnit se zbraní, které zabrání, aby bezvěrci mohli muslimům ublížit.” [18] Opakovaně zdůrazňoval zbabělost Američanů, jež pár ztrát ve vlastních řadách přiměl k vyklizení Bejrutu, k evakuaci ze Somálska. Vyjádřil přesvědčení, že pár útoků postačí, aby odtáhli ze všech islámských zemí, načež United States of America se rozpadnou, tak jak se rozpadl Sovětský svaz po porážce v Afghánistánu.

––––—

Za vietnamské války proti Američanům stál nepřítel s výhodou své anonymity. Přes den sedláček v černém pyžamu na poli s potahem vodních buvolů, po práci bojovník s kalašnikovem. Tehdy nebylo pochyb o jeho záměru vyhnat bílé ďábly a pustit se do budování socialismu (od něhož teď ustupuje, za pomoci zpět vábených amerických investorů). Nynější fundamentalističtí teroristé nemají adresu a mají výhodu iniciativy, kde, kdy a jak zasáhnout. Být pouhými psychopaty, problém by byl snáze řešitelný. Jejich nepřítelem ale není jen vláda USA, ale je to nenávist vůči západní civilizaci, údajně smrtelné to ohrožení tradičního islámského způsobu života. Jak vyjednávat a ústupky konejšit neústupného protivníka, přijímajícího svou smrt jako dar? Primární lidský instinkt je potlačen bažením po mučednictví a přednostní cestou k Alláhovi do ráje, místa věčných radovánek, s vínem, v pozemské existenci Koránem zakázaným, a v objetí sedmdesáti dvou spanilých pannen, ne více a ne méně, jimž se po milování jejich panenství automaticky obnoví.

Zejména, ale ne výlučně, se v Izraeli věnují analýzám profilu takového nepřítele: průměrný věk 18 až 24, narozeni v chudobě, zpravidla poznamenáni osobní nepřízní až tragedií, důkladně indoktrinováni, přísní moralisté bez ponětí o ostatním světě. Na pachatele masakru 11.září však tento stereotyp neplatí. Vesměs pocházeli z nikoliv chudobného prostředí,  byli dospělejší věkem, s vyšším vzděláním, a někteří měli i své rodiny.

Fouad Ajami, profesor na univerzitě Johns Hopkins v Baltimore, úspěšný autor, jehož poslední kniha má název The Dream Palace of the Arabs („Vzdušný zámek Arabů“), se k profilu a motivaci tohoto druhu sebedestruktivních tvorů podrobně vyjádřil. [19] Soustředil se zejména na Mohammeda Attu, hlavního aktéra v této devatenáctičlenné skupině. Atta se narodil roku 1968 v rodině úspěšného egyptského právníka, přísného, asketického patriarchy, posléze rozčileném na nejvyšší míru nikoliv zprávou, že jeho syn způsobil smrt tisíců, ale že večer před činem popíjel v baru alkohol. Dospívající Atta se musel vypořádávat s trápením své generace, která se ocitla tak blízko modernizace, aniž ale mohla či dovedla se na ní podílet. V prostředí velkých moderních hotelů s návalem prosperujících emancipovaných cizinců a proti nim kontrast místní mládeže, sešněrované tradičními, cudnost vyžadujícími konvencemi. V zemi s rekordně vysokou porodností a rovněž neschopností státu poskytovat potřebné služby, postarat se o aspoň poněkud přijatelné podmínky přežití. Do tohoto vakua, tam kde stát abdikoval na své povinnosti, pak vstupovali fundamentalisté se svými náboženskými školami, s poskytováním základních sociálních a zdravotnických služeb. Na přecpaných univerzitách velké množství vzdělávané mládeže s pramalými existenčními vyhlídkami. Mnozí, na venek poslušní synové a dcery, místo okouzlení revolučním marx-leninismem, se dali na cestu agresivní zbožnosti: zabalené hlavy dívek, dlouhé vousy hochů. V kontrastu s tradicí zůstávat ve vlastní zemi, začali z ní odjíždět a se starodávnými náboženskými názory dorazili do ciziny s moderním pluralismem, tolerancí, svobodou. Na takový svět nebyli připraveni, nedovedli se s ním ztotožnit, a útěchou jim zbyla jejich  náboženská víra, ještě tak víc utvrzená. Vznikly pak enklávy pravověrných od Londýna po Hamburg. Svět, který je plně nepřijal, nutno tedy řádně pokořit. Což se na Manhattanu značně stalo. [20]

––––—

Zasažená Amerika absolvovala v rychlém sledu několik fází: napřed šok, pak realizace, že je to válka a že jsme patrioté, s vědomím solidarity a faktu, jak v tomhle jsou teď všichni stejně, bez ohledu na barvu kůže či obsah peněženky. V New Yorku, jehož téměř polovina obyvatel (42%) se narodila někde v cizině, najednou každý byl ochotným bratrem. Ovšem tak zázračné transformace mívají krátkou životnost, jak lze potvrdit českou zkušeností.

Může z toho vzejít něco užitečného? Výtečný esejista Roger Rosenblatt odpověděl kladně: „Může to znamenat konec věku ironie. Konec tvrzení intelektuálů, že nic se nemá brát příliš vážně, poněvadž nic není příliš reálné, skutečné, což ovšem znamená, že není rozdíl mezi žertováním a skutečným nebezpečím.“ [21] Móda postmodenismu, arogantní, nezodpovědná tvrzení, že neexistují univerzálně platné pravdy, to vše se zřítilo spolu s manhattanskými velemrakodrapy.

Amerika má před sebou úkoly snadno i méně snadno řešitelné, jakož i takové, které by se mohly povést jen s notnou dávkou trpělivosti a imaginace. A záruky, že včerejší rozhodnutí řádně jednat se nerozmělní v zítřejší snahu nepříjemnosti odložit. Výbor, jemuž předsedali bývalí senátoři Gary Hart a Warren Rudman, před víc než půl rokem vydali zprávu, upozorňující na onu zranitelnost a doporučující nápravu, k níž tehdy ovšem nedošlo. Takové sklony potvrzují četné další precedenty.

Nejsnáze realizovatelné bude zavedení druhu bezpečnosti v letecké dopravě podle vzoru izraelského El Al, jehož ani jednoho letadla se nikdo nikdy nezmocnil, ač mnohá snaha tu věru byla. Na rozdíl od všeobecné praxe v Evropě, americká vláda prozatím přenechávala bezpečnost letišť jednotlivým leteckým společnostem, které pak uzavíraly smlouvy s privátními bezpečnostními firmami. Smlouvu získal ten, kdo byl nejlacinější a podle toho kvalita služeb bídně placeného personálu vypadala. V minulosti marné volání po federalizaci teď vyslyšeno bude, stejně jako znovuzavedení ozbrojeného doprovodu na palubě (sky marshalls) a zabezpečení vchodu do pilotní kabiny.

Obtížněji se budou prosazovat opatření, která zvýší bezpečnost veřejnosti na úkor některých, až frivolně bezbřehých, přesnadno zneužitelných občanských práv. Průzkumy veřejného mínění však potvrzují dřív nevídanou preferenci pro zavedení jednotných, celonárodních průkazů totožnosti. Technologie pokročila natolik, že na takovou national electronic identification card lze napěchovat spoustu užitečných informací včetně otisku prstů majitele. Rovněž tzv.profilování, donedávna zatracované jako rasismus, fašismus, se dočkává rehabilitace. Jestliže téměř či zcela výlučnými pachateli moderního terorismu, namířeného proti západním zemím, jsou mladí Arabové, nutno se tedy víc ohlížet po mladých Arabech než po přestárlých Eskymácích.

Krokům ve správném směru brání nejen ultraliberálové, ale i ultrakonzervativci. Příklad: Jednou z potenciálně úspěšných forem boje proti teroristům je blokace finančních zdrojů. Dosud se ale zcela nedaří přesvědčit cizí banky, aby dovolily nahlédnout do svých knih o počínání podezřelých klientů. Pokud by tyto banky ale měly pobočky v USA, mohlo už dávno dojít k jejich postihu, nebýt jednoho senátora (Phil Gramm, Republikán z Texasu), který nadále tvrdí, že takový zákon by byl „totalitarian.“

Zákon (Foreign Intelligence Surveillance Act, 1978) dosud zakazuje odposlouchávání jakýchkoliv komunikací na území USA, a to i v případě osob, oprávněně podezřelých z kriminální činnosti. Vraždící sebevrahové se vyučili pilotnímu umění v amerických školách. „V minulosti jsme neškolili japonské kamikaze, kteří pak potopili 34 našich lodí a poškodili stovky dalších,“ utrousil televizní komentátor. Vyšetřující služba F.B.I. zjistila, že Francií hledaný terorista je v Minnesotě, kde projevuje zájem o výuku, jak ovládat velký boeing. F.B.I. ho nejen nesměla zatknout, ale nadřízená složka (Attorney General) zamítla žádost o povolení podívat se teroristovi do kompjútru. Případ bin Ládenem pověřeného muže jménem Nabil al-Marabh fungovat v USA: Policie v Bostonu na něj vydala zatykač, nikoliv ve věci konexe s bin Ládenem, ale pro nedodržení podmínek podmínečného propuštění, poté co nožem pobodal svého přítele. Dotyčný násilník uprchl do Kanady a při zpáteční cestě po předložení padělaného pasu byl na hranicích zadržen, ne však zatčen. Vrátili ho zpět do Kanady, kde advokát úspěšně prosadil jeho propuštění do péče údajně velmi nábožensky založeného strýce. Koordinace aktivit F.B.I., C.I.A. a I.N.S. (Immigration and Naturalization Service) je chabá. Každý rok do USA dorazí milióny návštěvníků, vybavených časově omezeným vizem. Nikdo ale dosud nekontroluje, zda kdy ze země odjeli. Což byl případ všech devatenácti sebevražedných teroristů.

––––

Jestliže terorista může způsobit Spojeným státům tak důkladnou škodu pouhým zakoupením letenky, smysl ztrácí původní strategická přednost Washingtonu utratit nespočetné miliardy dolarů, aby nad zemí vznikl ochranný štít proti nepřátelským raketám z neznáma. Je nutné přesvědčit svět, že tentokrát to Amerika myslí vážně, že už nebude pokračovat v Clintonově pouze reaktivní zahraniční politice na útoky teroristů tím, že zašle několik raket a pak už nic, nebo že bude spoléhat jen na letectvo shazující svůj výbušný náklad z bezpečné výše. Zejména v nepřátelských řadách se uhnízdilo přesvědčení, že dekadentní Amerika není ochotna riskovat vlastní životy a proto jí lze téměř beztrestně škodit.

Není optimisty, který by věřil, že vytváření účinné koalice, která by případně měla vojensky zasáhnout na všemožných nepříjemných místech, bude snadný úkol. V roce 1842 z britské armády v počtu 17,000 mužů při pochodu z Kabulu do nedalekého Jalalabadu zbyl na živu jen jeden jediný. Nedařilo se vojevůdcům před tímto i po tomto datu.

Nelze bombardovat zpět do kamenného věku něco, co už se v kamenném věku nachází. [22] Jak si tedy počít s léčbou a chirurgickými řezy se zbavit terorismu, oprávněně charakterizovaného jako rakovina tohoto začínajícího století? S islámskými extrémisty se na domácí půdě zachází různě. V únoru 1982 syrský prezident Hafez al-Assad se s nimi jednou provždy vypořádal totálním zničením a doslovným vyhlazením města jménem Hama, jejich báze v zemi. Zabil jich odhadem 25 tisíc a od té doby byl pokoj od tohoto druhu mesiášství - aniž by ovšem poklesla vládní podpora jiných teroristických skupin, namířených proti Izraeli. Jiné arabské státy se s fundamentalisty dohodly nechat je na pokoji, pokud nebudou ohrožovat domácí stabilitu a své neplechy budou provozovat pouze v zahraničí.  Trvanlivost takového míru, který si prozatím kupovala saudská monarchie, se však zdá být už téměř u konce. Odborníci odhadují, že sympatie veřejnosti v arabském světě se mohou přiklonit tím či oním směrem, s pravděpodobností půl na půl. Je pak v eminentním zájmu Západu podpořit ty režimy a skupiny, které představa modernizace, globalizace neděsí. Západ očekává od islámského duchovenstva efektivně zasáhnout proti infekci fundamentalismu, který neohrožuje pouze západní civilizaci, ale i sám islám. Výsledky takové kontraofenzivy nejsou prozatím příliš valné.

Samuel P. Huntington, významný vědec na Harvardově univerzitě, formuloval svůj koncept o konfliktu civilizací, svárech a střetech převážně kulturní povahy, o zásadním pojímání hodnot. [23]  Vlivný zdroj The Economist už před časem (srpen 1994) uveřejnil podrobnou analýzu k podpoře eventuality války mezi světem islámu a světem západním. I kdyby se podařilo Ameriku zcela vyhladit, zbýval by smrtelný nepřítel v podobě západní Evropy, jíž  by pak fundamentalisté zasáhli, ať už v Londýně, Paříži či Frankfurtu zopakovat si heroický výkon na Manhattanu, který údajně tolik potěšil Allaha.

Slovy senátora Chuck Hagela, člena výboru zahraničních vztahů, svět má před sebou úkol tak značný, s jakým se lidstvo dřív nemuselo potýkat. [24] Nutno se též pohybovat na bojišti v podobě diplomatických, propagandistických, finančních, všelijakých iniciativ. Úsilí si vyžádá hodně času a trpělivosti – takto nám prosazovatelé další verze totality nadělili.

Povzbudivé sdělení úplně nakonec: tento mnohostranný a časově náročný konflikt nabývá podobu nové války studené a my víme, jak taková předchozí válka dopadla.

AMERICKÝ KURÝR : NOVÁ SITUACE, JINÝ KNIŽNÍ ZÁJEM

V září začíná indiánské léto – nejhezčí část roku v této naší části Ameriky. Na univerzitě zazvonil telefon – zpráva, že na Manhattanu letadlo vrazilo do severního dvojčete velemrakodrapu World Trade Center. Nějaký hlupák s mrňavým krcálkem zabloudil v mracích, napadlo mě. Jenže to byl velký boeing za perfektní viditelnosti a za patnáct minut další boeing zasáhl druhé dvojče. To už nebyla nešťastná náhoda, ale záměrný útok – terorismus v novém provedení. Jestliže lze civilní letadlo proměnit v řízenou střelu s tak katastrofálním dopadem, život společnosti, dřív chráněné svou vzdáleností za oceány, bude notně poznamenán. A pozměněn.

Naše škola (Binghamton University) informovala, že WTC poskytlo zaměstnání třem stům svých graduantů. Mnozí z nich již nejsou mezi živými, někteří třeba chodili na mé přednášky v kurzu mezinárodního práva, kde jsem se též zabýval mezinárodní zločinností. Již před řadou let se international terrorism rozmohl jako autonomní akademická disciplína, v níž lze dokonce získat doktorský klobouček. Zašel jsem do knihovny zjistit, kolik takových materiálů tam máme. Knižních titulů jsem našel mamutí počet 1158, uspořádáných chronologicky, geograficky, tématicky – takže tam je i podnož Terrorism and the Media. Však sdělovací prostředky jsou tím nejbližším, akutně potřebným spojencem teroristů. Nebýt jejich sdělování, nikdo by o teroristech nevěděl, neměli by důvod krvavě se namáhat. V podnoži Terrorism in the U.S. Fiction si po číslem 1040 prohlížím román Petera Blaumera Man of the Hour (doslova „Muž hodiny“) z roku 1999. Kniha not checked out je k mání, nikdo neprojevil zájem si ji vypůjčit. Však proč teď číst konfabulace v podmínkách tvrdé reality?

