Texty z let 1990 -1999

Ota Ulč

(2011)

Štítky:

publicistika

publicistikattt

Ota Ulč - texty z roku 1990 - 1999

Příliš kroků vpřed

texty č. 366-367 schází

Domov a exil: Dorozumívací potíže

texty č. 369 - 416 schází

Neznámý autor o známém Clintonovi

První dáma s problémy

Změny během jedné generace

Image státu - /pokračování/

Image státu

Cesty ke zbohatnutí v Americe

text č. 422 schází

Výhody a nevýhody přílišných vzdáleností

Opožděné povolební poznámky

Na táčkách u Jiřího Suchého

Vietnamské metamorfozy

Na dovolenou do Ameriky

Příležitost ke zkažení dojmu

Glosář-abecední seznam některých pojmů

Kvalifikace pro nájemnictví v Bílém domu

Čínská výhoda

Americké revoluční záchvěvy

Nejasnosti smrti blízko Bílého domu

Znásilnění po americku

Třeskutá tématika

Výhody a nevýhody přílišných vzdáleností

Jazykové patálie

Klopýtání ke světovosti, obtíže růstu

Affirmative Action

Filantropie za mořem

O výchově a nevýchově

text č. 442 obsahuje: Ohmatávání kořenů

text č. 443 schází

text č. 444 schází

text č. 445 schází

text č. 446 schází

text č. 447 schází

Text č. 448 obsahuje: Knihy, knihovny, technologie, Divné americké zvyky, Kouření, odpovědnost, povodně, náhrada škody, Když ne Kanada, tak třeba Austrálie, Několik případně spolehlivých tvrzení, Vědecký pokrok k prospěchu rodičovských jistot, Vánoční meditace, Gorbačov, televizní reklamy, konec světa, Případné nepříjemnosti po přistání v USA, Stověžatá taxislužba, Dojmy k osmému sametovému výročí, Špionská literatura faktu

text č. 449 obsahuje: Od autora ke čtenáři s pominutím nakladatele, Čtenář spoluautorem, Naše šalebné impulzy, Feminismus, radikalismus, návrat rozumu, Posedlost poprsím, Delikátní tématika, Vítězný Únor po půlstoletí, Výviny a výkyvy amerického feminismu a sexuálního harašení, Vědecký dotazník, Kapitalistické budování komunismu, Instruktáž o kanibalismu  (1998)

text č.450 obsahuje: Klábosení o lásce a její mnohotvárnosti, Ota Ulč - kádrový profil  (1998)

Text č.451 obsahuje: Jak asi doopravdy vypadá uvažování národa, Kdysi slamník, teď kompjůtr: Kam s ním?, Kulty osobností - gigantů i trpaslíků, Podivné počínání pošty, Pokrok potěšením i ohrožením, Náš běh přes jazykové překážky, Předpovědi pro příští tisíciletí, Protracted post-communist birth pangs: The Czech case, Internetové kupování knih, Rozsah svobody slova zástupců lidu, Dopady politicky korektní angličtiny,Někdejší partajní příslušnost: Pranýřovat nebo zametat pod koberec (popud k diskusi), Profil a motivy uprchlíků poslední komunistické vlny, Slova jako nedokonalý nástroj komunikace  (1998)

text č. 452 obsahuje: Obtížnost orientace v záplavě, Jak vyniknout v množství, Stav amerického knižního trhu, Váha novin, Přidružená výroba knižního průmyslu, Obohacování knihoven knihovnami, Užitečná iniciativa, Žádoucnost výběru lepších vzorů, Dojmy z domoviny : žhavý červen 1998, Antidemokraté v dvojím provedení, Pružnost politických zásad, Případná příležitost výnosné brigády  (1998)

text č. 453 obsahuje: Okolnosti odchodu ze slzavého údolí, Říct nebo neříct pacientovi pravdu, Předělávání ňader se stomilionovými následky, Vítané novinky, Clintonův velmi obtížný den, Nakladatelské iniciativy do podzimní sezony, Záplavy papíru, Nirvána věčné mladistvé ztepilosti, Homosexuální, lesbická a bisexuální literární žeň, Důkladný dopad Clintonova nepokojného poklopce, Prezident Potěmkin, Kádrování stážistky, Sexuální McCarthyismus  (1998)

text č. 454 obsahuje: Problematické vylepšování naší stravy,Velké knižní posvícení, Rizika převtělování, Vlastenecké mrzačení genitálií, Kluk nebo holka?, Výhody Aljašky, Instruktáž o zakládání nových vlastí, Krůčky ke světovosti, Hádanice o hodnověrnost, Filantropie za mořem, Vzpomínka na Watergate, Generační disonance  (1998)

texty č. 455 - 553 schází

Předělávky kulturního dědictví  (1998)

Vodopády a komplikace na hranicích  (1998)

Hyacinty,slepí králící,utopené státy-globalizace problémů  (1998)

Literatura o prezidentech  (1998)

Pravidelně nepřesné odhady budoucího stavu světa  (1998)

Povolební pokračování Clintonovy aféry  (1998)

Publikace hodně upřímné knihy v Číně  (1998)

Veřejná knihovna v New Yorku  (listopad 1998)

Soudní postih vytištěného slova  (prosinec 1998)

text č. 563 schází

Vyřizování účtů jako forma literární tvořivosti

text č. 565 schází

Obří skok k dosud nedosažitelným pravdám

text č. 567 schází

Různé obyčeje různých zemí

text č. 569 schází

Horizonty sametového intelektuála - podpora antinostalgie

Inventura končícího věku

Nálada není počasí

Úsvit dobrých časů

Disharmonický vztah: Některé příčiny, možnosti a řešení

Moje koexistence s americkým světem

Konec zlatého věku špionážních románů  (únor 1999)

Případný konec černobílého vnímání v Americe  (1999)

Americké revoluční záchvěvy  (1999)

text č. 579 schází

Svéprávnosti neschopné státy: Případně potřebné vzkříšení kolonialismu  (1999)

Luděk Jirousek, renezanční člověk

Třešně se srpy a kladivy : Antinostalgické vzpomínání  (1999)

Oblíbené adresy tunelářů  (1999)

Předjarní dny v New Yorku  (1999)

Zábava jako případný protiklad smysluplnosti života  (1999)

Snahy o bezpracné získávání koláčů  (1999)

Rozumy čechoamerického investora  (1999)

Češi v NATO : První ukázka  (1999)

Dva prezidenti : podivuhodné paralely  (1999)

Jiné způsoby válčení  (1999)

Orální aktivistka Monika v literatuře a feminismu  (1999)

Tvorba memoárů ve všelijakých podobách  (1999)

Možnost psát knihy a povinnost platit daně  (1999)

Orientace ve světě a co nás tam pudí  (1999)

text č. 594 je shodný s textem č.566 (Obří skok k dosud nedosažitelným pravdám)

Nápoj kava, bez čárky  (1999)

Někdejší a nynější novoty  (1999)

Jiné vzdálenosti a silnice  (1999)

Globalizace, ztráta identity a váhy  (1999)

Pluralitni demokracie a pluralitní manželství  (1999)

Ostrovy nazvané Panenské  (červenec 1999)

text č. 601 schází

Dojmy z doby s mnoha devítkami  (1999)

Jak naložit s přebytkem peněz  (1999)

Chvála ropovodu  (1999)

Patálie s malárií  (1999)

Evropan na americké univerzitě  (1999)

text č. 606 schází

Nesnadné sdílení postele se slonem  (1999)

Podrobnější prohlídka Aljašky  (1999)

Rusové na Aljašce kdysi a teď  (1999)

Arktické podmínky na rovnoběžce Prahy  (1999)

Vybírání laureátů  (1999)

Veřejné financování kultury a sloního trusu  (1999)

Novátorské počínání životopisce  (1999)

Důkladné nahlédnutí pod pokličku v kágébácké kuchyni  (1999)

How are you?  (1999)

Americká novinka : Zvířecí práva  (1999)

Soustředění na gorilu  (1999)

Břemeno a měšec zbylé supervelmoci  (1999)

text č. 619 schází

Váha dat  (1999)

Ošidnosti průzkumů veřejného mínění  (1999)

Do Ameriky za výdělkem a za problémy  (1999)

Do Ameriky bez viza  (1999)

Hodnocení výkonů století  (1999)

Elektronikou návrat k tradici  (1999)

Nepříjemná setkávání  (1999)

Dopad novinky  (1999)

Rozdávání pocty  (1999)

PŘÍLIŠ KROKŮ VPŘED

Las Vegas, centrum neřesti v nevadské poušti, zahájilo rok 1995 velikánskou přehlídkou novot elektronického průmyslu. Televizory jak kolibří co ani dlaň nepokryjí, tak mamutí, s nimiž nelze projít dveřmi normální velikosti. Teď už se ale v USA prodá míň televizorů než kompjútrů a přitom průzkumy zjistily, že sedmdesát procent americké veřejnosti nedovede kompůjtr ani zapnout.

Nepotkal jsem člověka, který by byl v dospělém věku zvládl cizí jazyk s dokonale domorodým přízvukem. Tato zkušenost je i značně aplikovatelná na zvládnutí těchto eletronických novot. Kdežto dětičky k tomu sednou a vbrzku suverénně si počínají. Nemnoho rodičovského respektu jsem si mohl zachovat před potomkem, navíc pak při uvážení, že v oblastech technických jsem totální neumětel, s obtížemi řešící vyšroubování žárovky. Několik roků jsem odolával a nemínil přesedlat na word processor. Synáček mě popichoval, hlavou kroutil nad vrtochem setrvávat na tak potupné úrovni primitivismu, dřepět u psacího stroje (IBM Selectric), diluviálního to instrumentu, že to je jako psát husím brkem či tesat do kamene. Má opozice vadla, až jsem to teda vzdal. První koupě učiněna v roce 1983 : Commodore o výkonu 64 K. Do roka to ovšem zestárlo ve směšnou hračičku, takže následovala koupě Kapro (256 K), poté IBM (640 K), Amiga (2000 K) a teď tady sedím u IBM 486, sedmé už mašinky o síle 4000 K. Do roka rovněž zestárne. Doma se pak hromadí neprodejné krámy, které ovšem nikdo nekoupí a já nedovedu vyhodit.

Po špatné zprávě následuje dobrá: čím novější, tím dokonalejší a též lacinější. Však tento poslední nákup přišel na míň než polovinu toho předchozího, na ekvivalent necelé týdenní gáže. Kdosi vypočítal, že při porovnání výdajů na kompjútry od prvopočátku až do dneška by dnešní Rolls Royce přišel asi tak na jednu korunu a spotřeboval by množství benzinu do jednoho náprstku k absolvování 100 kilometrů. I když to zřejmě není zcela precizní analogie, je blíž k pravdě než ke lži a zní přece pěkně, že ano.

V porovnání s původním elektrickým psacím strojem to je rozdíl asi jako mezi koloběžkou a supersonickým letadlem. Možnost této novoty využívám z asi jen jedné setiny - oné funkce někdejšího psacího stroje, teď tedy se stovkou druhů písma všemožných velikostí, od miniaturních po mamutí, navíc tučně, kurzivou a to či ono podtrženo. Jeden dotyk klaviatury a Thesaurus opraví gramatické přestupky, druhý dotyk vychrlí synonyma - elektronika jako výpomocná náhražka nedostatečné imaginace. Autor by se pak měl právem aspoň trošku považovat za podvodníka. Byť stroj dovede produkovat mnohá exotická písmena včetně arabských vlnovek, Czech diacritic marks¨- háčky, čárky to dělalo příliš komplikovaně. Prima jednoduchý systém jménem KLASIK ale z Prahy přivezla Zdena Škvorecká a k vánocům místo alkoholu darovala..

Potomek poskytuje instruktáž, co že všechno tato sedmá mašinka dovede. Funguje jako fax, v útrobách má též zamontován modem ke spojení se světem, takže E-mail, elektronickou poštu, jíž dostávám ve škole užitečné noviny Carolina (z Karlovy Univerzity), mi bude docházet přímo do baráčku. V útrobách je ledacos, například Rand McNally mapa, ale jaké to zmapování Ameriky! Vyzkoušel jsem si. Naťukal Binghamton, New York, kde sídlím a Carmel, California u lahodného zálivu Monterey, kam se odstěhoval bratr. Na obrazovce se objevily dotazy o mých přáních: chci jet přímo nebo dám přednost cestě scénické? Pakliže scénická, zajímaly by mě státní a národní parky, památníky bitev, univerzity, chrámy, sportovní stadiony, atd. Jak rychle že míním jet a kolik hodin denně. Vyslovil jsem přání, že teda bych vzal tu cestu scénickou s poohlédnutím po univerzitách, 8 hodin denně za volantem , rychlost 60 mil za hodinu (maximální rychlost ve státech na východ od Mississippi je vesměs 55 mil, na opačném břehu řeky dovolují víc). Stroj si pobroukával, na obrazovce se objevila mapa s cestou kudy kam. Konečné konto: 3908 mil čili asi jako vzdálenost z Čech někam za Ural, tak daleko se bratr ode mne raději odstěhoval. Trvat to přes kontinent bude 76 hodin a 47 minut. Printer vychrlil dlouhý seznam s informacemi o všech těch silnicích, jedna za druhou.

Dosud se nevyskytla příležitost zanechat údivu. Hle, otvor pro CD - compact disc. Pár jich přišlo návažkem s mašinkou. Čtu ENCARTA 1995 - THE COMPLETE INTERACTIVE MULTIMEDIA ENCYCLOPEDIA. Naťukal jsem Bird of Paradise, fešáka ptáka, moc považovaného na Nové Guineji, kde jsem se po něm marně rozhlížel. Tady se mi na obrazovce objevil v plné kráse, s detailním popisem, co že je zač a též mi zapípal. Totéž jsem učinil s Leninem: podrobná biografie a též ze záhrobí cosi zaskřehotal o proletářské revoluci a technologické převaze socialismu.. Totéž s Maocetungem. Podrobně hloubám na mapě Číny, pak záskok do Mongolska. Jak asi zní mongolská hymna? Takto zní. Naťukán Soccer čili kopaná a Maradona se rozběhl, do branky se strefil a stadion jásal. Interaktivní vynález to teda je: poučení slovem psaným i mluveným, obrazem, pohybem.

Strkám tam další disk s obsahem sedmi encyklopedií, slovníků a almanachů. Dotekem tří písmen vzniklo slovo SEX. Hnedky se mi nabízí seznam veletuctu specifik. Volím SEX MANIAC. Přečetl, poučil se, bažím po něčem vznešenějším. V přívažku se zbožím taky máme MUSICAL INSTRUMENTS. Schválně, zda je tam pamatováno na didgeridoo, přes metr dlouhý nástroj, do něhož dují domorodí Aborigines, praobyvatelé Austrálie. Na obrazovce se objevila příslušná roura s technickým popisem a rozezvučelo se to hodně hluboce. A vše to máme ve stereo. Informace o instrumentech, muzikantech, solistech a virtuozech, orchestrech a chorálech, zaměstnání na předmnoho zimních večerů.

Také tu mám CD s nápisem MEDIO, ročník 1, číslo 2: toť kombinace novin, časopisů, televizních zpráv. Nejenom o Bosně číst, ale vidět ji i v pohybu s válečným hřmotem ve stereo. Materiálu spousta pro tvory s rozličnými zálibami, nutno si tedy vybírat.

Musím ale před obrazovkou sedět, nemohu se natáhnout na otomanu, namítl jsem potomkovi.

Že prý si tohle vše mohu užít s pomocí laptopu, pěkně do klína, jak slovo naznačuje.

Laptop si nemohu srolovat, nemohu s ní odhánět mouchy.I to prý se časem vyřeší, potěšil - vyděsil mě tvor příštího století,

tisíciletí.

Tím tedy mé CD vybavení končí, ale k mání je takového zboží přemnoho. MOZART, BACH, BEETHOVEN, DINOSAUŘI. Jsem-li maniak v jiném provedení, ukojí mě CINEMANIA, filmy, hvězdy, texty známých kritiků. ART GALLERY, hody pro jiné connoiseury. Pro oenofily CD o vínech a vinohradech světa. Koupím si CD o humanistických organizacích KGB a CIA. Největší popularitě se mezi konzumenty momentálně těší CD o HEALTH, neboť zdraví nade vše.

Co se ale stane s našim zdravím tělesném a duševním, podlehne-li se takovýmto svodům s náramnou zábavou a poučením? Budeme rekordně informovaní a stále víc izolovaní se všemi těmi moudrostmi, ještě víc se snad do sebe scvrkneme? Kdo se půjde s někým ještě o něčem bavit, když ho totálně zabaví elektronika - jít do hospody poslouchat pivní tlachy? Budeme tedy u mašiny sedět, na obrazovku hledět, všechno se dozvědět a z naakumulovaných, absorbovaných infromací se případně zbláznit. Snad by nám to mohl vyřešit onen prozatím vyprodaný CD program o zdraví” například doporučením,, poručením veškeré ty moderní zázraky vypnout, od nich odběhnout ven do přírody, skotačit po lukách, z hluboka dýchat, kutálet se, trhat pampelišky.

DOMOV A EXIL : DOROZUMÍVACÍ POTÍŽE

Od doby bělohorského debaklu nikdy neodešlo do exilu víc Čechů než v druhé polovině tohoto již brzo končícího dvacátého století. A víc než Hitler, námi k odchodu pohnulo budování vědeckého socialismu. Vlna poúnorová, posrpnová a po ní další odliv osob, z nichž většina ve své dospělosti nezažila nic než husákovskou normalizaci. Tak tomu tedy bylo až do konce osmdesátých let. Všeho všudy asi půl milionu našinců dalo před rodným krbem přednost nejistotě někde v cizině. Snad jen ministerstvo vnitra by mohlo znát přesnější počet odešlých.

Typický občan zůstává sedět doma, děj se co děj. Odcházejí lidé zejména mladší, kurážnější, mnohdy i dobrodružnější, v botách z toulavého telete. Ne nutně nadprůměr či podprůměr národa, ale rozhodně jeho neprůměr. K důkazu o pošetilosti přílišných generalizací zavítejme do vzdálené Austrálie, našinci občas zvanou Klokánie. Tamější census v r.1981 zjistil, že 16 152 osob se narodilo v Československu. Naše krajanské zdroje ale uvádějí cifru 33 000, z nichž l4 000 se mělo dostavit po srpnu 1968. Počínáme si tam různě. Milan Vyhnálek vybudoval v Tasmánii továrnu Lactos, snad tu zcela nejmodernější sýrárnu v jižní hemisféře. Od Alžběty II. obdržel O.B.E. - Order of the British Empire, jakýsi Řád hodně úspěšné práce. Dr.R.Krupička se skupinou českých vědců založil farmaceutickou firmu, M.Krajník zkonstruoval a vyrobil první australský automobil. A. Šponer vybudoval alpské letovisko Thredbo, a tak dost dlouze dále. Rovněž to ale byli dva Češi, kteří po spáchání loupežné vraždy jako zcela první po druhé světové válce v Northern Territories skončili na šibenici.

Rozbité hodinky

Už před řadou let jsem se vytasil s tzv.konceptem rozbitých hodinek: že odchodem si je rozbijeme o hraniční patník, chápání země nám v okamžiku odchodu zamrzne, jeho následný vývoj vnímáme už jen odvozeně, neautenticky, inu vzdáleně. Tak se potom formují různé exilové generace, které s obtížemi hledají společnou řeč.

Každá je poznamenána jinou zkušeností, jiným traumatem: tedy generace druhoválečná (Mnichov, Protektorát), poúnorová (vítězství KSČ), posrpnová (invaze). Tak jako ti uprchlí před Hitlerem měli potíže pochopit radikální, emocionální antikomunismus poúnorových běženců, ti zas s nedůvěrou se seznamovali s posrpnovou vlnou, komunismem údajně příliš načichlou. A všechny tyto generace, jež formovala nepřízeň politických událostí, nedovedly komunikovat a alergicky reagovaly na vlastenectví nostalgických starousedlíků, totálně nepolitických a při návštěvách rodných lánů neméně totálně komunisty ohlupovaných (třeba případ značné části krajanské obce v USA).

Normalizátorům se podařilo pořádně rozkmotřit exil akcí nazvanou “úprava vztahu” - normalizací na dálku. Exulant za možnost beztrestné návštěvy tehdejší ČSSR zaplatil sumu odstupňovanou podle výše vzdělání a na konzulátu vyplnil doslova udavačský dotazník (informace o osobách vyvíjejících protistátní činnost členstvím v etnických spolcích, odběrem tisku,atd.) a zároveň se závazal poctivě loajálně venku chovat, s hanebnými živly se nestýkat, předplatné periodik zrušit. To tedy byla varianta Akce Klín, co se povedla: exil rozkmotřila, znepřátelila, tzv. upravenci s neupravenci přestali mluvit. Ochota k upravenectví vůbec nebyl ojedinělý jev - někde, např. ve švýcarském Solothurnu, si tak počala většina údajně politických uprchlíků.

V Torontu mi Zdena Škvorecká vyprávěla o setkání s jednou našinkyní, která překotně začala zdůvodňovat, proč přestala kupovat knihy Sixty-Eight Publishers. O slibu věrnosti soudruhům na konzulátě se nezmínila, ale hořekovala, kolik že teď má výdajů s pořizováním nového chrupu, s nímž se už brzo brzičko pojede blyštět do Čech. Povedená verze Akce Klín se z exilu rozšířila do rodné země. Tam se začalo houfně jezdit, čím méně úspěšný emigrant, tím náramnější mercedes (pronajatý), tím víc se chvástal, do nobl restaurací zval s gestem grofa Esterházyho a způsobeným dojmem se snažil hojit své frustrace. Domorodcům se tak poskytoval dost zkreslený obrázek o celkovém stavu věcí.

Klíčení anti-lobby

”Každý má právo beztrestně ze své země odejít a zase se do ní vrátit,” zaručuje mezinárodní konvence lidských práv, kterou v rámci OSN komunistický režim slavnostně podepsal, aniž by přestal trestat ty, kteří mínili toto své právo uplatnit. Vědečtí socialisté se drželi veskrze feudálního principu tzv. indelible allegiance - “nevymazatelné věrnosti, oddanosti,” že věru nelze vyměnit vlast jako nelze vyměnit vlastní matku. A stát-majitel, strana-majitelka mají nepopíratelný mandát si své stádo hlídat, zatoulaného dobytčete znovu se zmocnit, vem kde vem.

Ovšem tohle se nepovedlo ve statisícech případů. V systému natolik extrémně zpolitizovaném, že i příliš dlouhé vlasy údajně avizovaly nepřílišnou lásku k režimu, podařené zmizení ze země mimo dosah drátů a drábů znamenalo urážku, porážku na bitevním poli nesmiřitelných dvou světů. A on ten pacholek teď beztrestně posílá výsměšné pohlednice kádrovákům do podniku.

Takové živly bylo nutno satanizovat. Původní ideologická kanonáda líčila materiální utrpení v uprchlických lágrech (v poúnorové době věru žádná slast), v kontrastu k luxusu s obžerstvím pro prominenty (fikce). Formule za čas omšela a nahradila ji verze o životě opustivších leč nezahynuvších: třeba se jim materiálně nevede nejhůř, ale existence to je citově prázdná, ožebračená, pod psa. A rovněž hodně nemravná, neboť ti nestrádající tyjí z žoldu ideo-diverzních centrál. (Marně jsem po nich v Americe pátral a poněvadž nevypátral, musel jsem se živit číšničinou, a po vystudování učitelováním na univerzitě.)

Zatím co Polsko a Maďarsko otevřely dveře, ba i vítaly navštěvující exulanty, ta naše ČSSR pokračovala s megatonáží zatracování. Například v Zemědělských novinách (23.ledna 1986) nás pořádně přeoral, jedovanou hlízu vyplenil Doc.RSDr.O.Pilát,CSc. v pojednání nazvaném “Nejbídnější z bídných konců: emigrace na cestách zrady.” Jsme politicky i lidsky deklasovaná individua, jsme zvrácení a morbidní. “Tak nenávidí svět, že by na lidstvo klidně seslali i jadernou katastrofu. Je to nejbídnější z bídných konců, k němuž čs.emigrace na Západě dospěla.” Tak končí soud tohoto Piláta. Jsme “krvelačné stvůry”, v Rudém právu (26.července 1984) nás vyhodnotil Stanislav Svoboda, náměstek ministra zahraničních věcí.

Literáti odložili takto značný kyj a zpodobňovali nás jako vesměs politováníhodné, ochuzené, trošku směšné postavičky jako Amerikán v Kostrhůnově románu Pytláci či bratranec v Křenkově románu Tomáš a Markéta.

Luboš Jurík v slovenském opusu Emigranti jejich řady rozšiřuje z vykořisťovatelů a kriminální spodiny na stranické renegáty, kontrarevoluční čachráře.

Čtyřicet let vnucovaná ideologie příliš neučarovala, národ si neformoval představy o emigraci podle mustru těchto mistrů pera. Nicméně poté co jsme se po době jedné, dvou generací mohli znovu sejít, k velikému porozumění a sympatiím nedošlo. Vztah spíš kyselý než sladký. Vláda, která ovšem chce být populární, si v lecčems počíná populisticky. Věru nepřehlédnutelná averze veřejnosti vůči exilu je pak patrná ve vládních slovech a činech.

Cenou této domácí popularity je ztráta sympatií v exilových obcích. Zatímco maďarské a zejména polské etnické organizace vytrvale - a úspěšně - bombardují americký Kongres v prosazování výhod pro jejich původní otčiny (např. prominutí několikamiliardového dluhu dolarů Polsku), my Češi se chováme zdrženlivě. Kongresmanům spíš napíšeme, aby Praze v tom či onom požadavku raději nevyhověli.

Takovýto tristní stav věcí stojí věru za produmání.

Ambivalence

Tento výraz do češtiny, až překotně přejímající různé hrůzné amerikanizmy, snad ještě nedorazil. Tedy: něco ve smyslu “dvojakost, rozpornost, stav současně pozitivní a negativní, s výsledným dojmem jaksi nerozhodného utkání.” Jeden z členů Kongresu, na jehož adresu směřují názory té naší anti-lobby, to vyjádřil analogií “pozorovat vaši tchyni, jak se za volantem vašeho zbrusu nového cadillacu řítí do strže.”

Odchodem ze země jsme způsobili nejen bolest některým spřísněným duším, zpravidla rodičům, ale i případné kádrové potíže příbuzenstvu v zaměstnání a neteř se třeba kvůli uprchlému strejdovi nedostala do školy, kam chtěla. Jakousi kompenzaci mohl poskytnout pocit potěšení, že komusi blízkému se podařilo přetrumfnout nemilovaný režim. Tento blízký utečenec rovněž zanechal nějaký majetek - auto, byt, obrazy, vše se bude hodit. Časem pak začaly docházet příspěvky ve valutách, čímž politicky znevýhodněné příbuzenstvo povýšilo do zvýhodněného stavu majetníků tuzexových poukázek. Došlo i na pozvání k návštěvě jinak nedosažitelné ciziny. V mnoha případech úřady výjezdní doložku poskytly a cestovatel se pak vrátil napěchován dojmy a s napěchovanými kufry, a navíc i společensky povýšil mezi šťastlivce, jimž se podařilo odjet do světa - čím dál, tím zajímavější.

Hromadila se též zkušenost, kterou jsem slýchal od naprosté většiny našinců, že totiž rostly a neutuchaly požadavky jejich příbuzenstva o zasílání darů, zboží mnohdy hodnoty víc prestižní než prospěšné. A že po dodání kýženého tovaru obdarovaní zapomněli poděkovat, příliš již soustředěni na formulaci dalšího požadavku. Z korespondence se stávaly objednávky a k tomu zásadní message, že oni tam pod bolševiky trpí a tudíž my šťastlivci se musíme vykupovat z hříchu výhod, co tu máme, jak jsme to vyžrali, co to je za spravedlnost.

Současně přibývalo špatných dojmů, o něž se zasluhovali oni chvástající se upravenci v pronajatých mercedesech.

Málo sametová setkání

Po rozpadu reálsocialismu jsme tedy mohli přijet do rodné země i bez “upravení vztahu.” Většina tak učinila a většinou jsme byli zpočátku vítáni, však jací že jsme to byli pašáci v cizině se neztratit, co všechno jsme tam docílili.

První tato reakce ale netrvala dlouho. Nahradila ji “choroba rudého oka” jak Číňané říkají (ne ovšem česky říkají) - totiž závist, fundamentální česká vlastnost, betonovaná tradicí plebejského rovnostářství. Jen se podívejte, co oni všechno mají, můžou si dovolit, zatím co my tady trpěli, oni nás v tom nechali, dezertovali,..”

Že to oni by nikdy nebyli udělali - ne z nedostatku odvahy, ale z dostatku vlastenectví, ovšem.

Národ rekapitulující své počínání za oněch tuze dlouhých 40 let totality, proschůzovaných, probrigáděných, se vším tím kejváním vrchnosti, nemá teď moc důvodů k jásotu a sebevědomému pocitu dobře, důstojně vykonané práce a ztráveného života.  Spousta lidí si uvědomuje, že vsadili na chromého koně, zatímco mohli včas vyběhnout někam do světa a tam si pořídit zajímavou smysluplnou existenci. Nepřekvapují proto ex post facto iluze a sebeiluze o utrpení národa s hrstkou disidentů, jimž se potichu fandilo, ale velké lásky si nezískali. Však oni byli špatným svědomím té naprosté většiny společnosti, která pro změnu stavu věcí nebyla ochotna hnout prstem.

Voliči s disidenty pořádně zatočili v červnu l992. V české vládě teď už zbyl jen jeden takový zdroj špatného svědomí (Jan Ruml), leč též oznámivší, že se brzo bude pakovat. Presidenta Havla, ozdobu republiky ve světě, si držíme, ale i on není tolik populární jako Vladimír Dlouhý, co v normalizaci vstoupil do partaje, aby se měl dobře, mohl studovat v zahraničí, a z téže partaje vystoupil v okamžiku, když další výhody již nemohla poskytovat. A přitom nevidí důvod, proč by se měl někomu omlouvat, aspoň trošku se začervenat - that is our boy!.

Disidentům se za totality vedlo nevalně, své talenty ubíjeli jako topiči, noční hlídači, myči oken či někde v terénu v maringotkách. A teď to porovnejme s emigranty, kteří odchodem se doslova distancovali od komunistického režimu a mnozí to dotáhli daleko, kariéry tuze závidění hodné. Jak se má cítit někdejší poslušný člen strany při pomyšlení, že jeho kdysi tak nenápadný spolužák je teď milionářem v Kalifornii?

Takže mu to aspoň spočítáme, účtovat mu budeme daleko vyšší ceny.

Zrodil se systém dvojích cen, nehoráznost vesměs neznámá i v nejodpornějších afrických diktaturách. “Že si to můžeme dovolit, že u nás by to tolik stálo, atd.”

Co to je za jalové zdůvodnění? Ceny přece určují hospodářské podmínky místa, nikoliv občanství, cestovní pas té které osoby. Přijel-li bych s pasem habešským (i tam se před komunismem Češi uchýlili), účtovali byste mi zlomek ceny pro domorodce, abych se cítil jako doma?

”Opustili jsme, leč jsme nezahynuli - tak nás aspoň okradou,” začali si stýskat zájemci o navrácení zkonfiskovaných, rozebraných majetků. Demokratická vláda naslouchá hlasu lidu: průzkum veřejného mínění zjistil, že pouhých 11 procent veřejnosti souhlasí s takovými restitucemi.

Do postkomunistické republiky se emigranti vraceli jak s požadavky, tak bez požadavků, se záměrem jen krátkodobého nakouknutí či permanentního návratu. Od toho je v neposlední míře odrazoval devizový zákon, horkou jehlou ušitý už v roce 1990. Ten tzv.devizovým tuzemcům nařizoval převod veškerých jejich majetků, plateb, pohledávek ze zahraničí.

Něco takového se přece v demokraciích nedělá. Rovněž jako americký občan si legálně nemohu koupit domeček jen tak na prázdniny, ač bych tak mohl ve všelijakých Tramtáriích, kde jsem se nenarodil. Dokonce bych tak mohl i v Číně, stále údajně spějící ke komunistickým vizím.

S výjimkou penzistů, vzdělanci se zájmem o trvalý návrat se dostali do role vetřelců, nekalé konkurence, narušující poklidnou provinční selanku, tak jak se etablovala za totality. V ní, pěkně daleko od konfrontace se standardy ve světě, se docela dobře dalo přežívat a užívat. Petr Pithart na konferenci Exil a domov se o věci vyjádřil takto: “Neznáme svět, nerozumíme mu, nevíme, co všechno nevíme, a nevědění si odmítáme připustit. Ve svém provincialismu … závidíme a zároveň se cítíme povznešeně.”(Zpravodaj, ve Švýcarsku vycházející měsíčník, září 1993). Marta Procházková, dobrá spisovatelka, exulantka nedávného data, usídlivší se v hodně vzdálené kanadské divočině, zareagovala zevšeobecňujícím nelichotivým soudem “Dnešního typického Čecha vidím jako obrovského frajera, úžasně spokojeného se sebou, který nezná svět, ale přesto o něm ví všechno nejlíp. Čemu nerozumí, tomu se ušklíbá. … Ta země musí mít strašný komplex méněcennosti. … A přitom mají Češi tolik starosti o to, jaký image máme my emigranti u nich! … Peciválové nikdy světu nic nedali.” (Nový domov, čtrnáctideník v Torontu, 19.září 1993).

Troufám si tvrdit, že mnoho nás zahraničních nepeciválů se pohnulo rodné zemi nějak pomoct. Na univerzitách jsme dohazovali kontakty, škemrali o fondy, stipendia, kompjútry, poskytovali informace o nadačních příležitostech, posílali spoustu knih. A všichni jsme měli touž zkušenost s novodobým českým zlozvykem neodpovídat na dopisy, neobtěžovat se řádkou poděkování za dodaný dar. Já na tom nebyl nejhůř: z pěti obdarovaných adresátů mě v průměru ignorovali jen čtyři. Takovéto činy/nečiny uspíšily útlum, téměř úplný zánik případné zahraniční velkorysosti. I státní vrchnost dovedla přiložit svou destruktivní ruku. Přítelkyně v Holandsku upovídala městské radní, aby darovali Domažlicům minimálně ojetý hasičský vůz se vším drahým moderním vybavením. Plno slávy na náměstí, Chodové se radovali, ale jen do doby, než jim přijetí daru ministerstvo zatrhlo. Tedy tento hasičský mercedes putoval do bývalé Dederonie, kde ho vděčně přijali.

Divně si počínají ministerstva a ministři, slovem i činem.

Fenomén Payne

Jiří Dienstbier v tehdejší roli ministra zahraniční věcí pokládal za vhodné v zahraničí oznámit, že nikdo přece nemusel ze země utíkat. Pravda, mnozí utečenci se mohli raději nechat pronásledovat, zavřít, případně utlouct či oběsit.

Dienstbier je jeden či jedna z lidských tváří roku l968, někdejší příslušník strany lidí zvláštního ražení, a ono se to i po mnoha letech sem tam projevuje. Premiér Klaus, který k nim ale nikdy nepatřil (rovněž k disentu nepatřil), se rovněž vyznamenal při setkání s krajany v Kanadě slovy “Nikdo mě nemůže donutit, abych tvrdil, že všichni emigranti odešli z politických důvodů.” Takováto demagogie s přednesem absurdní premisy a pak jejím vyvrácením - nikdo mě nedonutí tvrdit, že zeměkoule je plochá.

Všechny potentáty ale prozatím překonal Jiří Payne, někdejší autentický disident, nynější předseda zahraničního výboru parlamentu, tedy numero uno v zákonodárné větvi, znamenitějšího státníka tam nemají. Payne v interview pro newyorský Československý týdeník (29.července 1993) kaceřoval exil, že si musí doma vylepšit pověst, reputaci - image. Neschopní z těchto řad, prý stovky jich, se v Praze domáhali rolí vládních poradců.

Navrátilci kalibru Jiří Včelaře Kotase jistěže národ svou velikostí neuchvátili. Jenže ti jsou přece pro exil stejně netypičtí jako je Miroslav Štěpán pro zemi českou. Leč státník Payne pokračoval se svými vývody v Lidových novinách (19.srpna 1993), kde se tázal “proč hlavní proud směřoval do Spojených států, Kanady, Německa, a nikoliv třeba do afrických zemí či do Indie. Tam by svými schopnostmi nepochybně více přispěli ke světové stabilitě. Mohli se stát rektory univerzit…”

Velikánský oheň vypukl na exilových střechách. Rovněž jsem se jedovatě ozval (v torontském Novém domově, 4.září l993). Po citaci výroku, připisovaném Trockému, že “Hloupost je lidské právo, ale soudruh Stalin toto právo příliš zneužívá,”jsem napsal: “Tolik nesmyslů, nehorázných kravin v jednom odstavečku. Snad jen patetický partajní ignorámus, absolvent vokovické Sorbony nemá zdání, že se emigruje tam, kde je emigrace možná a nikoliv nemožná.

A ani Afrika (s výjimkou JAR až donedávna) takovými končinami nejsou. Do nich se nepřichází, z nich se odchází! … A že by země Třetího světa teď v době postkolonialismu a háklivého nacionalismu vítaly bělochy k permanentnímu usídlení, dělali z nich rektory a tím se přispívalo k “světové stabilitě”? Takhle to neuvažuje ani těm mým nejpomalejším studentům.”

V normálně fungujícím demokratickém státu by takový ignorámus musel rezignovat. Ve funkci je dodnes. Však i dodnes trvá málo příznivý, málo prospěšný vztah mezi domovem a exilem.

Profil a motivace uprchlíků

Tohle téma nikdo pořádně nezpracoval a už nezpracuje. Ač nesociolog, o něco málo jsem se pokusil. S dotazníkem o 85 bodech jsem zamířil do uprchlických středisek v Rakousku, Německu a Švýcarsku a soustředil se výlučně na nové příchozí v osmdesátých letech. Další zpovídání jsem uskutečňoval v USA, Kanadě, Austrálii a trochu i v Jižní Africe. Souhrnnou zprávu na pět pokračování uveřejnil exilový časopis Západ (1997-1998), anglické zpracování vyjde v Praze v Czech Sociological Review.

Dlužno rozlišovat, zda se odchází od něčeho nebo k něčemu. S větší chutí se opouští ruzyňská cela než vlastní vila na nedaleké Hanspaulce. Zmíním se jen o několika základních zjištěních: 40 procent respondentů pocházelo z rodin manuálních dělníků, třetina měla v rodině členy a dokonce i funkcionáře KSČ. Rovněž třetina absolvovala univerzitu (spíš v technických než humanistických oborech). Emigrovalo se výlučně z městských oblastí, zejména z Prahy (víc než čtyřnásobek národního průměru). Z venkova, oázy reálsocialistické pohody, nepřišel do exilu ani jeden z respondentů.

Otázka č.52 - “Hlavní důvod k emigraci: 1.výlučně ekonomický; 2.převážně ekonomický; 3. jen částečně ekonomický; 4.převážně neekonomický, spíš politický; 5.výlučně politický.” K motivu č.4 se hlásila polovina a k motivům č.3 a 4 téměř po čtvrtině respondentů.

Skepse byla jistěže na místě a proto jsem použil i otázky kontrolní. Když mi například číšnice zdůrazňovala své disidentství a výlučný svůj politický motiv k odchodu, nicméně vůbec netušila co to je Charta 77 a kdo to je Václav Havel, věděl jsem, na čem jsem.

Většina tázaných uvedla, že jejich životní úroveň poněkud přesahovala tehdejší národní průměr. Vyjmenoval jsem 12 případných motivů k emigraci a požádal, aby je vyhodnotili na škále intenzity od nuly až po maximální desítku. Jako nejnižší (1,72 - 2,35) uvedli osobní potíže jako třeba rozvod, nedostatek bytu, nedostatek možnosti studovat. Nejvyšší intenzitu (8,18) zaznamenal motiv “Představa, že by v tom systému měly žít mé děti.” S vykřičníky, červeně podtrženo a to i od osob bezdětných.

Jako ten nejtypičtější mi z průzkumu vyšel uprchlík ve věku kolem 28, z velkoměsta, s technickým vzděláním, ženatý, s jedním až dvěma dětmi.

Stranický mravokárce Jiří Bagár v téže době rovněž činil svůj průzkum návštěvou Pátrací služby Čs.červeného kříže a svá zjištění uveřejnil v Tvorbě (23.prosince 1985). Uprchlíky rozstrkal do těchto nepříliš jakostních skupin:

1.Sobci utíkající od osobních, rodinných odpovědností, od alimentů;

2.Sobci mínící okrást společnost - ta jim dala, darovala vzdělání;

3.Naivkové, svedení pozlátkem kapitalismu;

4.Dobrodruzi, asociální živly, zločinci;

5.Zrádci, co se zaprodají dolaru ve službách ideo-diverzních centrál.

Nemyslím, že státník Payne bude mít mnoho potíží s rozhodnutím, zda uvěřit spíš mým nebo Bagárovým zjištěním.

Předpověď počasí

Patrně se nám to vyčasí, z tmavých napěchovaných mraků moc pršet nebude. K jakémusi polojasnu bychom se mohli dopracovat nikoliv vlastní vinou. O to se zaslouží Čas, faktor ten nejkardinálnější, který nás beztoho všechny zabije, jednoho po druhém. Exil přestává být aktuální, rodná země má jiné starosti. Předpokládám skon onoho ubožácky sesmoleného devizového zákona, něco se snad i změní v podmínkách o nabývání nemovitostí a snad už brzo zmizí ona nehoráznost dvojího systému cen za služby.