Rovněž nevypůjčen byl Anthony Lake, jeho varovná kniha 6 Nightmares: Real Threats In a Dangerous World and How America Can  Meet Them („6 nočních můr: skutečné hrozby v nebezpečném světě a jak jim America může čelit“), vydáno v roce 2000, jakož i Robin B.Wright, autor knihy s poučným názvem Sacred Rage: the Crusade Of Modern Islam („Svatý vztek : křižácké tažení moderního islámu“), vyšla v New Yorku v roce 1985 čili už poměrně dost dávno.

V úterý 11.září 2001 Amerika poprvé na svém území zažila zásah, který si vyžádal dvakrát až třikrát tolik obětí, než jaký způsobil japonský útok na Pearl Harbor před šedesáti lety. Za jednu hodinu počet ztrát jako za jeden rok, ten nejkrvavější, za vietnamské války. Apokalyptické obrázky, hodné Hieronyma Bosche: Z výšin padali lidé – některé vyrazil ven tlak, jiní tak činili dobrovolně, aby unikli usmažení. Svědci zahlédli muže a ženu, držící se za ruce při odchodu na věčnost. Přilétala též jen torza, jednotlivé údy, urvané hlavy. Milióny tun sutin, popel pokryl ulice s potencí sopečného výbuchu. Šedivá vrstva obalila přeživší, kteří tak nabyli podoby bloumajících přízraků. Náhlá tma o polednách, kouř, připomínající atomový výbuch, se začal hnát ulicemi a dobíhat marně prchající – scéna jak ze sci-fi filmu. Na několik kilometrů vzdálené Broadwayi, smršť měla ještě dost síly, aby srazila kohokoliv cestou, těla padala jedno přes druhé a nevypadalo to, že by všichni takový střet ve zdraví přežili. Štiplavý pach zkázy po mnoho dní obtěžoval nozdry delegátů Osganizace spojených národů v budově na První avenue u 42.ulice.

Jen co se prach trošku usadil a přešel původní šok, dostavila se realizace, že život, počínání společnosti teď v mnohém změněno bude - když ne natrvalo, tak na hodně dlouhou dobu. Některá malá univerzitní nakladatelství zaznamenala okamžitý shon po dosud nikterak přitažlivých titulech. Rutgers Univerzity Press hbitě vyprodalo knihu profesora historie Anguse Kresse Gillespieho o již teď neexistujícím World Trade Center, Northeastern University Press stejným tempem vyprodalo knihu londýnského žurnalisty Simona Reeveho o novém druhu šakalů (The New Jackals: Ramzi Yousef, Osama bin Laden and the Future of Terrorism).

Amazon.com – gigant mezi knižními zásilkovými službami, oznámil, že mezi 25 nejvíc teď prodávanými tituly jsou čtyři knihy zabývající se Talibanem, afghánskými vládci středověkého ražení, a trojím vydáním Nostradamových proroctví (Nostradamus and His Prophecies). Francouzský astrolog a lékař Michel de Nostredame (1503-1566) se poprvé vyznamenal novátorskými opatřeními proti vypuknuvšímu moru a pak zejména jako autor knihy rýmovaných čtyřverší, předvídajících budoucnost. Byl dokonce přijat u královského dvora Kateřinou Medicejskou, dost smrtonosnou to dámou. Většina vědců tyto prorocké veršovánky sice odmítá jako vágní, matoucí plácání, ale jsou i jeho tvrdošíjní obhájci, kteří tomu přisuzují podivuhodnou jasnozřivost v předvídání apokalyptických zážitků v dějinách lidstva, způsobených Hitlerem či epidemií AIDS.

Zájmu o dávného proroka notně přispěl internet, na jehož webových stránkách a v e-poště se po útoku na WTC objevila Nostradomova slova, texty jen částečně autentické a vylepšené k předpokládaným potřebám dne: „V roce nového století, po devíti mesících/ z oblaků se dostaví velký Král Teror/. Oblaka budou hořet 45 stupni teploty/ oheň se přiblíží k velkému novému městu/ v městě Yorku dojde k velkému kolapsu/ dvojčata bratři budou roztrženi chaosem/ zatím co tvrz padá, velký vůdce ustoupí/ když velké město začne hořet, třetí velká válka započne.“ (The New York Times, 18.9.2001:E1)

Hned v prvním týdnu po útoku na velemrakodrapy jsem napsal článek nazvaný „Zranitelnost civilizace aneb výměna rolí Davida a Goliáše“ a zaprorokoval jsem si takto: „Na závěr zpráva úplně nejhorší, v podobě písmen ABC – válka atomová, biologická, chemická. Teroristé mají výhodu iniciativy a volby prostředků. K totálnímu zničení na rozloze jedné čtvereční míle je třeba pěti kilogramů plutonia nebo osmi set kilogramů chemických látek, ale pouze osmi gramů anthraxu. Biologickou zbraň budou mít teroristé patrně nejradši. Bioterorismus přede dveřmi.“

Měsíc poté je již značně ve dveřích. Anthrax teď vévodí nad veškerým ostatním zpravodajstvím.  Rychle se vyrojily a dál se rojí knihy na toto téma: Wendy Barnaby, revidované vydání knihy The Plague Makers („Výrobci epidemií“); Michael T.Osterhom a John Schwartz, Living Terrors: What America Needs to Know to Survive the Coming Bioterrorist Catastrophe („Akutní teror: co Amerika potřebuje vědět, aby přežila nadcházející bioteroristickou katastrofu“); Eric Croddy, Chemical and Biological Warfare: A Biological Primer for Concerned Citizens („Chemická a biologická válka: základní učebnice pro zajímající se občany“).

Největší publicity se prozatím dostalo knize tří žurnalistů z kolosu The New York Times (Judith Miller, Stephen Engelberg, William Broad). Jejich knihu  nazvanou Germs: Biological Weapons and America´s Secret War („Bakterie: Biologické zbraně a tajná válka Ameriky“) vydalo přední nakladatelství Simon and Schuster přesně v době, kdy se kácely mrakodrapy. Instant bestseller poskytuje neveselou četbu, podpořenou varovnými historickými precedenty. Epidemie španelské chřipky v období 1918-1919 zavinila smrt 20 milionů čili víc, než byl počet obětí na všech frontách v právě uskutečněné první světové válce. V laboratoři lze správně diabolicky  vytvořit bakterie nakažlivé, neléčitelné a tudíž značně smrtelné. V roce 1979 ve vojenské laboratoři v sovětském Sverdlovsku, dřívějším a znovu nynějším Jekatěrinburku, došlo k nehodě, kterou politbyro urputně a úspěšně tutlalo až do roku 1992, kdy se přednímu vědci Kanatjanu Alibekovi podařilo utéct na Západ. Seznámil svět s programem ohromného rozsahu: jedním gramem anthraxu lze připravit o život tucty lidí a sovětská roční produkce anthraxu dosahovala až 4.500 tun. (Dotyčný pak pod jménem Ken Alibek vydal v r.1999 knihu nazvanou Biohazard.)

Nelze mít záruku, že někteří takoví vědci nepožádají o azyl a nenabídnou své služby bin Ládenovi někde v afghánské noře nebo Saddamu Husseinovi v Bagdádu, v jeho úsilí tento druh zbraní vyrábět. Mezinárodní kontrola takového počínání se příliš nedaří, irácký diktátor určitě nebude mít zábrany jich použít ve velkém. Již tak učinil proti vlastnímu obyvatelstvu, tím méně bude mít zábran pomstít se svému úhlavnímu nepříteli.

Česká republika je člen NATO, imperialistického válečného paktu, jak se dlouhá desetiletí tvrdilo. A v některých islámských zemích jsou o tom přesvědčeni dodnes.

Knihy s touto tristní tématikou se začnou objevovat i na českém trhu.

ODLIŠNÉ  DUMÁNÍ  O  TERORISMU

Pachatel tzv. mezinárodního zločinu se stává outlaw of mankind - psancem, vyvržencem lidstva a kterákoliv země je oprávněna ho postavit před svůj soud, bez ohledu na lokaci kriminálního počínání. Nejstarším mezinárodním zločinem je pirátství, definované jako „Akt násilí, způsobený na otevřených mořích soukromým plavidlem proti jinému plavidlu za účelem lupu, plundrování (animo furandi),“ živnost pěstovaná po mnohá století. Pirátství se dodnes těší značné popularitě a lodi se některým oblastem (např. trojúhelník Indonézie-Malajsie-Filipíny nebo pobřeží Kolumbie či Nigérie) raději vyhýbají velkým obloukem. Poslední dobou se tato činnost rozkošatila o tzv.white collar piracy - pirátství s bílým límečkem, značně výnosné pojišťovací podvody.

Rovněž zdaleka nevymřelo otrokářství, považované za mezinárodní zločin. Zejména se mu daří v saharské části Afriky a na arabském poloostrově. V Súdánu, o jehož občanskou válku, desetiletí již trvající, se svět pramálo zajímá, vládnoucí Arabové ze severu podnikají nájezdy a lapají a okovy nasazují černošským domorodcům na jihu. Nemenším provinilcem je Mauretánie, jejíž obyvatelé arabského a berberského původu vlastní černošské otroky. Nejvíc se obchoduje s dětmi. Místní obyčej vyžaduje, že dítě otrokyně nepatří matce, ale jejímu vlastníku. Když otrok uprchne, místní policie a úřady asistují při jeho dopadení. Organizace spojených národů se svou členskou většinou států z tzv.Třetího světa se raději od takových nepříjemností distancuje, s plným svým soustředěním na porušování lidských práv v USA a Izraeli.

V současné době mezinárodní kriminální činností tou nejpočetnější, nejakutnější a nejvíce zkázonosnou je ovšem terorismus. Toto jednání lze různě kategorizovat. Pachatelem může být stát, jednající přímo (poslat vlastní zabijáky do zahraničí), nepřímo (s použitím cizinců v roli nájemných vrahů), skupiny s mezinárodními konexemi (Rudí brigadýři v Itálii kdysi, rozvětvená síť Al-Quaeda nyní), skupiny jen místní (např.japonský kult, trousící jed sarin v metru) či jednotlivci, jednající na vlastní pěst. Cíle si lze vybrat živé či neživé,  náhodné nebo bedlivě vytypované, zvlášť populární (letadla, diplomaté), na domácí půdě či v zahraničí.

Pachatelé se vyskytují ve třech podobách s písmenem „C“: Criminals - zločinci, Crusaders - „křižáci“, fanatičtí bojovníci, Crazies - potrhlíci, osoby vyšinuté. Jejich zamýšlený cíl je buď dosažitelný nebo nedosažitelný. Ať už je jakékoliv kategorie, terorista se cítí morálně nadřazen celému světu a jakýkoliv cíl útoku k ničení pokládá za legitimní. Nemíní se zdržovat možností alternativního řešení, které může mít k dispozici: přednost pro bullets (kule, střelba) před ballots (hlasovací lístky). Bojovníci za nezávislost Portorika přece nemusí klást výbušniny - stačí přesvědčit portorikánskou veřejnost, aby je ve volbách podpořila.

Terorismus lze definovat jako úmyslné násilí, namířené proti civilnímu obyvatelstvu za účelem vyvolat strach pro politické cíle. Dařit se mu může pouze v neteroristické zemi. Nic takového se neudálo v Hitlerově Německu či Stalinově Sovětském svazu. Uplatněním stalinských metod práce by se byla Velká Británie vypořádala se severoirskou IRA už hodně dávno. „Terorista je jako ryba plovoucí v moři liberální demokracie,“ tak prý pravil předseda Mao.

Moderní společnost je zvlášť zranitelná z řady důvodů, jako je například dosažitelnost účinných zbraní (granátem za 10 dolarů zničit letadlo za 500 milionů dolarů plus stovky životů k tomu), ochota některých států tuto činnost podporovat, ochota masmedií tuto činnost oznamovat, inzerovat, zveličovat. Sdělovací prostředky jsou tím nejpřirozenějším, nejméně postradatelným spojencem teroristů. Jejich počínání - tato nejdrastičtější forma public relations – jestliže nikým nezaznamenané, by se zcela míjelo účinkem. Masmedia přejímají a tak de facto legitimizují slovník teroristů: sebevrah, který obalen třaskavinami vyhodí do povětří pizzerii, není mnohonásobným vrahem, ale „mučedníkem“ (martyr).

Tento druh terorismu se stává hlavní starostí tohoto nového století a tisíciletí, ale zcela nový fenomén to není. Různí atentátníci značně řádili už ve století devatenáctém.  Literatura s návody, jak si razantně výbušně počínat, vycházela nejen v Evropě. V New Yorku v roce 1884 Johannes Most, německý sociální demokrat a posléze anarchista, vydal instruktážní rukověť terorismu o účinném používání dynamitu, bomby, jedu, takových nepříjemností. Koncem 19.století se uskutečnilo rekordní množství atentátů.

Terorismus může být jak levicový tak pravicový, v podobě pokrokové či reakční. Protinapoleonští partyzáni byli značně zpátečnického zaměření – ti ve Španělsku dokonce usilovali o obnovu Svaté Inkvizice. V období mezi dvěma světovými válkami, též v zahraničí velmi řádila makedonská, značně fašistická organizace IMRO.

V některých hlavách se uhnízdil mýtus, že teroristy motivuje bída, utrpení, nespravedlivost, takže jim nic jiného nezbývá než jednat, jak jednají. V nejchudších zemích světa je však terorismus neznám. Vražedná baskická organizace ETA působí v jedné z více vyvinutých, prosperujících částí Španělska. Dobrovolníci nepřicházejí k bin Ládenovi z ubohoučkých pouštních končin jako je Burkina Faso, ale ze Sauské Arábie, nasáklé olejem, výtečným zdrojem bohatství, z něhož tyje nejen královská rodina s několika tisíci parazitujících princů. Ani o jednom z devatenácti pachatelů zkázy 11.září 2001 v USA není známo, že by pocházel z bídné pastoušky. Spíš než idealisté, do roztrhání usilující o blaho prostého trpícího lidu, jsou to především elitáři, pohrdající obyčejným člověkem. (Třeba případ teroristů Tupamaros v Uruguyaji: mezi plnoprávné členy brali jen zájemce s doktorátem.)

Bin Láden přilákal do Afghánistánu zájemce z Čečenska, Číny a dokonce prý i ze Švédska. Moderní terorismus je vskutku mezinárodní záležitost. Útok na letiště v Tel Avivu, naplánovaný v Německu palestinskými Araby, byl v Izraeli uskutečněn japonskými teroristy, vybavenými ruskými zbraněmi, zakoupenými v Itálii, dodanými alžírským diplomatem, vše financováno z Libyje. Povedl se jim masakr – nejvíc obětí bylo z řad jeptišek, poutnic z Portorika.