Přítel Stanislav Reiniš, kdysi lékař v Čechách, nyní univerzitní profesor fysiologie v Kanadě, též připomíná skutečnost, že exil již přestává být vnímán jako potenciální konkurence. I kdyby někteří z nás ještě chtěli, nikam na židle by se nevetřeli, jsou solidně obsazené.

Jestliže se nám takto skutečně polovyjasní, ona prozatím nikoliv zcela neoprávněné rozlobená anti-lobby se rovněž vytratí.

NEZNÁMÝ AUTOR O ZNÁMÉM CLINTONOVI

V rámci bídného počasí, rozpočtové krize a rozbíhajících se primárek Republikánské strany se Washington zaobírá senzací s otazníkem - knihou nazvanou Primary Colors (“Původní, základní, hlavní, neodvozené barvy”). Vyšla v prestižním nakladatelství Random House, stran 366, malobchodní cena 24 dolarů, autor neznám, pán či paní Anonymous. Původní náklad 60 tisíc výtisků se již rozrostl na půl milionu, významný režisér Mike Nichols, tvůrce výborných věcí jako např.Who Is Afraid of Virginia Wolf koupil právo na zfilmování za jeden milion dolarů, právo na vydání paperbackové prodáno za jeden a půl milionu.

V Americe vyjdou tucty knih den co den. Naprostá většina jich zapadne, nikdo o ně nezavadí; dočkat se nějaké, jakkoliv nepříznivé recenze je už úspěch.

Proč tedy tento veleúspěch a proč anonymita autora? Smluvní dohadování o zmíněné miliony jistě neproběhlo bez obtíží.

Kritici jakéhokoliv politického zabarvení se shodují v jednom: kniha je to výtečně napsaná. Sleduje strukturu knihy All the King”s Men (“Všichni královi mužové”) neanonymního autora Roberta Penna Warrena, který sepsal ságu Huey Longa, demagoga z předválečné doby. Warrenův románový vypravěč se jmenoval Jack Burden. Neznámý spisovatel dává této postavě jméno Henry Burton, vyprávějící o událostech v souvislosti s primárkami Demokratické strany v roce 1992 - čili začátku úsilí, jež přivedlo Clintona, guvernéra zaostalého státu Arkansasu, do prezidentské úřadu ve Washingtonu. Clinton se tady jmenuje Stanton, jeho manželka Hillary je Susan. Rozpoznatelná je tam řada postav politiků, poradců, novinářů, rozpoznatelné jsou i Clintonovy indiskretní milostné hrátky s Gennifer Flowersovou, přejmenovanou na Cashmere McLeodovou.

Anonymita autorů není ovšem žádná novinka. Například ve viktoriánské puritánské době si tak počínali znační pornografové. Tento náš Anonymous se mohl zahalit pseudonymem, mohl z něj třeba být Abraham Lincoln nebo Greta Garbo.

Jestliže zvolil jak zvolil, důvodem těžko mohla být obava ze soudního postihu.

Pravda, v USA se pomalu každý se soudí s každým, proto si americká společnost vysloužila nelichotivé oprávněné označení tzv. litigious society, ale politici, postavy veřejné se nepouštějí do žalob tak jak je teď zvykem na české politické scéně žalobou hrozit či s ní započít pro kdejakou pitomost. Ústavní záruky svobody slova umožňují hojné beztrestné kydání hnoje.

Slavný je případ hudebního kritika, který nevlídně zhodnotil pěvecký um dcery Harry Trumana a otec prezident byl ochoten záležitost vyřešit pěstním soubojem. Významný publicista William Safire v lednu 1996 na stránkách The New York Times charakterizoval první dámu Hillary Clintonovou jako congenital liar - notorickou lhářku. Manžel potupené se toliko vyjádřil o své chuti strefit se do jeho nosu. Vůbec ale nereagoval na poznámku neméně významného publicisty Gerge Willa, který se o Clintonovi vyjádřil jako o člověku, který ne že by nenáviděl pravdu, ale je vůči ní “radostně lhostejný” (cheerfully indifferent).

Náš autor Anonymous píše o Stantonovi/Clintonovi, oplodnivším sedmnáctiletou černošku, o Susan/Hillary v posteli laškující s Henry/George Stephanopoulosem, manželovou pravou rukou. Rovněž ale sympaticky prezentuje hlavní postavu románu jako impozantního předáka - lídra, řečeno novočesky.

Dohady o totožnosti pachatele jsou teď vysoko na pořadu dne. V televizi jsem už sledoval řadu sedánek s mudrci, snažícími se odpovědět na dvě otázky:

Proč? Poněvadž jde o člověka, Clintonovi příliš blízkého. Nechce se připravit o jeho přízeň a získat mocného nepřítele. Nebo že jde o člověka s ambicí nahrabat si hodně peněz, k nimž tato anonymita přispívá. Aniž jeden motiv by vylučoval ten druhý.

Kdo? Kibicové se pouštějí do všemožných eliminací. Zbývá pak pár lidí, kteří se podíleli na kampani r.1992, a o nichž se ví, že dovedou vládnout perem. Okruh podezřelých se tak zúžil, ale ještě dost jich zůstává. K vyřešení záhady nepřispívá šprýmování komentátorů, kteří bez schopnosti najít správnou odpověď o sobě potom tvrdí “Já to napsal!”

HILLARY - PRVNÍ DÁMA S PROBLÉMY

Ve Washingtonu teď koluje rčení, že číst se mají jen ty knihy, o nichž se ví, že je jejich údajný, oficielně uvedený autor aspoň četl. Mezi americkými celebritami se totiž rozrůstá zlozvyk prezentovat se jako mistr či mistryně pera. Atlet, který má potíže s abecedou, se vyšvihne na Parnas, stane se spisovatelem, na obálce díla se stkví jeho jméno s dodatkem with X.Y. - jménem skutečného autora, zvaného ghostwriter (ghost - “duch, přízrak, strašidlo”). Tak se rojí literáti nejen typu Martiny Navrátilové či Ivany Trumpové, ale i osobnosti značného politického kalibru jako třeba Colin Powell, generál - úřada v Pentagonu. S takovým dílem uspořádal mohutné turné - promotion trip, statisíce výtisků podepsáno a prodáno.

Clintonova manželka Hillary je jedinou uvedenou autorkou - bez with X.Y. - knihy s titulem It Takes a Village a podtitulkem And Other Lessons Children Teach Us. V českém překladu Chce to celou vesnici (…vychovat dítě, jak prý praví africké pořekadlo) a k tomu pak Jiné lekce, jež nás děti učí. Paní Clintonová už za studií na právnické fakultě prestižní univerzity Yale prosazovala práva dětí žalovat rodiče. Je to a book with a political agenda, tvrdí recenzenti: autorka shrnuje samozřejmosti o výchově z liberálního hlediska, domáhá se více peněz pro školy a vzdělávací účely vůbec. Nikterak ale nekomentuje výsledky mezinárodní soutěže školáků z patnácti zemí. Při zjišťování jejich znalostí v matematice se Američané umístnili na předposledním místě. Zvítězila mládež z Taiwanu a Jižní Koreje, kde per capita výdaje na žáka jsou jedna desetinka amerických výloh. Peníze věru nejsou zárukou úspěchu, tak jako nejsou zárukou štěstí.

Je zvykem amerických autorů nebeletristické literatury zaplnit první stránku tzv. Acknowledgements - uznáním, poděkováním, vyjádřením díků manželským partnerům za spolupráci, inspiraci, trpělivost; totéž rodičům, prarodičům, dětem, kolegům, sousedům, posluhovačkám. Hillary Clintonová pominula jmenovat odbornici Barbaru Feinmanovou, tzv. veteran book doctor, které nnakladatelství Simon and Schuster za služby při tvorbě této knihy zaplatilo 120 tisíc dolarů.

Což by tedy byl asi ten nejmenší prohřešek první dámy, kterou významný publicista William Safire v lednu 1996 v The New York Times charakterizoval jako congenital liar - chronickou, notorickou lhářku.

Winston Churchill svého času definoval lež jako terminological inexactitude (“nepřesnost”). Paní Hillary se dopustila aspoň tří takových nepřesností.

Za prvé, skandál a podivné právnické machinace v Arkansasu, v době, kdy manžel tam byl guvernérem a manželka se angažovala v případě, který nutno nazvat jako conflict of interest.

Za druhé, podivná sebevražda Vince Fostera, bývalého kolegy (údajně i milence) Hillary v arkansaské advokátní firmě. Nesrovnalosti ve výpovědích osob, které prohledávaly nebožtíkovu kancelář v Bílém domě, ztráta, nenalezení závažných papírů.

Za třetí, aféra s okamžitou výpovědí všemu travel-office personálu tamtéž a jeho nahrazení firmou přítele Clintonových. Sporným bodem tady nebylo, zda původní zaměstnanci svou práci dělali či nedělali pořádně, ale to, že Hillary popřela ve věci mít prsty a pak se na světlo dostaly důkazy o opaku.

Dokumenty, které vyšetřovatelé marně dva roky sháněli, najednou se bez vysvětlení objevily v Bílého domu v místnosti, kam má přístup jen první rodina a pár nejbližších spolupracovníků.

Nejen Safire, ale i většina americké veřejnosti (52 procent dle posledního výzkumu veřejného mínění) nevěří, že by Hillary mluvila pravdu.

Manžel ji veřejně obhajuje a přirovnává k Eleanor Rooseveltové, která svého času byla terčem nenávistných útoků, zejména z konzervativních řad.

Toto přirovnání ale kulhá. Jak zdůraňují kritici všemožné politické orientace, paní Eleanor skutečně nemlčela, práva slabých velice obhajovala, ale činila tak jako hlasitá občanka zvenčí, mimo vládní kuloáry. Kdežto Hillary se stala de facto č členem vlády, jímž de jure ovšem být nemohla. Stala se tím nejmocnějším ministrem, energicky rozjela svou agendu a sice návrh všeobecného zdravotního pojištění, program mnohomiliardový, který Amerika věru potřebuje. Nepotřebuje ale, příčí se jí činnost osoby, jejíž mandát není větší než snubní prstýnek.

Veřejnost, aspoň její část, má potíže se vyrovnat s ještě jinou věcí. Bill a ním tedy i Hillary zahájili své nájemnictví v Bílém domu se zdůrazňováním idealismu, pohrdáním lakotou, která prý charakterizovala předchozí leta za republikánských prezidentů Bushe a Reagana. Jenže, jak teď se stále víc a víc dozvídáme, ono to s tím idealismem bylo všelijaké. Pravda, Clinton, guvernér v chudičkém Arkansasu, byl placen nevalně, míň než třeba já jako kantor na univerzitě nikoliv v Arkansasu. Leč všelijak si mohl polepšit a také tak činil. Přítel zařídil Hillary proměnit investici tisíc dolarů na plodinové brze v kvapný profit sto tisíc dolarů. Banka jim bez okolků půjčila přes 200 tisíc dolarů k nákupu 230 akrů nemovitostí. V souvislosti s takovými počiny onen proklamovaný idealismus vskutku kvapně bledne.

Clintonovy finanční starosti pokračují i teď v době jeho prezidentství. Na krku má žalobu za údajné sexuální harašení. Naštěstí se pojistil právě pro takovou eventualitu a dvě pojišťovny mu již poskytly 900 tisíc dolarů na advokátní výlohy. Ovšem při uvážení praxe nekonečného protahování soudních procesů a tudíž i výloh, suma k dispozici bude stěží stačit, ať už pak rozsudek dopadne jakkoliv. Potřebný rozdíl třeba uhradí honorář z prodeje knihy, ať už ji Hillary napsala nebo nenapsala.

ZMĚNY BĚHEM JEDNÉ GENERACE

Před časem jsem napsal článek “Nepřesvědčivý lesk starých zlatých časů,” v němž jsem stesky nostalgiků, jak že kdysi bývávalo líp, znicotňoval porovnáním pocitu pacienta v zubařském křesle teď a před sto lety. Prezentoval jsem údaje o průměrné životní délce (téměř se zdvojnásobila), o růstu životní úrovně, o vynálezech, jež se staly naší každodenní samozřejmostí, atd.

Přesuňme se od změn za dobu jednoho století ke změnám jen v této poslední generaci, zhruba od roku 1970 - doby rozjíždějící se normalizace v rodné zemi a odchodu posrpnové emigrační vlny - až k současným dnům. Týdeník Time uveřejnil (29.ledna 1996) zajímavé údaje o změnách v americké společnosti právě za toto období.

Inflace poklesla o víc než polovinu (z 5,7% na 2,6%), průměrný roční příjem se zvedl o pouhou desetinu (z 35.000 na 38.800 dolarů), federální rozpočtový deficit vzrostl obrovsky: z 2,8 miliard na 164 miliard čili žije se z podstaty, zadlužují se příští generace. Však proto došlo k iniciativě republikánských kongresmanů už konečně si utáhnout opasek a přestat žít nad poměry.

Na rozdíl od politického klimatu došlo k polepšení v ekologii. Lépe se dýchá, množství hanebných zplodin v ovzduší (sulphur-dioxide, carbon-monoxide) pokleslo o třetinu až polovinu. Pokleslo množství kuřáků (z 39% na 25%) jakož i smrtelných infarktů (z 362 na 282 per 100.000 obyvatelstva) a smrtelných dopravních nehod (z 26,9 na 16,2 per 100.000 vozidel). V průměru žijeme déle (z 71 na 76 let), umírá míň nemluvňat (z 2,0% na 0,79%), přibylo ale potratů (z 239 na 379 per 1.000 živě narozených). Rovněž přibývá úmrtí na zhoubné nádory (z 163 na 206 per 100.000 obyvatelstva).

Zdvojnásobil se počet Američanů ukončivších čtyřletou college (z 11% na 22%), zdvojnásobily se i školní poplatky (z 6.300 na 11.500 dolarů). Výrazně se zvýšil počet a procento žen s doktorátem (z 13% na 40%).

Američané jsou teď bohatší, víc vlastní, ale za cenu většího úsilí - zejména zaměstnaností obou manželských partnerů. Zdvojnásobilo se procento zaměstnaných matek s malými dětmi (z 30% na 62%), ztrojnásobilo se procento neprovdaných žen ve věku 30 až 34 let (z 6,2% na 19,3%). Rozvodů přibylo méně, ale stále je jich dost: z 328 na 509 na 1.000 manželství.

Hodně vyskočila průměrná cena domu (z 23.000 na 114.000 dolarů). Mladí manželé, oba zaměstnaní a průměrně placení, si v r.1970 mohli koupit vlastní střechu nad hlavou za sumu, rovnající se jejich příjmu za dva roky. Teď již ale budou potřebovat téměř dvojnásobek - čtyři roky. Nové auto se dalo pořídit za třetinu, teď už za polovinu ročního platu. Nicméně procento rodin s dvěma automobily vzrostlo z 28 na 54. Do Evropy na dovolenou každoročně jezdily 2,9 miliony Američanů; teď jich jezdí 7,5 milionů.

Technologických novinek stále přibývá - videa, kompjútry, hodinky s vodotryskem. Během této jedné generace se počet domácností s kabelovou televizí zvýšil ze 4,5 na 58 milionů.

Nemáme před sebou jednoznačně růžový obrázek. Přibylo na ekonomické potřebě zaměstnanosti obou manželů. Mizí dobře placené pracovní příležitosti s jakousi existenční zárukou a slušným zdravotním pojištěním. S hospodářsky účelnou modernizací mizí pracovní příležitosti, takže pak často nezbývá než po ztrátě slušně placeného místa se smířit s místem mizerně placeným. Jestliže v r.1964 v restaurací a všelijakých těch McDonaldech pracovalo 1,7 milionu lidí, teď už je jich 7,1 milionu.Tam kde manžel nevydělá víc než 25.000 dolarů ročně, 80 procent manželek si rovněž našlo zaměstnání, aby rodina jakž takž slušně vyšla.

Přibývá požitníků sociálních podpor (welfare), už se na nich utratil aspoň trilion dolarů, zrodily se permanentně parazitující vrstvy, zejména mezi některými rasovými menšinami. Výsledkem je fiasko architektů dobré vůle, každý politik souhlasí, že současná situace je neudržitelná, leč žádná dohoda o řešení není v dohledu.

Zvětšuje se vzdálenost mezi chudými a bohatými. V roce 1970, 5 procent těch nejbohatších pobíralo 15 procent všech příjmů v zemi. Teď už pobírají 20 procent. Milion domácností přiznává bernímu úřadu roční příjem přesahující 200.000 dolarů; 65.000 domácností přiznává příjem v průměru 2,5 milionu dolarů. Vesměs dobře až výtečně se daří lékařům, právníkům (jejich počet se od r.1970 ztrojnásobil na 860.000) a ovšem lidem těm nejkapitalističtějším: roční příjmy nejednoho burziána na Wall Streetu jsou desetimilionové.

Vedle několika profesionálních sportovců, umělců, kejklířů, hollywoodských celebrit úplně navrch jsou i kapitáni průmyslu se stomilionovými příjmy. V r.1995 hlava (C.E.O. - Chief Executive Officer) společnosti Disney inkasoval něco přes 300 milionů čili milion denně čili víc než většina Američanů za celoživotní úsilí. Něco je tedy značně v nepořádku. Obyvatelstvo tyto obludné disproporce sice kritizuje, ale nezávidí tak, jak je v české zemi zvykem/zlozvykem.

Tuze rád bych si přečetl statistické porovnání právě z české země, z doby posledního roku totality a teď, po uplynutí víc než jedné pětiletky budování kapitalismu s ne vždy sametovou tváří.

IMAGE STÁTU - POKRAČOVÁNÍ

Na toto téma jsem napsal článek, v němž jsem reagoval  na dlouhou zprávu v The New York Times ze 7.února, jak že americká veřejnost doplácí na podpůrné investice v bývalých komunistických zemích a právě naše rodná zem byla vybrána jako příklad hříšného vyhazování peněz. Po bedlivějším seznámení se zprávou NYT se však čtenář dozvěděl, že příčinou fiaska nebylo české hospodářství, ale lajdácké hospodařerní amerického managamentu příslušného fondu.

V této souvislosti jsem uvedl údaje ze studie 1996 Index of Economic Freedom (Heritage Foundation), uvádějící Českou republiku a její ekonomické svobody na 12.místě ze 146 hodnocených zemí, výš než Německo nebo Francii.

Neméně dobře dopadla ČR u organizace Freedom House při hodnocení politických práv a občanských svobod.

Po prezentaci tolika chvály jsem se dostal k jiným údajům, s dopadem hodně studené sprchy či šlápnutím do čehosi smrdutého. Noviny Daily News, které  předčí The New York Times velikostí, byť ne kvalitou nákladu, uveřejnily l8.února výsledek průzkumu o nebezpečí, jemuž se turista vystavuje vstupem do té které země. Průzkum mezi svými čtenáři uspořádala britská publikace jménem Holiday Which?

Turisté hodnotili cizí krajiny na základě jednoho kritéria: zlodějny, okrádání na veřejnosti, vykrádání v hotelu či privátním ubytování.

Jako země ty úplně nejbezpečnější, nejpoctivější nejlépe dopadlo Švédsko a Malajsie, dosud součást Třetího světa. Za nimi pak Belgie, Holandsko, Irsko, Izrael, Norsko, Nový Zéland, Rakousko a Řecko.

USA spolu s Austrálií, Čínou, Egyptem, Francií, Jižní Afrikou, Kanadou, Německem a Švýcarskem dopadly poněkud hůř: mezi respondenty průzkumu 2 procenta - čili jeden z padesáti - byl za svého pobytu okraden.

Tříprocentním okrádáním se vyznačují Bulharsko, Hongkong, Indonésie, karibské ostrovy, Maďarsko, Portugalsko, Španělsko a Thajsko.

Ze západoevropských zemí nejhorší známku dostala Itálie (4%). Stejně dopadl bývalý Sovětský svaz.

Země s vysokou intenzitou okrádání: Keňa, Tunisko (5%), Indie, Maroko (6%), Polsko (8%).

A šampionem v globálním měřítku je Česká republika (9%).

Nic tedy příjemného, patriota pýchou naplňujícího, správnou image státu budujícího. A tyto výsledky uveřejnily mnohé zdroje světa.

Jak tedy zareagovat?

Nejjednodušší by ovšem bylo výsledky popřít, autory obvinit z nevědeckosti, zaujatosti, atd. Nebo si nepříjemné zjištění připustit, přemýšlet o příčinách a o cestách k nápravě. Čtyřicet let morální devastace - jistěže, ale k té došlo nejen v ČR. Příliv cizinců z Balkánu, Ruska a chudáci utlačovaní Romové že jsou nejčastějšími viníky. Jaké priority má vláda, jak se stará stát? Kapsáři čile pracují a policie se raději dívá jiným směrem. Zákonodárce jménem Body se dal slyšet, že za cikánské zlodějny jsou odpovědny jejich oběti, co se nechají okrást. Aplikací této logiky by byl vinen každý okradený cizinec - co že tam vůbec jezdil. Pak by ovšem turismus, nesnadnější zdroj valut, spolu s reputací země příliš nevzkvétal.

V tomto hodnocení naše rodná zem dopadla tedy hanebně. Mohla ale dopadnout ještě hůř, kdyby se v úvahu bralo nejen hotelové a pouliční zlodějství, které stát málo postihuje (ale aspoň, s výjimkou ex-soudruha Body, neschvaluje ), nýbrž i zlodějství systému dvojích cen, které nadále trvá, s vládním požehnáním.

IMAGE STÁTU

Na první straně The New York Times se 7.února 1996 objevil článek s nápisem Public Money Foots the Bills for “Privatized” Foreign Aid - že tedy veřejné peníze čili daněmi obtěžkaní poplatníci platí účet za zahraniční pomoc “privatizovanou” - v uvozovkách. Pojednání z první strany pokračovalo na desáté straně světového formátu a celou ji zaplnilo.

Velká tedy věc, ztrátové počínání eráru ve výši přesahující jednu miliardu dolarů investováním deseti fondů v bývalých komunistických zemích, od Albánie po Uzbekistán. Ruský fond je největší (440 milionů dolarů), polský fond (264 milionů) je nejúspěšnější, kdežto Czech and Slovak American Enterprise Fund, jeden společný, vzniklý v době federalizace, je tu dán na pranýř jako varovný příklad fiaska.

Jak dobře známo, tradičně poskytovaná zahraniční pomoc nezřídka končí zklamáním: neschopnost, podvody, rozkrádání - vyhozené peníze, vyčerpaná trpělivost dárců. Proto se začalo experimentovat s privatizací těchto programů, aby se štědrost nadále nerozmělňovala v marnost počínání. Americký kongres rozjel novátorské fondy v historickém roce 1989 za účelem vdechnout život do kapitalistických začátků v Polsku a Maďarsku, posléze i v jiných zemích bývalého sovětského bloku. Záměrem bylo investovat v podnicích způsobem, jímž Wall Street finančně pomáhá na nohy a k rozletu začínajícím kapitalistickým projektům (tzv.venture capital). Některé se povedou, mnohé končí bídně. V takovém případě ztrátu nesou investoři. V tomto případě českého a slovenského fondu ztrátu ale nesou američtí daňoví poplatníci.

The New York Times se pustily do práce, s pomocí zákona Freedom of Information Act měly možnost nahlédnout do dříve nepřístupných papírů a předložily souhrnný tristní obrázek: Pochybné investice pozřely jednu až dvě třetiny z poskytnuté sumy 26 milionů dolarů.

Výlohy s takový hospodařením fondu ale rostou, v roce 1995 už dosáhly 3 milionů dolarů.

Fond poskytuje pramálo půjček malým podnikům, které je nejvíc potřebují a rovněž se nevěnuje školení místního personálu.

Všeho všudy efekt fondu je pramalý či naprosto žádný. Slepci se vodili za ruku se stejně slepými: Čechům nešel management, Američané nevěděli, jak investovat. K bankrotu vedly podniky vyrábějící vše možné, od briket po motocykly.

Podrobné tzv.investigative reporting novinářů se důkladně zabývá počínáním osoby jménem John R. Petty. Tento bývalý náměstek ministra financí za Nixona se stal předsedou fondu v r.1991 a z funkce byl odstraněn v listopadu 1995 po vyšetřování a obvinění ze střetu zájmů (conflict of interest). Neprospěla mu jeho milostná aféra s asistentkou jménem Alexadra Ossipoff; tyto techtle mechtle navíc komplikovaly přestupky finanční povahy. Další personální změny následovaly.

Ve správní radě  seděli i lidé s prvotřídní reputací jako například bankéř David O.Maxwell a kongresman Charles A. Vanik. Oba rezignovali a Perry je nahradil svými kamarády. Perry vysvětloval neúspěch fondu tlakem ze State Departmentu a Úřadu pro zahraniční pomoc (A.I.D. - Agency for International Development), údajně ho nutícími dělat rychlá, nedostatečně uvážená rozhodnutí.

Do jaké míry tedy nesou Češi či Američané vinu na výsledném fiasku?

Noviny NYT odpovídají takto:

Zatím co investice fondu vykazovaly špatné výsledky, česká ekonomie kvetla a podnikatelé prosperovali. Organizace poskytující zahraniční pomoc mají natolik důvěry v prosperitu České republiky bez další asistence, že zemi již opustí. Rovněž nepřekvapuje návrh State Departmentu, aby fond činnost v České republice omezil (to wind down) a soustředil se na Slovensko, kde ekonomie je na tom špatně (is faring poorly).

Úspěch hospodaření České republiky přesvědčivě potvrzuje publikace 1996 Index of Economic Freedom (364 stran), kterou vydala nadace Heritage Foundation. Podrobně hodnotí stav hospodářských svobod ve 142 státech podle deseti kritérií. Každé známkuje jak v české škole čili od jedničky (výtečná) po pětku (nedostatečná).

Češi obdrželi jedničku za svou obchodní politiku, svobodu v bankovnictví a svobodu v podnikání.

Dvojku, známku chvalitebnou, za podíl vlády na spotřebě národního důchodu, počínání protiinflační, možnosti přístupu zahraničních investorů, omezování kontroly mezd a cen, a ochrany soukromého majetku. Trojku v oblasti černého obchodu.

Čtyřku, známku dostatečnou, ČR dostala jen za svou politiku vysokého daňového postihu.

Laikům outsiderům bude třeba takové vysvědčení připadat jako příliš velkorysé. Že by české banky s jejich repertoárem krachů a skandálů si počínaly tak chvalitebně? Několikrát jsem už psal o svých zkušenostech, s nelichotivým závěrem, že s pružnějším a ochotnějším jednáním jsem se setkal i v  Ugandě.

Tak či onak, Heritage Foundation hodnotí Českou republiku - spolu s Estonskem - jako tu nejúspěšnější post-komunistickou zemi se značným hospodářským růstem a svobodou, přibližující se šampionům kalibru Hongkongu a Singapuru.

V souhrnné tabulce hospodářských svobod oněch 142 zemí je Česká republika na 12.místě, před řadou solidních kapitalistických demokracií jako je např. Německo (17) či Francie (22).

Pořadí ostatních východních států vypadá takto: Estonsko (26), Maďarsko (57), Slovensko (62), Lotyšsko (71), Polsko (71), Slovinsko (86), Albánie (94), Moldova (94), Bulharsko (100), Litevsko (100), Rusko (100), Bělorusko (106), Chorvatstko (112), Rumunsko (112), Gruzínsko (124), Ukrajina (126).

Tabulku vedou Hongkong, Singapur, Bahrain, Nový Zéland, Švýcarsko, Holandsko, USA, Dánsko, Lucembursko, Taiwan, Velká Británie.

Tabulku končí Irán, Libyje, Somálsko, Vietnam, Irák, Kuba, Laos, Severní Korea.

Od hospodářských ukazatelů přejděme ke globálnímu hodnocení politických práv  a občanských svobod. Výsledky každoročně uveřejňuje Freedom House, soukromá organizace v New Yorku s reputací naprosté nepředpojatosti. V případě politických práv váží ukazatele jako jsou svobodné volby, existence politických stran, jejich nezávislosti, možnosti opoziční role, role menšin. Kvalitu  občanských svobod určují ukazatelé jako je nezávislost sdělovacích prostředků, nezávislost justice, rovnost před zákonem, svoboda shromážďovací, projevu, cestování, práva majetková, výskyt korupce, atd.

Celkem 194 států a nesamostatných území tu bylo hodnoceno s výsledkem: svobodné (76), částečně svobodné (61), nesvobodné (54). V této poslední skupině z těch 21 zcela nejhorších je 12 v Asii, 8 v Africe a 1 jinde (Kuba). Mezi asijskými provinilci jsou tři bývalé součásti SSSR a sice Tadžikistán, Turkmenistán a Uzbekistán.

Bodování tu je jiné  než u Heritage Foundation. Freedom House neznámkuje od jedničky do pětky, ale až do sedmičky, známky té nejhorší (např. Kuba).

Států s dvěma výtečnými není mnoho: Finsko, Lucembursko, Holandsko, Norsko, Nový Zéland - a Mikronésie!

Česká republika dostala známky 1+2, stejně jako Maďarsko, Německo či Francie a víc než Japonsko (2+2). Slovensko dostalo 2+3.

Ostatní post-komunistické, případně neo-komunistické země dopadly takto: Albánie (3+4); Bosna (6+6); Bulharsko (2+2); Chorvatsko (4+4); Jugoslávie, její zbytek (6+6); Polsko (2+2); Rumunsko (4+3); Rusko (3+4); Ukrajina (3+4).

Tohle jsou výsledky z roku 1994, uveřejněné ve Freedom Review  v č.1 (leden-únor 1995). Hodnocení za rok 1995 jsem ještě neviděl. Nepřekvapily by mě trošku horší známky v případě České republiky (bující korupce, počínání soudů) a zejména Slovenska (důvodů mnoho).

CESTY  KE  ZBOHATNUTÍ  V  AMERICE

Tuze populární je někoho zažalovat. Často pouhá hrozba postačí k mimosoudnímu vyrovnání za tučný peníz.

Tučný John Rossi, zaměstnanec v obchodě s náhradními automobilovými díly, dostal výpověď kvůli své dvoumetrákové váze. Jeho advokátka jménem Barbara Lawless (lawless = nezákonný, bezuzdý) úspěšně argumentovala, že tloušťka je disability a na to máme ochranné paragrafy.

Už třicet let se USA provádí chirurgické zvětšování ňader (tzv. silicone implants), proceduru už podstoupilo odhadem jeden až dva miliony žen čili práce na dvou až čtyř milionech prsních oblinách. Časem ale použitý materiál projevil svou nedokonalost a jeho tři výrobci se rozhodli poskytnout náhradu škody v celkové výši 3 miliard a 700 milionů dolarů. Teď tedy dlužno horu peněz rozpočítat podle počtu přihlásivších se žadatelek a rozdat.

Bez zásahu nože s následnými komplikacemi se lze obohatit nařčením ze sexuálního harašení. Za jedno poplácání zadečku pak pořádně otevřít prkenici.

Nejsem žena, nikdo mě neplácá. Pokusím se tedy napodobit paní Stelly Liebeckovou, věk 82, která si u McDonald`s v Albuquerque, New Mexico, koupila šálek kávy a jí se polila. Poněvadž čerstvě vařená káva byla vřící, porota tento úkaz ohodnotila povinností náhrady škody ve výši 2,7 milionu dolarů.

Denně mám v poště pár kusů tzv. junk mail, reklamní materiály, občas s nehorázným slibováním. U toho někdy bývá přiložen jakoby šek s mým jménem a sumou s mnoha nulami - a s vysvětlením v miniaturní velikosti, že to teda právoplatný šek není, leč mohl bych to jmění získat, když se přihlásím, zakoupím, abonuji, atd. Nedávno proběhla tiskem zpráva, že občan Patrick Combs, příjemce takového pseudošeku v nekulaté výši 90.093 dolarů a 35 centů, s ním z legrace v San Franciscu zašel do banky First Interstate Bankcorp a tam mu ho proplatili. Měsíc se nic nedělo, dotyčný se nemínil neoprávněně obohacovat, ale když pak obdržel od banky méně než zdvořilou výzvu sumu vrátit, dožral se a odmítl.  Nevím, jak to nakonec dopadlo, ale slyšel jsem juristy, klonící se k názoru, že soud rozhodne v jeho prospěch.

Nejsnáz se lze obohatit na úkor eráru. Méně majetné občanstvo má nárok na tzv.food stamps, poukázky, za nichž si lze v supermarketech nabrat zboží vrchovatě. S tím se konají švindly ve výši čtyř až šesti miliard dolarů ročně.

Obrovské množství peněz se získává falešným daňovým přiznáním s požadavkem o refundaci od federálního úřadu, jehož kompjútr  zpravidla bez váhání vystaví a odešle šek v požadované výši. Jeden manželský pár ve Švýcarsku si takto rok co rok požadoval a rok co rok z Washingtonu obdržel půl milionu USD. Mezi příjemci této štědrosti byl se značným zpožděním přistižen odsouzený podvodník, který si takto přivydělával z chládku své vězeňské kobky a tam mu platby řádně docházely.

Federální vláda si počíná veleštědře k prospěchu důlních společností. Dodnes platí stařičký zákon z doby prezidenta Ulysses S. Granta o poskytování půdy za míň než za babku - totiž dva a půl dolaru za akr. Nedávno kanadská - tedy cizí, neamerická - společnost za 10 tisíc dolarů koupila důl se zásobami zlata, odhadovanými na 10 miliard dolarů. Ministr Bruce Babbitt, člen Clintonova kabinetu, který má tyhle záležitosti v referátu, značně řádí a není mu to nic platné.

Každou chvíli někdo vyhraje fůru peněz v loterii. Návštěvník z Řecka strčil pár mincí do automatu v Las Vegas a vypadl mu milion. Větší pravděpodobnost úspěchu slibuje věrná služba v bohatém domě. Když před nedávnem zemřela miliardářka Doris Duke, svého sluhu potěšila odkazem doživotní penzičky ve výši půl milionu dolarů ročně.

VÝHODY  A  NEVÝHODY  PŘÍLIŠNÝCH  VZDÁLENOSTÍ

”Vy se v té Americe máte - benzin stojí pětinu toho, co u nás,” slýchávám od závistivých Evropanů, jimž opáčím, že u nás je všude moc daleko - místy víc, než pětinásobně. Z jednoho konce Los Angeles na druhý je dál než z Prahy do Plzně. Našinec se chystá na cestu za velkou louži, ví, že bydlím ve státě New Yorku a tedy expeduje dopis se sebepozváním na pár dní. Načež ho informuji, že z New Yorku města, oné Sodomy a Gomory, je to k nám víc než 300 kilometrů, což tedy tramvají nelze, ty neexistují, tak jako neexistují vlaky. Tudíž letadlem, autobusem, autem, na bicyklu, případně pěšky.

Pěší osobu jsem za víc než třicet let pobytu v této zemi snad ještě nepotkal, ač možnosti k pochodu tu jsou značné. Tzv.Appalachian Trail začíná na severu u hory Mr.Katahdin ve státě Maine a končí na jihu u hory Mt.Springer ve státě Georgia. Pečlivě označená stezka se vyhýbá všem metropolím, vede dvěma národními parky, osmy národními lesy-pralesy a čtrnácti státy, všeho všudy 3299 kilometrů, k jejichž zvládnutí je třeba pěti milionů kroků. Za půl až tři čtvrti roku se to dá zvládnout. Každý rok to absolvuje asi 150 vytrvalců.

Pokud by to někomu bylo málo, k dispozici má nedávno dobudovaný a ještě delší (4293 km) Pacific Crest National Scenic Trail, z Britské Kolumbie v Kanadě až do Mexika přes tři americké státy pacifické oblasti - Washington, Oregon a Kalifornii. A scénické to věru je: cestou se lze kochat pohledem na Mr.Rainier, o dost vyšší než evropský Mont Blanc, z mrazných výšin pak pookřát štrapácí v poušti Mojave.

Pohyblivější jsou i ovšem cyklisté, kteří nám sem z České republiky přijíždějí v rostoucím množství. Na nedostatek širokých, pohodlných silnic si věru nemohou stěžovat, jen těch tzv.Interstate (mezistátních s číslicí v modré barvě) je na téměř 70 tisíc kilometrů. Horší už to bude s prázdnotou terénu. Tuhle zemi jsem od Atlantiku k Pacifiku a zpět absolvoval (za volantem) už dostkrát a při putování prériemi Středozápadu (Kansas, Iowa, Nebraska, obě Dakoty atd.) aby si jeden nudou vymknul sanici.

Kdybych byl vybaven podnikatelským umem, otevřel bych turistickou kancelář, nabízející zájemcům z přecpané Evropy takovýto požitek: Dusseldorf - Denver, z Poruří do Colorada, tam na letišti vyzvednout veliké pohodlné auto s automatikou a ovšem i klimatizací, mapy s trasou do těch prázdných dálav, tam ale s parádní horskou scenérií, pořádně se rozjet a odpočinout si od člověčiny.

A k pohodě duše případné zájemce potěšit i požitky materiální povahy. Zásluhou chřadnoucího, souchotinářského dolaru je teď u nás o 30 až 70 procent laciněji než v Evropě a zejména v Japonsku. Tam vyrobená elektronika se dá za míň koupit v New Yorku než v Tokiu. Hordy cizích zákazníků se tedy valí a ročně utratí kolem 80 miliard dolarů. Newyorský obchodní dům Bloomingdale je vybaven personálem, dohromady plynně ovládajícím 30 jazyků k plynnému uskutečňování  transakcí. V pátek odpoledne Britové nasednou v Londýně do letadla, v sobotu ráno jsou v Minnesotě, v městě Bloomingtonu v mamutím konglomerátu (420 obchodů pohromadě) nakoupí a v neděli brzo ráno jsou už zase doma. Hodně čile si takto počínají zejména japonské hospodyňky, i jim se vyplatí vyjet si za nákupem přes Pacifik.

Zásluhou možnosti moderního pohybu tedy již neměříme vzdálenosti počtem kilometrů, ale časem, potřebným k jejich překonání. Další krok pokroku učiněn.

OPOŽDĚNÉ POVOLEBNÍ  POZNÁMKY

V květnu jsem odspěchal do Prahy podívat se na volební kampaň a na výsledek, zda bude zdrojem potěšení či poděšení. Však na fous před 50 lety se v rodné končině konaly poslední svobodné volby a dosud  si pamatujeme trapnost, že tehdejší Československá republika jako jediná země na světě dala vítězství komunistům.

Vítají mě bilbórdy, novočesky řečeno. Ten Klausův, s nepatrným úsměvem poněkud do sladokysela, mi připomínal oficiální portrét Čankajška na Taiwanu. “Dokázali jsme, že to dokážeme.” Lidovec Lux jako “klidná síla,” Kalvoda, vůdce ODA, nabádá “volit pravou rukou.” Tito tři představitelé vládní koalice jsou ozdobeni knírem, kdežto opozice je hladce oholená. Opozice též předvádí výjimku z pravidla pánského monopolu v podobě Petry Buzkové, mladice natolik hezké, aby se mužům líbila a zase ne natolik krásné, aby popudila, negativně naježila, vábené voličky. Bydlel jsem v Krči, denně jsem míjel tyto portréty, hned vedle bilbórdu komerční povahy, co by se v naší svobodomyslné Americe věru nesmělo: pětice téměř stoprocentně nahatých dámských zadnic skvostných tvarů, cosi mínily prodávat.

Těšil jsem se na každodenní televizní hodinku, v níž se prezentovaly všechny partaje, ucházející se o voličskou přízeň. S kýmkoliv jsem mluvil, všichni program jedovatě kritizovali, zesměšňovali, ale mně se líbil, zejména v porovnání s televizními vábničkami v USA. Žádné negative campaining, v některých případech (hlavně ODS, ODA) to vůbec nevypadalo na nějaké campaigning . Mělo to vtip - a také příliš sebevědomí, jak se pak ukázalo. Strany zejména miniaturního formátu si počínaly hodně amatérsky, jejich mluvčí nemluvili, ale drmolili tu kterou message. Skupenství jménem Česká pravice se mínilo veřejnosti zalíbit heslem “Co je české, to je hezké” - čili tedy i česká závist, šibenice, Milouš Jakeš - a s požadavkem plešatého byrokrata, domáhajícího se definitivy pro úřednický stav. (Tito chytráci všeho všudy obdrželi 0,05 procenta hlasů.)

Kupoval jsem všechny noviny a chodil na některá závěrečná vábící shromádění. V úterý 28.května jsem odspěchal na Staroměstské náměstí. Tam kde v památných dnech vítězného února 1948 k nadšeným davům řečnil Klement Gottwald, tentokrát hřímali jeho dědicové - šéf Grebeníček, generál Vacek, zarputilý soudruh Ransdorf, taková to sebranka. Doba už přece jenom jiná, žádné Lidové milice a nikterak přeplněné prostory - ne víc než tři tisíce souvěrců vesměs archaického věku. Grebeníček, docent vědeckého komunismu, syn ze solidní estébácké rodiny (tatík v 50.tých letech významným mučitelem v Uherském Hradišti) předlouze horlil a mnohokrát skandoval “Havel - hanba!”  Vetché paže důchodců se zvedaly k nebesům, zejména důchodkyně pištěly svou hanbu k prezidentovi, jehož režim při různých příležitostech, též na televizi, tentýž Grebeníček přirovnával k době heydrichiády.

V sobotu 1.června obědvám s Mistrem Janem Kristoforim  v jím náramně renezančně vymalované, zrestaurované restauraci u Kolowrata ve Valdštejnské ulici. Jsou dvě hodiny odpoledne, volby zrovna skončily, jdeme tedy pár kroků na hlavní velitelství Klausovy ODS očenichat předběžný stav věcí. Před budovou parkovaly televizní vozy, uvnitř lidí mnoho. Zdravím se s Milanem Uhdem, nespěchám obejmout se se státníkem Jiřím Paynem. Panující nálada má daleko do euforie, převládalo napjaté očekávání. Poseděl jsem u vínka s jedním z předáků, který se ale vyjadřoval optimisticky: ujišťoval, že koalice dostane 120 křesel.