DOJMY  Z  RODNÉ  ZEMĚ  PO  11. ZÁŘÍ  2001

Dostalo se mi několika pozvání z televize, bylo též třeba něco zařídit v pár redakcích a dodat rukopis knížky nakladateli. Tedy na letiště podrobit se důkladné kontrole a počítat s dalšími komplikacemi, ke kterým však nedošlo. Poprvé co pamatuji,  na palubě Českých aerolinií nebylo zcela plno a navíc nám do zad dul mocný vítr, takže z Newarku jsme do Prahy dorazili v rekordním čase necelých sedmi hodin. Příjemné podzimní slunce, nákup jízdenky na veškerou městskou dopravu - metro, tramvaje, autobusy - na 15 dní za nezvýšenou cenu 280 korun. Vynikající nabídky pražských divadel, bídný výběr v biografech. Zmizely rumunské žebračky s ušmudlaným potěrem a denní tisk uveřejnil fotografie tří švarných policajtek romského, dříve cikánského, původu. Hned první večer mě na Václavském náměstí oslovila kněžka lásky se slovy „Líbím se ti?“ „Nevím,“ po pravdě jsem odpověděl. „Můžu jít s tebou?“ naléhala. „Nemůžu – jsem na dietě,“ odolal jsem takovému pokušení.

Hned druhý den, v neděli o státním svátku 28.října, s prezidentskou pozvánkou jsem s velkým davem dalších pozvaných šel hodovat na Hrad. Neuzdravený Václav Havel se z nemocničního lůžka dostavil udělit státní ceny a pronést projev, na nějž Václav Klaus reagoval popuzeným potřásáním profesorské hlavy. Tito dva Václavové věru sídlí na hodně si vzdálených pólech. Prezident stále v národě vede na řebříčku popularity a důvěryhodnosti. Jinak tomu v politických kruzích. Ona patetická mimoparlamentní minipartaj Republikánů ex-cenzora Sládka ve svém týdeníku Republika o rozsahu čtyř stran se vysmívá prezidentovým projevům, „prošpikovaným filozofickými moudry“ a laje mu za jeho údajně „zbabělý útěk z prezidentské funkce.“ Ještě razantněji se vyjádřil Miroslav Grebeníček, předseda KSČM a docent vědeckého ateismu, v nadále důkladně rudém deníku Haló noviny (8.listopadu 2001). Havlův projev 28.října shledal skandální: “Nechutné zneužití státního svátku k znovuoživování antikomunistických hysterií… Opovrhování Hradu spoluobčany… státní vyznamenání pro převaděče a vyzvědače … dokresluje hloubku úpadku člověka, který pod hesly pravdy a lásky došel nejen k restituci soukromého majetku, ale také k falšování minulosti i současnosti, k politickému rasismu a nesnášenlivosti. … Je až neuvěřitelné, kam až může dojít člověk bez zábran, posedlý touhou po moci, výsadách a majetku. …Vnucuje nám sudeťácké vidění našich národních dějin. Václava Havla považujeme za člověka, který škodí svému národu a měl by neprodleně ze své funkce odstoupit.“ Tolik šéf údajně obrozených komunistů.

Víc jsem se zajímal o reakci veřejnosti na události 11.září. „Co lidé označili za příčinu útoku na USA“ (Lidové noviny, 31.10.), výsledky průzkumu: politika USA (19%), fanatismus (18%), nenávist k USA (13%), terorismus (7%), nenávist ke svobodnému světu (7%), střet kultur (6%), jiná odpověď (20%), neví (10%).  Nikterak příliš povzbudivé, že ano. Rovněž však málo překvapující, při uvážení tónu a obsahu interpretací předních komentátorů jako například Pavla Máši (LN, 23.10.) ušklebujícího se nad zastánci „jedině správné demogracie“ (ano, demoGracie). V těchže Lidových novinách(27.10.) Miloš Mendel, vědecký pracovník Orientálního ústavu Akademie věd ČR, se snažil demolovat koncept Samuela Huntingtona z Harvardovy univerzity o tzv.střetu civilizací, že to je „ahistorické schématické vidění světa, z hlediska společenských věd naprosto neudržitelné, tato falešná, dávno zasutá konstrukce, blamáž, konjunkturální antivěda, nemá reálný základ, patrně imponuje těm, kdo zjevně či podvědomě chtějí zažít „civilizační triumf“ Západu nad „barbarským Východem“, atd., atd. Takováto megatonáž.

(Vyvážeností se rovněž nevyznačují media světového formátu. Příkladem nám poslouží B.B.C. ve svém vysílání jak v anglické, tak české řeči. První, hlavní, tou nejdůležitější zprávou v sobotu 3.listopadu bylo nouzové přistání amerického vrtulníku za nepříznivých povětrnostních podmínek. Čtyři zranění odtransportováni do bezpečí, toť vše. Ostatní události z Afghánistánu, ze světa, znicotnil tento energický důraz na amerických potížích.)

V popovídání ať v privátě či před kamerou jen s jednou výjimkou jsem se setkal s diskutéry, ochotnými vyslechnout fakta jim málo známá, zvážit jiný názor. Že třeba země tzv.Třetího světa nejsou chudé proto, že tzv.První svět je bohatý. Byly chudé vždycky a teprve jejich kontakt s hospodářsky vyspělým Západem začal vylepšovat jejich truchlivý úděl. Statistiky OSN uvádějí, že v druhé polovině 20.století počet hladem trpících pozemšťanů klesl o víc než polovinu a v částech Asie došlo k trojnásobnému zvýšení průměrné životní úrovně. Zlepšení, které dosáhl Západ během jednoho století, se tam uskutečnilo během jedné generace (léta osmdesátá a devadesátá). Jižní Korea, v polovině 20.století země poničená válečným řáděním, a nikterak neoplývající ropou, kterou by pod povrchem objevili a pak těžili cizinci, načež si domorodci mohli pěchovat měšce, si dnes politicky a hospodářsky počíná úspěšněji než všechny mohamedánské země dohromady. Kdyby chudoba byla tou primární líhní mezinárodního terorismu, většina sebevražedných útočníků by byla přišla z Afriky, bídných pouštních pseudostátů jako třeba je Burkina Faso a nikoliv z bohaté Saudské Arábie, z privilegovaných rodin, zvyklých na pohodlný život a pramálo trápených bídou v okolí. Ropa způsobila příval moderních statků, ale nikoliv  přijetí moderního života, demokracie, sekularismu. V představách fanatiků, islám je ohrožen. Fundamentalisté přece nemíní Západ dohánět, ale zničit tento svět bezvěrců, s jejich svobodami, tolerancí, pluralismem.

V jednom televizním pořadu nás u debatního stolu sedělo pět. Mladá pohledná socioložka byla tou jednou výjimkou tvora, přesvědčeného o svých dogmatech – druh radikálů, s nimiž jsem se dlouhá leta potkával v americkém univerzitním prostředí. Angažovala se při konfrontaci s mezinárodními finančníky při jejich jednání v Praze loňského roku. Tam vystoupila s požadavkem se Světovou bankou a Mezinárodním měnovým fondem nevyjednávat a domáhat se jejich okamžitého zrušení. V příštích pár minutách ale zatratila tyto instituce pro jejich údajnou neochotu k dialogu. Tento její projev jsem si vytáhl z internetu a před natáčením se zeptal, zda tyto její dva požadavky se jaksi nevylučují. Důkladně se na mě rozsoptila a megatonáž její nevole pak pokračovala i před kamerou. Útok v New Yorku zdůvodnila tvrzením , že sebevrazi neměli jinou možnost přístupu k jiným zdrojům mediální pozornosti. Obvinila Ameriku, že vlastně způsobila zrod Talibanu, věru vše zkázonosné způsobila, že válečná odezva je ten pravý terorismus - má se vyjednávat a ne takto zločinně si počínat. Marně jsem argumentoval nemožností domluvy s fanatiky, kteří usilují o zabití všech Američanů.

I kdyby se těmto islámským ultraradikálům podařilo zničit, zcela vyzmizíkovat Spojené státy americké z povrchu této planety, ještě by zbýval úkol zničit zbytek západní civilizace, trvajícího smrtelného nebezpečí islámu v jejich úchylných představách. A to pak pro Českou republiku by to nebyla pouze hodně vzdálená, akademická záležitost. Však už teď dochází k hospodářským ztrátám, milióny korun denně. Tahle nepříjemnost přišla na přetřes v celostránkovém interview v Mladé frontě Dnes, 10.listopadu:

MFD: „Ve světě i v České republice se objevily také názory, že Amerika si útok teroristů vlastně zasloužila. Co si o tom myslíte?“

Já: „To je něco příšerně perverzního. Žádná jiná země neposkytla světu tolik pomoci a nepřijala tolik potřebných z chudého světa. Připomíná mi to, jako když se slonovi, s nímž se těžko sdílí postel, snaží někdo šlápnout na chobot.“

MFD: „Myslíte si, že podobný teroristický útok jako v Americe by se mohl odehrát i v Česku?“

Já: „Jejej. Už to tu budete mít.“

MFD: „To myslíte jako nějakou nadsázku?“

Já: „To myslím vážně.“

MFD: „Proč?“

Já: „Ideologové muslimského terorismu přece říkají, že to není pouze útok na Ameriku, ale útok na západní civilizaci. Česká republika je součástí západní civilizace. Kdybych si na chvilku zahrál na agenta těchto teroristů, tak bych vám vyjmenoval české hříchy: jste semeništěm propagandy proti některým islámským zemím, tím myslím Svobodnou Evropu, váš premiér Zeman právě jezdí po USA a poklonkuje americkým imperialistům, vlezli jste do útočného paktu NATO.“

Budovu bývalého parlamentu a nynější dosavadní sídlo R.F.E. střeží pár obrněných vozů. Neznámý vtipálek odmontoval jejich zadní světla , která se pak ocitla u dveří vojenského muzea. Modré knížky, zprošťující vojenske služby, byly na prodej v Pardubicích za 30 až 50 tisíc korun. Pavel Minařík, nynější podnikatel v Brně a někdejší rozvědčík, který mínil vyhodit do povětří budovy R.F.E. v Mnichově, prý přece jen půjde k soudu. Normalizační zpěvačka Helena Vondráčková se domáhá soudní omluvy od kritika Jana Rejžka ve věci jejího podpisu Anticharty, jejíž autentické podpisové archy již neexistují. Umělci tehdy dostali na vybranou: buď podepsat nebo se rozloučit s možností ještě někdy koncertovat v zahraničí. S výjimkou Jiřího Suchého všichni Antichartu podepsali. V Pelhřimově se uskutečnila soutěž o světový rekord v pojídání uzenin. V souboji na největší počet sněděných párků za 10 minut se utkal 180kilový český přeborník Rudolf Sváta, který snědl 17 nožiček párku o celkové váze 952 gramů a vytvořil tak nový český rekord. Jeho ale deklasoval 55kilový Japonec Šinia Takahaši, který dovedl pozřít 56 nožiček a váze 3136 gramů.  Nápor globalizace se projevuje v přemnohých podobách.

ZNAČNÉ  PLUS  ČESKÉ  REPUBLIKY

Nemáte moře, ale máte lacinou, solidní, spolehlivě fungující městskou dopravu – tramvaje, autobusy a v případě Prahy i metro. Na dobré věci se zvyká tak snadno, že jim hrozí úděl být pramálo vnímány, natož oceňovány. Když se jich ale najednou nedostává, náhle ochuzený a tak probuzený jedinec začne láteřit.

V Praze na prknech, jež znamenají svět, jsem byl zpovídán, jak že světoběžník oceňuje to či ono v znovu navštívené rodné zemi. Mou chválu městské hromadné dopravy doprovázelo pohrdavé pochechtávání a úsměšky skeptického publika. Tedy jsem se ozval s příslušným porovnáním. Krátce před příletem do České republiky jsem nějaký čas pobýval na Aljašce, jejíž největší byť ne hlavní město se jmenuje Anchorage. Rozsahem porovnatelné právě s Prahou, nikoliv však službami veřejné dopravy.  Tam jsou všeho všudy v provozu dva autobusy dopoledne a dva k večeru. Nezbývá pak, než sednout do automobilu a potýkat se s problémem parkování nebo jet hodně drahým taxikem. Připouštím, že česká metropole se od aljašské liší. Tam se potulují odhadem dvě smečky vlků, dvacet až třicet medvědů grizzly, pětatřicet černých medvědů a tisíc pět set losů. (V novinách jsem přečetl pravidla zdvořilého, ohleduplného chování vůči losům: zásadně je nekrmit a příliš se nepřibližovat Jestliže se jim zježí srst, je to známka buď strachu či vzteku, dovedou stejně zručně kopat jak předníma tak zadníma nohama. Každopádně je doporučeno prchat a nespoléhat na záchranu v podobě zřídka kdy se dostavivšího autobusu.) V Kanadě městská doprava funguje trošku lépe, ale stále k neporovnání se středoevropskýcm standardem.

V New Yorku po Manhattanu pádí autobusy po rovných ulicích bez jediné zatáčky, mezi kaňony mrakodrapů lze vidět na kilometry daleko, aniž by se ale dodržoval jízdní řád, pokud vůbec existuje. Nekonečné čekání a pak přijede autobus jeden za druhým, třeba i půl tuctu se jich předhání – a tak tomu už bývalo dávno před teroristickým útokem 11.září 2001. Výše jízdného v dopravě jak pouliční tak podzemní stále roste. Pokud existuje systém  zlevněného jízdného, nic o něm nevím.  Jsem ale stoprocentně přesvědčen, že nikde v Americe se nemohou pochlubit takovou lácí, jakou nabízí Praha jízdenkou na neomezené použití všemi prostředky (tramvaj, autobus, metro) po dobu 15 dní za 280 korun.

Rovněž mi není známo, že v jiných zemích může cestující vstoupit do dopravního prostředku bez jízdenky a je pouze na něm, zda se zachová poctivě či nikoliv.

Stěžujete si na kapesní zloděje. Utěším vás příkladem se zkušeností v Mexico City: metro narvané k nedýchání, ve stanici davy se hrnou dovnitř, aniž by dovolily zájemcům vystoupit. Byl jsem varován hlídat si kapsy, ale přece jsem neuhlídal. Na peronu lze pak spatřit prodavače portmonek.

Taková nebezpečí nehrozí v Hongkongu či japonských městech, ale často tam okusíte intimitu napěchovaných sardinek. Ale aspoň se budete pohybovat, což se nedá říct o situaci v zoufale přecpaném Bangkoku. Horší to pak je asi jen v Manile na Filipínách. Tam se už uskutečnily Marxovy vize o odumření státu. Státní moc abdikovala. Vozidla se hrnou na křižovatku ze čtyř stran, dopravní světla, pokud fungují, každý ignoruje, nikdo nedá nikomu přednost a domnívá se, že cestu si uvolní pořádným zmáčknutím klaksonu. K pokusu o přepravu jsem volil taxi. Bez klimatizace tam v tropech a rovněž s urgentním doporučením řidiče nechat okno zavřené. Když je otevřené a ruka pasažéra se chladí ve vánku, nezřídka se stává, že zločinec vtrhne dovnitř či aspoň s ostrým nožem se zmocní prstenu i s prstem – šmik, šmik. V jihoafrickém Johannesburgu těchto dní se řidičům nedoporučuje zastavit na červenou. Hrozí totiž nebezpečí onoho carjacking, že někdo dojde k únosu vozidla a posádky.