Po dvou hodinkách jsem se dal na pochod na opačný břeh Vltavy do opačného politického tábora, na velitelství sociálních demokratů v Lidovém domě. Tam to tedy znatelně jiskřilo větší energií. Jásot  vypukl při zprávě, jak že se sociální demokracie ujímá vedení na rostoucím počtu okresů. Miloš Zeman - vysoká postava, pěkné kadeře, pečlivě modulovaný basbaryton, velmistr bonmotu - je momentálně králem okamžiku. Prostorami se nikoliv procházel, ale jakoby se vznášel, zákon o přitažlivosti zemské popíral.

Tak a teď si dáme antiklimax. Odebral jsem se ke komunistům na jejich velitelství v ulici Politických vězňů (krásné, že ano). Před domem žádný televizní vůz, zhluk novinářů, zkrátka ani noha. Zmáčknu kliku na masivních vratech, vejdu do zšeřeného průjezdu, nikdo nikde, až pak přisupěl soudruh v tričku, skrývajícím mocnou břišní klenbu, se slovy “Copa tady chcete?”

Rád bych zašel do tiskového volebního centra,” vyřkl jsem žádost.

“Nic takovýho tady nejni. Přiďte pozejtří, bude zasedat Ú Vé.”

S díky jsem se vzdálil a spěchal domů k televizi naslouchat rozumbradům. Před volbami jsem jednoho takového pozval na večeři a nezávisle na sobě jsme na papírek napsali naše odhady, jak to nejspíš dopadne. Teď tedy zjišťuji, že jako outsider jsem se strefil líp než on expert, i když jsem také podcenil závěrečné procento úspěchu Zemanovy strany.

Takže velekrátce rekapitulujme: v předchozích posledních svobodných volbách před půl stoletím české země volily komunisty. Slovensko je nevolilo. Tentokrát, když  již se Slovenskem nemáme nic společného, Čechy vesměs volily vládní koalici, kdežto Morava volila spíš opozici. Vláda nejlíp obstála v Praze, na okresech Náchod a Vsetín. Komunistům se nejlíp vedlo na Tachovsku, Sládkovým republikánům v různě zamořeném Krušnohoří. Překvapily mě značné regionální rozdíly v této poměrně malé zemi. Překvapily důchodci, kteří vesměs volili vládní koalici, připravivší jim nejednoduchou hospodářskou existenci; nepřekvapili vojáci a policie, převážně podporující opozici, což by tedy v solidně fungujícím státě být nemělo.

Po volbách vypukl předvídaný příval analýz, rekriminací, hledání příčin, sem tam jásání, víc lamentací o pohromě: 99 proti 101, tři kníry (zmínění Klaus, Lux, Kalvoda) jsou v menšině ve prospěch holobradatých (Zeman, Grebeníček,  Sládek), kteří by ale vlastní vládní koalici dohromady dát nedovedli.

Zahraniční zdroje se vyjadřovaly střízlivěji. Přece ne všichni členové opozice chtějí republiku položit na lopatky a ani Zeman, teď za předsednickým stolcem parlamentu, neopakuje své krvelačné hrozby jít vládě po chřtánu. Česká republika zůstává vládnutí schopná a je tou jedinou z postkomunistických zemí, v níž se staré partajní garnitury nedostaly zcela úplně k lizu.

A že to snad je nevděk vůči národa vládě, která si tak zdárně počíná, Světová banka ji chválí, leckdo ve světě ji chválí? Vděk do politiky neračte zatahovat, co měl po prohraných volbách roku 1945 říkat Churchill, vítěz ve světové válce? Studená sprcha prospěje zdraví mladičké české demokracie, někteří vládní představitelé potřebovali trochy nakopnutí jako sůl. Jak mi řekl v PEN klubu jeden významný český spisovatel, někdejší neméně významný disident: “Bylo to právě kvůli arogantním frajerům jako třeba Igor Němec, že jsem ODS nemohl volit.” Ano, zásluhou tohoto a dalších hlasů, zmíněný Němec doministroval, doposlancoval, což  věru nemůže být demokracii na škodu. Zásluhou sprchy a nakopnutí snad i ubyde na sebevědomí, skandálech,  podvodech s partajním financováním ve jménu maďarského nebožtíka či nevinného protinožce na ostrově Mauritius.

NA  TÁČKÁCH  U  JIŘÍHO  SUCHÉHO

Od budování vědeckého socialismu jsem uprchl do americké imperialistické náruče už před natolik dávnou dobou, že už jsem vůbec nezažil existenci divadla Semafor a jeho tvůrců S + Š. Posléze smrt Jiřího Šlitra, za okolností poněkud připomínajících řešení habsburského Rudolfa v Mayerlingu, mi byla téměř stejně vzdálená.

Seznamovat jsem se začal po zrodu Kytice, když na gramofonové desce či deskách s podpisy participantů ilegálně dorazila do domácnosti Škvoreckých v Torontu. Výtečnou muziku, výtečné texty, přetočené na magnetofonový pásek, mě doprovázely na dlouhých cestách za volantem.

Načež jsme se pak  dočkali nečekaného roku 1989. Annus mirabilis s možností znovu nakouknout do rodných končin, a v Semaforu  konečně se kochat onou Kyticí, kterou jsem z amerických automobilových výletů už znal nazpaměť. Společný přítel, původem z Plzně, mě odvedl do šatny potřást Jiřímu Suchému pravicí. Tam se zjistilo, že i on je Plzeňák, oba jsme na svět přišli v porodnici ve Wenzigově ulici, posléze Američany úspěšně rozbombardované. Když se v roce 1995 konala velká sláva sedmistého výročí založení města, s Jiřím Suchým jsem se potkal na recepci a při udělování medajlí zasloužilých synů a dcer naší pivní metropole.

Tehdy už ale Semafor z původního sídla na Václavském náměstí vystrnadily okolnosti tržního hospodářství: z divadla, které tolik znamenalo, tolik udělalo v úhoru a proti úhoru totality, se v rámci svobody stal podnik s video bednami pro předpubertální mládež, u toho pak i jakýsi prodej tretek. Semafor se odebral na potupný vandr. Vloni (1995) jsem ho zastihl  v Divadle komedie, teď naposled ( 1996) v Karlínku, malé scéně vedle neméně karlínské operety. Na programu “V hlavní roli písnička” čili potěšení, pochutnání zejména pro nostalgiky a pro takové jako já, kteří u té minulosti nemohli být.

Na scéně živí představitelé, na plátně v pozadí promítání těchže postav, jak si počínali(y) před čtvrt či více stoletím. Ne každému, ale Jitce Molavcové zcela určitě se podařilo ignorovat zub času, vysmát se údajně nevyhnutelnému a tedy  i nemilostrdnému údělu vrásek přibývání a energie ubývání. “Vy jste se nezměnila, vy jste furt perfektní,” hýřil jsem nikoliv plytkým komplimentem, ale akurátní diagnózou při políbení ručky zmíněné již hvězdy Molavcové.

Snad víc než ona náhoda plzeňského zrození způsobila, že krajan Suchý mě pozval na posezení k němu domů. Vyhledal jsem v nehlučné ulici ve Střešovicích vilu, kde v prvním poschodí sídlí a tvoří tento multitalent. Interiér dopadl dost podle mých představ: vlídné, pohodlně zabydlené, nikoliv preciznost pořádku pruských kasáren před císařskou inspekcí, ale rovněž nikoliv bohémská chaotická změť. Na zavřeném piánu trůnila sada císařských přilbic se špicí na temenu. Kupa různorodých helem a klobouků u protější zdi. V obývacím pokoji pohodlné fotely, na kanapi bandžo. Na dveřích do ložnice podrobná mapa města Paříže.

Co že bych si rád dal, tázal se hostitel v trepkách.

Požádal jsem o kávu, za podmínky, že bude turecká čili česky tradičně barbarská, vychutnávat zbylý lógr - pochoutku v hygienicky háklivých USA mi odpíranou.

Mistr se podivil,nicméně vyhověl a přinesl i s pokroutkami.

Započal jsem zmínkou o divadle. Na onom sobotním představení 1.června nás totiž bylo žalostně - Suchý to zpřesnil na “rekordně” - málo. Kromě rovněž téměř rekordního vedra to byl i závěrečný den voleb, národ seděl doma u obrazovky seznamovat se s prvními výsledky. Ptám se na postavu družičky - flegmatické, ležérní, lajdácké k zulíbání. A ona to amatérka, prosím. To prý se stává, že tvor z ulice se někdy líp povede než absolvent DAMU. “Třeba jsme hledali obsazení role, zbyly dvě kandidátky - profesionální herečka a jedno děvče z K-Martu. Ta prodavačka vyhrála svou přirozeností, samozřejmostí, měla výhodu nenaučeného,” pravil odborník.

Tato slova neužil, vyjadřoval se precizněji, elegantněji. V jím nechrlené řeči se okamžitě postřehne uvážlivost, pečlivost toho co vyslovuje a jak vyslovené vychutnává. Čili napřed myslí než promluví, proto promluvené by mohlo bez redaktora hnedky spěchat do tisku. A rovněž má schopnost poslouchat nejen sama sebe.

V rozprávce o divadlu jsme se dostali k potížím finančního přežívání, k potížím nomádství. Semafor už teď působí na šestém místě. “Tady v Karlínku je nám přívětivějš než bylo v Komedii, tam jsme nedovedli dost dobře komunikovat s diváky, jejich odstup se i odrážel na nás…”

(Poznámka, jež by měla být po čarou: pár dní poté jsem seděl ve vilce Jana Kačera se skupinou lidí výlučně od kumštu. Jakožto totální outsider jsem se jich zeptal právě na tuto komunikaci s diváky, jaký že má blahodárný nebo ničivý vliv. Všichni přikývli, že dopad to má značný. “Hráli jsme komedii,” řekl buď Kačer nebo jeho manželka Nina Divíšková, kmenová členka Činoherního klubu, “hlediště burácí smíchem, až tedy na jednoho pána v první řadě - tvář měl zamrzlou, jakoby tam nebyl. Mátlo nás to, o přestávce jsme o tom debatovali,  potřebovali jsme si  to nějak vysvětlit. Vysvětlilo se to až v posledním jednání, když dotyčný do ticha vykřikl GÓL! Se šňůrou v uchu totiž poslouchal  nějaké finále hokeje a do divadla šel jen proto, že mu to manželka poručila, aby ji doprovodil.” Přítomnému Tomáší Toepferovi, herci Vinohradského divadla, povídám ” Převčírem jsem byl u vás v divadle, seděl jsem v páté řadě - zaznamenáváte, registrujete tváře diváků až tak daleko?” Přikývl, že ano.)

Zpátky do domácnosti Jiřího Suchého, kde měním téma. Ptám se, nakolik měl příležitost seznámit se s Amerikou.

Ze začátku vůbec žádnou,” odpověděl. “Pozvala si nás konzulka na velvyslanectví kvůli vízu, Jitka se na to speciálně naondulovala a když jsme tam přišli, vůbec se s námi nebavili. Že prý chceme do USA jet z hamiždných důvodů, abychom tam vydělávali, rejžovali - a vízum nám nedali. Jaké asi rejžování? Z takových  zájezdů se přece nedá zbohatnout! Vždy odmítám pozvání přespat v privátu, chci si prostě odpočinout ve skutečném privátu hotelu a to něco stojí. Takže poprvé jsme se dostali jen do krásného kanadského Vancouveru, ale ne na jih do USA. - Přitom  nás ale v Praze zvali na velvyslanectví jako hosty 4.července o Dnu nezávislosti. Když jsem tu záležitost velvyslanci vysvětlil, tak  nás tam pak ovšem pustili.”

Inu ano, americká byrokracie, co má v referátu vstupy do země, si nezřídka počíná hodně bizárně. Co že se mu potom v Americe nejvíc líbilo?

”Muzea,” pravil. Zmínil se o muzeu automobilů v Detroitu. Tuze na něj též udělala dojem návštěva Boeingu v Seattlu, s halou velikosti přemnoha fotbalových hříšť, s produkcí v čistotě, kterou by mohly závidět české nemocnice.

Čas plynul, abych se tedy odporoučel. Dohodli jsme se, že zas příští týden přijdu. To jsem pak přinesl některé mé opusy a na oplátku jsem se stal majitelem videa The best of Večírek - výběr nejúspěšnějších scének z televizních pořadů Semaforu a knížek, jednak Větší lexikon pro zamilované, jednak Jen pro pány,dílo, slovem i kresbou výlučně věnované sedacím dámským partiím. Rozkošné, poučné, povzbuzující.

Suchý se stal i producentem. Jeho firma Perplex (krásné, že ano) vytváří film s dvěma postavami, Jiří plus Jitka, ve třech radikálně odlišných rolích. Hostitel zapnul video. V první podobě se objevila pražena jménem Fifa, částečně obalená kožkami, sídlící v jeskyni. Dvořil se jí pramuž, který mi připadal jako kombinace bosenského Karadžiče a pražského rektora Knížáka (rovněž Plzeňáka).   V druhé části se z Fify stala Babana, agresivně svůdná žena z jiné planety, hodně komplikující život bázlivému úředníčkovi jménem tuším že Moule či Kdoule. Ona první část z pravěku se natáčela ve věrohodném prostředí pražské Šárky, třetí část se teprve bude natáčet a sice v Monaku.

Velebím talent pí Molavcové, přemýšlím, ke komu bych ji v Americe přirovnal. Napadá mě Carol Burnettová, jejíž rejstřík uměleckého projevu se mi ale zdá poněkud zúženější. Mistr Suchý v této souvislosti poznamenává zkušenost ze své ranní rozhlasové show, když musel v nehorázně brzkou hodinu do studia a u mikrofonu odpovídat na telefonní dotazy rovněž časně vstávajících spoluobčanů. A že mu tam zavolala jedna obdivovatelka, lichotila, poeticky se unášela, ne a ne skončit, lichocený idol jí děkoval, marně mínil umlčet, nešlo to, dáma dál horovala, štěbetala, až pak mu došlo, vždyť ona to je, musí být, Jitka, dělá si ze mně srandu, a také že to byla.

Ptám se na novou sezonu a dozvídám se o připravovaných  novinkách. Zvláště jedna z nich je mimořádně atraktivní, založená na výtečném nápadu, který ale neprozradím, poněvadž by se ho mohli zmocnit napodobovatelé.

Jak člověk unáší slávu, když se stane legendou, když národ si ho přivlastní do té míry, že pominou zábrany a dotyčné legendě se pak bez zábran tyká, zve na frťana a když se pozvanému nechce, tak je zatracen tím tolik českým “No jo, ten hotl si teď myslí, že je bůhvíco…?”

Legenda mi tento stav věcí ilustrovala několika příklady, z nichž jsem si zapamatoval jen tento: Na okresním městě vejde večer do hostince něco pojíst, najde stůl jen s jedním stolovníkem, zeptá se, zda je volno, a slyší “Jen si sedněte, pane Šlitr.” Opravil tedy, že není Šlitr, jenže jak rozhovor započal a pokračoval, občan s pivem dogmaticky nadále tvrdil své, až tedy došlo na nevyhnutelné “Ale vždy? vám to říkám, že jsem Suchý!” Načež občan zareagoval smířlivým “Však já to přece vím, že jste Suchý, jenže já mám Šlitra radši.”

Ptám se, jaké jsou naděje na návrat Semaforu do původního působiště na Václavském náměstí. Dozvídám se, že restituent, nabyvší onen dům a snad i další domy, by tak rád, ale banka nechce poskytnout úvěr - že prý ten Semafor není nikterak perspektivní, mladé generaci že nic neříká. Podobné uvažování je prý slyšet i v kruzích televizních mogulů. Ty teda nelituji, ale líto by mi bylo, kdyby mladá generace se doopravdy takto mínila ochuzovat.

VIETNAMSKÉ  METAMORFOZY

Jaksi jsme dorákosníkovali: toto kdysi standardní označování gastarbeiterů, žlutých mravenečků, zkrátka šmejdu, jsem v poslední době v rodné zemi neslyšel ani jednou. Ne že by se českým vlastencům v nich zalíbilo, ale změna nastala, poněvadž se z nich stali trhovci, nepřijemně zdatní obchodníci.

Začnu poněkud oklikou: vešel jsem do prázdného plzeňského knihkupectví, za pultem slečna. Zpravidla bych započal s pokorným “Dobrý den, promiňte, že obtěžuji, ale chtěl bych se vás zeptat, zda náhodou nemáte…”, ale tentokrát vstřícně mrazivý pohled dotyčné mě přiměl počkat si na její pozvání. Toho jsem se ale nedočkal. V očích nezájem, snad i pohrdání, jen mlčela a já tedy také mlčel. Civěli jsme na sebe několik minut, připadalo to jako věčnost. Bez hlesu jsem pak odešel, údajná prodavačka rovněž nehlesla.

Vraťme se k ex-Rákosníkům. Televize uváděla dokument o krušnohorské vísce, jíž se dostalo lichotivého označení Klondajk. Kousek od německých hranic, Vietnamci tam tvoří většinu obyvatelstva. Jeden krámek za druhým, všechny s totožným tovarem - alkohol, cigarety, tretky, ohavní trpasnlíci, kdo jen může takovou příšernost kupovat? Inu Teutoni přece, neanalyzujme jejich estetické preference. Valí se k nákupu, však je v těch Boehmen tolik laciněji, též slečny k nákupu k radovánkám, ač to je nevietnamský rezort.

Co stát na to? Obchoduje se tam přece se zbožím též pašovaným, neprocleným, původem a podstatou nepoctivým. Kde jsou daně, jež by měly plynout do státní pokladny? Dokumentární záznam ukázal příjezd státních kontrolorů. V tom okamžiku všechny stánky šmahem uzavřeny, obchodníci poklidně sedí, věnují se kartám či dominu, hledí do kraje.

Co na to místní vesnická správa? Ta si libuje, do její pokladny cosi plyne, mluvčí se holedbá: “Proč cestovky organizují zájezdy do Hongkongu, proč ne k nám? Máme tu od všeho..”

Svatá prostoto, vesničan zajisté neví, o čem mluví.          Jel jsem na Šumavu navštívit přátele v Železné Rudě. Něco přes dva tisíce stálých obyvatel, z nichž, řečeno mi bylo, třetina jsou Vietnamci. Byla neděle, dary jsem nevezl, tak tedy abych aspoň koupil nějaké víno. Zastavuji na prvním parkovišti, tak tak že najdu volné místo. Série obchodů, na všechny by pasovalo anglické označení garrish, tacky - zkrátka nevkus ve velkém, velikánském, záplavy šmejdu.

Vlezu do obchodu, kde není reagováno způsobem/nezpůsobem  plzeňské knihkupecké mumie. Usměvavý úslušný Vietnamec na mě německy, co jako bych si přál.

Vyjel jsem na něj, proč že na mě nemluví česky, česká země tohle snad ještě je, k hranicícm to je ještě pár kilometrů.

S tímtéž úsměvem mi tedy vyhověl. Ale víno - moravské, přírodní, nesladké - neměli, jen šampus, becherovky, jen abych prý neváhal a nakoupil.

Odešel jsem přes ulici k jiným bývalým Rákosníkům. Dvě ochotné ex-Rákosnice dobře česky zašveholily a mě odvedly mě k žádanému, poněkud předraženému tovaru. Sláva, nepřijedu pod střechu s prázdnou.

Dodaný dar jsme s přáteli ochladili, otevřeli, ochutnali a vylili do záchodu. Bídná břečka, podvodný patok.

Nicméně před těmito podnikavci smekám. Jen si představte, dovedl by si někdo představit, že Češi z kulturního centra Evropy by dokázali proniknout na opačný konec světa, tam by zvládli místní řeč, prosadili by se v hospodářském životě, ovládli, téměř zmonopolizovali značný podíl malobchodních aktivit? Že by Číňané, Kambodžané a Laošané pílili přes hranici nakupovat u ekonomicky a lingvisticky zdatných Čechů a Moravanů, poněvadž ti jsou nejčilejší, nejochotnější, nejlíp se vyznají a dovedou?

Při takových extravagantních, věru surrealisticjkých představách ona image mrňavého Rákosníčka vskutku ztrácí punc přesvědčivosti.

NA DOVOLENOU  DO  AMERIKY

Zásluhou churavého dolaru se pro mnohé zámořské návštěvníky Amerika stává vskutku zemí zaslíbenou. Japonským hospodyňkám se vyplatí vážit cestu přes Tichý oceán k větším nákupům. Mnozí Evropané žasnou, jak je u nás lacino.

Lacino věru letos nebude v jižanské Atlantě. Před 130 lety ji generál William Tecumseh Sherman spálil, letos je místem olympijských her. Dočítáme se, že nelze sehnat postel do stokilometrové vzdálenosti za aspoň trošku přijatelnou cenu. A na návštěvníky budou čekat i stostupňová vedra: ne sice dle Celsia, nýbrž Fahrenheita - ale i tak toho bude hodně moc.

Vedra momentálně panují v podstatné části země. Na našem východním pobřeží zrovna vykonal svou spoušť hurikán s hrozivým dámským jménem Bertha. Jižnější Atlantu minul, tedy až zas někdy příště. V tamějších končinách se spíš lze potkat s tornádem, zlověstným černým kornoutem, po prériích se žene, domky překotí, zděšené kravky letí vysoko nad zemí.

Hodně zalíbení nachází ve velikánském Texasu, o němž neodolám se zmínit v souvislosti se současným mezinárodně politickým děním. Vliv americké irské lobby je natolik značný, že Washington nepříliš energicky podporuje Velkou Británii při řešení zapeklivého severoirského problému. Nedávno hovořil americký velvyslanec William J.Crowe ke skupině anglických byznysmanů a dostal otázku “Jak vám by bylo, kdyby teď Mexiko od vás chtělo zpátky Texas?” Dvoumetrový Crowe odpověděl: “To jste se obrátili na pravého. Já jsem z Oklahomy a my už sto let usilujeme, aby si Mexičané vzali Texas zpátky.”

Letecké společnosti si lebedí, že teď přes Atlantik mají vyprodáno. Zájemci, kteří se na palubu přece jen dostanou, pak potěší právě vydaná zpráva, že americká letiště jsou ta zdaleka nejbezpečnější na světě. A nejvíc nebezpečí číhá v Americe latinské. Tam totiž v období 1984 až 1993 na milion přistání a odletů došlo ke 32,36 neštěstím. V Africe jich bylo 30,21, ve východní Evropě 20,55, v Asii a pacifické oblasti 18,28, na Středním východě 11,40, v západní Evropě 9,51, a v severní Americe 4,08.

Když jsme u těch statistik:  National Park Service právě zveřejnil údaje, do kterých končin se navalí největší množství návštěvníků, domácích a zahraničních. Zdaleka nevede proslulý národní park Yellowstone (státy Montana, Wyoming, Idaho), tam se jich dostaví jen 3,1 milionů. Kalifornský národní park Yosemite jich pojme ke 4 milionům, Cape Cod (Massachusetts) něco přes 5 milionů, Great Smoky Mountains (Severní Karolina, Tennessee), končina připomínající Beskydy, 9 milionů, pouštní zavodněná končina Lake Mead (Arizona, Nevada)  9,8 milionů. Zcela nejvíc návštěvníků se nenahrne do proslulého Grand Canyonu (Arizona) - pouhých 4,5 milionů -, ale do kalifornského Golden Gate National Recreation Area - 14,6 milionů.

Kdo přijede ponořit se do vod nevadské pouště, jistěže zavítá i do Las Vegas, této hazardérské Mekky přibývajících extravagancí. Nedávno si tam zbudovali půlkilometrovou věž, k ní přimontovali víc než dvacetimetového veleopa, umělého King Konga, který se zděšenými platícími návštěvníky v útrobách se pak sápá do výše. Vzdor mafiánské pověsti, pravděpodobnost výhry v Las Vegas je značně větší, než co poskytují loterie, teď už legálně provozované 36 státy, kde veřejnost loňského roku už utratila 31,9 miliard dolarů (značný vzrůst z 9 miliard v r. 1985). Zatímco státy v průměru vyplácejí na výhrách jen 50 procent ze svých příjmů, v Las Vegas se to pohybuje od 85 do 95 procent, podle druhu zvoleného hazardu. Vyhrát se tam věru dá. Přijel tatík z Řecka, nacpal mince do jednorukového bandity a vychrlilo se mu milion peněz.

PŘÍLEŽITOST KE  ZKAŽENÍ  DOJMU

Při letošním pojíždění za volantem rodnou zemí mě nezastavil ani jeden policajt - strážci pořádku téměř nebyli k vidění. Což je dobré. V řádně fungující demokracii je dobré, dlužno dodat.

Praha, večer po desáté stojím na Újezdu, čekám na tramvaj. Na ulici trochu té dopravy, najednou škodovku s píseckým poznávacím číslem předjede z nesprávné strany pražská dodávka, brzdy skřípají, zastavuje provoz, rozkacený šofér vyběhne, s chlíváckým nadáváním se vrhne na ty písecké a hrozí násilím, už už se na ně sápat. Konflikt sleduje policejní vůz, dostavivší se z protisměru. Čekám zásah, ale nedočkám se. “Prosím vás, to oni z auta ani nevylezou, co by se obtěžovali,” správně mě informoval znalý měšťan.

V červnu dozníval dopad voleb z posledních květnových dnů a lid se víc věnoval evropskému šampionátu v kopané, v němž český tým, krok za krokem, zápas za zápasem, to dotáhl až do finále. Jásání, patriotismus triumfoval ve všelijakých podobách. Za okounění nikterak nebránějící policie, mládež šplhala na sochu svatého Václava až na špic k vévodovi, který nám nedá zahynouti. Jedna slečna v rozjaření spadla a sanitka s nezahynulou odspěchala do nemocnice. Průvody s prápory, hulákání v ulicích i pod nimi. Synátor mi pak referoval o zážitku v metru, že vášnivci skandovali a tvářili se hrozivě na zbytek neskandujících. Se zájmem o zachování zdraví tedy rovněž spustil “Čéší, Čéší” z plných plic.

Razantnější atmosféra propukla po finálovém utkání, v němž Češi prohráli s lepšími Němčoury. Vlastenci se rozjeli, v centru Prahy zdemolovali telefonní budky a běda mercedesu či bavoráku s jakkoliv českou poznávací značkou! Namlátit německému turistovi, proč ne.

V Brně hodinu před půlnocí houf mladistvých opilců zaútočil na tramvaj a napadl řidiče, povalil na zem a častoval ho kopanci proto, že nesouhlasil s demolicí jemu svěřeného vozidla. Výprask se zájem pozorovala městská policie v odhadovaném počtu dvou tuctů mužů. Cituji z tisku: “Strážníci městské policie trvají na tom, že v daném okamžiku nebylo z taktických důvodů nutno zasahovat. Tiskový mluvčí policie jménem V.Cvrček si pochvaloval její zdrženlivost, nezaangažovanost, poněvadž nedošlo k rozbíjení výloh a aut jako v Praze. Čili posun z extrému do extrému. Dřív bílé lebky mlátily hlava nehlava, stát lezl občanům do ložnic, a dobře, předobře, že to už má národ za sebou. Nesvědčí ale politickému zdraví země, když se rozmělní rozdíl mezi svobodou a anarchií, na níž pověření strážci pořádku reagují s apatií.

Koncem června končí divadelní sezona, domorodci vylidňují Prahu, do ní se stěhují turistické davy, takže správný čas, abychom svedli kotvy. Odlet 5.července. Na ruzyňském letišti stopy budování, jinak ale vše při starém: chaos při odbavování, neklamný punc stavu věcí v rozvojových zemích. Cestovní doklady předkládat ke kontrole čtyřikrát.

Hala s písmenem C, ještě máme přes hodinu času před odchodem na palubu. Pohroužen do četby stranického tisku, vyrušilo mě několik těl: civilista a policista vlečou mlčící, nebránějící se osobu, na pravé zápěstí jí nasadí ocelová klepeta a přicvaknou k lavici přímo proti nám. A odejdou. Ještě slyšíme “Co teď s nim, se s nim přeci nedomluvíme…”

Cizinec to tedy byl, věk něco mezi třiceti a čtyřiceti, odhadoval jsem jeho rodiště někde v jihovýchodní Asii, jeho působiště rurální, k zubaři se zřejmě v životě nedostal, v ústech mu zbývalo pár zčernalých pozůstatků chrupu. Ilegál nebo v ČR legálně přítomný cizinec počínající si ilegálně? Nikdo si ho nevšímal, tak tu tedy sedíme jen on a my dva. Smutný pohled bez pohnutí. Jak by mi asi bylo, takhle zalígrován, opuštěn, nikdo se nezajímá.

Uplynulo už víc než půl hodiny, aniž se někdo ráčil dostavit. Připoutaný se začínal vrtět, pohled pořád na nás, nemohu se na noviny soustředit, ošívám se s pocitem jakéhosi provinění. Tak se teda zvednu k pokusu o  komunikaci. Z úst bez chrupu jsem slyšel cosi jako “Cina.” Tak to by bylo dobré, led by byl prolomen, přítomný náš kluk se tak domluví. Za chvíli se dozvídáme případ, jichž se poslední dobou množí tisíce: chudák naivní venkovan sedl na lep šejdíři pašerákovi, který slíbil převoz z bídy do některé země zaslíbené. Praskly na to veškeré rodinné úspory. Pašerák cestujícímu ale za letu padělané papíry nedal, rovněž všechny peníze mu vzal, po přistání zmizel, jeho oběť teď nemá nic. A teď se mu chce akutně na záchod.

Snad aspoň s tím mu můžeme pomoct. “Prosím vás, tady ten připoutanej pán musí jít na záchod, kdybyste laskavě…” oslovuji první uniformu. “Moment, hned to bude,” praví uniforma, aniž by pak vůbec něco bylo. Další tedy pokus jiným směrem, a sice k těm, kteří  dotyčného přivlékli: “Promiňte, že vás obtěžuju, ale slyšel jsem, jak jste říkali, že se s tamtím nemůžete domluvit a tadyhle můj syn s ním může mluvit - a potom taky ten pán potřebuje nutně jít na záchod…” Mlčky se ode mně odvrátili a dali se do odchodu od dotěravce. Mně se mlčet nechtělo, Pokusím se tedy potřetí. Doběhl jsem uniformované duo - příslušníka a příslušnici, černovlasou, ani hezkou ani ošklivou, asi tak třicátnici. Její jmenovku jsem si nestačil přečíst, což mě teď mrzí, nebo? :”Prosím vás, tady ten připoutaný cizinec, on musí jít nutně na záchod, kdybyste laskavě…”

Jen ať si počká - a co vy se do toho vůbec pletete!” vyštěkla na mě jako by komunismu ještě hodně bylo. Její pánský partner ale neřekl ani slovo a pobídl ji k zrychlení kroku.

A já za nimi, notně rozkacený. ”Co si to dovolujete, dámo? Tohle už není doba totality, takovéhle …”

”Vy mlčte, nebo s váma zatočím:”

”To bych chtěl vidět - nejsem, českej občan. Naštěstí nejsem…”

”Tak co se do toho…” Myslím, že řekla “serete,” ale jist si nejsem.

Výměna nelichotivých soudů pokračovala s rostoucí intenzitou. Třeba mi vzdor mému amerikánství taky nasadí klepeta a taky mě nepustí na záchod.

Deus ex machina, hlas z oznamovací mašinky, že let ČSA O52 destination Newark is boarding.

Nebylo než opustit trpícího černého pasažéra z Asie. Po náramně ztrávených mnoha týdnech v rodné zemi teď s takovýmhle závěrečným dojmem odjíždět! Ještě jsem stihnul slíbit té hulvátské příslušnici něžného pohlaví, že o tom něco na její adresu sepíšu, což tedy tímto činím.

Jak dlouho to bude trvat, než se národ zbaví dědictví oněch čtyřicet komunistických let?

Optimisté zpočátku počítali délku dezinfekční doby na prstech jedné ruky. Teď se spíš mluví o dvou generacích - čili dalších čtyřicet let. Ještě za totality Josef Škvorecký rád říkával, že by se ta hanebná doba dala vydržet, kdyby člověk žil takových tři sta let. Což tedy nežijeme, leta plynou, už tu nebudeme a leckteré zděděné hanebnosti nás zřejmě přežijí.

GLOSÁŘ - ABECEDNÍ SEZNAM NĚKTERÝCH POJMU

Affirmative Action.Program, s nímž americká vláda započala v 60.tých letech a který trvá dodnes. Jde o zvýhodňování  příslušníků zejména rasových menšin v zaměstnání a v přístupu ke vzdělání, s oficiálním zdůvodněním, že tak se kompenzuje někdejší diskriminace a rovněž se prosazuje vyváženější reprezentace té které skupiny. Programu se též říká positive and reverse discrimination čili přednostní zacházení s příslušníky menšin k neprospěchu dříve dominující většiny. Znamená to podstatnou změnu v oficiálním hodnocení jedince ne jako jedince, tak jak slibovala a dosud slibuje americká ústava. Nejvyšší soud sice odmítá legitimitu vyložených rasových kvot, ale v praxi k nim stále dochází a způsobuje značnou nevoli mezi bělošskou, zejména mužskou většinou obyvatelstva. Obhájci této již 30 let trvající novoty se jí domáhají jménem tzv.diversity a též tzv.multikulturalismu. Jde o ožehavé téma v probíhající prezidentské volební kampani.

Apartheid, oficiální vládní doktrina Jihoafrické republiky, zavedená v roce 1948. Slovo v řeči afrikaans znamená “oddělený rozvoj” (separate development). Každý obyvatel země byl klasifikován do jedné ze čtyř skupin (běloši, černoši, míšenci, Asiaté) a klasifikace rozhodla o rozsahu nebo nedostatku jeho občanských práv. Tím se i uzákonila segregace v bydlení, školách, veřejné dopravě, s vyloučením politické participace pro nebělošské obyvatelstvo. Systém apartheidu se rozpadl v roce 1991, jednak pod mezinárodním tlakem, ale zejména zásluhou ekonomické reality - toto komplikované, nákladné škatulkování společnosti se stalo notnou brzdou hospodářského počínání země.

Asimilace Postupné vstřebávání přistěhovalců do dominantní kultury. Proces je pokládán za úspěšně dokončený přijetím jazyka a hodnot nového státu.

Autonomie.Význam má trojí: 1.nezávislost, suverenita státu (Nutno brát v úvahu realitu dnešní interdependence čili stavu mezinárodního politického a zejména ekonomického propojení); 2. něco méně než úplná nezávislost - výkon pravomoci regionálního významu; 3. místní kontrola nad nepolitickými (kulturními, náboženskými atd.) záležitostmi.

Diskriminace. Nepříznivé zacházení s příslušníky etnických, rasových, náboženských skupin. Např. v Iránu Chomejního režim vynášel rozsudky smrti jen proto, že občan patřil k jiné víře než k šiitské verzi islámu. To pak je i charakteristika fundamentalismu, kde identita jedince je definována bezpodmínečnou příslušností k tomu kterému oficiálnímu náboženství.

Game theory. Aplikace matematického uvažování při řešení problémů konfliktu a spolupráce mezi racionálně uvažujícími participanty. Ve 40.tých letech ji formuloval rakouský matematik von Neumann a používá se při řešení mnoha problémů v politologii a v teorii strategie.

Integrace. Dobrovolná iniciativa a proces připojení se k novému politickému útvaru, přesahujícímu rámec tradičního národního (národnostního) státu. Český vstup “do Evropy” například. Vyskytuje se též termín malintegration, opačný tedy trend, v řadě končin světa, např. skotský nacionalismus ve Velké Británii, separatistické hnutí v kanadském Quebecu, černošské hnutí “Black power” v USA.

Kolektivní odpovědnost. Britská ústavní doktrína, vyžadující, že každé vládní rozhodnutí musí být na veřejnosti podporováno bez rezervací každým členem kabinetu. (Charakteristický výrok jednoho z premiérů minulosti: “Nezáleží tolik, jak a co rozhodneme, ale abychom za rozhodnutím jednomyslně stáli.”)

Komunalismus. (na rozdíl od komunismu). Stát, v němž etnicita, jazyk, náboženství či jiný druh skupinové identifikace podstatně ovlivňuje život společnosti a rovněž i druh politických, hospodářských a společenských institucí. Stát umožňuje separátní vzdělání, separátní sdělovací prostředky a třeba i existenci takto oddělené fotbalové ligy. Dochází tak nejen k duplikacím, ale v případě třeba Indie k ošklivým pogromovým výbuchům.

Konfederace. Politický systém vzniklý dohodou mezi několika nezávislými útvary, které si zachovají značnou míru autonomie. Podrží si i status nezávislých subjektů mezinárodního práva. Tak tomu není v případě federace.

Lobby. Kterákoliv organizace, skupina či jednotlivec, snažící se ovlivnit činnost zákonodárné či výkonné moci. Iniciativa to je legální, vychází z petičního práva obracet se k držitelům moci. Lobbyisté mohou přispívat užitečnou expertizou při tvorbě zákonů. Jejich činnost má i stinné stránky -  nepřípadný vliv finanční podporou ve volebních kampaních. Nezřídké jsou případy nezákonných nátlaků, uplácení, korupce.

Melting pot. čili doslova “tavící hrnec.” Záměr s cílem, aby každá následná imigrační vlna do USA přijala hodnoty tamější většiny, s ní se ztotožnila. Tento proces, donedávna pokládaný za ten nejlepší možný, je v současné době odmítán zastánci kulturního pluralismu, multikulturalismu.

Národ, národnost, národní stát. Ideologie  vycházející s premisy, že státy mají být organizovány na bázi národnosti. Kořeny nacházíme v 18. a 19. století, značně ovlivněné francouzskou revolucí a Napoleonovým vojenským rozmachem. Národní stát tvoří společenství téže řeči, kultury, historické zkušenosti, případně i náboženství. Jeho příslušníci se pokládají za výlučný útvar, lišící se od jiných společenství. Národností se pak rozumí právní vztah mezi jedincem a státem, v němž jedinec má povinnost loajality (allegiance) a stát má povinnost poskytovat ochranu. Národnost (nationality) neznamená nutně národní původ. Osoba získává národnost cestou občanství (citizenship).

Občanská společnost. Přišli s tím myslitelé už v minulých stoletích (zejména Thomas Hobbes, John Locke). Rozlišovali stát a společnost, v jejímž rámci lze bez zásahu státu žít svůj život v hospodářských, rodinných a příbuzenských vztazích, ve společenských, náboženských organizacích. Ovšem neexistuje zřetelná hranice mezi státem a takovou společností, jeden bez druhého se neobejde.

Political correctness. čili “politická správnost.” Tato cenzura - a sebecenzura - bují zejména v západním světě v univerzitním prostředí. Vyskytuje se v mnoha podobách. Zejména nesprávná a zavrženíhodná je jakákoliv zmínka, jež by se dotýkala srovnávacího hodnocení jedné skupiny (rasové, národnostní) vis-a-vis jiné skupině. Jakkoliv vědecky nesporný, prokázaný fakt na toto téma je nutno pominout a o něm se nezmiňovat. Hrozilo by obvinění z různých -ismů (racism, sexism, classism, ableism, ageism atd.).

Přímá demokracie. Participace všech občanů na správě veřejných věcí, činnost, kterou nelze delegovat někomu jinému, např. poslancům ve volbách. Takto to kvetlo v maličkých Aténách v 5.století př.Kr. Jako významný exponent tohoto v moderních dobách výsostně nepraktického počínání se projevoval J.J.Rousseau. Žádná dnešní demokracie se na národní úrovni takovému ideálu neblíží. Občas se prosazuje na místní úrovni, například v tzv. town meetings v USA, oblasti známé jako New England.

KVALIFIKACE  PRO  NÁJEMNICTVÍ  V  BÍLÉM DOMU

USA, poměrně mladý stát, má rekordně starou tradici: od samého prvopočátku v osmnáctém století, válka neválka, každé čtyři roky se konají prezidentské volby. Bill Clinton bude letos usilovat o znovuzvolení, senátor Bob Dole se ho pokusí z Bílého domu vystrnadit.

Občané mají možnost si vybrat nikoliv mezi osmnácti a dvaceti bez dvou. Platformy Demokratické strany a Republikánské strany se notně rozcházejí v řadě významných bodů, například o pravomoci federální vlády, o roli státu v životě jedince (Demokraté chtějí zachovat většinu státních pravomocí, Republikáni naopak zdůrazňují odpovědnost jedince.)

Demokratu Clintonovi bude v srpnu 1996 padesát (takže po dosažení abráhámovin bude kvalifikovat pro členství v organizaci seniorů penzistů AARP - American Association of Retired Persons), a přitom je o generaci (23 let) mladší než Republikán Dole. Dole bojoval za druhé světové války, Clinton se válce ve Vietnamu ne zrovna počestně vyhnul. Teď jako nevoják je hlavním velitelem všech obranných sil - armády, letectva, námořnictva, námořní pěchoty.

Dole utrpěl na italské frontě šeredné zranění, strávil skoro dva roky v nemocnici, než ho jakž takž vyspravili. Chybí mu de facto pravé rameno a pravá ruka je k nepotřebě. Kdykoliv ho vidíme na obrazovce, v této uschlé pravici drží tužku, aby tak zabránil trapné nepříjemnosti, že by mu jí někdo mínil potřást. Vede život jednorukého invalidy, nosí boty bez tkaniček, musí zápolit s knoflíky. Nedávno musel svůj projev improvizovat, poněvadž v levici držel mikrofon a pravice nezvládla podržet připravený text, který mu padal z příliš příkrého podstavce.

Nebyl by ovšem prvním tělesně postiženým prezidentem v historii země. Franklina D. Roosevelta, jak známo, obrna připoutala do invalidního vozejčku. Tehdejší sdělovací prostředky na handicap neupozorňovaly - ba naopak. Jaký rozdíl s dnešními časy!