Přecpané, špinavé, smradlavé prostředky veřejné hromadné dopravy v takzvaném Třetím světě, to není rasistické ohrnování nosu, ale krutá, neoddiskutovatelná skutečnost. Těm nevěřícím doporučuji seznámit se s realitou například v Kalkutě. Kdepak, není nad českou a moravskou hromadnou  dopravu, provoz častý, bezpečný, laciný, síť hustá, i když cestující tento stav věcí pramálo oceňují.

1. VSTUP

Ruským mafiánům jsem tedy unikl, ale za jakou cenu! Už nejsem. Jsem mrtvej. Měl jsem být opatrnější při vkročení na vozovku, ale ten neurvalec v cadillacu, můj vrah, měl být ještě opatrnější a neměl mě přejet. Tady se s ním teď potkat, řekl bych mu svoje. Jak to ale, že teď když už nejsem – přece pořád nějak jsem?

Ticho, ale takové divné ticho v prostoru jakoby ad infinitum. V pozadí někde hodně v dáli cosi hučelo. Jako šumění hvozdů ve větru, jako hučení oceánu za každého počasí, druh zvuků v Praze neznámých, ale ani do Washingtonu nedoléhajících. Ve filipínském koncentráku, kde mu bylo trávit bídná, potupná leta, zapomenut světem, bez záblesku naděje, bez zvuku nikdy se nedostavivších osvoboditelů, slyšel jen vřeštící džungli všemi směry.

Je to tady kolem mě jaksi průzračné, šedivoučký opar poněkud do bleděmodra. Příšeří. Je to od slova příšerný? Jaroslav Ježek – jeho bleděmodrý či tvavomodrý svět. Jenže tohle není, určitě není svět. Co teda vlastně? Těžko to pochopit, nic tady kolem se nedá uchopit – okolí jakoby reálné, ale přitom jakoby ani neexistovalo.

Křížení, popletení smyslových vjemů se říká synesthesie. Písmena, slova, zvuk mohou nabývat tu kterou barvu i vůni a kombinací pak přemnoho. Reakce tvorů, obdařených takovými schopnostmi, jsou prý stejně unikátní jako otisky prstů každého z nás. Wagnerovy opery obohacovaly Vasila Kandinského přehlídkou barev a nápadů před očima. Křížení smyslů inspirovalo Franz Liszta. Vladimír Nabokov viděl písmena v barvách: B ve zvláštním odstínu hnědi, T v brčálově zelené podobě. Že by Komenda, nikdy nevybaven přílišnou škálou různých talentů, měl právě takovou schopnost? To tedy nevíme. Ale onen mlžný šedomodrý opar s náznakem hučení moře, hvozdů či hodně vzdáleného vlaku, to tedy vnímal zcela určitě.

Nespí, ale není úplně probuzený – jakési polovědomí, polonarkóza. Nic necítil, když najednou nebyl. Pak tedy ten tunel, jimž procházel – to ano. Ale dělo se tak vesměs, vlastně úplně, mimo něj. Jen se tím vezl, pozoroval jako divák v biografu, jako pasažér v čemsi se pohybujícím. Kam ale pohybujícím? Tunel, jímž procházejí a posléze svědectví podávají ti, kteří přece jen neumřeli, kteří slezli hrobníkovi z lopaty, lapidárně česky řečeno. O tom občas něco slyšel, něco v televizi viděl, aniž věnoval dostatečnou pozornost.

Dokumentární záznamy s podstatně totožnými výpověďmi osob s near-death experience: Muž vidí, jak vychází ze svého těla. Muž se z výše nad pitevním stolem dívá na své pozůstatky. Žena má pocit, že pronikla stropem do výšin. Ženu napřed pohltila tma, ale pak nastalo světlo. Žena, dosáhnuvší onoho světla, se již nechtěla vracet. Muž tak našel mír a to byl Bůh. Muž, který je přesvědčen, že již byl na druhé straně a nedobrovolně se vrátil. V dubnu 1996 Angličan David Vertigo na dovolené v tyrolských Alpách utrpěl mohutný infarkt a zemřel v ambulanci, pílící s ním do nemocnice v Innsburku. Ošetřující lékař Dr.Lutz informoval o tzv.ventricular fibrilation a o zkušenosti, že pět minut bez kyslíku stačí, aby nastal exitus. Mozek tohoto pacienta byl bez přísunu kyslíku 30 minut. Nicméně přežil, ale paralyzován a se ztrátou zraku. Po převozu zpět do Anglie si začal pracně osvojovat životní zkušenosti, jednu za druhou. Naučil se zavazovat tkaničky, naučil se psát. Na stroji naťukal svědectví o oné půl hodině, když byl mrtev, o nádheře spirituální existence, o tom, jak se dostal do náruče Boha. Většina odborníků má pro tyto stavy prozaické vysvětlení. Nedostává-li se mozku kyslíku, dochází k tvorbě substance zvané endorpin, která u mnohých vyvolává stav euforie a halucinace. Lékaři v přípravném středisku astronautů potvrzují, že kandidáti podstoupivší nepříjemnou náročnou zkoušku v tzv.centerfuge čili odstředivce, v 500 případech ztratili vědomí a rovněž měli pocity onoho průchodu tunelem a osvobozujícího světla. Dr.Melvin Morse, pediatr, po zkušenosti na oddělení kritické péče v dětské nemocnici v Seattlu, odmítá tuto medicinskou ortodoxii. Přivedl zpět k životu velkou řadu pacientů po jejich zjištěné klinické smrti a důkladně je pak zpovídal. Zdůrazňuje, že v průběhu umírání a smrti si zachovali povědomí, co se dělo, odehrávalo v tom kterém specifickém prostředí jejich finálního odchodu. Příklad s kresbou: meningitida, pětiletá holčička klinicky mrtva, Dr. Morsem však přece jen resusitována. Zachráněná pak namalovala, co se s ní dělo při odchodu na onen svět. Vznesla se ke stropu, odkud se dívala na své tělo na lůžku, u hlavy stál ošetřující lékař, u nohou stála jakási žena s divným kloboukem na hlavě. To byla součást uniformy vedoucí ošetřovatelky (team leader), což klinicky mrtvá pacientka přece nemohla vědět, nebýt její zkušenosti a svědectví z dočasného záhrobí. Lékaři vesměs potvrzují, že osoby, ať v ranném či pokročilém věku, s touto near-death experience se vracejí do života důkladně pozměněni ve svém chování, ba i mentalitě. Košatí se literatura na tato témata:

Raising the Dead: A Doctor’s Encounter With His Own Mortality

The Tibetan Book of Living and Dying

Death: The Trip of a Lifetime

Kniha autorky Betty J.Eadie Embraced by the Light, zabývající se stavy blízkými smrti, za asistence andělů, se dostala na seznam bestsellerů po delší dobu.

Když už tedy bohužel mrtvý, přece jen ne úplně mrtvý – ve smyslu “žádný” - což je ovšem velké plus. A pořádně překvapivé, pozitivní plus. Komenda vyrostl v zemi převážně ateistické a ve škole ateismus, dokonce ten vědecký, jim důkladně vtloukali do pionýrských hlaviček. Ludvík Feuerbach versus středověké tmářství, víra v síly nadpřirozené, v rajský posmrtný život, je přece jen pozlátko, oblbovačka, nástroj mocných držet v pasivní pokoře zubožené a nadále zubožované masy – tak nějak. Tvrzení, že “Člověk je konečný, práce je věčná,” se dlouhá léta tolik opakovalo, až nabylo punc samozřejmosti. Na plakátu sovětský kosmonaut plul vesmírem, rozhlížel se a oznamoval, že BOGA NĚT. Komenda tohoto mocipána nadpřirozena rovněž nespatřil – však je tu teprve pár okamžiků, ale potkat se tu s prvním kosmonautem Gagarinem, spěchal by se ho zeptat, jak to vlastně je. Gagarin už setrvává v záhrobí hezky dlouho, přece tragicky zahynul a tehdy se povídalo, že jakožto správný Rus, příliš nasáknut vodkou, letěl vzhůru nohama – ne doslova, samozřejmě, ale v tom smyslu - a s nejmodernější stihačkou to napral do rodné ruské prsti a bylo po něm. Vědecký ateismus – vědecký obor. Neposlušný Ivan Sviták se mu za trest musel jít věnovat do terénu, zabývat se religiozitou na ideologicky zanedbaném, tmářství stále podléhávajícím moravském venkově – Kyjov, tam někde, kde si tmáři tradicionalisté hodně potrpí na kroje, šnoří se jimi nebo je aspoň přechovávají v ručně vyřezávaných truhlách.

Pro babičky, v kostelích mumlající modlitbičky, Komenda měl jen pošklebek politování. O smrti, vlastní konečnosti, nepřemýšlel, měl jiné starosti. Jakoby v tom pozemském pachtění na to neměl dost času. Teď ho bude mít jen co hrdlo ráčí. Což je ovšem nejapná, hodně nepovedená metafora z aspoň tří důvodů: 1.Časem nelze naplňovat hrdlo. 2. Hrdlo stejně jako vše ostatní, potřebné k získání fyzické podoby, z masa, krve, kostí, se mu nedostávalo. 3. Čas, tento nejvyšší velitel nad osudem lidstva, kruťas, který každého bez výjimky jednou odsoudí k smrti, se tady zastavil. Zde není. Dosud ovšem vůbec nevěděl, kde to “zde” je, co to je.

Těsně po válce, v roce 1946, Britové natočili film Stairway to Heaven – Schodiště do nebe, takže se ještě před únorovým vítězstvím pracujícího lidu mohl objevit v českých biografech. Tam se ale tehdy Komenda, žáček v první třídě základní školy v Košířích, nemohl dostat. Stalo se tak až po mnoha letech ve Washingtonu v Art Cinema, kam s tehdejší svou milou, MUDr.Magdou Myslivcovou, se uchýlil před náhlým urputným deštěm. Mrcha Magda trousila cynické komentáře, kdežto na Komendu udělal film dojem natolik značný, že si ho po letech a teď i po vlastní smrti pamatoval. Sličná citlivá radiotelegrafistka na letecké základně v jižní Anglii přejímala zprávy od vracejících se stíhačů z bitvy. Najednou se jí ozval hlas elegantního štíhlého pilota (David Niven). Oznamoval, že jeho zasažený stroj nedoletí a on bez fungujícího padáku se nemůže zachránit. Působivý kultivovaný hlas, dívka na základně se do neznámého hrdiny v posledních minutách jeho pozemské existence bolestně zamilovala. Leč nastala vítaná komplikace: nebeský posel v mlze zabloudil, pilota nemohl vyzvednout, takže pilot nepoškozen přistál bez padáku na mořském břehu. Potká se se zamilovanou, láska jim prudce rozkvete. Jenže na scéně se nebeský posel dodatečně přece jen objeví a domáhá se splnit svůj úkol. Osud versus láska, boj protikladů, paralelní vývoj děje, Niven podstupuje ve své světské podobě náročnou mozkovou operaci a současně stoupá po nebeském schodišti, spolu s řadou nových příchozích, zejména čerstvých obětí z tehdejších různých bojišť. Dojde k soudu, dramatickému klání zastánců vzájemně se vylučujících hodnot, láska zvítězila, Niven dostal amnestii a vrací se mezi živé.

Čili tam, kam se Komenda jistojistě nevracel. Značně podstatný rozdíl byl také v tom, že ve filmu si postavy zachovávaly svůj tvar, vzhled, hlas, zkrátka svou personu, identitu, což však Komendovi v jeho skutečné posmrtné metamorfoze podstatně chybělo. Tak sakra jsem nebo nejsem? Ano, vidím to tu jaksi do modra, ale též dost do nezřetelna, jakoby v mlhách. Polostín, pološero, polosvit. Ty postavy, co tu začínám rozpoznávat, se zdají být pouhé odrazy, obrysy, neskutečno tu převládá nad skutečnem. Do nikoho z nich bych nemohl šťouchnout, nemohl dát facku – a také nikdo by ji nemohl dát mně. I to mé tělo, když se ho snažím osahávat, se mi zdá být průhledné. Však ho osahávám neméně průhlednou rukou. Nemohl se podrbat na hlavě, vjet si do vlasů, jejichž většinu už pozbyl před mnoha lety a teď je vůbec nemá, neboť nic nemá. Jestliže my neživí jsme průhlední, jaké bychom ještě mohli mít žádosti? Jíst, spát, kálet, milovat, závidět si? Je ale zajímavé, že se tu lze pohybovat jako v normálním gravitačním poli, jak jsme byli zvyklí. Že si tady podrželi přitažlivost zemskou, když země to věru není?

Jak se tady vzájemně rozpoznávat? Jak by se pak taková zkušenost dala vůbec literárně vyjádřit, napadlo Komendu, autora několika žalostně neúspěšných literárních pokusů. Potkám tu nějaké své známé – kamarády, přátele a třeba i nepřátele? Třeba toho padoucha, superpokrokového profesůrka Byrona Hasenflecka, k jehož nedobrovolnému odchodu na onen svět – teď už i můj svět - jsem kdysi dal z dobrého důvodu popud? Jak je to tady asi organizováno – podle abecedy, národnosti, věku, zásluh, provinění, nebo že by to bylo jako loterie, nedešifrovatelný vrtoch? Podle abecedy to určitě nebude. Vždyť plno národů a pronárodů ji vůbec nemá. To už spíš chronologicky, že kdo dřív přijde, dřív mele, či přesněji, bude rozemlen, nebo zeměpisně, etnicky, podle věku či množství spáchaných hříchů. Jsou tu taky ženy? Samozřejmě, že by měly být – kde jinde by byly? Taky nejsou nesmrtelné a proč by tu v záhrobí měl fungovat nějaký pohlavní apartheid? Pohlavní záležitosti, takové starosti tu určitě nebudeme mít. Jestliže my neživí jsme průhlední, jaké bychom ještě vůbec mohli mít lidské žádosti, zachované pudy? Podívejme se na to ale z opačné strany: čím víc takových vlastností si sem přinést, jak by nám mohly být k užitku? Spíš by přidaly na frustracích. Třeba to tu mají zařízeno tak, že dávka zachovaných lidských vlastností, žádostí, tužeb, by mohla být i forma zvlášt rafinovaného trestání.

Jak se orientovat, komu se hlásit, kde se zaregistrovat? Jak se tu vůbec domluvím? Umím jen česky a anglicky. Za oněch osm krušných let ve filipínském zajetí jsem se trošku naučil tamější hanebnou řeč tagalog, ale už jsem si jen zapamatoval počítat do deseti - isa, dalawa, tatlo, apat, lima, anim, pito, walo, sijam, sampu. Odporná řeč, odporná zkušenost. Rusky už jen s bídou rozluštím azbuku. Thajština je prý ta naprosto nejblbější, nezapamatovatelná řeč. Veleobtížná je prý též mongolština a gruzínština. Jazyková píle Japonců a zároveň jejich neschopnost se naučit jakýkoliv cizí jazyk, je přímo zázračná. Kdysi se dočetl o pravidlu, že čím početnější a významnější národ, tím nižší bývá jeho jazyková potence. Mluví se tady vůbec? Jak teda?