Časem ale přibylo na toleranci. Katolík Kennedy vyhrál v zemi s nepřetržitou tradicí protestantských předchůdců. Reagan uspěl vzdor tomu, že se rozvedl a znovu oženil. Zatím co media mlčela o Kennedyho prostopášnostech, jeho četných milostných avantýrách, o generaci později s velkou vehemencí publikované záletnictví senátora Gary Harta stálo šanci na prezidentskou nominaci. A teď v devadesátých letech, Clintonovy mimomanželské odskoky ho již nijak příliš nediskvalifikují. Ex-milenka Gennifer Flowersová příliš nepřekáží a soudní žaloba Pauly Jonesové ve věci sexuálního harašení se odkládá až do doby, kdy Clintonovi vyprší prezidentský mandát - čili buď do ledna 1997 nebo nejpozději do ledna 2001. Nutno ale dodat, že mimomanželské odskoky mu na popularitě nepřidávají, jak by se mohlo stát třeba ve Francii. Bouřlivák kongresman Robert Dornan ve sněmovně reprezentantů například doporučil Clintona vyřezat (to be spayed).

Oba  kandidáti (dosud) zachovávají dekorum: Dole zdůrazňuje zkušenost, zmiňuje se o charakteru, aniž by považoval za nutné jít do detailů. Clinton na oplátku se nezmiňuje o věku svého oponenta či o skutečnosti, že Dole měl a snad ještě má trápení s rakovinou prostaty.

Kdyby se dneska někdo pokusil vytřískat kapitál na konto rasy, tak je z něj okamžitá politická mrtvola, obviněná z racism, těžkého hříchu. Totéž v případě zločinu zvaného sexism.Něco takového ale neplatí v případě ageism.Novináři, komentátoři, televizní baviči si na konto věku dělají krutou legraci.

. Dosud nejstarším prezidentem byl Reagan, stal se jím ve věku 69 let. Dole by ho tedy o tři, čtyři roky předčil. Reagan se dovedl s handicapem svého věku šarmantně k svému prospěchu vypořádat. V tom se mu zřídkakdo může vyrovnat a Dole mezi nimi není, ač sám disponuje značným smyslem pro humor. (Třeba prohlásil, že by si měl jako viceprezidentského partnera vybrat Stroma Thurmonda, nestora senátora, věk 93, mít prý po ruce někoho se zkušeností.)   Snad by se též mělo občas uvážit, že průměrný věk se zvyšuje a že Dole v žádném případě nedělá dojem chatrného stařečka.

Clinton byl zvolen, když mu bylo 46 roků. Apropos, nejmladším prezidentem nebyl Kennedy (43), ale Theodor Roosevelt (42). Alexandr Veliký se jako dvacetiletý junák stal vládcem velikánské říše. Napoleon se jako čtyřiadvacetiletý stal generálem. V r.1945, v posledních měsících války, téměř sedmdesátiletý Konrad Adeanuer byl převezen do nemocnice, kde ho odmítli přijmout, s vysvětlením, že v jeho věku už má život za sebou.

Odborníci se shodují v názoru, že Dole by volby určitě vyhrál, kdyby se mu podařilo získat generála Colina Powella jako svého viceprezidentského running mate. Powell ale odmítl. V případě že by neodmítl a Dole se roku 2000 nedožil, země by tedy měla za prezidenta černocha a všechny údaje nasvědčují tomu, že by to Američanům nevadilo. Mezi vítanými kandidáty je často jmenována Christie Whitmanová, guvernér(ka) státu New Jersey. V jejím případě za těchže okolností by tedy Amerika měla prezidentku a rovněž by jí to moc nevadilo. (Jenže Whitmanová stejně jako Powell poctu odmítla.)

Jsme tedy teď hodně, ale ne kompletně tolerantní: ne rasa, pohlaví či věk, ale plešatá hlava a nedostatečný vzrůst diskvalifikují. Prcek pod 180 cm nemá šanci. Posledním bezvlasým prezidentem byl Dwight Eisenhower, pěti hvězdičkami ozdobený generál ve vítězné válce, a po něm pak krátkodobě Gerald Ford, do funkce ale nikoliv zvolený, nýbrž dosazený po Nixonově rezignaci.

ČÍNSKÁ VÝHODA

Tvory s českými kořeny lze potkat ve většině států světa. Našinci se usadili v Guatemale, Kamerúnu, Patagonii, na ostrovech Fidži. V městě Binghamtonu, mé adrese ve státu New Yorku, v telefonním seznamu máme půl tuctu Zápotockých. Patrioté se dohadují, kolik je nás s potomstvem ve světě - prý celý milion.

Tzv. zámořských Čínanů (Overseas Chinese, čínsky označených jako huaqiao) je 5O milionů čili v porovnání s počtem obyvatelstva v původní zemi (1.2 miliardy) poměrně míň než je tomu v českém případě. V obou případech odchodu se spíš politickou motivací předcházel odchod od bídy polepšit si někde jinde.

Z českých zemí se jelo farmařit na americké prérie, plahočit se v dolech a ocelárnách. Číňané jeli v roli kuliů kutat cín v Malajsku. Za pár generací se ale osudy těchto přistěhovaleckých vln začaly podstatně lišit. Zatímco Číňané v západních zemích se nejspíš uchytili jako provozovatelé prádelen a restaurací, v Asii - s výjimkou Japonska a Koreje - se stali dominantní ekonomickou sílou. Značné prestiži se těšící Fujitsu Research Institute uvádí tyto údaje o vlastnictví společností, jejichž podíly lze získat na burze (all publicly traded companies): Číňané mají většinový vlastnický podíl v 81% všech firem v Singapuru a Thajsku, 73% v Indonésii, 62% v Malajsku, 50% na Filipínách. Inteligentní energická minorita si vysloužila označení “Židé Asie” - zavídění a nenávidění. Zákony v té které zemi jim nařizují všelijaké restrikce, V Malajsii čínský podnikatel aby měl malajského partnera, nastrčeného Potěmkina. Na Filipínách rádi ždímají čínské boháče výkupným za unášené příslušníky rodiny.V Indonésii snad není politika, který by z čínského kapitalisty neměl pravidelný  přísun peněz. V šedesátých letech to tam bylo značně krušnější - tehdy došlo k masakru, zabíjení ve velkém, odhadováno na statisíce mrtvol. Před pár lety jsem se stavěl na Sumatře a v Medanu, městě s obyvatelstvem velikosti Prahy, pobýval v čínských kruzích. Krátce poté došlo k explozi, banální stávka ve fabričce se rozrostla v pogrom s drancováním a zabíjením.

Nám Čechům není ve světě ubližováno, poněvadž jsme se ani zdaleka tak zdatně neuplatnili. Od Číňanů se též lišíme politickým uvažováním předáků opuštěné mateřské či případně macešské země. Zatímco vědečtí socialisté, od Gottwalda po Jakeše, zatratili vypochodovavší odnož národa jako zrádce, zaprodance, prašivce, čínští předáci i maoistického přesvědčení je charakterizovali jako provdané, ven vyvdané dcery, které nicméně zůstaly součástí původní rodiny. Do rodné země se jich po komunistickém vítězství v r.1949 hodně vrátilo - zejména v souvislosti s masakry v Indonésii v r.1966, což, žel, byla i doba výpuku Velké proletářské kulturní revoluce, čímž si navrátilci příliš nepolepšili. Naložili tam s nimi sakramentsky, několik svědků jsem podrobně zpovídal.

Do vlasti se z USA nedobrovolně vrátili vědci, vyštvaní bláznivým senátorem Joe McCarthym. Jednou z jeho obětí byl Qian Xuesen, profesor na proslulém učilišti Caltech (Caifornia Institute of Technology), přední pionýr v raketovém výzkumu. Super-antikomunista McCarthy se svými iniciativami tak zasloužil o úspěšný rozvoj čínského raketového a nukleárního programu.

Padesát milionů zámořských čínanů jsou blahodárným zdrojem. Šéfové čínské špionáže si lebedí při pomyšlení na velikánské množství kádrových rezerv, z nichž si vybírat vhodné zvědy. Jsou rohem hojnosti v podobě přílivu valut k podpoře nejen příbuzenstva, ale i blaha státu. Poskytují miliardy peněz na filantropické účely - nové školy, nemocnice, muzea, kulturní stánky. A rovněž jsou největšími investory v Číně, do robusní ekonomie pumpují víc peněz, než zbytek světa dohromady. Příští rok Čína pozře Hongkong. Teď už ale řadu let Hongkong ekonomicky požírá jihočínskou provincii Guangdong. Začátkem osmdesátých let tamější Shenzhen byla ospalá venice; dneska to je veleměsto. V r.1982 Hongkong měl 3.200 továren na výrobu hraček. Dneska nemá ani jednu, vše se přesunulo do Číny se značně lacinější pracovní silou.

Jsme svědky ekonomických a politických zákrutů s notnou dávkou ironie: triumf Maocetunga přiměl šanghajské kapitalisty k spěšnému dochodu ze země. Hodně jich zamířilo do Hongkongu, aby nevýznamnou kolonii přetvořili v giganta. Kolonie bude vbrzku končit, jeho hospodářské moc třeba  bude nebo nebude pokračovat. Značné množství opatrných rezidentů si již pořídilo vstupní víza do bezpečnějších končin. Číňané teď kupují polovinu všech domů v kanadském scénickém Vancouveru, jemuž se začíná říkat Hongcouver. Hongkongský podnikatel Tan Yu investuje 6 miliard dolarů do filipínského ostrova Fuga v úmyslu udělat z něj nový Hongkong, v bezpečné vzdálenosti od komunistů jakéhokoliv zabarvení.

Vraťme se k české tématice, zda nám z toho plyne nějaké poučení. Zdaleka nejsme ve světě tak ekonomicky zdatní a ani tak soudržní, patrioticky náchylní, nicméně našinců dobré vůle je pořád dost. Rovněž nadále vláda a národ jakkolik post-komunistický toho pramálo dovedou využít. Nebo se jim do toho zkrátka nechce.

Což tedy je dost škoda. Státníci kalibru Jiřího Payna se přičinili o unikát, o vznik české antilobby. Ta snad - jestliže neživena dalšími nehoráznostmi - časem bude atrofovat, zanikne, a dalším časem se dostaneme do stavu vznikající české lobby, české zájmy podpořit, na západní potentáty naléhat. Ovšem nikdy nebudeme mít ty miliardy, které čínští vlastenci mohou dodávat domovině.

AMERICKÉ  REVOLUČNÍ  ZÁCHVĚVY

Že by i v této pokročilé době někdo mínil mávat srpy a kladivy? Ale ano, v USA, zemi hvězd a pruhů, zejména v akademických kruzích, tam to máme. Však tu též máme tradici, potvrzující zkušenost, že lahodné vidiny marxismu-leninismu nejspíš učarují těm s dostatkem štěstí být bezpečně daleko od jejich aplikací v praxi.

K dispozici je přebohatá tradice s vědci, kteří omlouvali, obhajovali Stalina, pochvalovali si jeho řízné počínání v třicátých letech, za války i po válce. Jsme končinou, kde nadále vytrvale se vyskytují zastánci dinosauřích receptů na předělávání světa. Též na předělávání historie včetně našeho končícího dvacátého století, které se zasloužilo o rekordní hory mrtvol ve jménu té či oné spasitelské kauzy. William Appleton Williams, proslulý profesor na univerzitě ve Wisconsinu, produkoval díla, dokazující, že Stalin byl donucen k expanzi do východní Evropy pod vyděračským diktátem nukleárně vybavené Ameriky. Profesor Neill Cameron v době již pobřežněvovské vydal dílo, v němž dokazoval, že Sovětský svaz je modelem té správné, spravedlivé společnosti. Za vzor vládnutí dával také Husákovo Československo a Albánii. Knihu příznivě přijali recenzenti v předních amerických časopisech. Richard J. Barnet, jeden z ředitelů superpokrokového INSTITUTE OF POLITICAL STUDIES, podporovaného miliony dolarů voňavskářského giganta Fabergé, obhajoval sovětské počínání jako vždy zásadně obranné - i v Afganistánu. Rovněž československý únor 1948 byl oprávněnou reakcí na provokativně agresivní Marshallův plán. Ředitel Barnet je obklopen neméně zakalenými kádry, například Gareth Porterem, velkým fanouškem Severní Koreje, vyjadřujícím názor, že demokraté na severu odmítají jednat s fašisty na jihu proto, aby tak protestovali proti nedostatku jihokorejských občanských práv. Porter napsal též knihu na obhajobu Pol Pota. Jsme zkrátka země neomezených možností. Na nedávný sjezd marxistů-leninistů ve státě Massachusetts přijelo několik tisíc vyznavačů.

Poté co se Sovětský svaz rozsypal a tak se umenšila příležitost ke zdůrazňování jeho nádher, o to víc přibylo kanonády do americké politického systému bezpříkladného utlačování, vykořisťování žen, menšin, homosexuálů, zvířat, ničení planety, ozonu, vod, luk a strání.

Žel, takto se nedozvídáme jen toliko ve společností marginálních pošuků. Vláda ve Washingtonu dala popud k sepsání tzv. American history standards, jakéhosi kompasu, jak by se dítkám měly ve škole prezentovat dějiny jejich země. Odpovědný úkol byl svěřen významným hlavám, jež vyprodukovaly paskvil s výsledným pedagogickým dojmem, že na takovou zemi lze jen plivnout. Nikoliv Abraham Lincoln, ale Kukluxklan, nikoliv liberalismus, možnosti svobodného uplatnění, přitahující miliony zájemců ze zámoří, ale despotickou hrůzu, charakterizovanou bláznivým, pár roků řádícím senátorem McCarthym. “Žádný slušný člověk nemohl být antikomunistou,” taková byla závěrečná message.

Letos (1996) vyšla kniha s titulem Life and Terror in Stalin s Russia, 1931-1941.Napsal ji Robert W.Thurston, pedagog (associate professor na Miami University ve státě Ohio). Dokazuje, že Stalin v těch zvěrstvech byl vlastně dost nevinně. Počínání vlády bylo mimo jeho dosah a pokud tedy k nějakému teroru došlo, ten si řádil sám o sobě (almost a will of its own). Sovětská tajná policie se vyznačovala mimořádnou, pozoruhodnou (remarkable) péčí o důkazní prostředky, gulagy nebyly nic zas tak moc nepříjemného. Nepříjemná svědectví tento autor-profesor odvrhl s odkazem na studenoválečnické přehánění či na údajně buržoazní a proto nespolehlivé svědky. “Stalin  vraždami vinen nebyl.” Například Katyn se tedy nekonal. Nejen to: “Stalinismus vytvořil podmínky pro vznik perestroiky.” Ano, i něco takového se dozvídáme.

Proč se rozčilovat, jsme přece zemí neomezných možností a tedy i pitomostí. Však i jinde ve světě se teď objevují spisky, dokazující, že Osvětim byla rekreace, holocaust se nekonal, a kdyby se byl konal, Hitler o něm neměl zdání.

Spěchám s odpovědí: ano, ledacos se publikuje, jenže kým a s jakou reputací?

Tento hanebný Thrustonův opus  vydalo jedno z nejprestižnějších akademických nakladatelství (Yale University Press) a navíc se mu dostalo náramného ocenění, po němž marně dychtí jiní autoři. Vybral si ho totiž  HISTORY BOOK CLUB,  tak tedy vypadá stav současného pokrokového uvažování Ameriky.

Intelektuálové mají k dispozici univerzity, sdělovací prostředky, nakladatelství, nadace. Nezřídka jejich profesionální prestiž závisí na vehemenci, s jakou zatracují systém, poskytující jim solidní existenční zajištění. Je v tom taky pocit morální superiority, vzpomínka na mládí, když všichni byli zdatní, třeba i krásní, každopádně mravně rozhořčení, zatracující vládu, své utlačovatele, kteří jim ovšem vše vždy dovolili.

Churchillovi se přičítá rčení, že “Kdo ve svých dvaceti letech nebyl socialista, tak nikdy nebyl mladý, a kdo ve svých čtyřiceti letech socialistou zůstal, tak nikdy nedospěl.” Jenže ona generace, jež rozum měla brát v šedesátých letech, jakoby věru moc nedospěla. Brilantní esejista Lance Morrow ji přirovnal (v týdeníku Time,6.května 1996) k zlověstnému sibiřskému kněžourovi Rasputinovi. Skupina spiklenců měla s jeho zavražděním plno práce. Jed v jídle a vínu nezabral. Napumpovali do něj několik kulí, což zloducha jen částečně zpomalilo. Odtáhli do k zamrzlé řece Nevě a dírou v ledu ho strčili do hlubin, odkud ještě několikrát vyplul a lapal po vzduchu.

Stejně tak dekáda šedesátých let ne a ne nám dát pokoj, komentuje Morrow. Její rasputinovství se nadále objevuje v přemnoha podobách, včetně zarostlého matematika, posléze poustevníka jménem Theodore J. Kaczynski, explozívně řešícího své problémy s moderním věkem. Jeho vrstevníci píší knihy o Stalinovi a rovněž v nakladatelstvích rozhodují o jejich úspěchu.

NEJASNOSTI SMRTI BLÍZKO BÍLÉHO DOMU

Od zastřelení prezidenta Kennedyho už uplymulo víc než třicet let. Doba jedné a brzo i další generace, aniž se tragedie přesvědčivě vysvětlila. Závěru oficiální vyšetřující Warrenovi komise, že vrahem byl Lee Harvey Oswald a že jednal sám (tzv.single assassin, single bullet theory, nevěří aspoň 90 procent americké veřejnosti.

O mystérii vyšlo snad už sto knih, mnohé z nich s přemírou bizárních spekulací. Takto se vyznamenal i režisér Oliver Stone s filmem “J.F.K.”, v němž si zafantazíroval s obviněním vládních kruhů amerického establišmentu. Sledoval jsem řadu dokumentárních záznamů, jež mě stoprocentně přesvědčily, že atentát byl dílem víc než jedné osoby. Za nejpravděpodobnější pokládám verzi, obviňující mafii z města New Orleans. Ůkolem pověřila profesionály, kteří odvedli odbornou práci včetně dodatečné likvidace nastrčeného Oswalda.

Každopádně zájem veřejnosti dosud zcela nezhasl. Porovnejme to s případem záhadné smrti - údajné sebevraždy - Vincence Fostera, o níž se přestalo psát, přestalo vyšetřovat, ticho po hřbitovní pěšině. Pravda, Foster nebyl činitel Kennedyho kalibru, ale do úplné bezvýznamnosti měl daleko: byl to Clintonův Deputy Counsel, právní poradce, který kromě jiného měl na starost aféru zvanou Whitewater, komplikovaný případ spekulace s nemovitostmi, jež spoluvlastnil Clinton, a kvůli které se teď  koná soud s třemi osobami včetně arkansaského guvernéra. Foster byl rovněž značně zaangažován v aféře okamžité výpovědi všem zaměstnancům travel office, zařizujícím veškeré cestování personálu Bílého domu a tento výnosný byznys byl pak předán přátelům první dámy Hillary. Foster, důvěrný přítel Clintona (ten se o něm vyjadřoval jako o Rock of Gibraltar čili skále, o níž se lze opřít) byl též partner Hillary Clintonové v advokátní firmě v Little Rock, Arkansasu, a prý - prý - i jejím milencem. Foster, věk 48, byl ženat a otec tří dětí.

Ve 13 hodin v pracovní den 20.července 1993 čili přesně půl roku po Clintonově složení prezidentského slibu, Foster bez vysvětlení sedl za volant auta japonské značky, odjel z Bílého domu a několik hodin se o něm nevědělo. V 18:05 se v telefonu ozval anonymní hlas, že Foster je mrtvola za řekou Potomacem, tedy ve státu Virginii, v malém národním parku Fort Marcy, památníku z doby občanské války Severu proti Jihu. Mrtvý Foster ležel v blízkosti obstarožního kanonu,   v ruce rovněž stařičký revolver ráže 38. Kule zasáhla jeho ústa a nikdo ji už nikdy, ani po dvouletém pátrání, nenašel.

Načež se začaly kupit podivnosti, jedna za druhou. Případu se ujala U.S.Park Police, která s vyšetřováním závažné trestné činnosti neměla sebemenší zkušenost. Tihle experti došli k okamžitému závěru, že to byla sebevražda a sice proto, poněvadž v ruce mrtvoly byla pistole. Medical examiner nerentgenoval prostřelenou hlavu, s vysvětlením, že přístroj měli porouchaný  - ačkoliv se prokázalo, že k hlášení potřeby opravy došlo až v říjnu, tři měsíce později.

Bílý dům vydal prohlášení o sebevraždě. Z tohoto domu se trousily zprávy o dopise na rozloučenou, o Fosterových depresích, způsobených manželskou neshodou a zejména politickými odpůrci, Republikánskou stranou, sdělovacími prostředky. A tato zpravidla až protivně zvídavá media v tomto případě bez dalšího velkého přemýšlení přijala oficiální verzi: z údajné sebevraždy se stala sebevražda nepochybná, případ uzavřen. Například vlivný týdeník Time: dal jsem si práci a prošel následnými ročníky a po roce 1994 nenašel o Fosterovi ani řádku.

V případu se ale nezávisle na sobě začali šťourat dva žurnalisté, Američan Christopher Ruddy a Angličan Ambrose Evans-Pritchard. Ruddy o tom dokonce napsal knihu (Vincent Foster, The Ruddy Investigation). Vznesli řadu nikoliv podřadných otázek:

Kde byl, jak Foster strávil celé odpoledne v onom pracovním dni?

Na jeho spodním prádle byly známky semene. (Spěchám s informací: Hillary Clintonová byla ten den v hodně vzdáleném Arkansasu.)

Co se stalo s aktovkou, s níž Foster nasedal do auta?

Proč na podrážkách Fosterových polobotek nebyl sebemenší otisk terénu, kterým by býval musel projít od zaparkovaného auta?

Proč se ale na jeho oděvu našly kousky vlákna z koberce? Na magickém koberci věru nepřiletěl, leda že by ho v koberci zabaleného někdo nesl.

Na místě údajné sebevraždy se nenašla nejen smrtící kule, ale nebyly tam ani úlomky lebeční kosti, stopy zasaženého mozku a pramálo krve. K usmrcení muselo dojít někde jinde.

Při vyvolávání policejních fotografií došlo k jejich znehodnocení (underexposed) a z dalších 30 snímků polaroidem jich 17 zmizelo.

Vzhledem ke skutečnosti, že rentgenový přístroj v době Fosterovy smrti polámán nebyl, kam se poděly rentgenové snímky?

Rána na krku, kterou postřehl nemocniční zřízenec a je zachycena na fotografii, zůstala nezaznamenána v pitevním protokolu.

Pistoli ve Fosterově ruce dotyčný nikdy nevlastnil.

Kdyby byl přiložil pistoli k ústům k sebevražednému výstřelu, určitě byl měl na jazyku stopy střelného prachu - jenže on je neměl. Tyto stopy se našly na jeho prstech, k potvrzení předpokladu, že se tak stalo člověku, který se nestřílel, ale který se zastřelení mínil bránit.

Wayne R.Larcinesi, novinář s mnohaletou zkušeností s kriminalistikou, jednoduše přesvědčivě vyvrací eventualitu sebevraždy (World Press Review,  květen 1996): kdyby se byl vskutku střelil onou pistolí ráže 38, z ruky by mu byla odlétla aspoň pět metrů daleko.

Našli se svědci, přítomní v onom parku. Žádný z nich neslyšel výstřel, ale zato postřehli osoby podezřelého vzezření. Svědek Patrick Knowlton, povoláním construction consultant, tvrdí, že vyšetřovatelé od F.B.I. překrucovali jeho výpověď.

Co tedy onen Fosterův dopis na rozloučenou? Tři nezávislí odborníci, včetně děkana oxfordské univerzity, potvrdili, že jde o padělek.

Další podivnost: Bernard Nussbaum, Fosterův představený, odstranil z jeho kanceláře papíry dřív, než se k nim mohli dostat vyšetřovatelé. Následovalo popírání, vytáčky, vyšetřování, až z toho byla Nussbaumova rezignace.

Ale jinak klid, ticho, záležitost smetena pod koberec, třeba zrovna ten, jehož vlákno měl Foster na šatech. Sdělovací prostředky, tolik vždy pídící, bažící po senzacích, neprojevují zájem. Reed Irvine, vydavatel publikace Accuracy in Media,se marně  snaží dostat se s případem na stránky vlivných novin. Nezbylo mu, než zaplatit mnoho tisíc dolarů za celostránkový inzerát. The New York Times  ho uveřejnily 7.dubna 1997.

Takže máme otázku: proč ten podivný nezájem? Porovnejme s aférou Watergate před dvaceti lety, to se novináři mohli přetrhnout.

Otázku jsem debatoval s univerzitními kolegy, rovněž nad tím kroutí hlavou. Někteří zdůrazňují, že to je dynamit, který by určitě odrovnal Clintona a jeho šance na znovuzvolení - a nejvlivnější americké sdělovací prostředky ho podporují.

Jestliže aféra Watergate nejen přinutila Nixona k rezignaci, ale ublížila Americe jako takové, co teprve tento případ se zabíjením a kamuflováním? Přece konec konců jsme patrioté a na případně katastrofálních důsledcích nechceme mít podíl.

Možná ano, možná ne, vyberte si. Já se v tom tedy nevyznám.

ZNÁSILNĚNÍ PO  AMERICKU

Na japonském ostrově Okinava odsoudili k několikaletému žaláři tři americké vojáky za znásilnění dvanáctileté dívky. Nikterak jim nepomohly protesty, že soud si počínal rasisticky, poněvadž oni tři násilníci byli černoši. Japonská veřejnost rovněž protestovala proti další přítomnosti  cizího vojska na svém území.

Americký tisk se případu hodně věnoval. Daleko méně pozornosti se prozatím dostalo   údajnému znásilnění příslušnice U.S.Army dvěma českými vojáky v Bosně. Podpořeni alkoholem si s rovněž popíjející slečnou zasouložili. Dotyčná nejmenovaná přehodnotila hříšek na znásilnění a přišla s obviněním. Sice tak učinila s odstupem několika hodin či i dnů, což ale v americké praxi záležitost neznicotňuje. V OSN americká sekretářka zažalovala argentinského diplomata ze sexuálního harašení s šestiletým zpožděním, požadujíc milionovou náhradu  škody.

Český trestní zákon definuje znásilnění jako čin, vykonaný násilím nebo pod jeho pohrůžkou, případně lstivým jednáním. To dává smysl, ale nikoliv v Americe, kde feminismus tuze údivně rozkvetl. Tam postačí standardní, třeba jen jednou špitnuté slůvko “Ne” a může k němu dojít až po aktu, když si ho partnerka se zpožděním z jakéhokoliv důvodu přehodnotí - a zločin znásilnění je spáchán.

Jsme teď velicí puritáni a tudíž, svůdče, pořádný pozor si dej. Například prestižní (a hodně drahá) Antioch College v Ohiu vydala pravidla nařizující verbal consent before proceeding to a new level of intimacy - tedy výslovný souhlas před dotykem zadku, znovu souhlas, když ruka zaputuje pod sukni, do výstřihu, k rozepnutí poprsenky, atd. Pasivita, mlčenlivé přikývnutí nestačí. Totéž se vyžaduje od milenců, intimně si počínajících už delší dobu. S provinilci se zatočí. The New York Times, nejvlivnější noviny v zemi,  novinku tuze pochvalují.

Mravy nové doby formulují radikálky s jmény jako Andrea Dworkin, Marilyn French, Camille Paglia, Naomi Wolf. Rape čili znásilnění je rozmělňováno k nepoznání. “Každá soulož jakkoliv dobrovolná není dobrovolná, ale je znásilněním!”, tvrdí autorka ideoložka Frenchová v knize The Women s Room. Takových knih napsala osm. Autorka Dworkinová zatracuje manželství jakožto “legální záminku k znásilňování a trvalému ponižování žen.” Dworkinová je vysloužilá prostitutka. Ve vehemenci názorů se jí docela dobře vyrovná univerzitní profesorka Catharine MacKinnonová. V knize Only Words(vydal Harvard University Press) předkládá definici znásilnění, k němuž prý dojde kdykoliv se žena cítí nedobře, že jí to jako nechutnalo. Když recenzent Carlin Romano se o díle  nepříznivě vyjádřil, autorka ho rovněž obvinila ze znásilnění.

I když se nikoho ani plachým prstem nedotknu, nemohu mít záruku, že se nestanu sexuálním harašitelem. Významné univerzity vydaly pravidla, podle nichž k objektivnímu důkazu harašení (sexual harassment) zcela postačí subjektivní pocit harašené. Učinit tak lze pouhým pohledem. V předpisech našeho učiliště čtu, že intimní poměr oběma partnery pokládaný za dobrovolný ale vůbec dobrovolný být nemusí.

Když ne vždy kriminál, tak provinilci aspoň hrozí vyhazov nebo pořádná finanční újma. Čtyřicetiletá sekretářka u advokátní firmy v San Francisku přišla s obviněním, že její šéf se jednou dopustil letného prstokladu po jejích hrudích oblinách. Dala výpověď a zažalovala. Soudní porota přiznala oběti tohoto zvěrstva náhradu škody ve výši 7 milionů a 150 tisíc dolarů.

Kolik peněz za bosenskou epizodku dvou českých vojáků by asi musel hradit ministr Holáň z rozpočtu rezortu národní obrany?

Poučení: od Američanek - zejména v Americe - dál, mohla by z toho být ztráta svobody nebo aspoň bankrot.

TŘESKUTÁ TÉMATIKA

Od konce 2.světové války a vytvoření OSN jako garantora světového míru nedošlo k vyhlášení ani jedné války. Nicméně válek nevyhlášených se již uskutečnilo ne tucet, ale aspoň veletucet, s výsledným kontem mnoha milionů mrtvých a zmrzačených.

Jednotky NATO přivezli do Bosny tu nejmodernější techniku. Letadla a helikoptéry do minuty v jakékoliv tmě či počasí dodají fotografie případného zdroje nebezpečí - s jednou ale výjimkou: miny, zabiják, který si lze pořídit za pár korun. “Dotýkejte se jen toho, co jste si přivezli!” nabádají velitelé.

Mezinárodní právo nás informuje o principu vyhnout se “zbytečnému utrpení” (unnecessary suffering). Tedy zabíjet rychle, svižně, pokud možno bezbolestně. Napalm, který se přilepí na kůži a ubožáka nikoliv nejrychleji usmaží, by tedy žádnoucí podmínku nesplňoval. Při přednášce právě na toto téma, jedna studentka, bývalý důstojník izraelské armády, mně, bývalému příslušníku česko - slovenských Černých baronů, jako pozornost přinesla hrst dvoucentimetrových jehel, které granát vybouchne v mnohatisícovém množství metr a půl nad zemí a oběť dokonale proděraví. Jak hodnotit takovou novinku?

O Vánocích roku 1979 Sověti poskytli Afghanistánu nadílku v podobě internacionální pomoci. Na poskytování dárků se podílelo letectvo rozhazující tužky, hračky, harmoniky, rádia, motýly jako živé. Kdo se jich dotkl, s životem se buď rozloučil, nebo, v častějším a též horším případě, byl ošklivě zraněn. A to byl účel iniciativy: je přece lepší zranit než zabít. Mrtvola se zakopá, kdežto o zraněného spolubojovníka - i když je to jen několikaleté dítě - je nutno se postarat, přenášet, naslouchat jeho nářku.

Rok poté (1980) došlo ve Vídni k podpisu mezinárodního paktu (konvence s hrozně dlouhým jménem), který by se s barbarskými novinkami nějak vypořádal. Pakt ratifikovala necelá třetina členstva OSN. Zatímco zájem o další ratifikaci  uhasl, značně získalo na popularitě rozmístňování min. Podle údajů z roku 1995, v průměrném počtu na čtvereční míli vede  Bosna (152), těsně v závěsu je Kambodža (142), méně pak v Iráku (60), Egyptě (59 - proč v Egyptě?), Afghanistán (40), Angola (31), Eritrea (28), Irán (25). Všeho všudy 110 milionů  min, zahrabaných v půdě 64 států. Tam pokračují se zabíjením a mrzačením  desetitisíců pozemšťanů.

Jak se s takovým dědictvím vypořádat? Likvidace min je mnohonásobně dražší než jejich kladení. Dobrá, domorodec si zajistí bezpečnou procházku přírodou, když před sebou požene dobytče. Co když ale taková kravka je jediným zdrojem jeho živobytí? Odborníci odhadují, že úsilí zbavit se tohoto smrtonosného zdroje by přišlo na 200 až 300 miliard dolarů čili na obnos přesahující celonárodní rozpočet mnoha států světa dohromady.

Na podzim 1995 čili 15 let po přijetí zmíněné konvence se ve Vídni znovu konalo shromádění dohodnout se na dalších krocích. Čína, značný výrobce a vývozce těchto zbraní, vetovala doporučené restrikce a obvinila Američany ze zlolajného záměru prosazovat nad světem svou technologickou převahu. Postoj Číny podpořila Indie, Pakistán, Irán a též posovětské Rusko.

Na pořad jednání se nedostaly americké novinky, poprvé uplatněné v Somálsku, totiž použití gumových nábojů a protivné lepkavé pěny, která nepřítele zalepí, znemožní, aniž by mu ublížila. Rovněž se neřešily výhody tzv.incapacitating gasses s příměsí LSD, jež nepřítele dočasně oblouzí, takže blbne, ale nezabíjí. S tím už Američané dělali pokusy za druhé světové války: vypustili plyn do vězeňské kobky surových rahů, kteří po vdechnutí si hačli na neexistující píseček, drželi se za ruce a radostně recitovali říkánky z dob mateřské školy.

VÝHODY  A  NEVÝHODY  PŘÍLIŠNÝCH  VZDÁLENOSTÍ

Vy se v té Americe máte - benzin stojí pětinu toho, co u nás,” slýchávám od závistivých Evropanů, jimž opáčím, že u nás je všude moc daleko - místy víc, než pětinásobně. Z jednoho konce Los Angeles na druhý je dál než z Prahy do Plzně. Našinec se chystá na cestu za velkou louži, ví, že bydlím ve státě New Yorku a tedy expeduje dopis se sebepozváním na pár dní. Načež ho informuji, že z New Yorku města, oné Sodomy a Gomory, je to k nám víc než 300 kilometrů, což tedy tramvají nelze, ty neexistují, tak jako neexistují vlaky. Tudíž letadlem, autobusem, autem, na bicyklu, případně pěšky.

Pěší osobu jsem za víc než třicet let pobytu v této zemi snad ještě nepotkal, ač možnosti k pochodu tu jsou značné. Tzv.Appalachian Trail začíná na severu u hory Mr.Katahdin ve státě Maine a končí na jihu u hory Mt.Springer ve státě Georgia. Pečlivě označená stezka se vyhýbá všem metropolím, vede dvěma národními parky, osmy národními lesy-pralesy a čtrnácti státy, všeho všudy 3299 kilometrů, k jejichž zvládnutí je třeba pěti milionů kroků. Za půl až tři čtvrti roku se to dá zvládnout. Každý rok to absolvuje  asi 150 vytrvalců.

Pokud by to někomu bylo málo, k dispozici má nedávno dobudovaný a ještě delší (4293 km) Pacific Crest National Scenic Trail, z Britské Kolumbie v Kanadě až do Mexika přes tři americké státy pacifické oblasti - Washington, Oregon a Kalifornii. A scénické to věru je: cestou se lze kochat pohledem na Mr.Rainier, o dost vyšší než evropský Mont Blanc, z mrazných výšin pak pookřát štrapácí v poušti Mojave.

Pohyblivější jsou ovšem cyklisté, kteří nám sem z České republiky přijíždějí v rostoucím množství. Na nedostatek širokých, pohodlných silnic si věru nemohou stěžovat, jen těch tzv.Interstate (mezistátních s číslicí v modré barvě) je na téměř 70 tisíc kilometrů. Horší už to bude s prázdnotou terénu. Tuhle zemi jsem od Atlantiku k Pacifiku a zpět absolvoval (za volantem) už dostkrát a při putování prériemi Středozápadu (Kansas, Iowa, Nebraska, obě Dakoty atd.) aby si jeden nudou vymknul sanici.

Kdybych byl vybaven podnikatelským umem, otevřel bych turistickou kancelář, nabízející zájemcům z přecpané Evropy takovýto požitek: Dusseldorf - Denver, z Poruří do Colorada, tam na letišti vyzvednout veliké pohodlné auto s automatikou a ovšem i klimatizací, mapy s trasou do těch prázdných dálav, tam ale s parádní horskou scenérií, pořádně se rozjet a odpočinout si od člověčiny.

A k pohodě duše případné zájemce potěšit i požitky materiální povahy. Zásluhou chřadnoucího, souchotinářského dolaru je teď u nás o 30 až 70 procent laciněji než v Evropě a zejména v Japonsku. Tam vyrobená elektronika se dá za míň koupit v New Yorku než v Tokiu. Hordy cizích zákazníků se tedy valí a ročně utratí kolem 80 miliard dolarů. Newyorský obchodní dům Bloomingdale je vybaven personálem, dohromady plynně ovládajícím 30 jazyků k plynnému uskutečňování  transakcí. V pátek odpoledne Britové nasednou v Londýně do letadla, v sobotu ráno jsou v Minnesotě, v městě Bloomingtonu v mamutím konglomerátu (420 obchodů pohromadě) nakoupí a v neděli brzo ráno jsou už zase doma. Hodně čile si takto počínají zejména japonské hospodyňky, i jim se vyplatí vyjet si za nákupem přes Pacifik.

Zásluhou možnosti moderního pohybu tedy již neměříme vzdálenosti počtem kilometrů, ale časem, potřebným k jejich překonání. Další krok pokroku učiněn.

JAZYKOVÉ  PATÁLIE

V Africe jsem se potkával s domorodými mládenci, kteří sice neměli boty, ale rovněž neměli potíže plynně konverzovat ve třech jazycích. Na Sumatře příbuzenstvo mé manželky se mnou mluvilo anglicky, ale mezi sebou též francouzsky, holandsky, čínsky ve třech vzájemně odlišných verzích a ovšem i v místní indonéské bahasa. Právem jsem si připadal jako blbeček. Však kolik řečí znáš, tolikrát jsi … atakdále.

Průzkumníci oznamují, že dvě třetiny Čechů jsou monolingvální, zcela vystačí s mateřtinou v rodné zemi. Česká republika na rozdíl od maďarskou menšinou obohaceného Slovenska nemusí formulovat jazykový zákon, jehož dopad - lze-li věřit dopisu v The New York Times - by mohl vést k trestnímu postihu italského pěvce, který by na  bratislavské scéně svou roli v italské opeře odzpíval italsky.

Před pár lety jsem se zabýval profilem a motivací poslední exilové vlny. Překvapila mě všeobecná neznalost jakéhokoliv cizího jazyka, s níž se tedy šlo do světa. Abych prý se nedivil, zpovídaní opáčili: na protektorátní němčinu byli příliš mladí, ruština každému lezla krkem a proč se učit anglicky či jiný imperialistický jazyk, když se ven z totalitní klece beztoho nesmělo. Vysvětlit ale nedovedli to jejich podcenění nutnosti zvládnout cizí jazyk - bez něj se pak nutně ocitli v roli němých, nedospělých, pořádně handicapovaných. Aby mohli uspět, racionálně fungovat v novém prostředí, potřeba společné řeči je na bíledni.

A v nouzi jim právě musely vypomáhat jejich nedospělé děti. Ty se rychle seznámí a ovládnou cizí jazyk, s nímž jejich rodičové budou nadosmrti s cizím akcentem zápolit. V mnoha přistěhovaleckých rodinách tak dochází k tzv.role reversal, že to jsou právě děti v dospělé roli tlumočníků s vnějším světem. Zvoní telefon a je na potomkovi, aby zvedl sluchátko, poněvadž nervozně mektající rodičové by se nedomluvili. Rodičovské autoritě ovšem tento stav převrácených rolí nesvědčí. “Přinesl jsem ze školy F (Fail - čili pětku) a matce jsem řekl, že to je výtečná - pro Fabuloso v New Yorku přiznal nezbedný žák Sandino Sanchez, syn přistěhovalců z Dominikánské republiky.

Není snad nesmyslu, který by se američtí byrokraté nesnažili prosadit. Jedním z destruktivních nápadů těchto pokrokových expertů na social engineering je prosazování bilingvalismu. Podle tohoto novátorskéhio mustru děti imigrantů stráví tři až šest let izolovány od anglicky mluvícího světa. Jednu hodinu výuky angličtiny denně, to ano, ale zbytek času s obory od agronomie po zoologii se bude konat v tom kterém původním jazyce, od albánštiny po řeč zulu. (Pro případného zájemce: v zulštině se zdravíme slovem Jambona.)

Tento program, v život uváděný učiteli ne vždy valné úrovně, měl údajně sloužit jako most k dosažení onoho konečného cíle - jazykové uniformity, schopnosti komunikovat. Stal se ale cílem tím konečným, nikoliv ovšem k prospěchu žáků, ale školních administrátorů. Snadné vysvětlení: federální vláda na tento špás vyplácí tři miliardy dolarů ročně, čím víc žactva do programu nahnáno, tím víc peněz poplyne do školní kasy.

Mnozí rodičové, jakkoliv v angličtině málo zběhlí, si tohle nechtějí nechat líbit a už přispěchali se soudními žalobami. Tolik rozumu přece mají, aby jim došlo, že jejich potomstvu se cesta do života ze začátku možná usnadňuje, ale příležitosti k budoucnímu uplatnění určitě zužují. Od r.1980 do r.1990 roční příjem přistěhovalců z Evropy a Středního východu (z nichž 80 procent zvládĺo angličtinu) vzrostl z 23.200 na 47.700 dolarů, kdežto u Hispanics z latinské Ameriky (znalost angličtiny jen 20 procent) ze 14.900 na pouhých 19.000 dolarů.

Vytváříme si tak dvě společnosti, oddělené a nerovné (separate and unequal)  protestuje kongresman Peter T.King a má ovšem svatou pravdu. Všemožnými mudrci prosazovaný program bilingvalismu připravuje zemi o společnou řeč, přibyde další konflikt, komplikace podle kanadského, belgického atd. vzoru, jako bychom už teď svých problémů neměli dost.

V tomto ohledu lze České republice jen závidět.

KLOPÝTÁNÍ  KE  SVĚTOVOSTI,  OBTÍŽE  RŮSTU

V červnu 1996 - měsíc po parlamentních volbách a pár týdnů před tradičním karlovarským filmovým festivalem - se konal v pořadí již druhý Mezinárodní festival Praha: ne méně než 152 filmů z produkce 35 zemí, hodnocených  devítičlennou porotou. Jí předsedal švédský herec Max von Sydow, jediná ze zahraničí se dostavivší skutečná celebrita. Nicméně 157 osobám se dostalo jakostního označení V.I.P.

Ocitl jsem se mezi l280 akreditovanými návštěvníky, s jmenovkou na saku a s právem shlédnout gratis kterékoliv představení. Sídlem tohoto MFF Praha 96 byl Palác kultury, bolševikem zbudované monstrum, zaručujícím nepřehlédnost počínání na kterémkoliv poschodí. Kongresový sál (kapacita 2869 míst, v každém křesle tlumočnické zařízení, umožňující překlad do 24 řečí současně), Koncertní sál (1200 diváků), Komorní sál (intimita se 190) a navíc čtyři biografy po Praze (Blaník, Jalta, Lucerna, Praha), z nichž na poslední chvíli Blaník odpadl kvůli hádanici o peníze. Propagační plakáty se objevily na 1500 místech, katalogů bylo vytištěno 3000, triček s festivalovým logem prodán stejný počet, navíc rozdáno 1000 balonků a 1000 hliněných golémků. Však na vítězný film čekala hlavní cena - Zlatý Golem.

A přesto se nákladný festival příliš - či vůbec nikoliv - nepovedl. Tuto zprávu nepíšu, abych se zlomyslně poškleboval, ale abych trošku zameditoval o proporcích takového podniku, ambicích organizátorů, s doporučeními, čeho se vyvarovat, dojde-li ještě někdy k jeho zopakování. Napadá mě nešetrné přirovnání k vesnické slečně, vyšnořivší se na císařský ples: něco zkrátka nefunguje, není akorát, skřípe to, pozná se to, přesnadno je k vidění - každému, s výjimkou dotyčné rurální Nanynky. Například festivalový ředitel rozdával vizitky s anglickým textem, kde u slova Executive chybělo poslední písmeno.

Na Západě chodíme na všelijaké kongresy, kde skoro vždycky všechno funguje a účastník to bere jako samozřejmost - tak jako že stačí otočit vypínačem a budiž světlo. Teprve teď v Praze jsem si uvědomil, kolik za tím výsledným efektem harmonie je třeba zkušenosti a racionálního uvažování.

Budu konkrétní. Uspořádat takový podnik v Paláci kultury přece vyžaduje, aby se člověk v monstru tak mamutích dimenzí vyznal. Čili potřeba podrobných informačních sdělení, kde je co na kterém poschodí. V přízemí u registračního stolu by měla být tabule k přišpendlení vzkazů. Zavést paging, umožnit setkání lidí, kteří se chtějí setkat. Nebo aspoň označit jakýsi Trefpunkt, jak je zvykem na německých letištích. Nic takového nebylo, konaly se tedy hony marnosti, lidé trávili hodiny v marném bloudění. A hezké ochotné slečny nemohly pomoct.

Pozvaní hosté ze zahraničí se vesměs nedostavili. Ruský režisér Nikita Michalkov se omluvil svým zaneprázněním na volební kampani ve prospěch Jelcina, herec Franco Nero natáčel v Maďarsku, Hervey Keitel byl zaneprázdněn v Londýně a taktéž pozvaný Klaus Maria Brandauer se neobtěžoval s omluvou. Rovněž většina pozvaných českých celebrit se neobtěžovala.

Vzdor nízké jednotné ceně 29 Kč za lístek, návštěvnost byla ještě nižší, mizivá až neexistující. O moc věru nepřišli. Bylo mi trpět u trapně nepovedeného dánského filmu Bella, moje Bella, u ošklivého českého filmu Holčičky na život a na smrt. Však předseda poroty Sydow na závěrečné tiskové konferenci shrnul, cituji, že “s výjimkami, většina filmů měla nízkou úroveň.”

Tato tiskovka ilustrovala problémy oné nevědoucí Nanynky s děravou punčochou na reprezentačním bálu. Sobota 29.června, závěrečný den, místnost zaplněna žurnalisty před prázdným stolem pro porotu, která se dostavila se značným zpožděním. Před každou porotní židlí otevřená láhev Staropramenu, za českého předpokladu, že tak se chce každému v odpoledni popíjet. (láhve se posléze dotkl jen jeden přítomný). Na stole chybí jmenovky, jež by novinářům usnadnily orientovaci, kdo je kdo. Sydow, impozantní postava, toho si nikdo nesplete, většina porotců není však snadno rozpoznatelná. Mikrofonu se ujímá suverénně sebevědomá žena, která ale nevěděla, 1. že při představování porotců by měla identifikovat osobu, o níž mluví; 2. že by to měla vzít hezky popořádku, tak jak kdo sedí, a požádat přítomné, aby posečkali s aplauzem, až celou sestavu dojmenuje. Tedy jen se zpožděním jsem mohl zjistit, kdo že jen ten vysoký štíhlý mladík s velkýma odstávajícíma ušima a vlásky stočenými do drdolu, trčícímu ke stropu a s bradkou, takovou co míval Kalinin, jenže zbarvenou do červena. (Francouz, předseda poroty mladých.) Problémy s překládáním, mikrofon putuje k jinému Francouzovi, který mluví nekonečně dlouho.

Předseda Sydow, snad jediný, který se vyznal v náležitostech protokolu, přeruší onu sebevědomou dámu, aby dodal, že zapomněla představit zahraničního člena poroty ze Slovinska.

Dámě přehlédnutí nevadí. Přivádí starší ženu, která ve stoje začne mluvit francouzsky, ale není ji slyšet, neboť mikrofon drží jen kousek nad pasem.

Sydow se zvedá a jde hledat židli, na níž by dotyčná mohla usednout. Nikoho jiného tato samozřejmost nenapadla.

Při udílení cen došlo k zádrhelu, když totiž Kachyňův film Fanny, kandidát na hlavní cenu, musel být diskvalifikován, poněvadž už byl předveden na jiném festivalu, což pravidla nedovolovala. Po tiskové konferenci se několik žurnalistek pustilo v koutě do jednoho z hlavních organizátorů ve snaze ho kvůli zádrhelu uštípat. Marně opakoval, jak předmětný film byl zařazen do soutěže teprve po předložení místopřísežných prohlášení, že v žádné předchozí soutěži se neobjevil.

Finále festivalu započalo se zpožděním týž večer ve velikánském Kongresovém sálu. První se dostavil programový ředitel festivalu, plešatý Angličan jménem Rilley, oděn do dlouhého klotového kabátu, v němž zpravidla vídáme pracovníky ve skladech. Porotci ve smokingu zasedli do náramných starobylých křesel. Jiná, tentokrát dost lepá konferenciérka se s neochvějnou bravurou ujala mikrofonu, aniž se obtěžovala představit. Započala oslavou festivalu, jeho triumfy, ohromnou účastí významných zahraničních hostů a vynikající úrovní předvedených děl. Mezi diváky přivítala Miloše Zemana s novou chotí. “Ten muší bejt všude,” slyším za zády.

Ohlášený primátor Koukal se nedostavil, jeho jménem mluvil náměstek, majitel šedivé hřívy až na ramena. Mluvil zejména o fotbalu, však to byly dny evropského šampionátu.

Z udělení některých poct sešlo - nebylo komu. Z laureátů byl přítomen pouze polský režisér Andrzej Wajda, obdrživší cenu za celoživotní dílo. Za tvůrce vítězného filmu (Věci, které jsem ti nikdy neřekla) převzala cenu zástupkyně španělského velvyslanectví; zbytek převzali z velvyslanectví francouzského a italského.

Organizace, organizace, to věru stále není české forte. Začaly přibíhat slečny s rozdáváním pugétů, na všechny se dostalo, s výjimkou polské herečky, členky poroty. Pak se to přece jen napravilo. Každý též dostal broušenou vázu při poněkud chaotické distribuci mezi pobíhajícími dodavatelkami květin a skla. Po vyklizení podia došlo k promítání britského filmu Richard III.

Na vyšším poschodí se zatím připravovala závěrečná trachtace (raut - český novotvar). Ne desítky, ale stovky sklínek s nalitým bílým vínem měly aspoň dvě hodiny času pořádně vyvětrat. Celý ten špás musel stát horu peněz. Neochutnal jsem, poněvadž jsem mínil stihnout poslední metro.

AFFIRMATIVE  ACTION

Tato americká vládní politika nazvaná affirmative (“kladná, pozitivní,” ve smyslu ” vylepšující, vyspravující, remediální”) poskytuje důkaz, že sebelepší úmysl lze případně transformovat k nepoznání. S iniciativou započal před víc než třiceti lety tehdejší prezident Lyndon B. Johnson. V roce 1965 se obrátil k národu s výzvou prosadit poctivé podmínky a rovnou příležitost pro všechny občany, se slovy “Člověka, který se léta belhal v řetězech a vy ho osvobodíte, postavíte ho na startovací čáru, tak přece mu nepostačí říct, že teď je svobodný soutěžit s ostatními jako rovný s rovným.”

Účelem tedy bylo zbavit se zbytků diskriminace a osoby, které zažily diskriminaci na vlastní kůži, trošku popostrčit, podat jim pomocnou ruku a tak dát do pohybu žádoucí sociální mobilitu směrem nahoru. Tehdy se ale nezdůrazňovala, natož prosazovala, preference z jednoznačně rasových důvodů. V tomtéž roce 1965 Johnson ve svém projevu na černošské Howard univerzitě pravil: “Nejde nám pouze o rovnost jako právo, jako teorii, ale o rovnost jako fakt a rovnost jako výsledek.” (cituje Clint Bolick, autor knihy The Affirmative Action Fraud, v New York Times, 6.května 1996). Pokud Johnson skutečně  myslel to co řekl, tím by se vyrovnal utopickým komunistům, perfektně by tak pohřbil americkou tradici svobod jednotlivce a rovněž by pohřbil americkou ekonomii při prosazování stejné odměny pro chytré a hloupé, pracovité a líné, poctivce a lháře.

Affirmative Action měla být jen menší částí značně ambiciozního programu tzv.Great Society společnosti bez jakéhokoliv strádání - “poněvadž země na to má.” Tehdy ještě měla. Tehdy se ale také ve velkém rozjížděla hrůzně drahá válka ve Vietnamu. Jakkoliv bohatý stát si nemohl dlouho dovolit vyhazovat miliardy (např.řešit problém nemanželských matek tím, že se s nimi ožení stát, jejich hříšek bude odměňovat velkorysou penzí - a pak se bude divit nad růstem mimo manželství narozených dětí. Dnes ze čtyř černošských dětí tři neznají svého otce.). Teď aby se země vypořádala s následky : USA, někdejší nejbohatší stát, věřitel, se stal největším dlužníkem na světě a proto vstávají rozkacení bojovníci typu Ross Perota s nápady radikálního a ne vždy realistického  řešení.

Vietnamská válka zničila prezidentsví Johnsona, nikoliv ale jeho vize oné Velké Společnosti. V bouřlivém roce 1968 byl do Bílého domu zvolen republikánský kandidát Richard M. Nixon. Největším  prosazovatelem Affirmative Action programu je sice levé křídlo Demokratické strany, ale pravdou pravdoucí zůstává, že to byl právě Nixon a jeho tým, co plnou parou rozjeli praxi preferenci pro černochy při přijímání do škol, do zaměstnání, postupu v kariéře a též při získávání vládních zakázek. Do ztracena vymizela vize v tomtéž roce 1968 zavražděného Martina Luthera Kinga o společnosti barvoslepé. Došlo tak k  obnovení praxe (z opačného konce), kdy občan není hodnocen jako jedinec, nýbrž jako příslušník té které skupiny. A tak tomu je dodnes.

Nixon, v minulosti žádný velký milovník menšin, mínil získat volební podporu černochů pro Republikánskou stranu a tak obnovit tradici z doby Lincolna. Připomeňme si, že v občanské válce Severu proti Jihu to byli Lincolnovi Republikáné, zvítězivší nad jižanskými Demokraty. Dlužno dodat, že Nixonovo vábení nevyšlo a že v preferenční politice pokračovali všichni další prezidenti - Ford, Carter, Reagan (jemuž, vzdor pokusům, se podařilo pramálo odbourat), Bush a ovšem také Clinton.

Affirmative Action (nadále též AA) se zabydlela jako nevymýtitelná instituce, s rostoucím množství obhájců a prosazovatelů v byrokratické mašinérii. Příkladů je k dispozici řada, uvedu jeden: Department of Labor, ministerstvo práce. Vzdor neexistujícímu zákonnému podkladu si přisvojilo roli dohlížitele - policajta nad dodržováním směrnic AA. Víc než 500 úředníků dbá na preference pro menšiny a ženy v desítkách tisíc podniků, pracujících na vládních zakázkách (tzv. Office of Federal Contract Compliance Programs -  OFCCP). Pod toto ministerstvo rovněž spadá U.S.Employment Service, agentura hodnotící žadatele o zaměstnání ve veřejných službách. Zájemci podstupují přijímací  zkoušku (General Aptitute Test Battery - GATB), vyhodnocující vlastnosti jako například manuální zručnost, verbální a matematické schopnosti. Při uplatnění jednotného metru se černoši a žadatelé latinsko-amerického původu (tzv.Hispanics) zdaleka nemohli vyrovnat bělochům a žadatelům pocházejícím z Asie. Ministerstvo tedy tuto nepříjemnost vyřešilo manévrem zvaným within-group score conversion, což znamenalo hodnocení uchazečů pouze v rámci té které skupiny. Takže černoch, který dopadl jako podprůměrný, měřeno-li jednotným metrem, teď se stal nadprůměrným zásluhou svého skupinového metru a naopak Korejec, který dosáhl více bodů, se ocitl mezi podprůměrnými ve své náročnější skupinové kategorii. Když se republikánský kongresman Henry Hyde v příslušném výboru (House Judiciary Committee) domáhal znovuzavedení jednotných kritérií, jeho návrh byl odmítnut hlasy Demokratů, tehdejší většinou.

Byrokraté se vyžívají vymýšlením předpisů. Na úřadě Small Business Administration (SBA), podporujícím začátky nových podnikatelů, vymysleli pět preferenčních kategorií - černoši, Hispanics, Native Americans (američtí Indiáni) a dvě skupiny Asian Americans - s výsledkem, že začínajícího bělocha bez prostředků úřad odmítne, ale podporu poskytne milionáři z Hongkongu, za automatického předpokladu, že je “znevýhodněn” (socially disadvantaged).

Každý rok někteří mí studenti se pokoušejí uspět u zkoušky pro přijetí do diplomatické služby. Pravděpodobnost úspěchu je tak jedna ze sto - pokud uchazečem není příslušník preferované minority nebo žena jakéhokoliv zbarvení.  Teď už víc než čtvrt století se pravidla přepisují k předpokládané výhodě preferovaných. Proto odpadl požadavek všeobecných znalostí (general knowledge), znalosti cizího jazyka, proto se zavedla kategorie “téměř prošel” (near-pass), aby prošel kandidát - pokud to není běloch.

-  -  -

Černoch Thomas Sowell, vynikající vědec u Hoover Institution, autor (prozatím) 22 knih, ve studii uveřejněné v prestižním měsíčníku Commentary (“Affirmative Action: A Worlwide Disaster“, prosinec 1989) se zabývá přehledem iniciativ typu americké AA v globálním měřítku: v Indii tomu říkají positive discrimination, ve Sri Lance to je tzv. standartization, v Malajsii, Indonésii a na Filipínách je to preference pro “rodné syny” a proti Číňanům, jež omezuje numerus claususbpřesně tak, jak v dřívějších omezoval intelektuálně čilé židy ve východní Evropě.

Sowell dochází k závěru, že tyto iniciativy, ať už podniknuté z jakýchkoliv důvodů v kterékoliv části světa, se vyznačují čtyřmi společnými rysy:

1. Program ohlášený jako dočasný se stane permanentní, s tendencí se rozšiřovat a pořádně zabydlit.

2. Požitníky přednostního zacházení se zpravidla nestávají ti z příslušníků menšin, kteří by si to skutečně zasloužili.

3. Jestliže cílem programu byla společenská harmonie, dosahuje se pravého opaku - polarizace společnosti.

4. Program umožňuje, aby byl přehojně  zneužíván.

-  -  -

Tak tomu v USA - zemi oficiálně stále stejných příležitostí pro každého, padni komu padni - věru teď moc je, se značným a rostoucím politickým dopadem. “Nikdy kongresem neuzákoněna, této Affirmative Action je nejlépe porozumět jako konspiraci nikým nezvolených úředníků,” obviňuje Ken Masugi z Ashland University v Ohiu ( New York Times, 21.dubna 1995). Odputovali jsme od rovnosti ke speciálním právům, od ideálu společnost barvoslepé (color blind) ke společnosti na barvu hodně háklivé (color conscious). Místo lhostejnosti (indifference) vůči vzhledu, přízvuku, barvě pokožky spoluobčanů se teď prosazuje a vyžaduje tzv.sensitivity - velikánská pozornost, citlivost . Nejsme už především jedinci, ale příslušníci té které skupiny a bude záležet na úřednictvu, kam nás zařadí. Má-li škola k dispozici jedno stipendium, nedá ho žadateli z chudé rodiny nezaměstnaného horníka ze státu West Virginia, poněvadž je běloch, ale dostane ho syn soudce, politika, diplomata, milionáře, poněvadž je černoch. “Tato entitlements /speciální práva/ na základě rasy, pohlaví, etnického původu či sexuálního zaměření - čili kategorie, které nemají nic společného s individuálními zásluhami - jsou zdrojem velkého společenského zla v americkém životě,” hodnotí Shelby Steele, profesor na San Jose State University, takto černoch. (NYT, 13.března 1994).

Prosazování kolektivních preferencí má v referátu úřad jménem AFFIRMATIVE ACTION/EQUAL OPPORTUNITY, což je ovšem tzv. oxymoron, vzájemně se vylučující nonsens. Nemohu současně mít zacházení rovné a privilegované jako rovněž neexistuje suchá voda, živý nebožtík či demokratický komunista. Pokud vím, tato AA/EO oddělení existují na každé univerzitě, jejich kádry bují bez ohledu na škrtící školní rozpočty (Např. na Virginia Polytechnic Insrtitute and State University se této AA/EO přiděluje dvakrát tolik peněz, než dostanou fakulty biologie, fyziky a chemie.)

Vstupme teď na politicky tuze třaskavé minové pole: záležitost I.Q., že lidé jsme vskutku různí, rozličně talentovaní, že třeba Italové vyprodukovali víc oper než Islanďané. Kalifornský vědec Arthur Jensen se odvážil uveřejnit studie o rozdílech v inteligenčním kvocientu těch kterých skupin a tak tak, že nebyl zastánci pokrokových názorů ukamenován. Danielu Seligmanovi se podařilo u obskurního nakladatelství Birch Lane Press vydat knihu nazvanou A Question of Intelligence: The Debate in America. V ní kromě jiného upozorňuje na známou byť politically very incorrect studii identických dvojčat ze státu Minnesota, po narození separovaných a vychovaných v radikálně odlišných podmínkách - s výsledkem, že vzor odloučení se jejich pozdější životní osudy podobaly jako vejce vejci. Čili zděděné geny se prosadily nad vlivem prostředí. Daleko ale víc poprasku způsobila bytelná (845 stran) kniha The Bell Curve vědců   Richarda J.Herrnsteina a Charlese Murrayho. Spoluautoři předložili důkladné důkazy, o nichž se ve slušné, politicky pokrokové společnosti nemá mluvit. Že totiž židé evropského původu (Askhenazi Jews) jsou ti nejinteligentnější mezi bělochy, kterýžto stav věcí nezměnilo půl století radikálních socio-ekonomických změn; že ještě vyšší I.Q. docilují Asiaté, kdežto černoši mají v průměru I.Q. o 15 stupňů nižší. Hurikán mravního rozhořčení se snesl na hlavy provinilců, obviněných z bělošského rasismu - vzdor tedy jejich závěru o mentální výkonnosti Asiatů. Herrnsteinovi, profesoru na Harvardu, se podařilo včas umřít, spoluautor Murray dosud pohromu  přežil.

Zájemce o přijetí na studia podstupuje zkoušku SAT (Scholastic Aptitute Test), skládající se z verbální a matematické části. Kombinované maximum docílitelných bodů je 1.600 a čím prestižnější škola, tím vyšší vyžaduje výsledky. Dost levicově orientovaný politolog Andrew Hacker ve svých analýzách došel k nepříjemnému zjištění, že běloši a Asiaté docilují v průměru o 200 bodů víc než černoši. Ti se dokonce nevyrovnají ani dětem nedávných přistěhovalců z jiných kontinentů bez znalosti angličtiny. Nepřekvapí, že univerzity zásadně nezveřejňují výsledky SAT docílené v té které skupině žadatelů.

Profesor antropologie Vincent Sarich si  troufl publikovat (Academic Qustions, 1990-1991, č.1) studii se zajímavými údaji. V r. 1987 povinnou školní docházku (tzv. high school) v Kalifornii dokončila mládež v tomto složení: 61,1% běloši; 19,3% Hispanics; 8,6% Asiaté (Číňané, Japonci, Korejci); 7,9% černoši.

Na základě celostátních zkoušek SAT by pro přijetí na univerzitě v Berkeley kvalifikovalo 67,7% bělochů, 19,9% Asiatů, 6,9% Hispanics (též zvaných Chicanos či Latinos) a 2,5% černochů. Nicméně tato univerzita do prvního ročníku přijala studenty v tomto složení: 32,6% bělochů, 21,2% Asiatů, 20,9% Hispanics a 11,2% černochů. Čili zatímco spravedlivě bylo měřeno jen Asiatům, bělochy potrestali (50% znevýhodnění) a hodně zvýhodnili Hispanics (téměř 300%) a černochy (téměř 450%).

Zdaleka nejvýkonějšími jsou studenti asijského původu. Ač jejich etnická skupina tvoří jen 10% obyvatelstva v Kalifornii, vzdor všem klackům v cestě (Číňana s průměrnou známkou 4,0 čili výtečná nevezmou, kdežto černocha či ony Hispanics s průměrnou známkou 2,8 vezmou), Asiaté na kalifornských univerzitách tvoří téměř třetinu (30,7%) všeho studentstva. “Kdybychom přijímali pouze na základě studijních výsledků, Berkeley by byla z 92% či 93% výlučně bělošská a asijská,” přiznal Bob Laird, admissions director tamějšího campusu (Time, 31.července 1995).

Známý žurnalista David K.Shipler uvádí (NYT, 5.března 1995) : “Z celkového počtu 14,6 milionů chudých Američanů ve věkové skupině do 18 let, z 61% to jsou běloši. Vzhledem k tomu, že u standardních přijímacích zkoušek mají běloši lepší výsledky než černoši a Hispanics i když pocházejí z rodin se stejnými příjmy, mnozí černoští a Hispanics studenti ze středostavovských (middle class) rodin budou nadále potřebovat přednostní zacházení, aby se tento rozdíl překonal.”

-  -  -

Dříve již zmíněný Thomas Sowell vyjmenoval čtyři nepříznivé následky tohoto preferenčního zacházení. Povšimněme si jich v opačném pořadí:

Tedy napřed za čtvrté, záplava podvodných požadavků, které někdy uspějí, jindy nikoliv. Když se v městě mezi policisty či hasiči roznese, že při příštím  povyšování budou kvalifikovat pouze minority, nelze se pak divit, že leckdo začne napodobovat chameleona. Četl jsem o úředníkovi jménem Smith, který si takto chtěl kádrově polepšit tvrzením, že má patřit do preferenční kategorie Native American, poněvadž je z jedné šestnáctinky Indián. Jeho prapradědeček pocházel z kmene Cherokee. O privilegia se hlásí další skupiny, např. osoby bez přístřeší, lidé obézní či nedostatečného vzrůstu.

Třetí bod, dochází k polarizaci mezi skupinami a nelze se vůbec divit. Jestliže po dlouholetém úsilí o integraci jsme přestali být jedinci a stali se především příslušníky nerovně hodnocených skupin, teď tedy máme, co jsme chtěli, či přesněji, co chtěli a nadále prosazují naši social engineers

Za druhé, Sowellova předpověď o přidělování výhod, končících u nesprávných dveří, se rovněž naplnila. Obdarovanými se nezřídka stávají lidé bez nároku na jakoukoliv kompenzační přednost. (Příklad: můj student z advokátské rodiny měl tu výhodu, že se jmenoval Martinez a proto okamžitě kvalifikoval pro privilegia, cejchován jakožto Hispanics).

Bod první, ten nejzávažnější - ona původně zaručovaná dočasnost tohoto remediálního AA počínání. I přítomnost Rudé armády v českých zemích byla dočasnější. AA teď již existuje víc než 30 roků, dobu jedné a půl generace, takže původní zdůvodňování dát extra příležitost handicapovaným dřívější rasově necitlivou dobou, ztratilo na věrohodnosti. Koncem 70.tých let došlo k posunu v ospravedlňování Affirmative Action - od kompenzace k tzv.diversity (rozličnosti, rozmanitosti). Slovy Richarda D. Kahlenberga, autora knihy The Remedy: Class, Race, and Affirmative Action, (Basic Books, 1996): “Od rasových preferencí jako dočasného mostu k docílení barvosleposti k rasovým preferencím jako trvalého způsobu života.”

Tedy ve jménu diversity škatulkovat občany do té které kategorie a podle toho nadělovat.. Závazným měřítkem se stává proporcionality: složení žactva či zaměstnanců má odrážet složení obyvatelstva. Jestliže při uplatnění totožných kritérií pro všechny by se na právnickou fakultu v Berkeley dostalo z celičké Ameriky jen pět černochů (Commentary, duben 1992), nutno tedy taková kritéria ignorovat a zařídit se jinak. V téže Kalifornii  Demokratická strana pro svůj sjezd určila tyto kvoty menšinových delegátů: Hispanics - 26%; černoši - 10%; homosexuálové a lesbičky - 10%; asijsko-američtí ostrované - 9%; američtí Indiáni - 1% (NYT, 23 čerevence 1995). Snad se sluší dodat, že nikdo si netroufl přijít s požadavkem diversity a proportionality v profesionálním boxu, černošském monopolu, či uplatnění kvoty Asiatů nevysokého vzrůstu v basketballové lize.

-  -  -

Zavedenou praxi hodnotit občana ne jako jedince, ale příslušníka té které skupiny odmítá většina americké veřejnosti, jak potvrzuje jeden průzkum za druhým. Affirmative Action odmítají v průměru tři čtvrtiny národa (81% bělochů a 46% černochů, průzkum uveřejněný v The Washington Post National Weekly Edition, 24.dubna 1995).

Jinak se ovšem vyjadřují černošští předáci. Například aktivista Jesse Jackson, do žádné funkce nikdy nikým nezvolený bohoslovec, ale o to víc zviditelňovaný v mediích, se už před delší dobou (Time, 26.srpna 1986) vyjádřil v tom smyslu, že jakýkoliv pokus o odstranění privilegií pro černochy je pokus o zvrat v americké historii a zavedení apartheidu.

Obhájci AA ukazují na pozitivní výsledky, jak že se podařilo prolomit ledy, proniknout do dříve uzavřených dveří. Například ve státě New Jersey, kde bývala necelá stovka právníků menšinového původu, je jich teď přes dva tisíce.

Podstatně se změnilo složení studentstva a též učitelských sborů. (Též se změnilo jejich počínání. Leckterý z kolegů mi řekl “Co já mám zapotřebí být obviněn z rasismu - i když si zaslouží propadnout, nechám je prolézt, a mám pokoj.” Služba věru medvědí. Tím se přece ve veřejném povědomí devalvuje poctivý výkon talentovaného, pracovitého příslušníka menšiny. Tak to veřejnost vnímá, stejně jako za našich bídných let budování vědeckého socialismu se hodnotily akademické úspěchy dělnických kádrů.)

Mezi obhájci tohoto systému jsou univerzitní administrátoři, od rektora dolů. Jednak chtějí mít pokoj na campusu, případnými pokusy o znovuzavedení fair play nevyprovokovat nepokoje, případně vandalství ideologicky rozlícených studentů; jednak být dobře zapsáni u politického establišmentu pro svou pokrokovost.

Důsledným prosazovatelem AA jsou byrokraté zejména ve federálních strukturách, mnohdy zřízených pouze pro účel prosazování nejednotného metru. V jejich případě lze snadno porozumět jejich oddanosti věci - však tím si obhajují své živobytí.

Početná je též obec levicových intelektuálů v bělošských řadách, zdůrazňujících, že i když uplatňováním diversity ten který běloch třeba tratí, on ale vlastně získává, poněvadž je obohacován zkušeností styků s menšinami, které vstupují na jeho místo. Tento druh pokrokových myslitelů nadále neváhá svalovat veškeré nedostatky v řadách té které favorizované menšiny na bedra většiny (utlačovatelské, vykořisťovatelské, nevyléčitelně, byť neviditelně rasistické). Například radikální juristé dokazují rasistické ledví systému poukazem na statistiky, na nepoměrně větší počet odsouzených a ve věznicích dlících černochů. Však aby ne - i velebníček Jackson připouští, že rok co rok dojde k víc zabíjení ve vlastních černošských řadách, než se kdy podařilo Kukluxklanu za celou dobu své existence. Rovněž by neměla překvapovat disproporce soudních rozsudků:  bělochy znásilněných černošek je ne víc než deset ročně, kdežto černochy znásilňujících bělošky nutno počítat do tisíců (9.800 v r.1988, FBI data, Commentary, únor 1993).

-  -  -

Významní vědci kalibru Jamese O. Wilsona a Seymoura Martina Lipseta komentují, že resentment (“nelibost, nevole, pohoršení”) způsobené praktikami AA již zasáhlo široké vrstvy včetně těch, jež se považují - a také jsou - velmi tolerantní v záležitostech rasy. Obdržel jsem dotazník s doprovodným dopisem, podepsaným Davidem Horowitzem, presidentem ústavu Center for the Study of Popular Cuilture. Vyjadřuje přesvědčení, že otázka, zda hodnotit všechny občany stejně, je tou nejdůležitější otázkou naší doby. Dotazník lze shrnout do dvou bodů: 1. zda uplatňovat jednotný standard pro všechny; 2. zda takové uplatňování lze automaticky nazývat rasismem.

Nejméně zábran se o tak háklivé věci vyjadřovat mají právě černoši. Významný, dnes už přímo legendární sociolog a psycholog Kenneth B.Clark v interview vedl: “Nevěřím v přednostní zacházení. To pro mě je forma rasismu. Podporuji, aby černoši měli stejné příležitosti jako kdokoliv jiný.” Rovněž uvedl, že profesor, který vůči černošským studentům uplatňuje nižší požadavky, se dopouští rasismu a mezi černochy jen tak posiluje pocity méněcennosti.(NYT, 7.května 1995).

Přibývá hlasů, že Affirmative Action, z jakkoliv počestných úmyslů počatá, zkorumpovala, na hlavu postavila zákonodárství o občanských právech, přijatých v 60.tých letech. Významným hlasem přispívá černoch Ward Connerly, nebojácný muž lidu a vůbec žádný intelektuál. “Na svět jsem přišel před 56 lety, nikdo mi nedal nějaká privilegia a přece jsem to někam dotáhl. Když já jsem to mohl docílit, každý taky může, a tyhle preference není nic jiného než reverse discrimination, ponižující ty, kteří je přijímají. Pryč s tím!” (NYT, 18.dubna 1996). Pustil se do kampaně pro tzv. California Civil Rights Initiative prosadit referendum za účelem totálního odstranění všech preferencí čili každému měřit stejně - čímž si vysloužil řadu lichotek jako např.označení, že je najatý vrah (paid assassin). Potřebných několik set tisíc podpisů na podporu referenda se již nashromáždilo a kampaň nabývá značné politické váhy.

-  -  -

Americká společnost je právem charakterizována jako tzv. litigatious society, kde každý se soudí s každým, 70 procent všech právníků světa žije, působí a život komplikuje právě v USA a soudy užívají a nezřídka zneužívají moc, která patří legislativní a výkonné vládní větvi. (např. soudní nenáviděné příkazy na povinné dovážení žactva na opačný konec měst za účelem integrace).

Tím spíš překvapí pramalá ochota Nejvyššího soudu zakousnout se do kyselého jablka důsledků Affirmative Action. První případ s celonárodním dopadem oněch devět moudrých juristů rozhodovalo v r.1978 - žalobu, kterou podal běloch Allan Bakke proto, že nebyl přijat na studia mediciny (University of California at Davis), ač měl lepší výsledky než žadatelé z řad minorit, kteří přijati byli. Soudci vyprodukovali 154 stran šalamounských kompromisů ve smyslu, že diskriminovat se nesmí či aspoň by se nemělo, ale že ovšem nutno přihlédnout k okolnostem, za nichž by se vlastně diskriminovat mohlo. Že rigid quotas (“neohebné kvoty”) to teda ne, nicméně “rasa může být legitimně vzata v úvahu při hodnocení kandidátů.”

V následných letech se nejvyšší soudní stolice příliš neodchylovala od tohoto kurzu “ani ryba ani rak”, aby tím ovšem nikoho neuspokojila. Jak už poznamenáno, časem začalo přibývat významných hlasů, domáhajících se likvidace této již nepříliš Kladné Akce. I New York Times, zásadně sympatizující s preferenčním prosazováním minorit, začaly uveřejňovat zásadně negativní statě jako např. Affirmative Action Must Go (Shelby Steele, 1.března 1995) či Let Affirmative Action Die (Andrew Sullivan, 23.července 1995) - čili pryč s tím nepovedeným experimentem.

Blíží se prezidentské volby, záležitost s AA je zejména akutní v Kalifornii a Clinton ví, že bez vítězství v tomto státě se mu znovuzvolení jen tuze těžko povede. Aby se tedy vypořádal s dilematem: zavrhnout AA by ho připravilo o hlasy zastánců programu, postavit se za AA by znamenalo ztrátu tradičně Demokratickou stranu podporujících vrstev včetně dělnictva, které na svou stranu v 80.tých letech úspěšně přetáhl Ronald Reagan.

Clinton nalezl jakési řešení v kompromisu “mend it but not end it” čili aby se vlk nažral a koza pokud možno zůstala celá. Program zachovat, ale s kosmetickými úpravami, odmítajícími kvoty ve prospěch tzv.cílů (goals). Nedávno např. sekretář námořnictví Dalton vyrozuměl admirály, že do roku 2000 by mezi námořními důstojníky mělo být 12% černochů, 12% Hispanics, 4,25% Američanů asijského původu a pacifických ostrovanů - při čemž se ale jaksi zapomělo na americké Indiány. Tohle nejsou kvoty, ale toliko cíle, zdůraznil Pentagon (American Spectator, srpen 1996).

V lednu 1995 Los Angeles Times uveřejnily výsledek průzkumu, že 73% veřejnosti podporuje přijetí federálního opatření, které by postavilo tyto preference při vstupu do zaměstnání mimo zákon.

V březnu 1995, Clintonův podpůrce, liberální senátor Joseph I. Lieberman vystoupil s názorem, že politika preferencí je patently unfair.

V dubnu 1995 Nejvyšší soud odmítl znovu zvážit rozhodnutí nižší instance ve věci 14 bělošských požárníků v Birminghamu, stát Alabama, protestujících, že povyšování na základě rasové příslušnosti je unfair.

V květnu 1995 Nejvyšší soud nezvrátil rozhodnutí nižšího soudu, že udělování stipenií výlučně pro černochy na univerzitě v Marylandu je protiústavní.

Prozatím nejvýznamnější rozhodnutí se událo v březnu 1996. Týkalo se Texasu, velkého státu, který Clinton rovněž značně  potřebuje vyhrát. V tamějším hlavním městě Austinu na právnické fakultě totiž měřili dvojím metrem: méně potřebných dosažených bodů pro přijetí černochů a žadatelů mexického původu, víc bodů pro všechny ostatní. Škola zdůvodnila, že bez nižších požadavků  by se dotyčné menšiny na univerzitu vesměs nedostaly. Čtyři odmítnutí běloši (tři muži, jedna žena) podali žalobu s odůvodněním, že jejich kvalifikace značně přesahovala výsledky většiny žadatelů z řad menšin a dále uvedli: “Účelem žaloby je přimět texaskou univerzitu, aby splnila sen dr.Martina Luthera Kinga, že každý člověk má být hodnocen jako jedinec, ne podle barvy jeho pokožky, ale podle obsahu jeho charakteru.”

Případ rozhodoval oblastní odvolací federální soud (The United States Court of Appeals for the Fifth Circuit) a došel k závěru, že program AA, tak je uplatňován na texaské univerzitě, je protiústavní. Následovalo odvolání k Nejvyššímu soudu ve Washingtonu, kde se ale odmítli případem zabývat - čili potvrdili souhlas s učiněným rozhodnutím.

A velikánský oheň vypukl na všech pokrokových střechách. Profesoři Mari J. Matsuda a Charles R.Lawrence z univerzity Georgetown odmítli fakt reverse discrimination jako mýtus a domáhali se potřeby zachování a zmnožování oné diversity (NYT, 2.dubna 1996). Rozhodnutí šokovalo univerzitní hodnostáře, právě zaangažované do mnohamilionové kampaně zvyšovat příliv menšinových studentů. “Tohle rozhodnutí povede k resegregaci,” varoval texaský rektor Robert M.Berdahl (Time, 1.dubna 1996). Velice se rozvášnily New York Times, zatracující rozhodnutí soudu, a tvrdící, že doba barvoslepých ústavních záruk (color-blind Constitution) ještě nenastala.

Jenže národ má na věc jiný názor a politikům nezbývá než naslouchat.

Máme tedy co dělat s problémem značného rozsahu. V naší univerzitní knihovně jsem  na monitoru napočítal 159 titulů na toto ošidné téma Affirmative Action. Jejich počet se nadále rozrůstá. Před 30 lety započatá záležitost se dosud vymyká kloudnému vyřešení.

FILANTROPIE ZA MOŘEM

Za totality stát s chutí lezl občanům i do ložnice. Tohle tedy má národ už za sebou, moc vrchnosti splaskla, ale tím také vznikla nežádoucí vakua, která se ještě nepodařilo pořádně zaplnit. Stát poskytoval požitky přerozdělováním - mohl dávat jen to, co jiným vzal. Jinak je tomu se soukromou filantropií, kde jedinec dává za svého.

Proč by to ale měl dělat? Jen nenasytní mohou vznést takovou otázku. Leckdo se přece dožije okamžiku, kdy je mu větším potěšením rozdávat, užitečně si počínat, blahu společnosti přispívat, než ještě víc jmění vršit na svou beztoho už velikánskou hromadu. Mnozí se poučili z tristních příkladů, jak nerozumné, věru destruktivní je zavalovat jměním potomstvo, jejichž jedinou zásluhou byla náhoda narodit se do zlaté kolébky. Statistiky potvrzují, jak nepěkně se povedly děti právě v takových rodinách, kde vždy měli od všeho. Však proto takoví Rockefellerové skrblicky dětem odměřovali apanáž a posílali je sbírat prázdné láhve, aby si přivydělaly.

Český čtenář už určitě slyšel o firmě Hewlett-Packard, vyrábějící užitečné elektronické zboží. David Packard začal od píky a před lety založil nadaci, do níž vložil 100 milionů dolarů. V březnu 1996 zemřel ve věku 83 let a v závěti rozhodl, že naprostá většina jeho jmění nepůjde na konto jeho čtyř dětí, ale do oné nadace, která tak získá přes 7 miliard dolarů a tak se stane tou nejbohatší v zemi a zřejmě i na světě. Tabulku dosud vedla nadace Fordova (6,6 miliard), za ní Kellogg, výrobce ovesných vloček a olejář Getty (každý s 6 miliardami). V porovnání je Rockefellerova nadace, podporující zejména lékařský výzkum, dost trpaslík s 2,3 miliardami.

Sebevětší jmění se nikdy nevyrovná množství oprávněných či méně oprávněných žadatelů o fondy. Nutno si tedy vybírat. V případě Packardů do rozdělování koláče budou mluvit dobrodincovy děti, jejichž preference se liší. Zatím co rodiče poskytli přes 100 milionů Stanfordské univerzitě pro rozvoj pediatrie, dcery Nancy a Julie podporují výzkum moří (marine biology) a syn David Jr. si potrpí na umění a archeologii.

Značným příjemcem zdrojů jsou univerzity, jejichž existence závisí na tomto druhu štědrosti. I sebevyšší školní poplatky hradí jen část nákladů. Školy se tedy  značně snaží zmnožovat svá jmění - tzv.Endownments. Pokud někoho bude zajímat, tabulka pěti nejbohatších amerických univerzit vypadá takto - v miliardách dolarů : 1.Harvard (6,2); 2. Texaská univerzita (4,55); 3.Yale (3,53); 4. Princeton (3,45); 5. Stanford (2,75).  Columbia, moje Alma mater, je chudší (1,92), ač teď právě probíhá úsilí do pěti let získat další miliardu. Pokouší se o to někdejší graduant Alfred Lerner, také taková typická American success story. Kdysi nuzný hošík, který prodával cukroví ve skromném krámku svých rodičů a dneska je jedním z nejbohatších mužů v zemi. Tvrdí, že za svůj úspěch vděčí škole, že jí teď dluží a proto se pustil do kampaně přesvědčit podobné dlužníky, aby otevřeli měšce.