První setkání a domluva s mimozemšťanem, odhadem něco pakistánského, dopadla tak báječně, neuvěřitelně, že Komenda by nad úkazem byl kroutil hlavou, mít ovšem ještě onu potřebnou pozemskou podobu. Česky se totiž zeptal na cestu a Pakistánec mu řečí urdu odpověděl a oba si bez potíží rozuměli. Ať promluvím jakýmkoliv jazykem, ke kterýmkoliv uším se to donese v potřebně přetlumočené verzi. To je, panečku, vynález! Jaký asi genius dovedl vymyslet tak užitečný systém harmonické, bezkonfliktní komunikace, že jedni, jakkoliv mluví, druzí jim automaticky rozumějí? Mít kdysi něco takového na naší planetě, nekonaly by se jazykové rvačky, ba i jateční obřady, jako například v Indii, kde vášnivci ze severu cpou své hindi do hřtánu bránících se dravidských jižanů. Bylo by po Bábelu zmatení jazyků. Ovšem tlumočníci, překladatelé, esperantisté, lingvisté vůbec, by byli zbyteční, plno lidí by přišlo o živobytí, ale určitě by to za to stálo. Když se kácí les, létají třísky, kdo to říkal? Leckdo, například Gottwald hodně říkal a kácel. Ten už se teď určitě smaží v pekle. Dobře mu tak. Tam aby to ale bylo hodně hrozný.

Koncem 20.stoleté pozemšťané mluvili zhruba 6.700 různými jazyky a ještě větším počtem podstatně se lišících dialektů. Znalost mnoha jazyků není vždy zárukou žádoucího porozumění. Však tragedii první světové války zavinila špatná interpretace záměru případných soků. Válka, kterou si vlastně nikdo nepřál, tak způsobila hory mrtvol, zánik čtyř říší, konec éry. Čtvrt století poté, k zahájení další éry, atomového věku, došlo patrně rovněž nedorozuměním. Autor Steward Chase v publikaci Power of Words (Moc slov) informuje, že na ultimatum bezpodmínečné kapitulace, zaslané z konference v Postupimi v létě 1945, Japonci odpověděli slovem “mokusatsu” – ve smyslu “prozatím bez komentáře, my to uvážíme.” Z překladu ale vyšlo zcela negativní odmítnutí požadavku. A výsledek je dobře znám: rozkaz americkému letectvu, vzlet z ostrova Tinianu, odlet s bombou nad Hirošimu.

Překladatel (translator) se potýká se slovem psaným, tlumočník (interpreter) se slovem mluveným. V OSN se tlumočnická obec rozrostla do počtu více než 200 příslušníků. Od překládání následného (consecutive) se přešlo k překládání současnému (simultaneous), kdy tlumočník překrývá řečníkův hlas. Tlumočník je občas nucen improvizovat, snaží se vyjádřit nuance a odvrátit nejen nedorozumění, ale i příliš důkladné porozumění. Za Gorbačovovy návštěvy ve Washingtonu, jeho hostitel Ronald Reagan víc než jednou opakoval v ruštině leninská slova o důvěřování a prověřování. Když Gorbačov zareagoval slovy ve smyslu “už zase kecáte”, tlumočník to uhladil slovesem “opakujete.”

Ve vášnivé slovní přestřelce ledacos může z překladu uniknout, z důležitého “ale” se může stát ještě důležitější “ano” nebo “ne”. I když se tlumočníci nedopustí nepřesnosti, někdy z nich bývají dodatečně obviňováni řečníky, kteří si po produkci projev přehrají a dodatečně ho míní vylepšovat obviněním, že byli misunderstood, misinterpreted. Někdy takové obvinění bývá zcela oprávněné. Prezident Jimmy Carter na oficiální návštěvě Polska v r.1977 vyjádřil své potěšení, že přijel, ale v tlumočníkově překladu z toho vzešlo oznámení, že Ameriku opustil, zavrhl (abandoned). Prohlášení, že objímá, do náruče bere polský lid, tlumočník prezentoval jako prezidentovu snahu chopit se polských genitálií

Tlumočníci nenávidí obtížně přeložitelné citáty, často z bible či koránu, zcela nepřeložitelné slovní hříčky a vtipkování. Nejraději mají pohřby. Tam bývá klid, harmonie a nehrozí nebezpečí slovních potyček. Proslovy předvídatelného obsahu plynou pomalým tempem.

Čím nepříjemnější politické podmínky, tím větší pravděpodobnost tzv.esoterické komunikace – čtení mezi řádky, hledání podtónů, kryptických sdělení i tam, kde žádná nejsou. Mluvčí takových režimů se nezřídka vyjadřují způsobem, který zabraňuje pochopení v jakémkoliv jazyce včetně toho původního. Jak si například poradit s touto větou Jindřicha Filipce a Ladislava Hrzala, významných vědců normalizátorů někdejší ČSSR: “Velkým problémem v procesu utváření vědomí jednání lidí v duchu socialismu je to, že úsilí strany o žádoucí transformaci (kultivaci) potřeb naráží na určitou setrvačnost naší výroby, kde máme v některých případech co činit se stále zjevnějším pokulháváním při dohánění některých západních standardů životního stylu, které právem odsuzujeme v propagandě jako nepřijatelné a nežádoucí (Tvorba, č.47, 1985).” Co je tedy nepřijatelné a nežádoucí? Ono pokulhávání? Dohánění? Některé západní standardy? Je žádoucí dosahovat nežádoucích výsledků? Jak dešifrovat mnohoslovná úplavičná sdělení z pera normalizátora Josefa Římana, předsedy Československé akademie věd – tedy předního intelektuálního titána? “Stručně řečeno” slíbil a pak napsal větu “Jeho výsledky, převážně nehmotné realizační výstupy, to jest nové poznatky o přírodních jevech a o společnosti, metodické přístupy a techniky, vědecké představy a z nich odvozované zákonitosti jsou základním předpokladem pro zakládání…” a tato stručná věta pokračuje, celkem sedmdesát šest slov (Tvorba, č.13, 1986). Jestliže účelem sdělování je sdělovat, proč tedy toto úspěšné úsilí o dosažení naprostého opaku? Třeba důkladná bezobsažnost takovéto komunikace má účel jen liturgický, nikoliv nepodobný bzučení muezínů či kroužení dervišů.

NEMOŽNOST  OBČANA  ZÍSKAT  OBČANSKÝ  PRŮKAZ

Koncem dvacátých let Washington uzavřel s řadou zemí včetně tehdejšího Československa bilaterální smlouvu o vzájemném nabývání a pozbývání občanství. Takže Američan naturalizací například v Albánii přestal být Američanem, a Albánec naturalizací v USA - věru častější případ - se stal Američanem. Takto i my čeští emigranti jsme pozbyli občanství země, v níž se narodili a posléze z ní upláchli. Jenže před několika lety Nejvyšší soud ve Washingtonu tuto sérii smluv prohlásil za protiústavní a tak přiměl americkou vládu, aby je vypověděla. Od příslušných partnerů se pak očekával reciproční krok. Státy včetně Albánie souhlasily, leč České republice se do takového, v národě nepopulárního, kroku vůbec nechtělo a záležitost nadále visela ve vzduchoprázdnu.

Tlaku z Washingtonu jakož i negativní zahraniční publicity přibývalo, Praha se konečně rozhoupala přistoupit na zrušení smlouvy a výsledkem byl zákon č. 193/99 Sb. Krajanský tisk uveřejnil podrobnosti postupu jakož i ujištění diplomatických mluvčích ČR, že to bude jednoduchá procedura.

Řada z nás, v USA naturalizovaných, si zažádala o navrácení původního občanství. Procedura, do níž jsem se pustil v listopadu 1999 příliš jednoduše nevypadala: formuláře, žádosti, notářská ověření, superlegalizace, vše doručovat jako certified mail, a poplatky, poplatky. Vyžadovalo se matriční dokumenty českého původu předložit v originále nebo nechat za poplatek na konzulátu vyhotovit jím ověřenou kopii. Na Generální konzulát v New Yorku jsem odeslal originál listu rodného, listu domovského a rovněž doklad z roku 1953 o mé příslušnosti ke státu, budujícímu socialismus.

Komplikovanější to ale bylo ve věci dokladu o naturalizaci v zemi, budující kapitalismus. Instrukce uváděly tři alternativy postupu:

1. Originál naturalizační listiny poslat do Washingtonu na Department of Justice k ověření. Po ověření jej doručit na Authentication Office of the U.S. Department of State a požádat, aby pak dál dodali na příslušný konzulát.

2. Požádat u Immigration and Naturalization Service o vystavení duplikátu, poté duplikát ověřit na Department of Justice a superlegalizovat na U.S.Department of State.

3. Pořídit kopii naturalizační listiny, nechat ji ověřit napřed u notáře, potom na okresním úřadě (County Clerk) a pak poslat do hlavního města státu trvalého bydliště (v mém případě do Albany) k rukám oficiála s titulem Secretary of State a požádat, aby dokument okrášlil tzv. Apostillou, něčím mně zcela neznámým. Marně jsem hledal ve slovníku jak českém (mezi slovy apostrofa a apoštol) tak anglickém (mezi slovy apostate a apostle).

Dokumenty původem české a  americké, spolu s vyplněným tzv. Zjišťovacím dotazníkem, jsem odeslal do New Yorku na konzulát, který se postaral o expedici papírů na příslušný úřad místní správy.

V únoru 2000 mě  konzulát vyrozuměl, že žádosti bylo vyhověno. V rodné Plzni vystavili doklad „Osvědčení o státním občanství České republiky“, s jednacím číslem 2/2000 – tedy je jeden Západočech mě předběhl. V New Yorku jsem si dokument vyzvedl, podepsal příjem o navrácení předložených českých dokladů, poděkoval za ochotu a vlídné zacházení.

O zážitcích s procedurou jsem  napsal pro Americké listy článek „Získávání pozbytého občanství“ (vyšel 24.února 2000).

Týž zdroj posléze uveřejnil dopis na rozloučenou od odcházejícího velvyslance Alexandra Vondry. Ve svém sdělení se zmínil o řadě nás naturalizovaných, kteří takto již úspěšně pořídili. Já bych se teď chtěl něco dozvědět o jejich zkušenostech při pokusu získat občanskou legitimaci. Pořídil jsem totiž nevalně, jak jsem popsal v dopise z 27.července 2001, adresovaném Generálnímu konzulátu České republiky v New Yorku. Zde je doslovný text:

Vážení:

Teď po znovuzískání občanství České republiky, můj pokus získat občanskou legitimaci ČR nabyl podoby Mission Impossible. Ocením Vaši trpělivost přečíst si toto sdělení a zvážit mou žádost o radu, jaké užitečné kroky teď podniknout. Zopakuji chronologicky:

Poprvé jsem s Vámi korespondoval 24.listopadu 1999 a požádal o navrácení českého občanství a spolu se Zjišťovacím dotazníkem přiložil 1.notářsky ověřenou naturalizační listinu, opatřenou apostillou, 2.Originál českých dokladů a sice Rodného a křestního listu, Domovského listu a dokladu o někdejším občanství Československé republiky, 3.Požadovaný poplatek 17 dolarů za překlad naturalizační listiny.

Pan konzul Zdeněk Koudelka v dopise z 14.prosince 1999 mě informoval o potřebě ještě dodat vyplněný a podepsaný formulář Prohlášení o státním občanství, a též oddací list.

Tak jsem učinil 4.ledna 2000.

Váš úřad mi již 6.ledna poslal vyrozumění, že potřebné papíry byly postoupeny k vyřízení Magistrátu města Plzně, a z dopisu z 1.února jsem se dozvěděl, že vše bylo úspěšně vyřešeno.

Téhož roku 2000 jsem v Plzni obdržel Cenu 1.června, plno slávy u toho – ale nebylo dost času, abych stačil zvládnout náležitosti k získání občanské legitimace.

O  to jsem se pokusil při další návštěvě koncem května tohoto roku 2001. Můj bratr Gustav, majitel bytu v plzeňském rodném domě, sepsal notářsky ověřené prohlášení, že tamtéž mohu bydlet, a navíc mi obstaral formulář Žádosti o vydání občanského průkazu (spolu s málo pochopitelnou instrukcí, že formulář přeložením na polovinu či dokonce na čtvrtinu pozbývá platnosti), zjistil  dobu nemnohých úředních dnů a hodin plus totožnost úřednice, pověřené takovou agendou.

V pondělí 28.května, vybaven doklady a 4 fotografiemi potřebné velikosti, jsem se vydal na Magistrát a z vlídných úst jsem se dozvěděl, že fotokopie jakéhokoliv úředně ověřeného dokladu nestačí. Nutno přinést originály, které po nahlédnutí mi budou okamžitě vráceny. Na můj dotaz o smyslu úředního ověřování kopie, která pak nemůže být k potřebě, odpověď jsem nedostal. Stejně jsem dopadl s dotazem o smyslu takového předkládání dokladů – procedury, kterou jsem přece už podstoupil v jednání s Vaším konzulátem, s jehož pomocí mi Osvědčení o občanství bylo přece vystaveno. Načež přišlo překvapení dosud největší: ono Osvědčení č.j.2/2000 již pozbylo platnosti! Jeho platnost je omezena na dobu šesti měsíců a proto je nutné znovu si zažádat, proceduru si zopakovat a vše do půl roku stihnout. Můj další dotaz, zda se na všechny občany státu vztahuje tento šestiměsíční limit, po jehož vypršení se stanou bezdomovci, se nesetkal s přílišným pochopením.

Vřelé rozloučení a odchod. Manželka, zvyklá na byrokratické praktiky v rodné Číně, mě ponoukla, abych zatelefonoval primátorovi Jiřímu Šnebergerovi, s nímž se znám a město mě před rokem jako svého považovaného rodného syna zahrnula poctou. Učinil jsem a sympatický primátor ochotně zareagoval a pobídl hned k němu přijít na radnici.

Tam na mě čekal šéf příslušného odboru a záhy k němu přibyla dáma, která se těmito záležitostmi speciálně zabývá. Od ní jsem se začínal dozvídat o dalších překážkách: že překlad dokladu o uzavření manželství do češtiny, který Váš konzulát shledal dostatečným, je nepřijatelný, neboť musí být znovu přeložen tlumočníkem, kterého ustanovil plzeňský soud. Na můj dotaz, zda by tedy nebylo jednodušší, kdybych se dal rozvést, jsem se dozvěděl, že v takovém případě by nastaly ještě zapeklitější komplikace.

Dozabil mě požadavek, abych předložil místopřísežné prohlášení, že americké občanství naturalizací jsem získal nedobrovolně, pod nátlakem. „Cože?“ zalapal jsem po dechu. „Tohle zákon vyžaduje,“ opakovala dotyčná odpovědná referentka, aniž by reagovala na můj dotaz o existenci a přesné citaci takového zákona.

Takže jsem další pokusy vzdal. Jiný, méně nepřístupný úředník mi doporučil, abych se obrátil na Váš konzulát, že třeba Vy byste to mohli zdárně vykorespondovat. Proto Vám teď píšu dozvědět se Vaše stanovisko, abych nemusel hned sednout a sepsat článek, jehož uveřejnění by těžko mohlo být k prospěchu České republiky, na jejímž dobrém jménu mi záleží, jejímž úspěchům držím palce a chci být užitečný.