Nepřekvapí, že školy se snaží pěstovat loajalitu svých někdejších absolventů. Pořádají sjezdy, publikují časopisy, prosazují druh fanouškovství, které v Evropě spíš známe v podpoře toho kterého sportovního klubu. Úsilí se vyplácí i do dálav.  Před rokem hongkongský podnikatel Gordon Y.S.Wu, stavitel první dálnice v Číně, věnoval své někdejší škole inženýrství na univerzitě v Princetonu 100 milionů. Vyskytují se též jedinci, kteří obšťastňují i jiné instituce. Známý mecenáš Walter H. Annenberg věnoval 120 milionů univerzitě v Pennsylvánii a stejný obnos univerzitě v jižní Kalifornii.

Stává  se též, že osoba zcela neznámá odkáže své jmění škole, s níž nikdy neměla nic společného. To je případ Anny Schreiberové, skromně žijící, neprovdané, necelý metr padesát. Aby ušetřila na novinách, chodila číst Wall do veřejné knihovny a když zemřela ve věku 101 roků, nashromáděno měla 22 milionů, které odkázala newyorské židovské univerzitě Yeshiva.

Nedávno se přetřásala otázka oprávněnosti dobrodinců rozhodnout k jakému účelu mají být peníze použity. Černoška pradlena Oseola McCartyová, za svých 87 let těžkého života ušetřila 150 tisíc dolarů, které věnovala na stipendium pro černošské studenty na chudičké jižanské škole (University of South Mississippi). Ozvaly se hlasy, že to je de facto diskriminace, že by se to nemělo dovolit, tak jako nepředstavitelná v této době by byla podmínka zřídit stipendium pro studenty jen bělošské.

Zastávám názor, podporující právo dárce naložit se svými penězi, jak chce. Proto též sympatizuji s rozhodnutím texaského mogula Lee M.Basse, který věnoval univerzitě Yale 20 milionů s výslovnou podmínkou odpořit studium západní civilizace - což v dnešní době ale vůbec není politically correct. Obdarovaná instituce peníze přijala, ale s úmyslem je utratit na rozšíření svých tzv.multikulturních studií. Když se to dárce dozvěděl, dostal vztek a škola mu musela miliony vrátit.

Již zmíněný mecenáš Packard tvrdil, že s věkem roste chuť rozdávat. Vzhledem k tomu, že stárnutí nás postihuje všechny, na řadě s velkorysostí aby teď už byli tvorové jako dosud mladistvý multimiliardář Bill Gates, fenomén doby, zakladatel firmy Microsoft. Též by měla potěšit prognóza, že v příštích dvaceti letech skončí svou pozemskou dráhu větší počet velmi bohatých lidí. Odhaduje se, že jejich odkazy zdvojnásobí bohatství existujících nadací.

Nezřídka dostávám z České republiky dopisy od neznámých zájemců, abych jim zařídil stipendia, abych obstaral granty. Což mě ovšem ani nenapadne. Posloužím ale radou, aby dotyčný se sám obtěžoval. Příležitostí jsou tisíce, někde je nával, někde se nikdo neozve a peníze leží ladem (např. odkaz pár tisíc dolarů pro studenta indiánského původu, narozeného v Nebrasce a ochotného studovat latinu). Existují encyklopedie, tlustospisy se seznamy nadačních příležitostí, kde, kdy a s jakým zdůvodněním. V naší univerzitní knihovně jsem takových svazků napočítal dvacet sedm. Český zájemce s přístupem k Internetu by mohl potřebné informace vypátrat. Rovněž by snad stálo za námahu dojít do Amerického kulturního střediska v Hybernské ulici a začít listovat.

O  VÝCHOVĚ  A  NEVÝCHOVĚ

Mezi mnohými překvapeními po příjezdu do Ameriky (slaboučké pivo, vatovitý chléb, neexistující občanské legitimace, atd.) je též zjištění, jak zkažená, rozjívená jsou místní děťátka a jak to rodičům pramálo vadí. Však i jejich generace již byla odchována podle principů Dr.Spocka, že dětem se nikdy nesmí nic zakazovat, neboť by to mohlo vést k jejich až fatální mentální újmě.

Tak to tedy vidí většina přistěhovalců, nejen ze zemí Třetího světa, ale i od nás ze srdeční krajiny Evropy. V New York City přistěhovalci se svými rodinami tvoří víc než polovinu obyvatelstva. Jiný kraj, jiný mrav, přivezené kulturní zvyklosti se různí, ale zákon má být jen jeden pro všechny. Tělesné trestání je ve školách zakázáno už po víc než 30 roků. Nejvíc si stěžují rodiče z karibských ostrovů (West Indies), že emigrovali zejména kvůli svým dětem, které pak ale strácejí - stávají se z nich typičtí američtí spratkové a když dojde ke konfliktu, stát je na straně  těchto nezvládnutelných nezvedenců. Policie a child protection workers čili pracovníci úřadu ochrany dětí zasahují, rodičům hrozí trestní postih a dětem umístnění do pěstounské péče.

V tisku se například objevila zpráva o rodině přistěhovalců z Haiti: 14.letý syn zanedbával školní povinnosti a doma kradl peníze. Otec, povoláním taxikář, mu nařezal, potomek se chopil telefonu, vytočil 911 - emergency - přijela policie, otci nasadila pouta a odvezla za mříže. Posléze došlo k jakémusi smíru, přišlo léto a rodina odlétla navštívit rodný ostrov. A na letišti, hned po přistání, otec vytáhl řemen a synáčka legálně ztřískal. Dva dny poté se rodiče bez něj vrátili do pedagogicky destruktivního New Yorku. Mary C.Watersová, socioložka na Harvardově univerzitě, se věnovala podrobným interview těchto ostrovních přistěhovalců a došla k závěru, že otázka tělesných trestů je pro ně ta zcela nejdůležitější (corporal punishment was the central issue for them).

V dubnu 1996 sedmiletá Jessica Dubroffová zažila svých l5 minut slávy: v záři televizní publicity oznámila své rozhodnutí v Cessně pro čtyři osoby přeletět kontinent - ne jako pasažér, ale jako pilot. S instruktorem po ruce se někde ve Wyomingu zabili. Její tuze moderní matka Lisa Blair Hathawayová katastrofu  komentovala ve smyslu, že tak si to dceruška přála, jistě byla šťastná a tudíž je záhodno takové štěstí sdílet. “Nezodpovědné zbožnění dítěte,” reagovaly rozumější hlavy.

Zločinnost mládeže (juvenile delinquency) se rozrůstá do astronomických výšin. Zhruba polovina všech států přijala již nějaké opatření proti lajdáckým rodičům. Od Floridy po Kalifornii začínají na pár dní putovat do vězení rodičové záškoláků (tzv. truancy). V r.1995 deset států odhlasovalo sankce - pokuty, případně i uvěznění - rodičů nezvedenců. V květnu 1996 čili měsíc po onom leteckém neštěstí sdělovací prostředky rozvířily otázku rodičovské odpovědnosti zásluhou soudního rozhodnutí ve státě Michiganu. Porota po pouze 15 minutách dumání shledala vinnými rodiče jménem Anthony a Susan Provenzino pro zanedbání výchovy 16.letého potomka. Syn Alex pil, kouřil marihuánu, mlátil tatínka, na školu kašlal, do kostela se vloupal a odcizil větší obnos peněz. Rodiče se hájili, že jednak o nepravostech nevěděli, jednak se synáčka báli. Ač jim soud vyměřil jen symbolickou pokutu (100 dolarů plus náhradu soudních výloh ve výši 2.000 dolarů), oheň protestu vypukl na mnohých pokrokových střechách. Zejména ultrapokroková organizace American Civil Liberties Union protestuje, že domáhání se rodičovské odpovědnosti odporuje ústavě.

Nezdá se ale odporovat prostému rozumu. Rád bych věděl, jak se takové případy řeší v České republice.

FILANTROPIE  ZA  MOŘEM

Za totality stát s chutí lezl občanům i do ložnice. Tohle tedy má národ už za sebou, moc vrchnosti splaskla, ale tím také vznikla nežádoucí vakua, která se ještě nepodařilo pořádně zaplnit. Stát poskytoval požitky přerozdělováním - mohl dávat jen to, co jiným vzal. Jinak je tomu se soukromou filantropií, kde jedinec dává za svého.

Proč by to ale měl dělat? Jen nenasytní mohou vznést takovou otázku. Leckdo se přece dožije okamžiku, kdy je mu větším potěšením rozdávat, užitečně si počínat, blahu společnosti přispívat, než ještě víc jmění vršit na svou beztoho už velikánskou hromadu. Mnozí se poučili z tristních příkladů, jak nerozumné, věru destruktivní je zavalovat jměním potomstvo, jejichž jedinou zásluhou byla náhoda narodit se do zlaté kolébky. Statistiky potvrzují, jak nepěkně se povedly děti právě v takových rodinách, kde vždy měli od všeho. Však proto takoví Rockefellerové skrblicky dětem odměřovali apanáž a posílali je sbírat prázdné láhve, aby si přivydělaly.

Český čtenář už určitě slyšel o firmě Hewlett-Packard, vyrábějící užitečné elektronické zboží. David Packard začal od píky a před lety založil nadaci, do níž vložil 100 milionů dolarů. V březnu 1996 zemřel ve věku 83 let a v závěti rozhodl, že naprostá většina jeho jmění nepůjde na konto jeho čtyř dětí, ale do oné nadace, která tak získá přes 7 miliard dolarů a tak se stane tou nejbohatší v zemi a zřejmě i na světě. Tabulku dosud vedla nadace Fordova (6,6 miliard), za ní Kellogg, výrobce ovesných vloček a olejář Getty (každý s 6 miliardami). V porovnání je Rockefellerova nadace, podporující zejména lékařský výzkum, dost trpaslík s 2,3 miliardami.

Sebevětší jmění se nikdy nevyrovná množství oprávněných či méně oprávněných žadatelů o fondy. Nutno si tedy vybírat. V případě Packardů do rozdělování koláče budou mluvit dobrodincovy děti, jejichž preference se liší. Zatím co rodiče poskytli přes 100 milionů Stanfordské univerzitě pro rozvoj pediatrie, dcery Nancy a Julie podporují výzkum moří (marine biology) a syn David Jr. si potrpí na umění a archeologii.

Značným příjemcem zdrojů jsou univerzity, jejichž existence závisí na tomto druhu štědrosti. I sebevyšší školní poplatky hradí jen část nákladů. Školy se tedy  značně snaží zmnožovat svá jmění - tzv.Endownments. Pokud někoho bude zajímat, tabulka pěti nejbohatších amerických univerzit vypadá takto - v miliardách dolarů : 1.Harvard (6,2); 2. Texaská univerzita (4,55); 3.Yale (3,53); 4. Princeton (3,45); 5. Stanford (2,75). Columbia, moje Alma mater, je chudší (1,92), ač teď právě probíhá úsilí do pěti let získat další miliardu. Pokouší se o to někdejší graduant Alfred Lerner, také taková typická American success story. Kdysi nuzný hošík, který prodával cukroví ve skromném krámku svých rodičů a dneska je jedním z nejbohatších mužů v zemi. Tvrdí, že za svůj úspěch vděčí škole, že jí teď dluží a proto se pustil do kampaně přesvědčit podobné dlužníky, aby otevřeli měšce.

Nepřekvapí, že školy se snaží pěstovat loajalitu svých někdejších absolventů. Pořádají sjezdy, publikují časopisy, prosazují druh fanouškovství, které v Evropě spíš známe v podpoře toho kterého sportovního klubu. Úsilí se vyplácí i do dálav.  Před rokem hongkongský podnikatel Gordon Y.S.Wu, stavitel první dálnice v Číně, věnoval své někdejší škole inženýrství na univerzitě v Princetonu 100 milionů. Vyskytují se též jedinci, kteří obšťastňují i jiné instituce. Známý mecenáš Walter H. Annenberg věnoval 120 milionů univerzitě v Pennsylvánii a stejný obnos univerzitě v jižní Kalifornii.

Stává  se též, že osoba zcela neznámá odkáže své jmění škole, s níž nikdy neměla nic společného. To je případ Anny Schreiberové, skromně žijící, neprovdané, necelý metr padesát. Aby ušetřila na novinách, chodila číst Wall Street Journal do veřejné knihovny a když zemřela ve věku 101 roků, nashromáděno měla 22 milionů, které odkázala newyorské židovské univerzitě Yeshiva.

Nedávno se přetřásala otázka oprávněnosti dobrodinců rozhodnout  k jakému účelu mají být peníze použity. Černoška pradlena Oseola McCartyová, za svých 87 let těžkého života ušetřila 150 tisíc dolarů, které věnovala na stipendium pro černošské studenty na chudičké jižanské škole (University of South Mississippi). Ozvaly se hlasy, že to je de facto diskriminace, že by se to nemělo dovolit, tak jako nepředstavitelná v této době by byla podmínka zřídit stipendium pro studenty jen bělošské.

Zastávám názor, podporující právo dárce naložit se svými penězi, jak chce. Proto též sympatizuji s rozhodnutím texaského mogula Lee M.Basse, který věnoval univerzitě Yale 20 milionů s výslovnou podmínkou odpořit studium západní civilizace - což v dnešní době ale vůbec není politically correct. Obdarovaná instituce peníze přijala, ale s úmyslem je utratit na rozšíření svých tzv.multikulturních studií. Když se to dárce dozvěděl, dostal vztek a škola mu musela miliony vrátit.

Již zmíněný mecenáš Packard tvrdil, že s věkem roste chuť rozdávat. Vzhledem k tomu, že stárnutí nás postihuje všechny, na řadě s velkorysostí aby teď už byli tvorové jako dosud mladistvý multimiliardář Bill Gates, fenomén doby, zakladatel firmy Microsoft. Též by měla potěšit prognóza, že v příštích dvaceti letech skončí svou pozemskou dráhu větší počet velmi bohatých lidí. Odhaduje se, že jejich odkazy zdvojnásobí bohatství existujících nadací.

Nezřídka dostávám z České republiky dopisy od neznámých zájemců, abych jim zařídil stipendia, abych obstaral granty. Což mě ovšem ani nenapadne. Posloužím ale radou, aby dotyčný se sám obtěžoval. Příležitostí jsou tisíce, někde je nával, někde se nikdo neozve a peníze leží ladem (např. odkaz pár tisíc dolarů pro studenta indiánského původu, narozeného v Nebrasce a ochotného studovat latinu). Existují encyklopedie, tlustospisy se seznamy nadačních příležitostí, kde, kdy a s jakým zdůvodněním. V naší univerzitní knihovně jsem takových svazků napočítal dvacet sedm. Český zájemce s přístupem k Internetu by mohl potřebné informace vypátrat. Rovněž by snad stálo za námahu dojít do Amerického  kulturního střediska v Hybernské ulici a začít listovat.

ŠPIONSKÁ  LITERATURA  FAKTU

Na americkém knižním trhu se pořád objevují nějaké novinky z toho žánru, ale poslední dobou jich zřetelně přibylo - almanachy, analýzy, memoáry, ságy hrdinů a padouchů.

Nakladatelství Random House vydalo obsažnou (633 stran) Encyklopedii špionáže (Spy Book: The Encyclopedia of Espionage). Její autoři, vojenští historici Norman Polmar a Thomas B.Allen, předkládají přes 2.000 témat a případů z doby dávné i nejsoučasnější. Daniel Defoe, autor Robinsona Crusoe, byl špion. Takto se za druhé světové války v Paříži angažovala Josefína Bakerová. Julius a Ethel Rosenbergovi jakož i Alger Hiss, považovaný patriot Rooseveltova vládnoucího týmu, skutečně pracovali pro Sověty. Idealismus jako motiv již zcela vyprchal z tohoto řemesla, zbyly jen peníze, jak potvrzují všechny případy z poslední doby.

Když jsme u peněz: Americké zpravodajské služby, jichž kromě nejčastěji zmiňované C.I.A. je asi tucet, utratí ročně kolem 30 miliard dolarů (čili obnos v korunách s dvanácti nulami). Tak tvrdí Loch K.Johnson, někdejší asistent Les Aspina, bývalého ministra národní obrany, v knize Tajné služby (Secret Agencies: U.S.Intelligence in a Hostile World, Yale University Press). Za utracené miliardy tyto služby údajně odvádějí práci problematických kvalit. Nepředvídaly útok v Koreji v r.1950, ani sovětskou invazi v Maďarsku a Československu, ani propašování raket na Kubu. Na jedné straně pozoruhodné úspěchy (například berlínský tunel), na druhé straně tragická fiaska se ztrátou mnoha životů (zásluhou britského Kima Philbyho a jeho cambridgeské skupiny, pracující pro Moskvu). Občas přesné analýzy byly rovněž nanic, poněvadž jejich nepříjemný obsah se protivil vyšším šaržím v ředitelských rolích. Tam dlouho odmítali věřit, že Gorbačov to s reformami myslí doopravdy, že bude puč v Moskvě v r.1991, jako že byl, že Jelcin se dostane do čela země.

V porovnání s jinými státy si USA udržely panenskou nevinnost co nejdéle. “Gentlemani nečtou poštu, která jim není určena,” zdůrazňoval Harry Hopkins, důvěrník F.D.Roosevelta. Proto pak bylo za druhé světové války co dohánět. V r.1947, Harry S. Truman, nedbaje nesouhlasu svého ministra zahraničí Dean Achesona, podepsal zákon, jímž se zrodila Central Intelligence Agency. Jejími zakládajícími členy byli absolventi z nejlepších univerzit se zkušenostmi za velké války, včetně počínání na nepřátelském území. “Bankéři a mogulové, kasaři a padělatelé, tiskaři a autoři divadelních her, atleti a cirkusáci,” tak je charakterizoval William J.Casey, jeden z nich, posléze šéf C.I.A. za Ronalda Reagana.

Ti zcela nejlepší muži (The Very Best Men. Four Who Dared: The Early Years of the CIA, Simon and Schuster) autora Evana Thomase, ředitele washingtonské kanceláře týdeníku Newsweek, je výtečně napsaná kniha o prvních patnácti letech C.I.A., se soustředěním na počínání čtyř významných, byť ve veřejnosti málo známých činitelů, patřících k tzv. WASP (White Anglo-Saxon Protestants, tehdejší vládnoucí elita), absolventů prestižních škol Groton a Yale.

Jeden za války působil v Istambulu, druhý bojoval v podzemí ve Francii, třetí s Číňany proti Japoncům.

Richard M. Bisell, čtvrtý z nich a intelektuálně nejzdatnější, se věnoval  tajným operacím z washingtonské báze. Prosadil uskutečnění projektu letadla U-2 a za tuto zásluhu byl pověřen jiným projektem, který skončil katastrofou. O tom se podrobně rozepisuje ve svých memoárech Vzpomínky studeného válečníka (Reflection of a Cold Warrior: From Yalta to the Bay of Pigs, Yale University Press). Onou katastrofou byla invaze protikomunistických Kubánců v Zálivu či Zátoce sviní či prasat (Bay of Pigs). Tady si přesvědčivě ověřujeme, co už jsme věděli dřív, že vinu na fiasku neměl Bissell, ale prezident J. F. Kennedy. Ten schválil plán invaze, jehož úspěch závisel na použití letectva. V kritickém okamžiku Kennedy ztratil odvahu vydat potřebný rozkaz a tím zpečetil osud tisíce dobrovolníků. Když bylo po všem, Kennedy řekl Bissellovi: “Kdybychom tu měli parlamentní systém, musel bych rezignovat a vy jako státní úředník byste zůstal. Ale poněvadž máme systém prezidentský, já zůstanu a vy budete muset rezignovat.” Tak se i stalo.

Ředitelů C.I.A. se vyrojila celá řada. Richard M.Helms (1966-1973), po něm James R.Schlesinger, jehož prezident Carter vystřídal svým někdejším spolužákem a pozdějším admirálem Stansfield Turnerem. K největší cirkulaci ve vedení došlo v poslední době. Od r.1991 pět ředitelů, z nichž ani jeden nevydržel pouhé dva roky. Zajímavě o tom píše Robert M.Gates, jeden z nich, v knize, jejíž titul se snad dá přeložit jako Zpoza stínů (From the Shadows: The Ultimate Insider`s Story of Five Presidents and How They Won the Cold War, Simon and Schuster). Velmi čtivé a zajímavé, jak došlo k vítězství ve studené válce, vítězství značně uspíšené Reaganovým počínáním. Gates připouští, že podcenil dopad Gorbačovových iniciativ po r.1987, ale energicky se brání proti obvinění, že by kdy byl prosazoval nějakou ideologickou konformnost mezi svými kádry.

Ze stínů či spíš z úplného temna se zásluhou autora Johna Barrona a jeho knihy Akce Solo (Operation Solo: The FBI`s Man in the Kremlin, Regnery Publishing) vynořil pozoruhodný tvor jménem Morris Childs. Narodil se na Ukrajině a v USA vstoupil do právě založené komunistické strany. Ve dvacátých letech byl vyslán do Leninovy školy v Moskvě naučit se vše, co bude třeba k uskutečnění celosvětového komunistického vítězství. Významní soudruzi jako Tito, Ulbricht a Andropov byli jeho kamarádi. Po návratu do Ameriky se stal vedoucím tajemníkem stranické organizace v Chicagu. Po válce na žádost Sovětů se vrátil do Moskvy, odkud vozil zlato k podpoře amerických soudruhů. Otázky světové politiky probíral s Chruščovem a Brežněvem, byl jimi vysílán na delikátní jednání s Castrem a Maocetungem. Od poloviny padesátých do konce sedmdesátých let byl Childs obeznámen s myšlením sovětských předáků víc, než kdokoliv mimo zdi Kremlu. A celá ta leta tento tisíckrát prověřený americký bolševik pracoval pro FBI.

Tomuto výkonu se těžko někdo vyrovná. Přiblížit by se ale mohl Ryszard Kuklinski, bývalý plukovník polského generálního štábu, též autor projevů, spisovaných pro tehdejšího ministra národní obrany Jaruzelského. Kuklinski pracoval pro C.I.A. od 1970 do 1981, nikdy si neřekl o peníze a je pokládán za pravděpodobně nějvýznamnějšího špiona studené války v Evropě. Řada významných zpráv od Sovětů  se dostala do Washingtonu dřív než k Jaruzelskému. Na podzim 1981 polské velitelství se dopátralo o úniku zpráv a C.I.A. na poslední chvíli před zatčením vypašovalo Kuklinského s jeho rodinou ze země. Nyní žijí s jiným jménem v USA. Doufejme, že na memoárech se již pracuje.

I opačná strana v tomto světovém klání měla své úspěchy. Předlouhá leta hrál v Americe významnou roli Armand Hammer, industrialista, mulimilionář, filantrop a prosazovatel mírové koexistence. Původním povoláním lékař jako jeho otec, v Rusku narozený marxista a zakladatel komunistické strany USA. O synově životním počínání napsal Edward Jay Epstein, autor jiných prací podobného žánru , knihu Svazek (Dossier: The Secret History of Armand Hammer, Random House).  Dočteme se o odehnání těhotné, španělsky se nedomluvící milenky do Mexika, aby se mohl oženit s bohatou vdovou. Poté získal bezvýznamnou firmičku Occidental Petroleum, z níž zásluhou podobného nedostatku skrupulí vyrostla společnost s miliardářským jměním. Epstein přináší přesvědčivé důkazy, že to byl zdroj, z něhož se financovalo sovětské špionážní počínání v Americe. Hammer se však o ideologii nezajímal, nezáleželo mu ani na penězích, ale pouze na moci. “Jeho filozofií je, že penězi lze koupit všechno a každého,” o něm řekla jeho manželka. Žil stylem maharádži, z jednání v Libyji létal každodenně spát do Paříže, za peníze Occidentalu kupoval do svého privátního vlastnictví Rembrandty, Rubense, Gauguiny, van Goghy, “ač se o umění zajímal asi tolik jako Al Capone,” utrousil zasvěcenec. Hammer usiloval o nesmrtelnost v podobě získání Nobelovy ceny míru. Izraelskému premiérovi Beginovi nabídl investice ve výši 100 milionů dolarů a Begin ho skutečně na cenu nominoval v r.1989. (Pokud se nemýlím, mezi kandidáty tehdy byl i Václav Havel. Cenu dostal Dalai Lama.) Rok poté, tedy ještě před kolapsem Sovětského svazu, Hammer zemřel ve věku 92 let. Otevřely se pak některé sovětské archivy, definitivně pohřbivší Hammerovu reputaci.

Teď zásluhou konce studené války došlo ke zrodu knihy, jejímiž spoluautory jsou někdejší významní antagonisté David E. Murphy, bývalý šéf C.I.A. v Berlíně, a Sergěj A.Kondrašev, šéf K.G.B. tamtéž. Kniha se jmenuje Bojiště Berlín (Battleground Berlin: CIA vs.KGB in the Cold War, Yale University Press). Oba někdejší úhlavní nepřátele teď v roli tvůrčích spolupracovníků jsem viděl v americké televizi a vycházeli spolu pěkně kolegiálně. Největším americkým úspěchem v Berlíně bylo prokopání tunelu do sovětského sektoru a zapojení na telefonní vojenskou síť, z níž se po dobu 11 měsíců a 11 dnů podařilo natočit 443.000 rozhovorů. Jenže zas tak obrovský výkon to nebyl, poněvadž Sověti od svého špiona George Blakea v Anglii o existenci - byť ne lokaci - tunelu věděli a podle toho své telefonáty přizpůsobovali. K.G.B. a východoněmecká Stasi měla plno úspěchů s pronikáním agentů do významných pozic v Bundesrepublice. Hodnotu jejich činnosti ale devalvoval nedostatek kuráže řídících orgánů předávat druh zpráv, jimiž by riskovali nelibost vládců.

Muž bez tváře (Man Without a Face: The Autobiography of Communism`s Greatest Spymaster, Times Books/Random House) je titul memoárů Markuse Wolfa, s tváří na Západě neznámou až do r.1979. Narodil se  poblíž Stuttgartu v r.1923, jako jedenáctiletý se s rodiči před nacisty uchýlil do Sovětského svazu, kde se s prostředím dokonale zžil a plynně naučil rusky. Šéfem východoněmecké špionážní mašinerie se stal, když mu ještě nebylo ani 30 roků a velel jí 34 let. Nezískává si příliš sympatií svým “já nic, já muzikant” manévrováním. Jeho špionážní rezort údajně neměl nic společného s gestapáckým počínáním Stazi, jejíž byl součástí. Rovněž prý neměl nic společného s mezinárodním terorismem, i když tedy mezinárodní teroristy trénoval a všelijak podporoval. Za největší Wolfův výkon je pokládáno jeho proniknutí ke kancléři Willy Brandtovi agentem Gunterem Guillaumem v roli asistenta. K odhalení došlo zásluhou východního Berlína, když s pruskou důkladností mu radiem každoročně pravidelně posílal blahopřání k narozeninám.  Taková je ale ironie historie, že Wolfův zpravodajský triumf vyústil do politického fiaska - rezignaci Brandta, což vůbec nebylo záměrem této operace.

Daleko sympatičtější dojem dělá Oleg Kalugin svými memoáry První direktorát (The First Directorate, St.Martin`s Press). S Kaluginem jsem se patrně potkal. V r.1960 jsme oba začali studovat na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Přišel s první várkou sovětských studentů ve výměnném programu. (Mezi nimi byl též Alexander Jakovlev, později významný posazovatel perestrojky.) Student Kalugin byl ovšem důstojníkem KGB a byl natolik zdatný, že už jako třicetiletý to dotáhl na generála a šéfa kontrarozvědky. Za svého púsobení na sovětském velvyslanectví ve Washingtonu byl řídícím orgánem prodejného amerického poddůstojníka námořnictva Johna Anthony Walkera, působícího na velitelství ponorek v Norfolku, Virginia. Od Walkera Moskva věděla o veškerém tajném počínání amerického námořnictva. Dokonce i předem věděla o rozvrhu bombardování ve Vietnamu. Před několika dny mi telefonoval přítel z Washingtonu, že zrovna strávil večer s Kaluginem, který ho ujišťoval, že Walker napáchal své vlasti daleko víc škod, než daleko líp známý renegát Aldrich Ames z pozdější doby. Kalugin se v devadesátých letech ve své vlasti hodně angažoval v politice, neváhal se postkomunistickému tisku svěřovat s různými svinstvy své organizace, byl zvolen do ruského parlamentu a povést se puč v srpnu 1991, jeho bývalý velitel KGB a úhlavní nepřítel Krjučkov by ho nepochybně poručil zlikvidovat. Ale i po potlačení puče Kalugin se ze zdravotních důvodů přesídlil do Washingtonu, kde teď učí na jedné z univerzit. Ze všech zde zmíněných knih, tuto bych nejvíc doporučoval přeložit, aby se dostala k českým čtenářům. Jistě by je i zajímaly informace o počínání estébácké zpravodajské služby. Kniha, které se přisuzuje podíl na uspíšení rozpadu sovětské říše, vyšla v USA v roce 1994, je vázaná, má 364 stran, obsáhlý rejstřík jakož i hodně fotografií. Koupil jsem ji ve výprodeji za pouhý jeden dolar. Tak svět někdy odměňuje.

Závěrem zmínka o Internetu. Elektronická modernizace už pronikla i do temné sféry pláštěnky a dýky. Wolff New Media oznamují vydání příručky Váš osobní internetový špion (Your Personal Netspy, cena 12,95 USD) - “poučení, jak se dozvědět cokoliv o komkoliv.”

INSTRUKTÁŽ  O  KANIBALISMU

Ugandský diktátor Idi Amin skladoval v ledničce části významných státních a stranických osobností, které poručil připravit o život. Dochovala se svědectví, jak třeba vyndal hlavu bývalého předsedy Nejvyšší soudu trošku si s ní popovídat a též ochutnat. Jean Bedel Bokassa, svržený císař Centrální africké republiky, byl obzvlášť nenasytný lidoužrout. Jeho kuchař u soudu vypovídal o zálibě konzumovat k snídani steak z ministrů, polévaný ginem. “K snídani!” divili se juristé.

Tyhle drby mám vyčtené, nikdy jsem naštěstí něco takového v Africe nezpozoroval. Blíž jsem se k tomu dostal při potulování v Oceánii. Například na Šalamounových ostrovech se mi svěřil místní učitel, že jeho tatínek vyšel do polí, vesničané ho zabili a snědli. Největší popularitě se kanibalismus těšil na ostrovech Fidži. V Suvě, v hlavním městě a též sídle jediné univerzity v Jižním Pacifiku, jsem v muzeu objevil exponát s nápisem FORK USED IN EATING REVEREND BAKER. Vidlička, na níž byl konzumován misionář Baker, zaslouživší se o místní rozmach křesťanství. Jeden z tamějších oblíbených státníků o sobě rád říká, že je částečně skotského původu. Jeho dědeček totiž snědl skotského misionáře. “Fidžané si zachovali obdivuhodné prvky divošství,” radostně oznamují turistické brožurky.

Definice kanibalismu, česky lidožroutství, vědecky antropofágie: “pojídání člověčího masa člověkem.” Jedno z  mála dosud přetrvávajících tabu pro většinu lidstva se však těší značné tradici. Na Krétě archeologové vykopali palác z doby 1.400 let př. Kr. a objevili místnost, v níž se z lidských kostí vyvařovala sytá polévka. V dávnověku o kanibalismu psal Herodot. V době křesťanské svatý Jeroným o tomto obyčeji referoval v již zmíněném Skotsku.

V Číně v 11.století prosperovaly restaurace, specializující se na člověčinu. Podle záznamů ze 16.století, tamější mistři popravčí měli nárok na deputát - rozprodávat části svých klientů. Proslulý mořeplavec James Cook v r.1772 dorazil na Novou Kaledonii, obydlenou ”dobromyslnými lidožrouty” (good-natured cannibals). Tak je charakterizoval, pokojně odjel, aby byl posléze zabit a pozřen na ostrovech havajských. Z téhož osmnáctého století máme záznamy v Čechách o takovém počínání mezi spoluobčany, jimž se tehdy ještě neříkalo Romové: preferovali uši, dlaně, paty, líce. S věkem kolonialismu přibývaly zprávy z Afriky o prodávání nebožtíků k snědku, o trzích s živými otroky na vykrmení a porážku. Bílý svět se děsil a domorodci se divili. Proč pohrdat chutným, zdravotně nezávadným lidským masem, něčím takovým mrhat, vždyť by to byl hřích! Když začátkem osmdesátých let minulého století Francouzové začali přivážet poražené komunardy do exilu na Novou Kaledonii, místní lidožrouti, zmateni vyslovovanými námitkami, se ptali “To nám také budete zakazovat jíst ryby?” Kibicové z krajů hojnosti mohou snadno pohrdat žábami, potkany, krokodýly - a lidmi.

My každopádně lidi jíst nechceme, ale zprávy o takovém počínání čteme se zájmem. V bojích za různá africká Uhuru, bojovníci Mau-Mau na východě kontinentu a Simbové směrem na západ rituálně ukusovali z evropských kolonialistů a kolonialistek. Po dosažení nezávislosti, Victor Biaka-Bora, reprezentant Pobřeží slonoviny a člen francouzského senátu, odjel na inspekci do vnitrozemí vlasti seznámit se s tamějšími zásobovacími potížemi a jeho voliči ho snědli. V r.1972 v Andách ztroskotalo letadlo s uruguayskými katolickými studenty. Přeživší se zachránili konzumem nepřeživších a Vatikán hřích prominul. V Gabonu v r.1988 místní čaroděj snědl šest osob včetně svých dvou dětí. Teď v devadesátých letech, v obleženém bosenském městě Tuzla hladoví jedli mrtvoly. V Rwandě došlo k jatečním obřadům v apokalyptickém rozsahu a genocidu korunovaly lidožroutské hody. Navíc se dočítáme o psychopatech s takovými sklony všude možně, včetně USA (Dahmer) a Ruska (Čikatilo). A nezapomenout na nejzdatnější šampiony dvacátého století a jejich dopad - nacistické a komunistické koncentráky, Stalinem navíc nadekretovaný hladomor na Ukrajině. I tohoto velikána koncem padesátých let přetrumfl kormidelník Maocetung se svým utopistickým Velkým skokem vpřed (čili hodně vzad), způsobivším patrně nejkatastrofálnější hladomor v dějinách lidstva. Odhadem 30 milionů mrtvol, kanibalismus, trh s lidským masem, situace, kdy zoufalí rodiče si vyměňovali děti, aby nemuseli jíst své vlastní. (Nevěřící nechť se seznámí s právě vyšlou knihou Hungry Ghost: Mao`s Secret Famine Autor Jasper Becker totiž získal přístup do archivů v provincii Anhui.)

-  -   -

Vědci nám předkládají různé klasifikace a motivace antropofágie. Rozlišují mezi pojídáním bližních (in-group) a cizích (out-group), osob, které postihla smrt přirozená nebo násilná a ta buď nešťastnou náhodou nebo šťastným zásahem lačného zájemce. Je-li příčinou hlad, zavinila to příroda nebo jiné neštěstí? Motivů ne vždy se vzájemně vylučujících je celá řada: hlad, trest, pomsta, pověra, tradice, rituál, magie, náboženství, důkaz mužnosti, politická ambice získat respekt, pohnutky převážně gurmánské, případně i sadistické.

Vědec E.Sagan, klonící se k diagnóze tohoto obyčeje jakožto “primitivního, orálně-sadistického impulzu,” rozlišuje kanibalismus agresivní (včetně lovu lebek), citový (affectionate - pojídání lidí těch nejbližších) a obětní (sacrificial - v němž vynikli zejména Aztékové). Řada antropologů se přiklání k materialistické interpretaci: kručící žaludek. Člověčina jako užitečný, vítaný přínos k zdravé výživě. Chutná stejně dobře či dokonce líp než maso ze zvířete a je rovněž konzumováno bez jakýchkoliv etických zábran. V jižní Nigérii pochytávali mládež, nacpali do klecí, vykrmovali banány, zabili, upekli a prodávali. V Kongu kvetly trhy jednak s rozkrájeným již masem, jednak se živým zbožím v klecích. Zájemci označili barevnou křídou, které porce si rezervují.

Uvažme mnohotvárnost lidského plemene. Hinduismus pokládá za hřích zabít hmyz, ba i nechtěně spolknout mouchu. (Není však velkým prohřeškem upálit vdovu za živa.) Kanibalismus značně kvetl v Kongu, kdežto řada afrických kmenů jako například lid Masai, Křováci (Bushmen), ba i jiným druhem krutosti proslulí Zulové se lidožroutsví štítili a s odporem se dívali na jejich provozovatele. Lidožroutství dosáhlo největší popularity na řadě pacifických ostrovů, zejména na Fidži. Málo platné, soused tam chutnal znamenitě. Lidskému tělu se říkalo PUAKA BALAVA neboli dlouhý vepř. Vyděšený kazatel z Methodist Missionary Society psal do Londýna dne 22.listopadu 1836: “Fidžané nejsou kanibalové občasní, ale ustaviční. Dávají přednost lidskému tělu před čímkoliv jiným. Vdovy zásadně škrtí a konzumují. Na jedněch hodech servírovaly dvě stovky lidských pečení. Okounějící dětičky se při přípravě bezcitně radovaly.” Evropané, obeznámení s tamějšími zvyklostmi, se tomu snažili přijít na kloub. Příčinou rozhodně nebyl nedostatek jiných bílkovin. Všude je tam blízko k mořskému břehu a k rybám.

Leckde hraje značnou roli emocionální náboj. Kolumbus hlásil, že karibští Indiáni jedli všechny zajatce. Na Nové Guineji pravidelné válečné nájezdy do okolí, přepady vesnic s vyvražďováním a pojídáním, se staly alfou a omegou života. Na Sumatře lid zvaný Battakové - za nynějších časů křesťané, muzikanti, zpěváci a zejména lenoši, jak jsem si osobně ověřil - v minulosti trestali smrtí a pozřením všemožné provinilce: nejen vrahy a lupiče, ale i zloděje, pokud kradli v noci (pozoruhodné zpřísnění) a cizoložnice (nikoliv cizoložníky, samozřejmě). Týž nestejný metr platil v severní Nigérii, kde navíc takto končili neposlušní vězňové a zbabělci. Na řadě pacifických ostrovů stejně řízně trestali dlužníky, provinivší se na pravidlech tržního hospodářství. Leckde, jako například na Šalamounových ostrovech, se tak docílí vrcholná pomsta. Zabiji-li padoucha, prohrál. Když ho i sním, bude potupen. Po strávení vykálím, co z něj zbylo. V lahodně vzdáleném království Tonga, kde jsem měl unikátní příležitost zúčastnit se zcela nevinných hodů v přítomnosti vládnoucí rodiny, se nejhorší možnou kletbou stalo přání “Uvař si svého dědečka!”

Protipólem důkladně negativní motivace je tzv. love cannibalism - unification. Splynutí s osobou, kterou by jeden nejraději láskou snědl a také to udělá. O pojídání z respektu, z úcty, už psal Herodot. Kdysi hodně dávno Tibeťané jedli své přirozenou smrtí zemřelé rodiče, se záměrem je mít v žaludku, který se tak stal jejich intimním hrobečkem. Připomeňme si výrok kanibala na Orinoku k vyhlédnuté oběti: “Přece uznej, že je lepší, když tě sežerou kamarádi, než aby tě sežrali červi.”

U Amazonky prý starci požádají, aby je rodina zabila a snědla. To na Nové Guineji a na Sumatře se ujalo velice šeredné řešení mezigeneračnch zájmů. Potomci zahnali či třeba ještě zaženou stařečky a stařenky do větví stromů a začnou jimi cloumat se skandováním “Ovoce nám dozrálo, co dozrálo, musí spadnout.” Dozrálí dědečkové a babičky ve větvích chabnou, padají mezi rozveselené potomstvo, které je utříská, upraví a pozře.

Tak končí Rousseaův nesmysl o “noble sauvage” - o šlechetném primitivu divočiny, který, ponechán-li sám sobě, se bude ctnostmi jen blyštit. Za výskyt neuróz viníme moderní civilizaci a nenapadne nás spojovat je s jeskynním životem. Na dálku nás nekousne ani jeden malariální komár, necítíme pach z nikdy nečištěných úst, neslyšíme úpění budoucího nebožtíka, jehož zabije pitomé slepé střevo. A pak se divíme, jako se divila skupina badatelů, že novoguinejští domorodci, připomínající dobu kamennou spíš než jakoukoliv jinou, drží světový rekord v množství žaludečních vředů a nervy mají nadranc. Účastním-li se pojídání souseda, polykám a zažívám s tuze nepříjemným pocitem odplaty, která mě může postihnout. Dochází k řetězové reakci, k pravděpodobnosti zásahu mstitelem, který si políčí na předchozího mstitele.

-  -   -

Lid Ovaherero v Abysinii (nynější Etiopii) vykastroval nepřátele a trofej dával k snědku svým jinochům, právě podstoupivším obřad obřízky. Melanésané obětovali bohům zločince, ale jejich tělo snědli, aby získali MANA (sílu, statečnost, talent). Bohům se též poskytuje úlitba, aby dopřáli dobré úrodě. Proto je nutno pohnojit půdu, půlku nebožtíka pohřbít a půlku sníst.