Omluvte, prosím, homérskou šíři tohoto sdělení. Stručněji se mi to nepovedlo.

S upřímným pozdravem,

Kopii tohoto dopisu jsem rovněž poslal do Prahy dvěma senátorům, s nimiž si tykám. Jeden slíbil si o věci popovídat s   ombudsmanem, popřípadě napsat ministru vnitra.

Druhý charakterizoval záležitost jako „neradostnou, vlast zahanbující“  a slíbil podat protest ministerstvu vnitra.

Od generálního konzula Petra Gandaloviče jsem obdržel vlastní rukou psané vysvětlení, že kompetence ve věci jednat je   pouze záležitostí toho kterého magistrátu.

Ministerstvo vnitra se neozvalo.

Občanský průkaz tedy nemám a dál se již ozývat nebudu.

DUMÁNÍ  NA  KONCI  PRVNÍHO  ROKU  NOVÉHO TISÍCILETÍ

Luigi Pirandello ve svých dramatech zdůrazňoval, že každý má svou pravdu, a dle českého dramatika Pavla Kohouta, pravda o minulosti se vlastně nedá zjistit. Jakkoliv lze s takovým relativismem nesouhlasit, tolik přiznejme, že skutečnostem i z doby té nejčerstvější se dostává nejednoznačného, někdy i hodně odlišného hodnocení. Například ten který volební výsledek či převrat někoho potěšil a někoho poděsil. Barvoslepý poctivě popíše nesprávné barvy a osoba mentálně, ideologicky zaslepená je nezviklatelně přesvědčena o svých pravdách. Řada komentátorů v arabských mediích za pachatele teroristického útoku 11.září v New Yorku označila Izrael, sionisty, a někteří přispěchali s verzí, že pachatelem byl sám prezident Bush, v úsilí vylepšit své politické postavení. Stejně tak po zveřejnění videozáznamu z dýchánku bin Ladena v Kandaháru, jeho pravost byla šmahem odmítnuta jako padělek.

V dávnověku svého mládí, otec dívky, jíž jsem se dlouhodobě dvořil a pak vstoupil do milosrdně krátkodobovém manželství, se se mnou pravidelně hádal. Ne o dokonalosti svého drahouška, ale o stavu světa. Když jsem nesouhlasil s jeho tvrzením, že klokani hopsají na Novém Zélandě a nikoliv v Austrálii, odrovnal mě svým oblíbeným trumfem “Hele, nic mi nevykládej, ještě jsi v životě nevydělal ani korunu.” Nic jiného mi nezbylo, než přikývnout a myslet si své. Posléze jsem šel bránit vlast lopatou a krumpáčem v uniformě Černých baronů. Když náš politruk dostal prostořekou otázku, proč Stalin mohl tolik vraždit a strana tolik mlčela, s ošemetností se vypořádal odkazem na Ameriku a její někdejší lynčování černochů.. Každý z nás, komu osud nadělil budování vědeckého socialismu, jistě okusil a musel spolknout takové slasti. Jak v takové situaci reagovat? Záleží na závažnosti sporu, na temperamentu nehorázostmi tupeného, na případně nepříznivém dopadu verbální vzpoury. Třeba z toho bude jen společenská disharmonie jepičího trvání, třeba ale i pořádná kádrová, existenční katastrofa.

Ještě obtížnější než dohoda o tom kterém faktu je interpretace jeho příčin, proč se tak stalo. A na scénu vstupuje Konspirace se svou předností, ba i půvabem své nevyvratitelnosti, nikterak neznicotnitelné fundamentálním faktem, že jde o tvrzení nedokázané, nedokazatelné. Přece víme, že na každém šprochu pravdy bývá trochu a proč tedy aspoň trochu nevěřit, že  porodními bábami sametu byli Chartisté spolu s StB a KGB, že na spoušti v New Yorku se aspoň trochu rovněž nepodílel Izrael a Bush.

Rok 1989, tento annus mirabilis,k poctě přesně dvoustého výročí francouzské revoluce, nepředvídala ani jedna, jakkoliv výtečně financovaná špionážní organizace. Pokud vím, nejblíž se ke správné analýze přiblížil Zbigniew Brzezinski, můj bývalý učitel na Kolumbijské univerzitě. Teď, začátkem nového tisíciletí, nám do klína dopadnuvší mohamedánský fundamentailismus tak zcela nepřekvapil, ale jeho smrtonosná razance však ano. Když jsem si před lety v Americe dobíral Ivana Svitáka a připomněl mu jeho někdejší horování pro Maocetunga, strůjce tolika zkázonosných nesmyslů, které stály život aspoň třiceti miliónů obětí velkého skoku vzad a velké kulturní revoluční devastace, náš český či spíš slezský bouřlivák se vytáčel s odkazem na “zlomyslnou lest dějin.”

Ano, Osud, pokud připustíme jeho autonomní existenci, se nezřídka prezentuje s dost perverzním smyslem pro humor. V reakci na sovětskou invazi Afghánistánu v roce 1979, Američané vydatně zásobovali bránící se domorodce a zejména rakety Stinger se staly rozhodujícím hřebíkem do rakve porážky Rudé armády. Po jejím potupném odchodu, v devastované zemi tyto zbraně zůstaly a ve vakuu a z chaosu se zrodil Taliban. Nyní, po jeho porážce, v Kabulu přistávají letadla s ruskými posádkami v roli spoludohližitelů na následky spouště. Bushův idol Ronald Reagan se o rozpad Říše zla tuze zasloužil všemožnými kroky, též ekonomické povahy: zpřísněním embarga na vývoz technologie, zobtížněním přístupu na západní trhy, snížením možnosti získávat zahraniční úvěry, zbrojením, na něž Moskva nemohla stačit, a značným tlakem na Saudskou Arábii zvýšit produkci ropy a tak snížit její cenu ve světě. A s každým poklesem ceny o jeden dolar za barel putovalo ročně do kremelských kufrů o jednu miliardu dolarů méně, což tuze ubližovalo pětiletkám dopředu naplánovaného hospodářství. George Bush, syn ex-prezidenta a rovněž bývalého šéfa CIA, teď pokládá Vladimíra Putina, bývalého důstojníka KGB, za “strategického partnera.” Putin, jemuž mohamedánský fundamentalismus působí rovněž značné potíže, se uvolil zvýšit produkci ropy a tak snížit závislost USA na Saudské Arábii. A tím de facto zvýšit riziko americké závislosti na Rusku dodávkami tak významného, nepominutelného zdroje.

Anglicky se tomu říká law of unintended consequences - zákon neúmyslných, nedomýšlených následků, když se totiž něco povede úplně jinak a s vynaloženým úsilím se udělá víc škody než užitku. Ochráncům životního prostředí se podařilo prosadit zákaz používání přípravku DDT, jímž se zejména v Asii po letech úsilí vymýtila  malárie. Teď bez DDT, malárie se navrátila a ročně zabije milión lidí. Předseda Mao poručil vymlátit zrní požírající ptactvo, s výsledkem, že bez ptactva značně přibylo hmyzu a neméně značně ubylo zrní. Gorbačovovo tažení proti vodce se zasloužilo o vzrůst spotřeby samohonky a o další pokles beztoho již bídné zdravotní úrovně národa.  Ve dvacátých letech mravokárci ve Spojených státech prosadili prohibici, čímž se zasloužili o rekordní přitažlivost zakázaného ovoce a nedojít za Roosevelta k odvolání tohoto nesmyslu, národ by se snad byl upil k smrti. V současné době  v USA zákaz kouření ve veřejných prostorách se již stal normou. V Kalifornii, avantgardním státu v prosazování  bizárních novot, již platí zákon, trestající eventualitu druhotného (second hand) kouření, když by se někdo někde nadechl vzduchu promíseného stopou tabákového dýmu. Zapálit si tam cigaretu v městském parku a šup s provinilcem do šatlavy. Kuřáci aby si začali připomínat úděl prvotních křesťanů, zaháněných do katakomb. Tabákové firmy teď postihují rány biblických proporcí. Platí jak zákaz inzerce, tak příkaz zřízení fondu, z něhož financovat protikuřácká opatření. Federální vláda za Clintonova prezidentování vyrukovala se žalobami. Čtyři největší výrobci podepsali se 46 státy (z 50) mimosoudní vyrovnání se závazkem zaplatit 206 miliard dolarů jako náhradu škody na způsobeném zdraví veřejnosti a vůbec nepomohly námitky, že provinilci už na daních zaplatili obnosy mnohonásobně převyšující léčebné výdaje. Další americkou specialitou jsou tzv.punitive awards, trestat žalovanou stranu nejen povinností nahradit škodu, například 100 dolarů za polámanou koloběžku, ale i extra sumou, třeba miliónem, jako trest za hanebnost polámání koloběžky. Tímto metrem měřil soud na Floridě, když rozhodl potrestat tabákový průmysl kolosálním obnosem 145 miliard dolarů (v korunách 5,800,000,000.000). Žalobci, dlouhodobému vytrvalému kuřáku cigaret Marlboro, trpícímu rakovinou plic, soud v Kalifornii přiznal náhradu škody v surrealistické výši 3 miliard dolarů (120 miliard Kč) a žalovaná strana Philip Morris marně zamítala, že žalobce, člověk racionální, gramotný (povoláním makléř na burze) jistě byl schopen porozumět zřetelně natištěnému varování na každé z krabiček, že kouření není zdraví příliš prospěšné. Precedent s tak náramnou štědrostí láká imitátory a takových žalob se již vyrojilo přes tisíc pět set. Co se tedy stalo s bičovanými společnostmi, jaký je jejich zdravotní stav, proč ještě nejsou pod drnem? Ony značně prosperují. Philip Morris, největší výrobce cigaret na světě,  se v roce 2000 dokonce stal na Wall Streetu naprostou jedničkou, nejúspěšnější firmou, jejíž hodnota akcií se téměř zdvojnásobila (vzrůst o 91%). Není malou ironií, že tak jako kuřák se obtížně zbavuje svého zlozvyku, stejnou závislost si státy vypěstovaly na přísunu očekávaných miliard, zakalkulovaly je do rozpočtu, spoléhají na ně – a tudíž je v jejich eminentním zájmu, aby povinní plátci dál prosperovali a svou prosperitou mohli dostát svým závazkům.

Jak si pak troufnout na roli prognostiků, proroků? Astronomové dovedou předpovědět zrod nebeského tělesa miliardu kilometrů vzdáleného, kdežto mudrcové, zabývající se pozemskými záležitostmi, si počínají s daleko menší zručností. Prezident britské vědecké společnosti ujistil v roce 1895 laickou veřejnost, že stroje těžší než vzduch nikdy nebudou schopny vzletu, že rádio nemá budoucnost (1897), že Roentgenovy paprsky jsou sprostý podvod (1900). Hollywoodský mogul Zanuck v roce 1946 přesvědčoval filmové producenty, že televize je zcela bezperspektivní - lidé přece nebudou chtít čučet na malou bednu. Před pouhými dvaceti lety na konferenci v New Yorku specialisté dumali o budoucích krocích lidstva, aniž je napadla novinka v podobě dvou písmen - P.C., personal computer. Nikita Chruščov slíbil předehnat Ameriku ve výrobě spotřebních statků v roce 1970. Alexej Kosygin předvídal výměnný kurs jednoho rublu za deset dolarů. Přibývá věštců apokalyps. V sedmdesátých letech mudrcové z tzv.Římského klubu sepsali scénář o téměř nevyhnutelném zániku lidstva - nadmíra populace, ekologická devastace, vyčerpání zdrojů, v roce 1992 už nebude k mání ani kapka ropy.

Václav Havel sice varoval (1990), že reálný socialismus  zapustil v národě hlubší kořeny, než si je kdo ochoten přiznat, nicméně předpověděl, že do sedmi let takový handicap pomine. Málo pozornosti se dostalo varování slavného francouzského historika Fernanda Braudela, přirovnávajícího dějinný proces k pohybu řeky: vody na povrchu jsou značně rychlejší než ty v hlubinách. Též si zaslouží připomenout meditaci Williama Faulknera, že minulost nebývá tak úplně mrtvá. Ona totiž nebývá ani úplně minulá.

I když se historie nikdy zas tak příliš přesně neopakuje, lze se z ní poučit. Aspoň bychom si ji měli pamatovat, že pohodlná amnézie bývá vítaným spolupachatelem nehodných sil. Pět minut od manilského mezinárodního letiště si spěchající cestující můžou prohlédnout ANG NAYONG FILIPINO, Filipíny v kostce na čtyřiceti hektarech, s typickou architekturou od provincie k provincii, její produkty, její lidi.Takový nápad se již uskutečnil i v jiných částech světa. Pokusí se někdy někdo zakonzervovat nejen stavení, ale i ducha doby? Co tak vytvořit skanzen totality, tehdy mě napadlo a krátce poté se dočetl o podnikavci v bývalé Dederónii, realizujícím právě takový nápad - zoologickou zahradu vědeckého socialismu. U rezervace závory, za nimi příležitost vychutnat totalitní časy. V restauracích sprostá obsluha,  fronty před obchody s prázdnými pulty, na rozích policie, kontroly se všemi slastmi standardního občanského ponižování. Za příplatek též možno inkasovat pár facek a pár hodin pobytu v kobce předběžného zadržení. Co třeba k osvěžení paměti též zavést kvartální vzpomínkové dny? Jaro, léto, podzim, zima, čtyřikrát do roka si totalitu připomenout, zopakovat se vším všudy, s hovadinami v tisku, rozhlase, televizi, a disciplinovaně jít jásat do průvodu s mávátky. Výtečné antinostalgicum, účinný přípravek proti amnézii.

S minulostí lze naložit všelijak: zakonzervovat ji, vzkřísit, hledat v ní inspiraci k svému dalšímu počínání. Slávu, bohatství své historie, zpravidla zdůrazňují ty národy, jejichž současné výkony jen těžko mohou být zdrojem chlouby. Spojené státy americké, relativně mladičká republika s nejstarší fungující ústavou kdekoliv, si to své neveliké dějinné dědictví snaží udržovat s důkladností, nad níž aby Evropan kroutil hlavou. V Plymouthu, stát Massachusetts, místu vylodění prvních Poutníků v roce 1619, turisté se pokoušejí ve skazenu dorozumívat a konverzace vázne. Údajní obyvatelé osady - ve skutečnosti studenti, výtečně obeznámení s historickými reáliemi - odpovídají starodávnou angličtinou pouze na otázky, zvládnutelné zkušeností doby odjezdu z Evropy. Takže, nevybaveni hodinkami, nerozumějí otázce, od kolika do kolika hodin že pracují ve stáji či koželužně, a tím méně mohou posloužit názorem na osobnost ještě nenarozeného George Washingtona. Konverzačnímu zádrhelu jsem odpomohl tehdy čerstvými zprávami o pražské defenestraci. Jména hradních fukcionářů Martinice a Slavaty jim sice nic neříkala, ale věděli, že umřel král Matyáš, že v Čechách došlo k volbě Zimního krále Fredericka. Tento zeť anglického krále Jamese I. nebyl schopen nic kloudného podniknout a jeho tchán nebyl ochotem českému království nikterak pomoci. Ha, že by předzvěst Mnichova 1938, měl jsem na jazyku, ale nevyslovil.