V žádném, státem sponzorovaném, náboženství nedominovalo tolik krutosti a smrti jako u Aztéků. Kněží vyrvali srdce z živoucích sličných mladíků a spalovali je na oltáři ke konejšení bohů. Vědci se solidní reputací došli k závěru, že příčinou tamějších přečetných obětí nebyl přebytek náboženského zanícení, ale nedostatek masa, s nutkáním nacpat prázdná břicha. Po popravě se těla kutálela ze schodů pyramidy a kněží též vykonávali funkci distributorů potravy.

Tuto interpretaci ostře odmítli velmi pokrokoví myslitelé, tvrdící, že kanibalismus není nic než záludný mýtus západních imperialistů, pokoušejících se o ospravedlňování kolonialismu a dalších zvěrstev evropského kontinentu, a že žádný věrohodný antropolog u údajné antropofágie nikdy nebyl.

Nelze ovšem zpovídat očité svědky aztéckých hororů, ale jsou k dispozici mnohé důkazy v době našich generací. F.J.P.Poole, profesor na kalifornské univerzitě v San Diegu, má příspěvek v Ethnography of Cannibalism (1983) o výsledku svého bádání na Nové Guineji, v západní oblasti u řeky Sepiku. Detajlně popsal lidožroutské obyčeje, rituály při přípravě krmě, s hierarchickým systémem, kdo jak bude podělen. Přednost mají válečníci a po nich všichni zbylí muži před ženami jakýchkoliv zásluh. Plno mýtů přežívá v končině Bimin-Kuskusmin, u sousedů jménem Miyanimin je pojídání lidí stejnou samozřejmostí jako pojídání vepřů, a v oblasti Mountain-Ok všechny kmeny se podílejí na antropofágii. Poole nacházel ve vesnicích nedojeděné, neuklizené, lajdácky poházené zbytky lidských těl. Nerozlišuje se mezi ostatky přátel a nepřátel, cizinců či místních lidí. Dochází k zabití ve vlastních řadách kvůli maličkostem a přemožitelé se pustí do jídla bez jakýchkoliv cirátů.

Honba za člověčinou vede k přečastým válečným šarvátkám. Po bitvě hlavu uříznout a zakopat, tělo rozkrájet a jíst syrové. Běda poraženému, lapenému za živa, jak dokumentuje zážitek z teritoria Oksapmin: Zajatce napřed krmit, v noci hlídat, po svítání mu do těla nabodat šípy a jehly z lidských kostí, jednak za účelem zahánění čarodějnického vlivu z nepřátelského tábora, jednak z přesvědčení, že čím větší a delší muka, tím líp to pak bude chutnat. Mučitelé dbají, aby nabodávaný chudák vypustil duši až teprve za soumraku. Potom se ženy pustí do práce. Tělo rozparcelovat, vyjmout a zahodit žlučový měchýř, aby neznehodnotil pochoutku. Vařit v kotli nebo péct na rožni. Pouze srdce a genitálie konzumovat za syrova jako pocta pro starší kmene, muže i ženy. Když umře náčelník, o jeho srdce se podělí ostatní představitelé obce.

V případě nenásilného úmrtí (tzv.mortuary cannibalism) se sluší ochutnat kostní dřeň jako výraz pocty a uspíšení zdárné cesty do světa duchů. Navíc tím pozemšťan získá extra sílu pro rozmnožování rodu. Ženy z příbuzenstva smí ochutnat z podbříšku zemřelého, aby se vylepšila jejich plodnost. Od vdovy, pokud je rovněž ve věku ještě mít děti, se očekává, že pozře část penisu zemřelého manžela. Nejde o oblíbený obyčej: mnohým ženám se z toho dělá špatně a případně zvracejí. Vdovec, je-li dosud potentní, ten pozře kousek vaginy.

V tomtéž etnografickém sborníku antropoložka Gillian Gillisonová popisuje kanibalismus, který byl výlučně záležitostí žen. Mužská těla pojídaly způsobem charakterizovaným jako úmyslně chaotic, orgiastic. Tak se dělo až do začátku šedesátých let, tedy dřív než se v Praze zrodil socialismus s lidskou tváří.

V této souvislosti (s kanibalismem, ne s Dubčekem) si zmínku zaslouží Carleton Gajdusek, americky vědec slovenského původu. V r.1976 obdržel Nobelovu cenu v oboru mediciny za výzkum a vyluštění smrtelné neurologické choroby kuru-kuru, též zvané laughing disease, jejíž výlučně ženské oběti se v třasu doslova uchechtají k smrti. Gajdušek našel příčinu v požívání lidského mozku a vnitřností, když ženským při lidožroutské tarchtaci nic lepšího nedali.

-  -  -

Lidožrout nezřídka zaháněl nejen hlad, ale i ukojoval sadistické choutky. Na Nové Guineji, Nové Kaledonii, Nových Hebridách, a též oni Battakové na Sumatře, si rádi ukrajovali ze zajatců za živa. Marquesané (část nynější francouzské Polynésie) obětem lámali údy a velice pomalu je připravovali o život. Nabodávali je na ostré kůly, od rozkroku až po hlasivky.

Největšími jedlíky byli náčelníci. Někteří se holedbali, že za život zkonzumovali lidí třeba tisíc. K této nezřízenosti patřila i značná škodolibost. Například pozvat známého na večeři a pak ho na místě překvapit sdělením, že bude jeděn. A uříznout mu ruku, v jeho přítomnosti ji opéct a invalidovi dát ochutnat sebe sama. V některých osadách takový zdroj potravy zastával i funkci ledničky. Strávníci si z živého chudáka ukrajovali, krvácení na krájeném šikovně zastavili a zmenšující se zásobu při životě zachovali prý celý týden.

To pak v porovnání je lov lebek téměř sympatická činnost. V domorodých chatrčích na Borneu jsem několikrát viděl dva důkazy japonské přítomnosti - tranzistorové radio a usušenou uřiznutou hlavu. Až tak do roku 1944 - 1945 patřila vojákovi císařské okupační armády, která se na ostrově chovala šeredně (například veřejné popravy stětím na návsi jen tak pro zábavu) a při závěrečném ústupu se domorodci revanžovali.

V hlavě sídlí duševno, dekapitace vylepší potenci a plodnost, přibyde i síly a radosti ze života. Naštěstí ne všude převládá přesvědčení, že zárukou prosperity, výkvětu osady musí být čerstvě uťaté hlavy. Ty dlouho čerstvé nezůstanou a proto je třeba nových úlovků a o stav mezikmenových svárů je tak postaráno. Krajové praktiky se liší: někde pižlat opatrně, aby se hlavičce neublížilo, jinde bezohledně praštit do lbi tupým nástrojem.

Některé kmeny vede přesvědčení, že existuje jen omezený počet jmen. Jakýsi numeus clausus, jako je třeba omezený počet taxikářských licencí či míst na burze v New Yorku. Když se narodí děcko, otec mu musí sehnat jméno - a to sežene zabitím osoby třetí, které je však nutno se na jméno předem zeptat. Vzájemné představování aby pak byla ošemetnost sama.

Kanibalem může být kdokoliv, i třeba vetchá babička v chýši, tak tak že z rožně uzvedne nabídnuté ucho. Ale k lovu lidské pečeně je zapotřebí mrštnosti. Pokud člověk nejde po vetchých babičkách, je to akce nebezpečná, neboť vyhlédnutá oběť může být rovněž lovec s ostrým bambusovým nožem. Takový lov je důkazem odvahy a přinést domů uříznutou hlavu znamená složit zkoušku zralosti. Podobné maturity skládají mládenci v Africe přepráním lva. Leckde teprve takto projevená odvaha kvalifikuje ke vstupu do manželského stavu. S nešikou, který něco takového nesvede, si slušná holka nezadá.

Na Filipínách lovem lebek proslul kmen Igorotů. Ve velkém si tak počínal až do poloviny tohoto století. Nyní se věnuje mírumilovné tkalcovské činnosti. Koupil jsem si u nich kravatu, hezky zelenou, ale nepovedených rozměrů, mám potíže pořádně ji uvázat.

Nemusíme chodit tak daleko. Naši slovanští bratranci v Montenegru přestali s uřezáváním hlav někdy kolem roku 1912 a pak se už spokojili jen s uříznutým nosem spolu s knírem a horním pyskem. Za druhé světové války na severoafrické frontě vojáci britského Commonwealthu zbavovali Rommelovi vojáky uší. Ghurkové pod britským komandem uřezávali nepřátelům hlavy - například při nočním přepadu odloučené německé jednotky všechny dekapitovat, až na jednoho, aby zbyl svědek přinést hrůznou zprávu. Psychological warfare.

-  -  -

De gustibus non est disputandum. Náčelník Pomare obral šest hlav na posezení. Dobře mínící humanističtí reformátoři nabídkami hovězího ne vždy úspěšně prosazovali odvykovou kůru. Náčelník Touai přijel v roce 1818 do Londýna, brzo se hovězího přejedl a začalo se mu stýskat. Na hostinách děsil šlechtické spolustolovníky vyprávěním, že lidské maso je jako vepřové, jenže lepší a nejlepší jsou ženy a děti. Běloši ale moc nechutnají. Tento povzbudivý názor hostujícího kanibala převládal v celé pacifické oblasti. Ne že by se domorodci upejpali, ale nepochutnali si. Běloch prý příliš solí a podle toho také chutná. Nejvyhledávanější delikatesou údajně byl Číňan, rýží živený (na rozdíl od svého krajana ze severu země, kde převládají obiloviny).

Strava se připravovala různě. Syrové, vařené, dušené, uzené. Péct v jednom kuse nebo rozkrájet k vaření v kotli na způsob guláše (stew). Nebo kousky, zabalené do kůry a listí, grilovat. Nebo vykopat díru, do ní položit rozžhavené kameny, na ně pak přijde maso, pokrýt listím, přes noc péct, příští den hodovat. Tento způsob přípravy - ne však s člověčinou - jsem zažil a moc si nepochutnal. Není nad tradiční českou troubu. V díře v zemi nic pořádně nepropečete - povrch se připálí a dál pak koušete do syrového.

Kulinární preference se lišily od regionu k regionu, od ostrova k ostrovu. V Nigérii rádi do oběti za živa napumpovali palmový olej k dosažení větší šťavnatosti. Lid Herero (dnešní Namibie) si hodně potrpěl na genitálie. Rovněž v Indonésii penis plus paty opékané nad horkým popelem se považovaly za velkou delikatesu. Paže platily za značnou pochoutku na Nové Kaledonii, kdežto Maorové na Novém Zélandu měli nejraději oči. Fidžané, tito nejproslulejší gurmáni, zásadně dávali přednost ženskému masu před mužským. Vyhledávaná byla srdce, játra, paže od lokte k ramenu a též stehna. Za zdaleka nejznamenitější pochoutku pokládali ňadra mladých děvčat.

- -  -

Kanibalismus dosud nevymřel ve vzdálenějších oblastech Nové Guineje, sem tam se ještě udržuje ve východní a střední Africe, v džungli mezi Argentinou a Paraguayí, a v brazilském vnitrozemí - Amazonka, Matto Grosso.

Dva mí čeští přátelé se s kanibaly blízce byť ne intimně stýkali. Poúnorový uprchlík Václav Chadim se živil jako pilot na Nové Guineji, proplétal se tam mezi vysokými kopci, vozil úředníky, misionáře a občas i lidožrouta k soudnímu řízení. Zdena Ryšavá z téže uprchlické generace, vedla hotel a restauraci v místě Angoram na novoguinejské řece Sepiku, kde o lidožroutství nebyla velká nouze. Domorodá hádka v hospodě nevedla k českému způsobu fackování či třísknutí půllitrem přes hlavu, ale k vzájemnému kousnutí, třeba do ruky, rozžvýkat a spolknout i s kusem rukávu. Za zabití a snědění hrozil trest tří až šest měsíců vězení. Krajanka Zdena se kamarádila s kanibalem - náčelníkem jménem Janus. Pozval ji do vesnice, kde jeho lid před ní utíkal, ze strachu, že přišla čarodějnice. Však bílá kůže je něco nadpřirozeného, jako nějaký duch. Janus uspořádal hostinu, aniž by ale servíroval člověčinu. “Asi ne, určitě ne. To on by se byl žinýroval,” tvrdila mi zkušená kuchařka. (Z několikahodinového, magnetofonem zaznamenávaného povídání na ostrově Rarotonga. Hodně podrobností je v mé knížce Naši mezi protinožci, letos ji vydá nakladatelství Faun.)

Není melanéským zvykem používat lžíce, vidličky a nože. Vše se jí rukama - až na jednu výjimku. Fidžané při konzumpci souseda drželi v ruce vidličku jakoby snad z respektu k zesnulému, pocitu hříšného počínání či gesta naprosto neúčinné pozdní lítosti. Vidličky to jsou dřevěné, čtyřhranné, čtyřzubé. Několik jsem jich přivezl domů a v jídelně přibil na zeď.

OTA ULČ -  KÁDROVÝ  PROFIL

Narodil se v Plzni v dávném roce 1930 do národnostně smíšené rodiny: otec Čech, matka Němka. Vzdor maloburžoaznímu původu a zájmu o studia literatury byl přidělen na právnickou fakultu KU, kde se mu v nejhanebnějších stalinských letech podařilo proplout až k promoci. Následovala umístěnka k okresnímu soudu a krátce poté umístěnka k černým baronům, v jejichž zajímavé společnosti si v hodnosti vojína odsloužil víc než dva roky. Podivně bez kádrového šrámu a bez partajní legitimace byl jmenován okresním soudcem ve Stříbře ve věcech civilních. Odtud se mu podařilo ilegálně upláchnout do náruče imperialistů. V roce 1959 dorazil do Západního Berlína, kde jeho prvním azylovým útulkem se stal domov pro padlé protestantské dívky. Po roce pobytu ve špionážním hnízdě ve Frankfurtu emigroval do USA. Vzhledem k bezcennosti pražského doktorátu se v  New Yorku znovu pustil do studií a sice do politologie na Kolumbijské univerzitě. Na živobytí si vydělával psaním pro Svobodnou Evropu a číšničením u pana Vašaty. Na tomtéž Manhattanu se o Silvestru seznámil s osobou, o níž se již jako nezcela střízlivý domníval, že je to Slovenka z druhé generace. Byla to čínsko-švýcarská šlechtična, pracující u OSN. Po delším úsilí se mu ji podařilo zalasovat do harmonicky prosperujícího manželství. Po dosažení druhého doktorátu započal s kariérou, těšící se popularitě mezi emigranty s pramalou chutí pustit se do kapitalistické reality s jejími mnohými nejistotami: dostat se totiž na univerzitu, stát se kantorem, mít plno volného času a existenční definitivu. Tu získal na univerzitě v Binghamtonu, na půl cesty mezi New York City a Niagarou, a je tam dodnes. Zkušenost s předchozím životem v totalitní kleci začal kompenzovat pravidelným pobíháním po zeměkouli, až sjezdil většinu států světa. Tam se i všelijak angažoval - například se stal poradcem premiéra na Rarotonze, Cookových ostrovech v Jižním Pacifiku. Ve své profesi se musel prosazovat jako anglicky píšící vědátor a posléze začal psát i ve své mateřštině. V toronském nakladatelství Sixty-eight Publishers se stal po Josefu Škvoreckém tím nejvíc publikovaným autorem - od prvotiny Malá doznání okresního soudce přes Antinostalgicum k řadě politických travelogů Náš člověk v Indii a na Cejlonu, Bez Čedoku po Pacifiku, Bez Čedoku po Jižní Africe až pak k románům Špatně časovaný běženec a Šťastně navrácený běženec. Hodně psal pro exulantské zdroje, objevil se v každém výtisku dvouměsíčníku Západ (1979-1993) a dosud pravidelně přispívá do Amerických listů, kanadského Nového domova a švýcarského Zpravodaje. Zásluhou sametu byl rehabilitován, začal jezdit do rodné země a publikovat v řadě novin a časopisů. Některé knihy z exilu se dočkaly pražského vydání, z nových vyšel Nástin přednášek mezinárodního práva, Příručka pro zájemce o americký svět, Bez Čedoku po Číně a okolí a teď v roce 1998 knižka Naši mezi protinožci. V Praze se  též chýlí k porodu Vandrování po Asii a Oceánii: slasti a strasti a románu Běženec v sametu, závěru trilogie. Ona příručka o Americe přiměla Martina Dejdara přijít s nápadem natočit televizní seriál. Snad se projekt uskuteční. Ulč už konečně uvažuje o penzi, část roku pobývat na své původní adrese, v zimě se ohřívat na Floridě, s pravidelnými záskoky do Čech sledovat tamější zajímavá dění.

SLOVA JAKO NEDOKONALÝ NÁSTROJ KOMUNIKACE

I při nejlepší vůli dochází k nedorozuměním. Za totality jsem v USA chrlil dopisy do rodné země, kde se jim příjemci věnovali s daleko větší pozorností než jejich pisatel - hledali podtóny, kryptická sdělení, jež tam nebyla.

To byla nedorozumění v tomtéž jazyce za značně netotožného politického klimatu. Překážek ovšem přibývá v multilingválních podmínkách. Lidstvo údajně mluví 6.701 jazyky (tak tvrdí časopis Time, 13.dubna 1998), aniž bychom též počítali přemnohé, i podstatně se lišící dialekty. Tedy značný Babel.

Ale i politici, vládnoucí jazykem svých případných odpůrců, občas špatně interpretují jejich záměry a zapletou se do konfliktu, který si nikdo nepřál. Však to byl případ první světové války - milióny mrtvol, zánik čtyř říší, konec éry.

Čtvrt století později se blížil výpuk jiné éry, atomového věku, a možná že k němu došlo rovněž nedorozuměním. Tak tvrdí John J.Marchi, senátor státu New Yorku (v New York Times, 21.srpna 1989), s odkazem na Stewarda Chase a jeho publikaci Power of Words (Moc slov). Chase v ní informuje, že na ultimatum z konference v Postupimi v létě 1945 složit zbraně, Japonci odpověděli slovem mokusatsu - ve smyslu “prozatím bez komentáře, my to uvážíme.” Z překladu ale vyšlo zcela negativní odmítnutí, něco jako “vlezte nám na záda, jděte někam.” A výsledek dobře známe: rozkaz americkému letectvu, vzlet z ostrova Tinianu, odlet s bombou nad Hirošimu.

Svět tíhne ke společnému dorozumívacímu nástroji. Křesťanský středověk měl latinu, v 18.století ji dost vytlačila franština. Její převaha jako jazyka mezinárodní diplomacie začala ztrácet na síle po první světové válce a proces se ještě uspíšil po druhém světovém utkání. Angličtina teď dominuje v moderní technice, v komunikacích. Je obligatorní řečí v mezinárodní letecké dopravě a nedostatečné znalosti například korejských a ruských posádek už zapříčinily nejedno značné neštěstí.

Francie reaguje na ztrátu svého primátu značně nelibě. Odmítá se zůčastnit konferencí, na nichž by franština nebyla jednou z oficiálních řečí. Bývalý prezident Francois Mitterrand hrozil vyhazovem každému z vládních úředníků, který by pronesl projev v jiné řečí, než v nejsladší, nejdokonalejší mateřtině. Při volbě generálního tajemníka OSN, Francie oznámila své rozhodnutí automaticky vetovat i sebelepšího, leč franštiny neznalého kandidáta.

Schopnost vládnout mnoha jazyky není vždy zárukou žádoucího porozumění. Leckterý výraz ztrácí i sebelepším překladem své přesné mínění, pozbývá či naopak nabývá všelijakých nuancí. Například adjektivum aggressive v angličtině míní vlastnost rozhodného, rezolutního počínání : třeba agresivně si počínající podomní obchodník, jehož se lze jen těžko zbavit. V ruštině nám z toho ale vyplyne strana připravená spáchat agresi.

Výrazová nepřesnost vůbec nemusí být důkazem lajdácké práce, ale naopak velmi bedlivé kalkulace, sématického kompromisu. Poněvadž smlouvy mají stejnou váhu v kterékoliv z oficiálních řečí, lze tak dosáhnout dohody jinak nedosažitelné. Příkladem nám poslouží Rezoluce č.242, významný produkt OSN, o izraelském vyklizení (odsunu, opuštění) okupovaného palestinského území. V anglické verzi ono “území” je uvedeno bez určitého členu, což umožňuje eventualitu případné změny hranice. Ve francouzské verzi, “území” předchází určitý člen, čímž nutno rozumět hranici beze změny, tak jak ji stanovila dohoda o příměří z r.1949. Izrael se odvolává na anglickou a Arabové na francouzskou verzi. Jiný příklad: Šanghajské komuniké II z r.1982, když se Američané s Číňany dohodli na podmínkách spolupráce a porozumění též v otázce budoucnosti Taiwanu - porozumění každý po svém. S.I.Hayakawa, senátor z Kalifornie a proslulý sémantik, tento výsledek pochválil jako “krásně obojaký” (beautifully ambiguous).

Technické termíny představují zvlášt zapeklitý problém. V Ženevě na konferenci o odzbrojení se velmoci potýkaly s potíží přesně přeložit novinku MIRV - Multiple Independently Targetable Re-Entry Vehicle. Předem vzdávám pokus o překlad do češtiny. Odborníci shledali ono Re-Entry Vehicle jako nepřeložitelné do ruštiny a smířili se se všeobecným “hlavní část” (golovnaja čast). Tak či onak, Číňané protestovali, že je to nesrozumitelné, že se z toho údajně točí hlava.

Překladatel (translator) se potýká se slovem psaným, tlumočník (interpreter) se slovem mluveným. V OSN v r.1946 vznikl třicetičlenný team tlumočníků. Velel jim Angličan Ted Fagan, který se vyznamenal, že sám byl schopen absolvovat čtyři a půl hodiny trvající řeč Fidéla Castra na Valném shromáždění OSN - výkon porovnatelný s odzpíváním role Wagnerova Tristana.

V r.1984 se přešlo od consecutive (následného) překládání k simultaneous (současnému), kde tlumočník překrývá řečníkův hlas. Tlumočnická obec se rozrostla do nynějšího počtu 200. Každý její člen musí ovládat aspoň tři jazyky (rodný a dva osvojené). Při práci s angličtinou, franštinou, španělštinou a ruštinou se střídají dva partneři; přibyde k nim třetí v případě čínských či arabských projevů. Oficiálních jazyků na tomto fóru je tedy šest. Občas se stane, že delegát pomine pravidla a rozpráví v mateřštině, jíž nikdo z přítomných nerozumí. Tak si sáhodlouze počínal například reprezentant z Mongolska a z ostrovů Samoa.

Tlumočník je občas nucen improvizovat, snaží se vyjádřit nuance a odvrátit nejen nedorozumění, ale i nebezpečí příliš důkladného porozumění. Za Gorbačovovy návštěvy ve Washingtonu, jeho host Ronald Reagan víc než jednou opakoval v ruštině leninská slova o důvěřování a prověřování. Když Gorbačov zareagoval slovy ve smyslu “už zase kecáte,” tlumočník to uhladil slovesem “opakujete.” O jednu z proslulých slovních potyček v Radě bezpečnosti se zasloužili sovětský delegát Malik a Američan (a nyní vlivný senátor) Moynihan. Malikovo varování vyšlo v překladu jako “Dejte si pozor!” (take care) s dost zlověstným podtónem. Moynihan se ohradil, Malik vysvětlil, že správně mělo být take heed ve smyslu “vezměte v úvahu, račte uvážit.”

Ve vášnivé slovní přestřelce ledacos může v překladu uniknout, z důležitého “ale” se může stát ještě důležitější “ano” nebo “ne.” I když se tlumočníci nedopustí nepřesností, bývají z nich ex post facto obviňováni řečníky, kteří si po produkci projev přehrají a dodatečně ho míní vyspravovat obviněním, že byli misunderstood, misinterpreted.

Někdy je taková kritika tuze na místě. Americké ministerstvo zahraničních věcí má své odborníky, tlumočníky ne vždy anglosaského původu. Jejich team na summit Washington - Moskva vedl Dimitry Zarechnak, narozený v někdejší ČSR v rodině ruských uprchlíků. Po ruce mu byl Cyril Muromcew, také Američan. Nepochybný Anglosas Steven Seymour doprovázel v r.1977 tehdejšího prezidenta Jimmy Cartera na oficiální návštěvě Polska. Když po přistání Carter prohlásil, jak je rád, že přijel, v Seymourově překladu z toho vzešlo oznámení, že Ameriku opustil, zavrhl (abandoned). Carterovo prohlášení, jak je potěšen, že může obejmout, vzít do náruče polský lid - něco v tom smyslu -, Seymour s tím naložil tak, že ve zpětném převodu do angličtiny máme prezidentovo potěšení to be grasping your private parts - chytnout, vzít vás za vaše genitálie. Něco takového o generaci později za Billa Clintona by dávalo smysl, ale rozhodně ne v době onoho ctnostného baptisty.

Tlumočníci toho hodně najezdí, kufr musí být vždy připraven. Diskrétně sedí v pozadí blízko ucha státníků. Jsou v cestě číšníkům, kteří je nenávidí, stejně jako fotografové, mířící kamery na rokující veličiny. Tlumočníci nenávidí obtížně přeložitelné citáty, často z bible či koránu, zcela nepřeložitelné slovní hříčky a vtipkování. Ve Washingtionu vicepresident Al Gore předsedal slavnostnímu obědu na počet Borise Jelcina. Gore, nikoliv znám jako obratný šprýmař - spíš je typ zvaný wooden Indian (dřevěný Indián) - se pustil do vyprávění obšírného vtipu, s dopadem do mrtvého ticha. Ministr národní obrany se naklonil ke svému ruskému protějšku s vysvětlením “To byl vtip.” Mrtvé ticho pokračovalo.

Tlumočníci mají nejraději pohřby. Tam bývá klid, harmonie a nehrozí nebezpečí slovních potyček. Řeči předvidatelného obsahu plynou pomalým tempem.

PŘÍPADNÁ  PŘÍLEŽITOST  VÝNOSNÉ  BRIGÁDY

Z českého tisku se dozvídám o roustoucím počtu mladých lékařů, kteří nemohou najít zaměstnání ve svém oboru. Po letech perného studia a odříkání aby se potýkali s dilematem: čekat na správnou příležitost nebo to vzdát a jít dělat něco jiného? Doporučuji třetí alternativu, totiž pracovat ve svém oboru, ale jinde. Někteří z postižených by třeba přivítali příležitost odjet na brigádu do Jižní Afriky (RSA - Republic of South Africa). Nabýt zkušenost v úplně jiném prostředí za úplně jiný druh platu - až 60 tisíc dolarů ročně čili téměř dva miliony korun.

Vysvětlení: země trpí nedostatkem lékařů a hledá řešení náborem v zahraničí. Po pádu apartheidu, prohlášeného v OSN za mezinárodní zločin, došlo a stále odchází k odchodu bělochů ze země, za jejich celkem realistického předpokladu, že osvobozenou společnost postihne předpokládaný ekonomický a politický úpadek - zločinnost, korupce a diktatura, charakterizující africký kontinent. (Několik málo výjimek se vyskytuje. Objevil jsem jednu a tou je pouštní Botswana.) Mezi odcházejícími jsou i lékaři, odhadem polovina počtu, který každoročně produkují lékařské fakulty. Proto se prezident Nelson Mandela obrátil na svého přítele Fidéla Castra, aby vypomohl. Proto teď z Kuby přijíždějí na brigádu španělsky mluvící zdravotníci.

Španělština jim tam bude stejně málo k užitku jako by byla čeština a proto doporučuji případným zájemcům kontaktovat jihoafrické diplomatické zastupitelství a tam si promluvit s Information Officer. Říct mu, že o záležitosti podrobně psaly The New York Times a že tady by rovněž byl zájem.

Eventuálního dobrovolníka chci informovat a asi i zklamat, že RSA není zemí zelené džungle, ale spíš hnědý suchopár. Brigádnická umístěnka by rovněž nebyla na přední kliniku v metropoli, ale někam do terénu, dost z ruky. Tak si právě stěžovali oni Kubánci, že místo do Johannesburgu se ocitli v Natalu, vzdálené provincii, kde z asfaltky dalších 20 kilometrů po prašné cestě do buše pak měli pečovat o zdraví půl tuctu vesnic příslušníků kmene Zulu.

Měli být rádi. Život právě v Johannesburgu už není žádný med. Městská centra jsou teď ve stavu obležení. Pětihvězdičkový hotel Carlton zkomírá, před dvěma roky už jen jeho jedna pětina ještě byla v provozu, turismus hyne, poněvadž turisté si tam netroufají. Emigraci bělošského obyvatelstva nemotivuje tolik ztráta privilegií za apartheidu jako zločinnost, která se dostavila po osvobození. V RSA se teď vraždí osmkrát víc než v USA, země tradičně hodně zabijácké. Osoba za volantem raději neriskuje zastavit na červenou, neboť by se vystavila nebezpečí, že lupič z ulice přiběhne a ublíží. Život nejen v luxusních vilách charakterizuje oprávněná úzkost.

Proto raději ven do terénu, kde však zločinnost začíná hodně doléhat na farmáře. V první polovině r.1998 bylo zaznamenáno 371 přepadů a smrt 75 osob. Zhoršující se situace přiměla prezidenta Mandelu obnovit systém domobrany (Rural Safety Plan) z doby apartheidu, opravňující ozbrojené a ohrožené farmáře si to s útočníky vypořádat sami.

Nic takového by českému lékaři nehrozilo. Bude mít plné ruce práce, potýkat se s neduhy, které by ve vlasti nikdy neviděl a jen se o nich dočetl v moudrých knihách. Epidemie A.I.D.S. už zasáhla i tento kout kontinentu. V letech 1990 - 1995 počet případů infekce vzrostl o 1.123 procent. Odborníci odhadují, že RSA za něco málo roků už dožene své sousedy, Zimbabwe a Botswanu, kde je již nakažena čtvrtina všeho dospělého obyavtelstva.

Jak s pacienty komunikovat? V zapadlých rurálních oblastech znalost úředních jazyků země (t.j. angličtina a afrikaans) je stejně málo k užitku jako španělština kubánských či čeština českých brigádníků. Domorodci umí jen domorodě, ať už tedy řeč Šona, Tswana, Sotho, Ndebele či Zulu. Pozdrav k jakémukoliv použití, tedy jak Dobrý den, Ahoj, Maucta, Rukulíbám, Čest práci se v zulštině řekne Jambona.

SEXUÁLNÍ  MACCARTHYISMUS

V pondělí 21.září, Valné shromáždění OSN zahájilo své už tradiční zasedání. K delegátům a potentátům promluvil prezident Clinton a dostalo se mu nevídaných ovací. Americký národ ale tuto slávu nesledoval, neboť seděl u televizoru, soustředěn na čtyřhodinový přenos Clintonovy svědecké výpovědi ze 17.srpna před velkou porotou. Právní výbor Kongresu dal souhlas ke zveřejnění, spolu se spoustou materiálů (2,800 stran), včetně tzv.phone sex, erotického dialogu prezidenta se stážistkou Monikou Lewinskou v červenci 1996, době jeho pobytu v Praze.

Nemyslím, že jsme se někdy tak dlouho dívali na obrazovku, na tutéž tvář, a rozhodně jsme dřív neslyšeli svědectví o takových intimitách, ze zvukového záznamu dřív vymazávaných, v tisku jen vytečkovávaných. Během 240 minut trvajícího maratónu se občas v dolním koutě obrazovky objevil portrét našeho prostopášníka, který jako hlava zbylé supervelmoci promlouval v New Yorku o metle mezinárodního terorismu.

Což se ti Američané úplně zbláznili, což ten zvláštní vyšetřovatel Kenneth Starr se úplně utrhl z řetězu? Nikoliv, on nemíní řádit v roli novodobého Savonaroly, ale snaží se dopátrat skutečného stavu věcí, jímž není mimomanželská aférka, ale trestní čin křivého svědectví (perjury) a bránění průchodu spravedlnosti (obstruction of justice). Horší než ten který hřích je snaha ho zatajovat, na to máme precedent v Nixonovi a jeho nucené rezignaci z úřadu.

Clinton, obviněn ze sexuálního harašení v občanskoprávní při Pauly Jonesové, pod přísahou popřel existenci sexuální pletky se stážistkou Lewinskou, a když se pak objevily magnetofonové záznamy a oděv se stopou semena, pustil se do svých proslulých verbálních piruet. Snažil se dokázat dokazatelné - že při orálním milování nedošlo z jeho strany k sexuálnímu styku, že on byl pouze pasivním příjemcem pozornosti Lewinské. Jen ona se údajně dopustila. Právě proto se tým Starrových vyšetřovatelů pouštěl do pátrání po dalších a dalších podrobnostech, nechutnostech, aby znicotnil Clintonovy legalistické racionalizace. Přitom došlo k prezidentově veřejné potupě, mnohonásobně značnější než váha jeho trapného poklesku. “Hanba a smutek,” taková je vesměs reakce v národě, jehož ženská polovina projevuje víc tolerance a pochopení.

Původní šok už dost pominul, vstřebal se, kibicování o orální lásce přestalo být tabu. Nicméně, co je moc, to je příliš, došlo se do stavu přílišné saturace. Veřejnost, znechucena přívalem zvěstí, se nevraživě obrací k jejich poslům - sdělovacím prostředkům, údajně skandalizujícím, zbytečně ty trapnosti rozpatlávajícím. Znovu se začíná připomínat, že media jsou nepominutelným služebníkem mezinárodního terorismu, této ultimální, nejradikálnější formy public relations. Bez jejich ochotné spolupráce vytrubovat do světa výkony teroristů, by jejich krvavé dílo přece ztratilo smysl.

Jak akurátní jsou informace, které se na nás řítí tiskem či elektronickou cestou?  Před odvysíláním zmíněného svědectví jsme byli varováni, že uvidíme jiného Clintona - agresivního, neschopného kontrolovat svůj explozivní temperament.  Vůbec tak se ale nestalo, celou tu dobu prokurátorského trápení se dovedl ovládat. Ale i po odvysílání nám sdělovací prostředky poskytly dost opačné hodnocení. Je to snad nevyhnutelný trend budoucnosti? Lance Morrow, vynikající muž pera, v eseji “Potíže s přítomným časem” (Time, 30:března 1998) vysvětluje Clintona jako genia přítomného času, prvního prezidenta poststrukturalismu. Podle principů francouzského teoretika Jacquese Derridy, realita je pouze “text”, vhodný pro nekonečné interpretace a lingvistické manipulace. Pravda je ve vjemu aktérů. Však proto Clinton ve své výpovědi tvrdil, že obě verze skutečnosti, jak on ji poskytl a jak ji prezentovala orální aktivistka Lewinská, mohou být obě správné, i když se vlastně dost vylučují.

Důkladný rozmach Internetu dodává další dimenzi s nejspíš nekontrovatelným dopadem. Poskytuje příležitost k mnohonásobným vstupům, k podílnictví na nepravostech. Právě v těchto dnech on-linemagazín Salon dal do oběhu zprávu, že Henry Hyde, stříbrovlasý a všeobecné vážený kongresman - a předseda právního výboru, který dal souhlas ke zveřejnění Clintonovy výpovědi - si před třiceti lety mimomanželsky zahřešil. Hyde ovšem v této věci nikde křivě nepřísahal, novinářům se přiznal k “mladistvému pochybení” (tehdy už měl 40 roků) a zdůraznil, že takový nátlak či spíš vydírání ho neodradí od výkonu funkce, jíž byl pověřen.

V této souvislosti se začalo mluvit o sexuálním maccarthyismu, bezohledném počínání rozdrtit nepohodlnou osobu s odkazem na její údajné počínání kdysi v minulosti. Obě politické strany, jak Demokraté tak Republikáni, se od této taktiky oficiálně distancují a navíc oznámily, že neposkytnou finanční podporu těm ze svých kandidátů, kteří se sníží k negativní kampani a očerňování oponentů.

Nicméně toto očerňování se nadále pěstuje, vidím to denně na televizi v souvislosti s bitkou o senátní křeslo D`Amata, které mu chce uzmout konkurent Schumer. Začátkem listopadu budou volby. Třetina senátorů a všichni členové sněmovny (435) se budou ucházet o přízeň voličů. V nejnovějším průzkumu veřejného mínění (Time, 28.září) se zjistilo, že mírná většina respondentů (53%) hodnotí Clintonův charakter, jeho mravní kvality, být na úrovni průměrného člena Kongresu.

Kandidáti za Demokratickou stranu, kteří v předchozích volbách usilovali o prezidentovu pomocnou ruku, se teď od něho houfně distancují. Převládá obava, že skandál s Lewinskou by mohl potřísnit i je. V Bostonu, Thomas M. Finnegan, předseda sněmovny státu Massachusetts, toho nejliberálnějšího v Unii, prohlásil, že v porovnání s Clintonem, Nixon vypadá jako morální gigant.

Už delší dobu nelze nacházet v politické kariéře příliš magnetismu. Rozhodně to není cesta k (legálnímu) obohacení. V privátní sektoru si lze vydělat mnohonásobně víc. Teď zásluhou sexuálního maccarthyismu, rostoucích praktik detajlně, bezohledně se štourat v minulosti kteréhokoliv kandidáta, přitažlivost politické dráhy ještě víc utrpí. Už teď máme zprávy o předpokládaném dopadu: George Bush mladší, syn bývalého prezidenta a nynější velmi populární guvernér Texasu, s nímž se počítalo jako s kandidátem Republikánské strany na prezidentství v roce 2000, již oznámil svůj nezájem o takovou poctu. Za mlada to byl značný divoch - ženy, víno, radovánky - čili dejte mi pokoj, vlezte mi na záda či někam.

Roste váha tzv.Broderova zákona. David Broder, vážený veterán žurnalista deníku Washington Post, formuloval zákon, jehož podstatou je toto: Kdo projeví zájem stát se prezidentem této země, tím projevuje a dokazuje svůj povážlivý mentální defekt, který od za kandidatury automaticky diskvalifikuje.

HÁDANICE  O  HODNOVĚRNOST

S takovými záležitostmi má český národ důkladnou zkušenost. Vždyť otázka autentičnosti Rukopisů královodvorského a zelenohorského svářila naše předky s intenzitou dopadu Dreyfussovy aféry v ne vždy sladké Francii. V tomto století docházelo za studené války k řadě přestřelek přes onu barikádu třídně rozděleného světa. Moskva spotřebovala hodně munice k trefám do pravdivosti dokladů a vlastního pozorování, které na Západ dodal Oleg Penkovský, plukovník sovětské vojenské špionážní služby GRU, a nakladatel Doubleday je v r.1965 vydal pod titulem The Penkovskiy Paper. Autor - upřímný ruský patriot a antikomunista - se svými informacemi tuze zasloužil o vyřešení kubánské krize v říjnu 1962 ve prospěch Západu. Dovezené rakety Sověti zas odvezli a na potupu Chruščov doplatil následným odstraněním z úřadu. Na jaře 1963 byl Penkovský v Moskvě odsouzen k smrti a oficiálně popraven zastřelením. (Viktor Suvorov, bývalý sovětský důstojník, který se podílel na internacionální bratrské pomoci ČSSR v srpnu 1968, v knize Inside Aquarium (Macmillan, 1986) tuto popravu popisuje jinak: Penkovského za živa pomalu vsunuli do pece krematoria a hrůzná procedura byla filmována k odstrašení případných následovníků - není nad názornou agitaci.)

Ještě víc protestního povyku způsobila publikace Chruščovových memoárů Khrushchev Remembers (Little, Brown, 1970), necelý rok před jeho smrtí v r.1971. Projekt započal v r.1967. Nikita Sergějevič se svěřoval magnetofonu a pásky putovaly bezpečnou cestou do zahraničí. Zkouška voice printing test potvrdila autentičnost Chruščovova hlasu s přesností verifikace otisků prstů. Sdílný penzista na dotazy úřadů a novinářů prohlásil, že nikomu nedal materiály k publikaci, aniž ale popřel jejich existenci. Překlad z ruštiny a ediční práce měl na starost Strobe Talbott, někdejší spolužák Billa Clintona v Oxfordu a nynější významný činitel na ministerstvu zahraničních věcí.

Hromobití už dávno ustalo, záležitost předloňských sněhů ani v případě literárních výtvorů Stalinovy dcery Světlany nikoho nevzrušuje. To ale vůbec není osud pamětí skladatele Šostakoviče: Testimony: The Memoirs of Dmitri Shostakovich (Harper and Row, 1979). Kniha už vyšla v tuctu jazyků, ale nikolív (aspoň donedávna) rusky a v Rusku.

Šostakoviče pamatujeme jako příkladného sovětského patriota - klenot Stalinova samoděržaví, světu na ukázku. Přitom to doma neměl nejlehčí. V třicátých letech gruzínský génius všech věd a umění zatratil jeho operu Lady Macbeth jako vulgární a primitivní, a v nám památném roce 1948 znovu vyrazil k razantnímu útoku proti skladatelově stylu. Šostakovičův podpis však nechyběl na moskevských mírových výzvách, v tažení proti imperialistickým válečným paličům. I poté, co generalisimus konečně vypustil svou černou duši, Šostakovič s podpisy disciplinovaně pokračoval, například při denunciaci Sacharova.

Tím spíš pak tato kniha překvapila jako veleledová sprcha. Je to svědectví člověka, nenávidějícího systém, který ho glorifikoval a zároveň tupil rolí poslušného slouhy. Nenáviděl své členství v rodné straně, jíž pohrdal. Většinu svých symfonií přirovnal k náhrobním kamenům. Poskytl příklady o zradě a zbabělosti, o vážených umělcích, kteří ze strachu ze Stalina si doslova nadělali do kalhot. Toto svědectví o podmínkách života a kultury v totalitě sepsal, na papír údajně co nejvěrněji zaznamenal sovětský muzikolog Solomon Volkov a kapitolu za kapitolou po Mistrově smrti v roce 1979 vypašoval ze země.