Z nepovedené zkušenosti se můžeme někdy nejen poučit, ale jejího pokračování se vyvarovat. Tak jak dovedli Poláci, Maďaři, na rozdíl od nás. Začnu tímto: snad většinu národů  provází mýtus, že odněkud přišly. Národ český navíc doprovází snadno dokazatelná historická realita, že se z něho už po staletí také značně odchází. Od doby  bělohorského debaklu, nikdy se pro exil nerozhodlo tolik našinců jako v druhé polovině dvacátého století.

V dnešní době snad není rodiny, jejíž příslušník či aspoň přítel, známý, by nebyl emigroval. V devadesátých letech jsme začali do rodného prostředí přijíždět.. Původní domorodá reakce – OBDIV, jací jsme to byli pašáci, že se nebáli odejít a co všechno jsme docílili – nemohla ovšem trvat věčně. Zřetelněji se začalo objevovat něco v podobě ZÁVISTI, jak že jsme to prima vyžrali a přitom je v tom doma nechali, zradili a oni si to museli odtrpět. Případně prosákly i symptomy NENÁVISTI, s intenzivnější dávkou pelyňku. Pak nebyla a dosud není nouze na nelichotivé generalizace o „národu nepoctivců a závistivců“ na jedné straně, a o „emigrantech, co tam jezdí se vytahovat a vyžírat“ na straně druhé.

Jak se má cítit celoživotně konformní občan v paneláku při pomyšlení, že z jeho nenápadného spolužáka se stal multimilionář v Kalifornii? Při mých občasných přednáškách v České republice posluchače vždy nejvíc zaujaly zprávy o emigrantech neúspěšných, jimž se to na Západě nepovedlo. Tím já jim vlastně poskytoval dodatečné ujištění o správnosti rozhodnutí, kdysi do exilu neodejít, když ještě byla příležitost.

V programui Tobogan, před diváky natáčený rozhlasem, mě konferenciér začal zpovídat a já povídal o exotických končinách, o všem možném. Načež přišly dotazy posluchačů, první byl tento: „Za čí peníze jste vystudoval?“ Hlas natolik nepříjemně podezíravý, že mě málem ponoukl k výmyslu o financování imperialistickými, ideově rozvratnými centry. Řekl jsem ale po pravdě, že stipendium jsem neměl, vystudoval jsem za své peníze a ty jsem získal číšničením u Vašatů na Manhattanu. Dotaz v jiném rozhlasovém intervew: „Jaké máte auto, značku, model, kubaturu?“ Odpovídám, že auta mám dvě, každé z nich má čtyři kola, ale další podrobnosti neznám, stejně jako neznám značku bot, jež si beru, když chci jít pěšky a ne někam se vozit. „Proč se sem nevrátíte natrvalo, vždyť tady byste byl tady bohatý!“

Jak měřit bohatost, docílení smyslu života? Vzdálenost, jež nás dělí – ne mentalitou, zažitými zkušenostmi, ale pouhým počtem kilometrů - se již smrštila na osmihodinový pobyt na palubě.  Jsme již důkladně zglobalizováni a bude nám souzeno se stejně těšit a netěšit na události, které nám rok 2002 přinese, a vzájemně si přát, aby nehýřily značnými dramatickými zážitky.

EUTHANASIE :  PÁR  POZNÁMEK

V antickém Řecku občané pokládali chorobu za kletbu. Poněvadž smyslem života byl princip kalokagathia - ideál perfektní rovnováhy mezi fyzickou a psychickou pohodou, se sympatiemi posuzovali řešení zvané euthanasia - slovo složené z eu (dobré) a thanatos (smrt). V Athénách a nejen tam, příslušný soudní úředník  skladoval jed a ten vydal na požádání občanům – pokud shledal jejich požadavek oprávněným.

Advent křesťanství znamenal podstatnou změnu.  Došlo k zatracení aktu sebevraždy a sebevrahům byl odepřen křesťanský pohřeb.  (Však proto se dvojnásobná sebevražda následníka habsburského trůnu Rudolfa  a jeho milenky musela zakamuflovat do podoby nešťastné náhody.) Křesťanům byla tak odepřena volba dobrovolně ukončit život. To zůstalo výlučnou doménou Boha, bez ohledu, kolik se pozemšťan trápil a tuze dychtil své trápení ukončit.

Názory na sebevraždu se značně změnily  v době renezance. Například Thomas Moore ve svém veledíle Utopia (1516) prezentoval svou ideální společnost, v níž euthanasie bude mít své legitimní místo. Skotský filozof David Hume ve svém eseji Of Suicide (1777) rovněž obhajoval právo na sebevraždu, za podmínek, že „život se stal břemenem.“ V devatenáctém století řada myslitelů včetně některých lékařů se tímto předmětem začala důkladně zaobírat. A od té doby tak činíme dodnes.

Námitky etické, náboženské, právní, praktické:

Život je dar od Boha a jen On rozhoduje o jeho ukončení. Utrpení, které doprovází poslední okamžiky života, dotyčného přibližuje k Bohu, tak jak se vykupitelským sebeobětováním Kristus přiblížil k Bohu Otci, tím že poslechl jeho vůli – tak nějak že to je. Tento podle mého vkusu hodně středověký způsob uvažování znovu potvrdil Vatikán (Svatá kongregace ve věci doktríny víry) dne 5.května 1980. Rovněž islám zakazuje sebevraždu. Proto ti přečetní terorističtí sebevrahové si říkají – a tak je jim jejich souvěrci říkáno, že jsou martyrs čili „mučedníci“ – nelogická, nesmyslná sebecharakterizace. A zdůvodňují své sebedestruktivní a vražedné akce tvrzením, že tak činí na „obhajobu islámu“, údajně ohroženého. Takže to sebevražda není, nepřijdou do pekla, ale hnedky pojuchají do ráje, do objetí 72 spanilých pannen , ne více či méně, jejichž panenství se po milování vždy automaticky obnoví. Předpokládám, že některá východní náboženství, zejména hinduismus s jeho vírou v reinkarnace, mají jiný názor. Však též existují přesvědčení, že my lidé jsme především psychická, duševní stvoření, která na sebe občas berou lidskou podobu – s vědomím/vírou, že ta která naše pozemská podoba není navždy finální.

Etické, nenáboženské odmítnutí euthanasie může být zdůvodňováno tak, že život je dar, jehož si podarovaný musí vážit až do případně hodně trpkého konce.

Proti tomu námitka: dar je to nezřídka problematický – například narození z incestu, ze surového znásilnění, v naprosto nefunkční rodině, jako ubohý mrzáček, místo rukou jen zakrnělé ploutve.

Námitka jiná: jestliže je mi něco darováno, nad tím darem získávám absolutní dispoziční právo. Podarovaná věc je moje, mohu s ní nakládat, jak chci.

Další bod: jestliže se zejména v této moderní době tolik zdůrazňuje princip „quality of life“, a většina států v západní civilizaci již zakázala trest smrti, a tam kde k jeho zákazu ještě nedošlo, velmi se prosazuje zákaz onoho tzv. cruel and unusual punishment, jestliže vteřina při výkonu popravy je krutá, ono trápení beznadějně, dlouhodobě umírající osoby kruté není?

Odpůrci euthanasie zdůrazňují nebezpečí, že legalizací dojde k jejímu zneužívání.

Ovšem zneužít se dá téměř vše. S tímto druhem uvažování bychom měli zakázat jízdu motorovými vozidly, jež vedou pravidelně k přemnoha neštěstím, katastrofám, způsobeným ať už úmyslně či z nedbalosti. Od toho máme zákony, aby ke zneužívání nedocházelo či aby se aspoň jejich výskyt omezil: minimální věková hranice, zkouška, kterou žadatelé o řidičský průkaz musí absolvovat, zkouška technické schopnosti vozidla, stanovená maximální rychlost, předpisy proti řízení pod vlivem alkoholu, atd. Stejně tak může zákon zabraňovat zneužívání euthanasie podrobnými předpisy mandatorní procedury - dva lékaři, potvrdit beznadějnost stavu, souhlas pacienta při plném vědomí, vyloučení zištného motivu, atd.

Rozlišovat mezi aktem s pomocí či bez pomoci druhé osoby. V případě solitárního činu, trestnost v případě úspěchu (smrt) nepřipadá v úvahu, ale potrestán by mohl být neúspěšný sebevrah. Není mi známo, že by v racionálně fungujících společnostech docházelo k takovým trestním sankcím: nanejvýš příkaz hospitalizace v psychiatrických ústavech.

Teď k osobě asistující: je to lékař či lajk? Osoba příbuzná či cizí?

Velmi důležité: jak se vyjádřil pacient, měl možnost a schopnost se vyjádřit?

Literatura na tato témata je veleznačná, stačí konzultovat např. Bailey, Don. The Challenge of Euthanasia: an Annotated Bibliography

Poteed, Howard. Death and Dying: Bibliography

Triche, Charles W. The Euthanasia Controversy: Bibliography

A.B.Downing a Barnara Smoker (eds.) v knize Voluntary Euthanasia: Experts Debate the Right to Die (London: Peter Owen, 1986) se zabývají situací ve Velké Británii. V roce 1936 Arthur Ponsonby předložil ve Sněmovně lordů návrh zákona na legalizaci dobrovolné (voluntary) euthanasie. – (Nabízí se otázka: jestliže se rozlišuje euthanasie dobrovolná, jak potom vypadá ta nedobrovolná (involuntary). Jestliže je nedobrovolná, je to pak nevyžadované zabití obětí čili nejspíš vražda. Proto příhodnější termín by bylo „pasivní“ – například odpojením aparatury, udržující pacienta v bezvědomí ve vegetativním stavu.) Ve Sněmovně lordů zákon neprošel a tentýž osud postihl následující pokusy v roce 1969 a 1976, jakkoliv přibývá jeho příznivců jak v odborných, tak laických řadách, domáhajících se morálního práva na důstojnou a milosrdnou smrt (dignified and merciful death) a aby toto právo bylo inkorporováno do Všeobecné deklarace lidských práv, kterou OSN přijala v dávném již roce 1948.

Přibývá Společností pro dobrovolnou euthanasii (Societies for Voluntary Euthanasia) v převážně evropských zemích a také v USA, Kanadě, Austrálii, Novém Zélandu, Jižní Africe, Kolumbii a Indii.

Od roku 1957, akt tzv.compassionate killing (zabití z milosti, ze soucitu) britské soudy neposuzují jako trestní čin vraždy (za níž se věšelo – Angličané hrozně rádi a hodně věšívali), ale jako pouhé zabití. Naprostá většina odsouzených (90 procent) dostává tresty jen podmínečné, nezřídka se soudcovým vyjádřením kondolence, upřímné soustrasti.

Ale legalizaci euthanasie se tam nadále tvrdě brání, jak potvrzuje ta najčerstvější zpráva (The New York Times, 30.listopadu 2001). Sněmovna lordů jako nejvyšší soudní stolice v zemi znovu potvrdila trvající zákaz euthanasie zamítnutím žádosti nevyléčitelné, paralyzované ženy (Diane Pretty, věk 43), aby jí její manžel pomohl zemřít.

V knize Lawrence P.Ulricha The Patient Self-Determination Act (Georgetown University Press, 1999) se dozvídáme podrobnosti o novém zákonu v USA, který Kongres přijal s platností od začátku roku 1991. (Není bez zajímavosti, že v obsáhlém věcném resjtříku – strany 325-351 – se slovo „euthanasia“ vůbec nevyskytuje. Lze tam ale nalézt termín „end-of-life decisions“.) Tento zákon nařizuje zdravotnickým  zařízením písemně informovat pacienty při přijetí o jejich právu přijmout či odmítnout tu kterou proceduru. Pacient má tak pozitivní rozhodovací právo (positive self-determination) jakož i toto právo negativní (negative self-determination), což v tomto případě pak může znamenat smrt, ke které svou nečinností lékař přispěje, jakkoliv zákon euthanasii zakazuje.

V této souvislosti je důležité rozhodnutí Nejvyššího soudu z roku 1997 (Vacco v.Quill, 117 S.Ct.2293), připouštějící oprávněnost vysoké dávky medikace, která urychlí smrt terminálně chorého  pacienta. („Court´s majority opinion that pain medication, even if in high dose which might shorten the life of the patient, is an appropriate way to address the needs of patients in end-of-life situations.“)

Tento přístup musí být ospravedlněn tzv. principem dvojího účinku (the principle of double effect). Za uváženou by stálo podívat se na knihu Beauchamps (ed.). Intending Death: The Ethics of Assisted Suicide and Euthanasia (Prentice-Hall, 1996).

Velké mediální pozornosti se dostalo případu 21leté Karen Ann Quinlanové ve státě New Jersey, která v roce 1975 po použití drog upadla do trvalého, beznadějného komatu. Její otec zažádal o ukončení jejího vegetativní existence. Soud první stolice nevyhověl. Odvolací soud rozhodnutí zvrátil (s odůvodněním, že ústavní právo na soukromí - right to privacy zahrnuje i právo odmítnout léčbu, což ovšem léčbou vůbec nebylo a býti nemohlo).

Dosud největší krok ve směru legalizace euthanasie udělalo Nizozemsko. Jeho trestní zákon v článku 293 sice nadále pokládá za trestné napomáhání k sebevraždě, s výjimkou lékařů, kteří mají právo poskytnoust smrtelnou injekci umírajícímu pacientovi na jeho přání. V roce 1981 soud v Rotterdamu stanovil 10 pravidel, jež nutno dodržovat (1.nesnesitelné utrpení, 2.musí být trvalé, nikoliv jen dočasné, 3.pacientovo rozhodnutí musí být dobrovolné, při plném vědomí,4….).

Podmínka č.1 zřejmě nebyla splněna v případě Dr.Philipa Sutoriuse, který v roce 1998 pomohl zemřít bývalému senátorovi jménem Edward Brongersma. Odvolací soud v Amsterodamu rozhodl v neprospěch lékaře (NYU, 9.prosince 2001). Mluvčí soudu prohlásila, že pacient (který se špatně pohyboval, trpěl závratěmi, neudržel moč) chtěl zemřít jen proto, že ho už nebavilo žít. Soud shledal lékaře vinným, ale upustil od potrestání. Holandská lékařská komora družující 33.000 lékařů se vyjádřila o rozsudku jako poněkud přísném, ale připustila, že Dr.Sutorius rovněž poněkud překročil hranici zákona.

CO  ASI  PŘIJDE  NA  POŘAD  PO  ROZPRÁŠENÍ  TALIBANU

Je smyslem českých periodik v exilu zabývat se jednak rodnou zemí, jednak událostmi, jejichž dopad jí nemůže být lhostejný. Na současný svět dolehla globalizace, množí se výkrmny McDonaldů, vzdor protestům a případnému řádění rozvášněných odpůrců globalizace. Žádný, aspoň poněkud racionální, stát nemůže ignorovat hospodářskou situaci ve světě, nemůže si přisvojit roli pštrosa, který zalehne ve snaze splynout s terénem. (Vzdor všeobecnému přesvědčení, pštrosové hlavu do písku nestrkají.) S rozpadem komunismu došlo ke globalizaci zločinu, k transformaci přemnoha aparátčíků v mafiány. Roční objem byznysu s pašováním lidí se odhaduje na 7 miliard dolarů, s pašováním narkotik na 100 až 300 miliard. Velkoexportéři drog v Kolumbii usilují o nákup sovětské ponorky ke snadnějšímu transportu kontrabandu do Ameriky. Miniaturní pacifické ostrovy se staly prádelnami špinavých peněz.

A ještě větší škody a utrpení působí podnikatelé v oboru mezinárodního terorismu, mohamedánští fundamentalisté -  „fašisté s islámskou tváří“, slovy v USA působícího, britského levicového žurnalisty Christophera Hitchena. Ani Česká republika nemůže spoléhat na pštrosí variantu. Je to členský stát NATO, kandidát na členství v Evropském společenství, je to adresa RFE. I když její budova prozatím unikla explozivním útokům teroristů, české hospodářství již ztrácí denně milióny korun, například na poklesu obratu Českých aerolinií.

V Literárních novinách (3.října 2001) autor Ladislav Šerý čtenáře nabádá nehledat viníky jen v opačném táboře. Všichni máme podíl na stavu věcí. A proto je nutno také bojovat proti „terorismu státnímu a institucionálnímu.“ Autor zdůrazňuje „odpovědnost bývalých kolonizátorů a dnešních vykořisťovatelů“ a varuje: „Plánuje-li Západ odvetu proti nějakému státu či státům, bude to akt agrese proti neporovnatelně slabšímu, bude to další špinavá válka, další pokus vypořádat se s nebezpečím, které mu reálně hrozí, ale jehož se takto primitivně, hrubou silou, nezbaví.“ A právě v týdnu této publikace, američtí stratégové její analytickou závažnost pominuli a naopak hrubou silou zasáhli, špinavou válku rozpoutali a Taliban rozmetali. Afghánský národ ve své většině si oddychl a zejména ženy se radují. Pro-talibanská televizní stanice Al-Jazeera, v arabském světě dosud značně sledovaná, pominula odvysílat záběry s jásajícími davy v Kabulu.

Zájemci znalí arabštiny mohou mít k dispozici Encyklopedii Jihadu, 6.000 stran v 11 svazcích, též v CD-ROM verzi. Je to detailní rukověť pro teroristy, jak si počínat se zbraněmi, se semtexem. Jeden svazek, v omezeném vydání, se zabývá výtečnými příležitostmi, které poskytuje biologický a chemický terorismus. Na dobu studené války začínáme vzpomínat s nostalgií. Tehdy proti západnímu světu stál Sovětský svaz, supervelmoc sice atomově ozbrojená, přeozbrojená, s ideologií sice iracionální, ale počínáním racionálním. Komunisté usilovali o globální nadvládu, ale ne za cenu sebedestrukce. Proto věděli, kdy ustoupit – v roce 1948 za krize berlínské, v roce 1963 za krize kubánské. Doktrina MAD (Mutual Assured Destruction), záruka vzájemného zničení, založená na premise, že žádná strana nemíní spáchat sebevraždu, tak v druhé polovině dvacátého století uchránila svět před rozpoutáním velikého válečného konfliktu. Což už teď ale neplatí. Na scéně se objevil terorista, přijímající svou smrt jako dar, s přednostním vstupem do ráje. Jak si počínat s nepřítelem, jímž je především nenávist?

Freedom House, nezávislá organizace s reputací důsledné nepředpojatosti, právě zveřejnila svou výroční zprávu, hodnocení světa – Freedom in the World 2001–2002: V třetí historické vlně demokratizace začátkem sedmdesátých let, svět islámu a zejména jeho arabská část zůstaly pozadu. Víc než tři čtvrtiny nemuslimských států (145) jsou teď demokratické, zatímco méně než jedna čtvrtina muslimských států (47) je demokratická. Plně svobodný je stát jen jeden (Mali), 18 je částečně svobodných a 28 úplně nesvobodných. Úplně na konci tabulky hodnocení celkem 192 států je těchto 10: Afghánistán (za Talibanu), Irak, Myanmar (drívější Burma), Severní Korea, Libye, Saudská Arábie, Súdán, Syrie a Turkmenistán.

Většina islámských zemí prozatím nebyla schopna užitečně se pohnout vpřed. Než hledat příčiny ve vlastních řadách, je vždy snadnější obvinit nějaké vnější síly. Obviněn je Západ a především Amerika, jíž Paul Kennedy, známý historik na univerzitě Yale, charakterizoval jako stát v porovnání k jiným státům ten nejmocnější od doby Římského impéria. Ajatoláh Chomejni hodnotil Ameriku jako Velkého Satana, svůdce, vysávajícího vitalitu islámu. Fundamentalisté mají strach z modernizace, hrozící infekcí tradičních hodnot. Centrálním cílem se pak stává vymýcení tzv.westoxication, podvratné, jedovaté hlízy, svůdných chapadel bezvěrců s jejich Coca-Colou, hamburgery, Hollywoodem, hříšnými necudnostmi všeho druhu. A přitom v tak přímočarém zatracení jsou promíchány ambivalentní prvky, kdy se mísí nenávist se závistí a obdivem, hněv se strachem a neschopností porozumění. Občas v televizi vidíme a slyšíme radikálně zanícené mladíky, soptící nenávistí vůči Americe, ale současně přiznávající své ambice dostat se tam na studie.

V uvažování fundamentalistů stát a ideologie spolu splývají. Víra povznáší a utěšuje, poskytuje vysvětlení, smysl všemu počínání, zaručuje jistoty, vše je najednou tak jednoduché. Ve světě absolutní pravdy není místo pro pochyby. Nepřípustná je víra individuální, jakýkoliv pluralismus. Válka proti svobodě, proti modernímu myšlení – to byly cíle zkázonosných sebevrahů 11.září 2001.

Thomas L. Friedman v komentári ve formě fiktivního dopisu prezidenta Bushe bin Ladenovi (The New York Times, 12.října 2001) kromě jiného říká: „Vaše jediné poselství muslimskému světu je pouze to, co nenávidíte, ne co byste vytvořil… Vaše do sebe zahleděná, nenávistná verze islámu, která zachází s ženami jako s dobytkem a všechny nemuslimy pokládá za nepřátele, nemá nic společného se slavným údobím islámu a rozhodně takové údobí nepřinese. … Vy nejste nic jiného, než únosce islámu, únosce technologie jiných lidí, únosce hněvu velkého množství arabských národů vůči vlastním vládám. Vy ale vůbec nemáte vizi, nemáte plán k prospěchu vlastních lidí.“

Tradiční islám rozlišuje svět míru – ten vlastní, mohamedánský, a pak svět války, který mírumilovné souvěrce ohrožuje. Pokud je neohrožuje, mohou tyto světy vedle sebe koexistovat. Radikálové bin Ladenova typu tuto interpretaci zavrhují, s tvrzením, že existuje jen svět války. Bin Laden jako dvaadvacetiletý odešel bojovat do Afghánistánu a vítězství nad sovětskou armádou ho přesvědčilo, že svatí bojovníci jsou nepřemožitelní. Že Bůh mu určil tuto životní dráhu zabíjet co největší počet bezvěrců. Je vykonavatelem vůle Allaha a jen jemu je odpovědný za své počínání. Bin Laden se pokládá za moderní verzi muslimského vojevůdce Saladina, osvoboditele Jeruzaléma, přemožitele Křižáků. Jeho cílem je zrušit roztříštěnost muslimských států, obnovit říši od Pyrenejí po Filipíny, zavést globální kalifát, systém kalifů, následovníků Mohameda, kteří vládli v oblastech islámu od 7. do 13 století. V roce 1988 bin Laden vyhlásil vytvoření Světové islámské fronty a vydal výzvu zabít všechny Američany, provinivší se vládou, kterou si zvolili. Opakovaně zdůraznil zbabělost Američanů, jež pár ztrát ve vlastních řadách přimělo k vyklizení Bejrutu, k evakuaci ze Somálska. Vyjádřil přesvědčení, že několik útoků postačí, aby odtáhli ze všech islámských zemí, načež United States of America se rozpadnou, tak jak se rozpadl Sovětský svaz po porážce v Afghánistánu.

A ono ne. „Realita porazila sen,“ píše výtečný komentátor Charles Krauthammer (Time, 24.prosince 2001). George W.Bush je nikoliv lichotivě či neoprávněně přirovnáván k prezidentskému předchůdci Ronaldu Reaganovi: žádný to intelektuál, spíš tvor přímočarý, bez sklonů absorbovat detaily a topit se v nuancích. Reagan zavrhl poválečnou doktrinu tzv. containment (to contain = zadržovat, omezit, krotit) a místo pasivity se pustil do dřív nevídaných iniciativ, které se značně zasloužily o zánik komunismu. Teď po 11.září a po původních otázkách národa, proč  tohle se nám stalo, proč nás mohamedáni tolik nenávidí, musíme je přesvědčit, vysvětlit, víc jim pomáhat, Bush rovněž opustil staronovou verzi containment a zahájil protiútok, prozatím s vynikajícím výsledkem.  Během devíti týdnů zničil nebezpečný, nepřátelský režim Talibanu v nepřístupném terénu víc než jedenáct tisíc mil daleko. Místo omluv, vysvětlování, smířlivé ruky nabízení, na pořad přišly bombardéry a pořádný výprask. Došlo tak i k rozmetání báze mezinárodní organizace Al-Qaeda, všech jejích teroristických učilišť na území Afghánistánu. Její bojovníci, ať už pobiti, pochytáni či poschováni v norách nebo na útěku, si nové kempy hned tak snadno nezbudují. Nikterak se již nehrnou davy nadšených dobrovolníků do těchto řad. Al-Qaeda se již ale rozrostla v multinárodní podnik, decentralizovanou organizaci se svými kádry a podpůrci v řadě zemí, všichni spjati mesiášskou vírou v islámskou svatou válku. Jenže státy, jakkoliv sympatizující s takovými ambicemi, nikterak nepřehlédly třeskutý precedent s kolapsem talibanských fanatiků. Však již i media v arabském světě začínají přelaďovat k méně sebevědomé melodii. Vypařuje se mýtus neporazitelnosti, ať už kalif bin Laden vypustil svou černou duši ve vydlabaných jeskyních či někde někam prchá. A jak poznamenává komentátor Krauthammer, tento islámský fundamentalismus, i když ještě poražen není, pořádně zasažen již je. Jestliže bin Laden uskutečnoval vůli Allaha – jediného, výlučného to Boha a teď tento pořádný výprask, není teď něco s Allahovým pověřením jaksi v nepořádku? Po orgiích náboženského triumfu, nadšení ze zkázy 11.září, poslední bin Ladenovo televizní poselství z prosince 2001 vyznělo zdaleka míň jásavě.

V tomto poselství bin Laden tuze zdůrazňoval palestinský problém – téma dřív jím zpravidla opomíjené. K témuž tématu též značně přilnul Saddam Hussein, když se před deseti lety dostal do svízelné situace. Fundamentalisté jsou svou loajalitou upjati k Bohu. Hussein velmi tvrdě vyžaduje loajalitu vůči své osobě. Takže Bůh je vlastně jeho konkurent. S islámskými extrémisty se na domácí půdě zachází různě. V únoru 1982 syrský prezident Hafez al-Assad se s nimi jednou provždy vypořádal doslovným vyhlazením města jménem Hama, jejich báze v zemi. Zabil jich odhadem 25 tisíc a od té doby byl pokoj od tohoto druhu mesiášství.

Jak bin Laden, tak Saddam Hussein jsou obratní tvůrci mýtů: jeden v roli bájného proroka, druhý v roli otce vlasti, který, ač nevoják, se povýšil na polního maršálka. Hussein modernizátor nepřikazuje ženám nosit škrabošky a balit se do pytlovitých hávů, nezakazuje konzumpci alkoholu na veřejnosti a snaží se z Iraku vytvořit homogenní, mocný, po zuby vyzbrojený stát - i když to vyžaduje potlačování Ši-ítů, většiny (55%) všeho obyvatelstva. Sekulárního diktátora pojí s náboženským extrémistou nenávist vůči USA. Zatímco by na domácí půdě fundamentalisty krutě pronásledoval, v jejich škodlivých akcích v zahraničí je už řadu let podporuje. Například Ramzi Yousef, hlavní z pachatelů, kteří v únoru 1993 dopravili třaskaviny a notně poškodili World Trade Center, přijel do New Yorku s falešnými, v Iráku vyrobenými doklady. Jeho parnerovi Abdulu Yasinovi se podařilo vrátit do Iráku a údajně setrvává v Bagdádu. Mohamed Atta, hlavní sebevražedná postava 11.září, a Farouk Hijazi, vysoký důstojník irácké špionážní služby, spolu udržovali pilný kontakt. (Iráčtí agenti, bez pomoci fundamentalistů, se v dubnu 1993 pokusili zavraždit tehdejšího prezidenta George H.W. Bushe za jeho návštěvy v Kuvajtu.) Irak rovněž trénoval své lidi v afghánských táborech Al-Qaedy.

Irak představuje daleko větší nebezpečí než Al-Qaeda. V prosinci 2001 inženýr, který pracoval jako chemik v iráckých zbrojovkách, předal Richardu Butlerovi, pověřenci OSN, dokumenty o 150 tajných projektech atomových, biologických a chemických zbraní – což dohoda o příměří z roku 1991 zakazuje. Opakované porušování dohody opravňuje USA a celou koalici pokládat situaci za pokračování válečného stavu.  Podle průzkumu amerického veřejného mínění (z 21.prosince 2001 – The Washington Post a TV společnost ABC), 61% dotázaných projevila přesvědčení, že boj proti terorismu nebude úspěšný, dokud nebude svržen Hussein, a 72% vyjádřilo podporu k dosažení tohoto cíle. Evropští spojenci jakož i americký Colin Powell, ministr zahraničních věcí, nesouhlasí s takovými kroky. (Však Powell se značně zasloužil, že Husseinův režim je stále u moci. V závěrečné fázi vítězné války vetoval iniciativu zničit elitní Republikánskou gardu, hlavní oporu Husseinova režimu, dovolil Husseinovi disponovat helikoptérami, ničícími ohniska protivládního odporu, odmítl táhnout na Bagdád - a když Kurdové na severu země povstali, Washington je nechal na holičkách.)

Optimisté doufají, že Washington začne důrazně podporovat iráckou opozici, zejména Irácký národní kongres (INC). Když nastalo tažení proti Talibanu, afghánská Severní aliance kontrolovala necelou desetinku území. Kurdové na severu Iráku dominují na celé čtvrtině území Iráku. Tažení proti Husseinovi by mělo začít na jihu Ší-itů. Potom postupovat z obou směrů k Bagdádu, jehož obyvatelstvo ve své velké většině rovněž nenávidí hanebný despotický režim. Než aby ale mohlo dojít k úspěšné realizaci takového scénáře, opozice INC musí mít záruky, že Američané to myslí vážně – ne jako v roce 1991, když nepřátele Husseina nechali na holičkách.

Fundamentalistům, jimž se tu a tam podaří způsobit i velké škody, jejich fanatismus k vrcholnému vítězství určitě nepostačí. Když už nic jiného, chybí jim zázemí aspoň jednoho moderního, úspěšně fungujícího státu. Debakl Talibanu nelze pokládat za finální vítězství. Lze ho však přirovnat k úspěšné invazi Normandie.