V Sovětském svazu žijící Šostakovičova rodina a přátelé se ovšem od memoárů distancovali, popřeli jejich věrohodnost a Volkova, nyní bytem v New Yorku, znicotnili tvrzením, že skladatele znal jen velmi povrchně. K ještě větší kanonádě ale došlo na Západě zásluhou intelektuálů, jimž jakákoliv přílišná kritika Sovětského svazu byla proti srsti a šmahem ji odsuzovali jako antikomunistickou hysterii, mccarthyismus, hrozbu světovému míru. Proto tyto Paměti byly - musely být -  hanebný padělek. Otázka kumštýřská přerostla ve fundamentálně politickou kauzu. Přední americký muzikolog Richard Tarushkin, odborník na ruskou hudbu, knihu označil jako největší skandální podvod, jehož kdy byl svědkem. Ještě vehementněji se vyjádřila odbornice Laurel L.Fayová.

Sepisovatel memoárů Volkov ubližoval své věrohodnosti neochotou či doopravdy neschopností předložit k inspekci sporný rukopis či jakýkoliv doprovodný materiál. Tvrdil, že rukopis prodal soukromému sběrateli, jemuž zaručil anonymitu, a své poznámky z bezpečnostních důvodů vždy včas zničil.

Teď po částečném pootevření sovětských archivů se kontroverze dostala do druhého kola, zejména zásluhou knihy Shostakovich Reconsidered (“znovu uvážený”). Autoři Allan B.Ho, americký muzikolog, a Dmitri Feofanov, ruský emigrant, právník a pianista, hodnotí memoáry jako jednu z nejdůležitějších knih v dějinách hudby. Šostakovičovu upřímnou nelásku k sovětskému zřízení potvrzují i jeho dopisy a další podrobnosti v knize Shostakovich: A Life Remembered (Princeton University Press, 1994) autorky Elizabeth Wilsonové.

Vědátoři se utkali na loňském zasedání American Musicological Society a na letošním kongresu v Bostonu bude klání zřejmě pokračovat. Jak to vlastně mělo být s jeho Leningradskou symfonií? Mělo to být drama vyjadřující utrpení obyvatel obležené metropole nebo spíš o několik let dřívější a o hodně milionů obětí dražší výsledek stalinského hororu třicátých let? Hádanicím nebude hned tak konec.

PŘEDĚLÁVKY  KULTURNÍHO  DĚDICTVÍ

Sice se tvrdí, že imitace je nejvyšší formou lichotky, ale co když to nebude poctivý čin tvůrčího vzletu, ale jen padoušský parazitismus? Přehrabování v předešlých výtvorech má mnohé podoby. Z opačného břehu velké louže se dozvídáme o modernizaci Rusalky. Vida, takové novum tady dosud nemáme, i když se o kulturní dědictví pečuje všelijak. Někdy dokonce se značným talentem, jak třeba dosvědčuje Shakespearovým Zkrocením zlé ženy inspirovaný muzikál Kiss Me Kate. Neznám nikoho, komu by se nebyl líbil Pygmalion v podobě muzikálu a pak filmu My Fair Lady s Rex Harrisonem a Audrey Hepburnovou.

Tento film z ne tak ještě dávného roku 1964 málem podlehl zkáze a podařilo se ho na poslední chvíli zrestaurovat s velkými výlohami. Technický pokrok nás též obohacuje kolorizací. Woody Allen to charakterizuje jako barbarské ochuzování, prznění našeho dědictví. Pustil se do protestních akcí a ve věci svědčil i v americkém Kongresu. Je to ale tak hrůzný zločin nabídnout divákovi film, v němž auto na křižovatce nezastavuje na šedivou? První americký film, který jsem po válce (druhé světové) viděl v rodné Plzni, se jmenoval Objective Burma. Errol Flynn se skupinou heroických průzkumníků se utkával s japonským nepřítelem v šedivé džungli a šedivá krev tekla potokem. Po mnoha letech jsem viděl kolorizovanou verzi téhož a přiznávám se, že barevná džungle na mě udělala věrohodnější dojem.

Nejde jen o vzhled, ale o košatění díla, které mnohdy končí kvalitou, hodnou koše na odpadky. Komerční úspěch plodí potomstva, takže z Rambo I. máme pak  Rambo II., III., aniž by tomu ještě byl konec. Lze chápat Francise Forda Coppolu, že se po výtečném Kmotrovi (Godfather) pustil do dalších dvou dílů. Co když se ale do takových iniciativ dávají podnikavci, kteří s původním projektem neměli nic společného?

Následovník může ovšem zazářit nad původním tvůrcem, stejně jako překlad občas přetrumfne originál. Na podzim 1942, zrovna když spojenci se vyloďovali v severní Africe, Hollywood dal do oběhu film Casablanca. Práce ve studiu za poměrně málo peněz a výsledkem je klasika, úplný kult v černobílém. Nevím, zda to někdo barví, ale určitě se vyrojilo hodně řeči s nápady nenechat tu nádheru tak, jak skončila. Připomeňme si: americký expatriot a majitel nočního klubu Rick Blane (Humphrey Bogard), před Nacisty prchající jeho někdejší láska Ilsa Lund (Ingrid Bergmanová) se svým českým manželem s nepravděpodobným jménem Viktor Laszlo. Cynik Rick obětuje svou lásku, manželskému páru zařídí únik ze spárů Nacistů a sám odjíždí do rovníkové Afriky.

Dočítám se, že Michael Walsh, hudební kritik pro The New York Times a hostující profesor žurnalistiky na Boston University prý napsal, či teprve uvažuje o napsání pokračování s titulem As Times Goes By (Jak čas plyne). Že to jako mohlo dopadnout jinak. Laszlo se mohl vrátit do Prahy a podílet se na atentátu na Heydricha.

Ano, proč ne. Šlechetného Ricka mohla v Africe kousnout moucha tse-tse. Nešťastná Ingrid mohla vstoupit do kláštera a v roli jeptišky se s ním setkat, když zrovna dodýchával u břehu maláriálního Konga. Nebo jinak. Vždyť ta Ingrid mohla docela dobře být nacistická špionka, která po válce mizí do Argentiny, kde Rick má na pampách farmu s tisícovým stádem dobytka.

Možnosti neomezené. Vždyť Otello třeba Desdemonu nedoškrtil a podařilo se jí včas dopravit na resusitační oddělení. Nedorozumění se vysvětlilo, Jago (Oldřich Kaiser) si to pěkně odskáče. Cizoložná Anna Karenina neskočila pod vlak, poněvadž železničáři stávkovali.

VODOPÁDY  A  KOMPLIKACE  NA  HRANICÍCH

V knížce o Pacifiku jsem tvrdil, že příroda jako taková mě pramálo vzrušuje a za deset minut u Niagáry, soustředěn na padající vodu, začnu zívat.

Částečně to třeba i ovlivňuje lokace mého trvalého bydliště - na americké poměry jen kousek (čili jen něco málo přes 300 kilometrů) od tohoto údajného zázraku přírody.

”Niagára je ukapávající vodovodní kohoutek ve srovnání s tím, co jsem tady viděla,” prohlásila Eleanor Rooseveltová a tím “tady” myslela vodopády IGUAZÚ, v koutě, kde hraničí Argentina, Brazílie a Paraguay, kde třicet řek povodí Paraná se sbíhá a padá v kaskádách do hlubin 200 stop, prý 200.000 kubíků za vteřinu a okolí se třese. Jel jsem se tam podívat, očenichat tamější mezinárodně-politické komplikace. Přes osmimiliónové Sao Paulo a miliónovou Curitibu - nejevropštější končiny země s mnoha Němci a Slovany - jsem zamířil k hranici. Blížil se západ slunce, džunglí se plížily hadovité toky, na potkání zrudly, nepravděpodobné barvy jsem fotografoval.

Hranici mezi Brazilií a Argentinou tvoří řeka ne víc než sto metrů široká, ale most přes ní nevede. Jeho vzniku zabránily okolnosti politické povahy, sousedé si nevěří. To se Brazílie spíš domluví se slaboučkou Paraguayí. Bárkou tedy do Argentiny, z jejíž strany jsou vodopády nejznamenitější. Tam jsem od rovníku co nejdále a prozatím nikde jinde v latinské Americe jsem nezažil větší horko. Červená vozovka a zelené stěny bujné džungle. Inflace byla ještě bujnější. Opsal jsem písmena z veřejného záchodku: USO SANITARIO CON ELEMENTOS (TOALLA, JABON Y PAPEL) S 1000. Tisíc dolarů za jeden požitek? Ne, to jsou pesa. Sklénka minerálky - platím S 85.000. Proč neumažete nuly? Prý pravidelně umazávají, ale za pár málo roků jim zase přibydou.

Před druhou světovou válkou, jíž se Argentina nezúčastnila a naopak na ní vydělávala, průměrná životní úroveň a produktivita per capita se rovnala té severoamerické. Od doby vladaření Juana Perona a jeho světice Evity, úroveň upadla na třetinu. Dost rekordní výkon v zemi s úrodnou půdou, jednou z mála, která vyváží potraviny a nemusí dovážet ropu. Patagonské pampy jsou olejem nasáklé. Země nemá hordy negramotných Indiánů, nemá pouště, souše, bažiny. Ale má tradici vesměs neblahých vládců a podivné politické kultury.

Tropickou výhní a zelení jsem došel k vodě kávové barvy. Šine se velmi tiše, plíží se jako anaconda, získává na tempu, začíná se řítit do nižších poschodí. Hnědá voda v pádu zbělá, vzniknou kudrnaté provazce, jako vlasy fušersky odbarvené osoby. Iguazú tvoří podkovu, posetou ostrůvky, spojené jsou dřevěnými můstky. Máme tu co dělat s jakýmsi konglomerátem vodopádů, lišících se šíří, výší, mohutností. Mají svá jména, například ADAN Y EVA.

Končina je bohatá na jedovaté hady. Statistika tvrdí, že dochází k uštknutí každého sedmého vetřelce. Se zájmem jsem pročítal na kmenech přibitá varování plazy neprovokovat a netrýznit.

Po návratu z Argentiny do Brazílie přes řeku bez mostu jsem druhý den zamířil k mostu, vedoucímu do Paraguaye, tehdy ještě starodávné diktatury generála Alfredo Stroessnera, útulku nacistických běženců, jednoho ze světových center pašeráctví. Brazílie s Paraquayí právě dobudovávaly přehradu Itaipu, větší než Asuán či Bratsk. Projekt zničí vodopády, ale dodá elektřinu do pramálo obydlené oblasti.

Objevil jsem autobus, jedoucí k mostu. Cestou vidím dva konkurenční cirkusy: CIRCO SARRACANI vlevo a VOSTOK O CIRCO DO FANTACTICO vpravo. Že by bolševici již pronikli tak daleko? Poté čtu na obchodě firemní nápis ROUPAS INTIMAS EXPORTACAO. Nepodívám se do dictionario, nepřipravím se o iluzi.

A brzo poté mě roupy přešly. Dosud vše proběhlo příliš bezkonfliktně, něco se přeci musí nepovést. Autobus zastavil u PONTE INTERNACIONAL DA AMIZADE a pasažéři se pustili do pochodu po kilometrovém mostu přátelství, aniž by zpomalili a vůbec vzali na vědomí brazilskou pohraniční stráž. Opatrný cizinec, jsem výjimka. Šel jsem se s pasem představit, a že si jen na pár hodin zaskočím k sousedům. Mládenci úřadovali v bílých pláštích, dělali dojem lékárnických učňů. Při předklonu z nich ale čouhaly bambitky. Za pultem samá ochota a do pasu mi dali razítko, že jsem opustil zemi. To je v pořádku, však mám vízum k neomezeným vstupům. Odchod přes dlouhý most, po kalné řece Paraná se momentálně ploužil jen jeden parníček. Mířím k obrysům městysu Puerto Stroessner, s pověstí tak znamenitou, že je přirovnáván k pistolnickým výspám amerického Divokého Západu minulého století. Herny, nevěstince, drogy, kdejaký pašovaný kontraband, hříchů až srdce zaplesá - jen si řekněte, vše máme a dodáme.

Domluvím se prahanebně jak portugalsky, tak španělsky. Jenže na portugalštinu jsem si delším pobytem v Brazílii již zvykl, takže když jsem vešel do úřadovny k Paraquaycům, nedovedl jsem pochytit smysl jediné věty poďobaného chlapa v umolousané unifromě. Gestikulovali jsme, šermovali, až jsem konečně pochopil, že jsou ochotni mě do hříšné diktatury vpustit, ale ne na míň než čtyřiadvacet hodin.

Seňoři, za čtyřiadvacet hodin budu v Rio de Janeiru vybalovat kabát na cestu do naší arktické mizérie v New Yorku! Adios, maucta, vždyť já k vám nemusím. Zemi zakázanou jsem si ofotografoval od hraniční čáry a dal se do zpátečního pochodu.

Tak já už jsem zpátky,” oznámil jsem lékárníkům. Jenže oni se tvářili, jako by mě viděli poprvé.

Podám jim pas. Hledají paraquayské razítko. Nemám. Svolali poradu. Znovu krčí rameny.

Klasické limbo - z Brazílie jsem odešel a nemohu do ní přijít, poněvadž z Paraquaye jsem neodešel, neboť jsem tam nepřišel.

”Jděte zpátky,” radili.

”Nechtějí mě a já tam nechci.”

”Jak to, že nechcete, prve jste tam chtěl.”

”Prve jsem měl čas, teď už nemám. Brzo už musím na letiště.”

”Vy nám komplikujete službu.”

”Když mi dáte razítko, bude po komplikacich.”

”Vy chcete, abychom porušili předpisy. Jak můžete sem znovu přijít, když jste jinde nebyl?”

”Ale teď jsem tady!” Koulil jsem očima, chtěl jsem jim podstrčit bankovky, snažné, všimné, každý tady bere, ale jak uplácet pět oficiálů najednou, neznám sazby, třeba by se urazili a skřípnou mě za spáchání zločinu.

Na stará kolena brečet nebudu. Tak si se mnou dělejte, co chcete. Sesul jsem se na židli, předstíral jsem fatalismus a čekal na zázrak.

Konečně se dostavil pod váhou Stalinova třetího či čtvrtého zákona dialektiky: narůstající kvantita propuká v novou kvalitu. Stokrát nic umořilo osla. Najednou mě měli dost. Znovu nalistovali v pasu tucetkrát již nalistovanou stránku, komandant zvedl pero, aby je zas položil, znovu zvedl, podíval se na mě, pak z okna k řece, a konečně přeškrtl ošidný štempl o opuštění země a připsal SEM EFEITO.

Mazal jsem jako uličník, jen aby si to lékárníci nerozmysleli.

A měl jsem na sebe vztek, takhle se nechat vykolejit z dobré pohody. Vždyť jsem mohl odjezd z Brazílie odložit, nebo napřed jít na den do Paraquaye na inspekci hříšných brlohů a teprve pak do Argentiny k padající vodě.

Jenže den poté se u vodopádů zřítil můstek a třicet, možná že dokonce čtyřicet návštěvníků našlo smrt smetením do scénických hlubin, dočetl jsem se v New York Times.

HYACINTY, SLEPÍ KRÁLÍCI, UTOPENÉ  STÁTY - GLOBALIZACE  PROBLÉMŮ

Až do velmi nedávné doby se špionážní služby téměř výlučně snažily vypátrat, kde a s jakým vybavením se hromadí cizí vojska, kdo a v jakém pořadí sedí v Kremlu, jak je to s dodávkami zbraní do zemí, jimž se ohleduplně říká “rozvojové.” Dominoval zájem o externí faktory, vedoucí ke konfliktům mezi státy. Primárním úkolem kterékoliv armády světa by přece měla být obrana před vnějším nepřítelem. Teď ale roste role chránit domácí despotickou vládu před vlastním lidem. Vyzvědači se proto stále pečlivěji zajímají o interní problémy, vedoucí k domácí destabilizaci s případným zahraničním dopadem.

Americká C.I.A. se zajímá, kolik toho kde naprší, jakým směrem se pohybuje dětská úmrtnost, inflace, obchodní deficit, jak vypadá schopnost trhu absorbovat dospívající mládež. Před pěti lety dala do provozu speciální oddělení (Global Affairs Department), věnující například dost pozornosti stavu zásob jídla na světě. Každoročně produkuje zprávu Global Humanitarian Emergencies, s předpověďmi o pravděpodobných přírodních katastrofách v té které končině světa. Od špiona se už neočekává, aby se plazil křovím k odpalovacím raketovým rampám - takový úkol zcela spolehlivě a bezpečně zvládne fotografická technika kroužících satelitů. Špion se s kamerou a v turistickém oblečku spíš vydá na safari ověřovat zdánlivě nevinný stav věcí, například růst vodních hyacintů. Ty se totiž dovedou každoročně rozmnožit miliónkrát  - jeden každý z nich.  Veliké africké jezero Victoria bylo dosud zdrojem úlovku 120.000 tun ryb ročně, ke krmení domorodců v Ugandě, Keně a Tanzánii. Hyacinty doslova dusí jezero a tak i usmrcují většinu ryb. S rostoucím hladem pak přibývá politická nestabilita. Rostoucí hustota obyvatelstva v Rwandě notně přispěla k výbuchu kmenové averze a následných masakrů. Největším zabijákem v Africe se však momentálně stala epidemie A.I.D.S.: už zkrátila průměrnou životní délku o třetinu, z něco přes šedesát roků k hranici mírně přesahující pouhých čtyřicet let.

Více než 900 miliónů pozemštanů usiluje o přežití v pouštích a polopouštích (arid, semiarid). Ty pokrývají čtvrtinu zemského povrchu a jejich podíl se zvětšuje. Zejména Sahara se rozlézá, jižním směrem do oblasti Sahel - 50 až 200 kilometrů rok co rok - a  tak zhoršuje podmínky existence v řadě zemí. Příčin lze vypočítat řadu: tlak rostoucího počtu obyvatelstva, hordy dobytka, ovcí, koz, velbloudů, požírajících kdejaký kořínek, eroze půdy, vyčerpávání její úrodnosti, nekvalitní zavlažovací metody, likvidace zbylého stromoví a keřů na otop - to vše přispívá k tzv. desertification.

Převládá ale značná neshoda mezi odborníky, hodnotícími podíl toho kterého negativního faktoru. Co je či není odvratitelné? Řada vědců  jako například Franklin G.Cardy, ředitel projektu UNEP (United Nations Environment Program) Organizace spojených národů, odhaduje podíl odvratitelné činnosti v rozsahu 20 až 30 procent, kdežto oněch dominantních 70 až 80 procent, rozhodujících stav úrody, zda bude co jíst nebo vypukne hladomor, přisuzuje meteorologickým podmínkách, množství dešťových srážek. Jsou i vědci, kteří deklasují onen vesměs obávaný fenomén desertificace na pouhý mýtus, vyvrácený důkazy z  meteorologických družic. Ty totiž potvrzují, že hranice, kde vegetace začíná a končí, se pohybuje tam a zpět, podle nálady přírodních živlů, zda naprší nebo ne.

Tak či onak, na vrcholné světové konferenci (tzv. Earth Summit) v Rio de Janeiru v r.1992 došlo k dohodě o plánu, který dva roky poté dostal podobu tzv. Convention on Desertification, podepsané zástupci více než 100 států. Tato ekologická iniciativa se stala součástí nové diplomatické odnože, tzv. environmental diplomacy. Nevyznačuje se přílišnou globální harmonií. S koncem studené války a značným ochabnutím konfliktu zájmů mezi Západem a Východem, tady máme co dělat s nikoliv nedostatečným střetem mezi Severem a Jihem, zeměmi hospodářsky zdatnými a těmi zaostalými. Onen tzv. Třetí svět se domáhá zřízení mezinárodní vládní agentury (Global Environmental Facility), jíž by bohatí dodávali fondy k dispozici těch chudých. Podle odhadu OSN by takový projekt vyžadoval příliv 10 až 22 miliard USD ročně po dobu aspoň 20 let. Nedostatek nadšení nad výší požadované štědrosti vyprovokoval značnou nevoli mezi chuďasy, kteří navíc brání iniciativám nevládních podpůrných organizací, jejichž činnost by nemohli dost dobře kontrolovat.

Zatímco v otázkách desertifikace, jeho příčin a rozsahu, panuje neshoda, nic takového nepostihuje hodnocení jiného destruktivního fenoménu zásluhou “skleníkového efektu”. Ne méně než 1.500 odborníků z 60 zemí se podílí na práci mezivládního sboru IPCC (Intergovernmental Panel on Climate Change), pod záštitou OSN. Na rozdíl od vědátorů v jiných oborech, k experimentům nemají k dispozici laboratoře, ale jen vysoce výkonné počitače, zpracovávající modely všemožných teorií. Se zvyšováním průměrné teploty, odhadované na 6 stupňů Fahrenheita během příštího století, a s pozvolným roztáváním polárních oblastí a zvyšující se mořskou hladinou o téměř jeden metr, se celkem 37 ostrovních států dostává do nebezpečí, že dojde k jejich biblické potopě, přestanou existovat, a před budovou OSN v New Yorku dojde k podstatnému snížení počtu vlajek dosavadního členstva. Ve Středozemním moři kandidáty zániku jsou Kypr a Malta, v Karibském moři aspoň tucet členů OSN. V Indickém oceánu se apokalypsa blíží k obzoru Seychel a Maledivské republiky. Tento archipelag 1.190 ostrovů, z nichž ani jeden nepřesahuje nadmořskou výšku 5 metrů, se už teď namáhavě vypořádává s tímto blížícím se osudem. Nejvíc je ale zasažen Pacifik se svými mnohými ostrovy a ostrůvky. Již se zrodilo společenství stejně postižených - Alliance of Small Island States. Americká studie (United States National Oceanic and Atmospheric Administration) došla k závěrečnému hodnocení  Marshallova souostroví jako “nevinné oběti” globálního oteplování, jehož obyvatelstvo (v celkovém počtu 45.000) bude nutno během 30 let někam evakuovat. K již značné škále uprchlíků tak přibývá kategorie uprchlíků ekologických. Evakuaci do vlastních vnitrozemských oblastí se nevyhne značně větší množství obyvatel : 72 miliónů z přímořských oblastí v Číně, 11 miliónů v Bangladeši, 8 miliónů v Egyptě. Zasažena bude i atlantská strana USA. Počet postižených pozemšťanů se odhaduje na 100 miliónů.

Kromě toho se svět bude muset vypořádávat s pořádným přeházením předpokládaných meteorologických pohybů. Nejen vyšší teploty a drastická horka, ale i úkazy v podobě vehementnějších dešťových srážek a hurikánů. To pak již bude zasahovat končiny bez ohledu na nadmořskou výšku. Zásluhou rostoucí ozónové díry v Antarktidě se na lidstvo ať už na jakékoliv adrese blíží další pohroma, jak už ji zažívají na jižním cípu Chile. V Punta Arenas, městě s 133.000 obyvatel, tamější univerzitní profesor Bedrich (ano, Bedřich) Magas značně bubnuje na poplach. Ze zprávy v New York Times (3.března 1995) se dozvídám, jak se  tam zjednodušil lov králíků: chudáčkové jsou slepí a tak stačí je lapit za uši. Farmáři si stěžují, že zásluhou ozónové díry ovce ztrácejí zrak. Ze sousední Ohňové země (Tierra del Fuego) prosakují zprávy o slepých lososech. Lékaři předvídají značný růst případů rakoviny kůže u tamějšího obyvatelstva. Lze vyjádřit domněnku, že Vídeňská smlouva o ochraně ozónové vrstvy (1985) a dodatkový protokol z Montrealu (1987) k vyřešení problému úplně nestačí.

Pozvolnému ničení ozónové vrstvy předchází starosti s kyselým deštěm a znečisťováním vzduchu vůbec. Dochází k bilaterálním i multilaterálním sporům při zjišťování těch největších pachatelů. Američané se sváří s Kanaďany za severní hranicí a s Mexičany za hranicí jižní. Ve střední Evropě se s těmito problémy potýká též Česká republika. Sdělovací prostředky nás informují o případech naprosto rekordní bezohlednosti vůči svému prostředí v částech Ruska, Rumunska a také Číny (zejména průmyslová oblast Wuhan).

Nebezpečí se na nás nesnáší jen zhůry. Hodně jedů vkládáme do půdy pod nohama, do země, která nás živí. Nelze se příliš divit snaze odklizovat takový materiál co nejdále od vlastního prahu, což přispělo k další disharmonii mezi průmyslově vyspělými zeměmi a chudinou Třetího světa. Společnosti chemické, farmaceutické, si spočítaly, že ušetří spoustu peněz odvozem a pohřbením škodlivého materiálu někde v Africe. Například bývalé portugalské kolonii Guinea-Bissau zaplatí zlomek toho, na kolik by přišla procedura v Evropě a přitom chudičká zemička tak získá potřebný peníz do státní pokladny. Patriotické pýše ovšem nepřispívá vědomí, že hlavním zdrojem zahraničních příjmů je pronájem vlasti jako místa pro jedovaté odpadky. Výsledkem mezinárodní snahy regulovat nakládání s toxickými odpady bylo přijetí konvence v Baselu (Convention on the Control of Transboundary Movements of Hazardous Waste and Their Disposal, 1989). V západní Evropě se to týká 2,5 miliónu tun ročně. Většina (80 procent) se teď pohřbívá na vlastním území, jen 15 procent putuje za poplatek do východní Evropy a 5 procent do Afriky.

Daleko větší starost budoucímu blahobytu lidstva způsobuje nukleární odpad. Ten se má skladovat v hlubinách, v kontejnerech s životností tisíce let. To ale není případ někdejšího Sovětského svazu, výrobce odhadovaného počtu 55.000 nukleárních hlavic. Rusové prostě pumpují miliardy hektolitrů atomového odpadu do země, ve třech místech, z nichž každé je v nevelké vzdálenosti od říčního toku. Dimitovgrad v blízkosti Volhy, Tomsk u Irtyše a Krasnojarsk u Jeniseje. O ničení této planety je tak postaráno na mnohá století.

Lidstvo patrně přežije takovou surovost. Odborníci se ale zdráhají vyslovit podobně optimistický odhad trvající existence jiných forem života. Moderní věda prozatím dovedla zaregistrovat 1,4 miliónu druhů rostlin, zvířeny a mikroorganismů. K identifikaci jich ale ještě zbývá daleko větší počet. Biolog Edward O. Wilson z Harvardské univerzity jich odhaduje na něco mezi 10 až 100 milióny. Delegáti na onom světovém summitu v Rio de Janeiru v r.1992 vyslechli varování o kvapném vymírání organismů a předpověď, že v roce 2050 zmizí polovina všeho teď ještě živého.

Ve snaze zabránit tak katastrofálnímu ochuzení, došlo ke zrodu ochranářské ekologické úmluvy, známé pod zkratkou CITES (Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora). CITES pravidelně vydává dodatky se seznamem ohrožených druhů. Zásluhou této iniciativy se podařilo zachránit například aligátory a leopardy. V r.1994 vznikla další důležitá mezinárodní dohoda - Convention on Biological Diversity. Podepsali ji zástupci 167 států a v platnost vešla poté, co ji ratifikoval třicátý stát, jímž bylo Mongolsko.

Mezi signatáři ale nepřevládá úplný soulad názorů. Průmyslové velmoci rozhodně nemíní přenechat aritmetické většině Třetího světa kontrolu fondů a jejich distribuce pro ty které konzervační projekty. Delegáti na svých pravidelných shromážděních se potýkají s agendou, jejíž různorodost je porovnatelná s osazenstvem Noemovy archy. Jsou schopni se dohodnout na zákazu obchodování s ohroženým druhem fauny (např.tygrů a nosorožců), ale ne flory (např.export mahagonového dřeva z Brazílie a Bolivie). Východoafrické Keně vadí zákaz vývozu slonoviny, Jihoafrické republice vadí zákaz vývozu sloních kůží a masa. Co dovoluje jedna země, zakazuje druhá, jak jsem si ověřil na vlastní kůži.(O tom poznámka pod čarou.)

Řada států se zavázala přijmout zákony, zakazující obchodování s ohroženou zvířenou. Mezi signatáři jsou asijské země včetně Číny, kde v tradiční medicině a tradičních kulinárních zálibách převládá přesvědčení, že čím vzácnější substance, tím že je účinnější. Talíř s upravenou medvědí tlapou dodává sílu. Proto se servírují tygří oči k vylepšení zraku konzumenta, proto putuje tygří penis do polévky ochablému strávníkovi. Nebo aspoň drcené tygří kůstky, ty působí blahodárně na vše, i na hojení žaludečních vředů. Rovněž převládá pověra, že roh nosorožce prospívá nejen potenci, ale též snižuje vysoký krevní tlak a pravděpodobnost mrtvice.

Největším provinilcem je Taiwan, jehož hospodářsky prosperující obyvatelstvo si může dovolit takové extravagance. Čína však není příliš pozadu. Hongkong zůstává hlavním odběratem slonoviny, tam zpracovávané. I Vietnam, ekonomicky dosud dost zbídačelý, si potrpí na všelijaké exotické lahůdky, s výsledkem, že počet tygrů, v sedmdesátých letech odhadovaný na 3.000, se už snížil na pouhých 200.  Z 300 nosorožců jich zbylo 10. Teď snad, s vynálezcem zázračné modré pilulky Viagra proti impotenci, by se situace mohla aspoň trošku zlepšit.

Studentům, projevujícím zájem o kariéru v oblasti mezinárodních vztahů, doporučuji tento druh diplomacie, se zárukou, že bude pořád plno práce.

LITERATURA  O  PREZIDENTECH

Zásluhou Internetu se tady za Atlantikem dozvídáme o pražským soudem prozatím pozastavené distribuci nactiutrhačné novinky SEDM TÝDNŮ, KTERÉ OTŘÁSLY HRADEM, o sporu, zda ji zcela stvořil šéfredaktor Profitu či zda měl spolupracovnici, Novatorku, z bývalého společného pracoviště. Ať už je to s jejich autorstvím jakkoliv, oprávněně lze očekávat, že obsah bude vypadat jinak, než oslavný spis Lídy Rakušanové.

V porovnání s biografickou úrodou zejména v Americe, knih o českých politických velikánech vzniklo vlastně pramálo. Kromě trapných partajních hagiografií, existují vůbec nějaká solidní díla o prvním dělnickém a též syfilitickém prezidentu Klementu Gottwaldovi, o harmonikáři Antonínu Zápotockém, o Antonínu Novotném, jak on si počínal v nacistickém koncentráku, jak Gustáv Husák za Slovenského štátu obcoval s Šaňo Machem, jak Ludvík Svoboda se stal či nestal agentem ve Stalinových službách? Výjimkou z pravidla nepřílišného zájmu zůstává snad jen mystérie okolností smrti Jana Masaryka.

Knihami o George Washingtonovi či Abrahamu Lincolnovi bychom zaplnili stěny hodně rozměrného pokoje. Psaní o prezidentu J.F.Kennedyovi se rozkošatilo natolik, že došlo i k vydání bibliografické knihy titulů - James Tracy Crown, THE KENNEDY LITERATURE (New York University Press, 1968), 173 stran. I jedna událost se může stát příčinou knižní záplavy. Bibliografická práce včeliček DeLloyda J. Gutha a Davida R. Wroneho VRAŽDA JOHNA F. KENNEDYHO : ÚPLNÁ A PRÁVNÍ BIBLIOGRAFIE, 1963 - 1979 (The Assassination of John F. Kennedy: A Comprehensive and Legal Bibliography, 1963 - 1979, Greenwood Press, 1980) obsahuje reference k 5.134 knihám a článkům.

Půvab každé konspirace je v její nevyvratitelnosti. Jak já mohu popřít, že v nekalé spolupráci s Papuánci jsem nezavraždil a nepozřel vlastní babičku? Nevýhodou rovněž každé takové konspirace je její nedokazatelnost. Vznikl doslova tvůrčí průmysl, tvrdící, že Kennedyho zabila jeho vlastní vláda, F.B.I., C.I.A., jeho vlastní viceprezident L.B.Johnson nebo aspoň političtí odpůrci či Castro nebo Chruščov. (Za nejpravděpodobnější pokládám verzi, obviňující organizovaný zločin. Už existuje dost důkazů o větvi mafie v New Orleansu, která vyslala dva odborníky postarat se o výsledek. Lee Harvey Oswald byl nastrčená figurka, spěšně pak zlikvidovaná, a ona oficiální verze vyšetřující Warrenovy komise o single bullet je nesmysl, popírající základní fyzikální zákony. Jedna kule nemohla lítat tam a zpátky.) Tomuto druhu literární tvořivosti ještě není konec a nelze se příliš divit. Dosud dochází k objevům, nad nimiž nutno kroutit hlavou. Teď v listopadu 1998 po odtajnění fotografií pitevních materiálů se vyjádřili tehdejší účastníci a do jednoho popřeli jejich pravost.

Některá tato Kennedyana už zřejmě vyšla česky a dá se předpokládat, že česky také vyjdou některé z rostoucího počtu titulů, zabývajících se dosud současným  prezidentem Williamem Jeffersonem Clintonem. Významný komentátor George Will zdůraznil Clintonovu nepopiratelnou výhodu, totiž jeho naprostý nedostatek jakýchkoliv etických zábran. Senátor Bob Kerrey, příslušník téže Demokratické strany jako Clinton, přidal kompliment, že je to “mimořádně dobrý lhář.” Vysvětlení absurdity dekorovat Clintona nejvyšším českým vyznamenáním s mottem “Pravda vítězí” lze jen nalézt ve skutečnosti, že tak učinil Václav Havel, tvůrce surrealistických dramatů. Dočítám se, že Clinton se v České republice nadále těší neochvějné popularitě - je to prý i na bilbórdech, jak národ fandí Billovi a zatracuje vyšetřovatele Starra. Přemýšlím o příčinách českého uvažování. Že by kvůli Clintonově hře na saxofon v Praze? Větší váhu zřejmě mělo jeho jmenování krajanky Korbelové do funkce, kterou kdysi zastával Thomas Jefferson. To aby v příslušnících národa malého nejenom na kilometry vykřesalo pocit vděčnosti. Vzpomínám, jak nás v mládí uchvacovala informace o českém starostovi Čermákovi z Chicaga, že obětoval svůj život, aby zachránil život prezidenta Roosevelta - kulka trefila jen jednoho. (Revizionističtí historikové tvrdí, že cílem atentátníků byl Čermák.)

Případní zájemci mezi nakladateli budou mít z čeho vybírat: knih o Clintonovi jsem prozatím napočítal 122. Solidního uznání se dostalo Clintonově životopisu z pera Davida Maranisse PRVNÍ VE SVÉ TŘÍDĚ (First in His Class: A Biography of Bill Clinton, Simon and Schuster, 1995). Životopisná je rovněž práce Mereditha L. Oakleyho VZESTUP BILLA CLINTONA (On the Make: The Rise of Bill Clinton, Regnery, 1994). Roger Morris se též věnuje manželce Hillary v knize PARTNEŘI U MOCI: MANŽELÉ CLINTONOVI A JEJICH AMERIKA (Partners  in Power: The Clintons and Their America, Henry Holt, 1996). Jiný Morris a sice Dick, bývalý důvěrný Clintonův poradce, který rezignoval kvůli rovněž sexuálnímu skandálu (fetišismus s prostitutkou), napsal inteligentní knihu POZADÍ OVÁLNÉ KANCELÁŘE : VYHRÁT PREZIDENTSKÝ ÚŘAD V DEVADESÁTÝCH LETECH (Behind the Oval Office: Winning the Presidency in the Nineties, Random House, 1997). O Clintonově prvním roce v úřadě a o jeho konfliktech s Republikány zasvěceně píše žurnalistka Elizabeth Drew v knize NA HRANĚ (On the Edge, Simon and Schuster, 1994).

Bob Woodward je jeden ze slavné dvojice, jíž se před čtvrt stoletím podařilo odhalit pozadí aféry Watergate a tak mít zásluhu na Nixonově rezignaci - té prozatím jediné v dějinách země. Woodward je autorem knihy s názvem AGENDA : UVNITŘ CLINTONOVA BÍLÉHO DOMU (The Agenda: Inside the Clinton White House, Simon and Schuster, 1994). Portrét fungování Bílého domu stvořil Jeffrey H. Birnbaum v knize BLÁZINEC : PRIVÁTNÍ  ZMATEK  PRACOVAT  PRO PREZIDENTA (Madhouse: The Private Turmoil of Working for the President, Random House, 1996).

”Chcete-li mít ve Washingtonu přítele, opatřete si psa.” Tuto radu, jejímž autorem byl někdejší prezident Harry S. Truman, vybral  žurnalista Sam Smith jako  motto pro svou knihu STÍNY NADĚJE : VOLNOMYŠLENKÁŘŮV PRŮVODCE V CLINTONOVÝCH ČASECH (Shadows of Hope : A Freethinker`s Guide to Politics in the Time of Clinton, Indiana University Press, 1994).. Jako “střízlivou a smutnou,” kritici hodnotí knihu Jamese B.Stewarda KRVAVÝ SPORT : PREZIDENT A JEHO ODPŮRCI (Blood Sport: The President and His Adversaries, Simon and Schuster, 1996). Martin Walker, dlouholetý korespondent britských novin The Guardian, se znal s Clintonem v době jeho pobytu na univerzitě v Oxfordu. Napsal o něm knihu s názvem PRESIDENT, JAKÉHO SI ZASLOUŽÍME : BILL CLINTON - JEHO VZESTUP, PÁDY A NÁVRATY (The President We Deserve : Bill Clinton - His Rise, Falls, and Comebacks, Crow Publishers, 1996).

Nové události předbíhají sebečerstvější opusy.  V knize psychologa Stanley A. Renshona CLINTONOVO PREZIDENTSTVÍ : KAMPAŇ, VLÁDNUTÍ  A PSYCHOLOGIE VEDENÍ (The Clinton Presidency: Campaigning, Governing, and the Psychology of Leadership, Westview, 1995) ještě není jméno milenky Gennifer Flowersové. Vyskytuje se v o rok pozdější práci téhož autora, VYSOKÉ NADĚJE : CLINTONOVO PREZIDENSTVÍ A  POLITIKA  CTIŽÁDOSTI (High Hopes: The Clinton Presidency and the Politics of Ambition, New York University Press, 1996).

Ale ani v této knize se ještě neobjevilo jméno  Moniky Lewinské, jejíž modrý šat, ozdobený prezidentovým semenem, pořádně otřásl celou zemí.

O této náruživé orální aktivistce se hodně dozvídáme z výsledků vyšetřování. Do týdne po zveřejnění Starrovy zprávy se na knihkupeckých pultech objevily tlusté paperbacky: The Starr Report, zpráva pro Kongres, stran 523, a The Starr Evidence, 559 stran podpůrných materiálů, s doslovným textem výpovědí klíčových svědků. Spousty detajlů, se začerněním některých obzvlášť šťavnatých trapností.

Nakladatelé v České republice mají možnost si z mnohého vybírat. Mohli by sáhnout i k zahraničním zdrojům, například do Číny. Tam nakladatelství Xue Yuan vydalo dílo s názvem  do češtiny přeloženým jako SMYSLNÝ PREZIDENT BILL CLINTON. Během jeho čtyřdenní návštěvy v červenci 1998 se kniha nesměla prodávat.

Za značný přínos nutno pokládat knihu Williama J.Bennetta, bývalého člena Bushova kabinetu, významného myslitele a autora. Tuto svou prozatím poslední práci nazval BILL  CLINTON  A  ÚTOK NA AMERICKÉ IDEÁLY : SMRT ROZHOŘČENÍ (Bill Clinton and the Assault on American Ideals : The Death of Outrage, Free Press, 1998). Je to dost pesimistická analýza povrchnosti hodnot a uvažování současné americké společnosti.

Čeští nakladatelé možná dobře udělají, když se svými plány počkají až do posledního dějství dramatu - či tragikomedie. Převažující politická nálada v zemi   nenasvědčuje pravděpodobnosti úspěchu odstranění Clintona z Bílého domu cestou tzv. impeachment. Třeba se prosadí návrh senátora Arlen Spectera s postihem počkat a nechat Clintona dosloužit jeho prezidenstký termín a teprve potom ho zažalovat, odsoudit, strčit za mříže a tím předložit důkaz, že lež pod přísahou neprojde ani tomu nejmocnějšímu potentátovi.

PRAVIDELNĚ  NEPŘESNÉ  ODHADY  BUDOUCÍHO  STAVU  SVĚTA

Před devíti lety národ cinkal klíči a tuze se těšil na pohřeb totalitního způsobu vlády a života společnosti. Teď nás ale průzkumy veřejného mínění seznamují se skutečností, že už jen polovina téhož národa dává přednost výhodám - nevýhodám demokracie před minulostí v komunistické svěrací, ale ne zas tak obtížně snesitelné svěrací kazajce. Ve výročním listopadovém měsíci se dočítáme o iniciativě nikoliv podřadných činitelů sociální demokracie zahájit spolupráci s komunisty. Proč ne. Vždyť na to máme fierlingerosvský precedent z roku 1948, když započala první verze budování zářné socialistické budoucnosti.

Astronomové dovedou předpovědět zrod nebeského tělesa miliardu kilometrů vzdáleného, kdežto mudrcové, zabývající se pozemskými záležitostmi, si počínají s daleko menší zručností. Prezident britské vědecké společnosti ujistil v roce 1895 laickou veřejnost, že stroje těžší než vzduch nikdy nebudou schopny vzletu, že rádio nemá budoucnost (1897), že Roentgenovy paprsky jsou sprostý podvod (1900). Hollywoodský mogul Zanuck v roce 1946 přesvědčoval filmové producenty, že televize je zcela bezperspektivní - lidé přece nebudou chtít čučet na malou bednu. Před pouhými dvaceti lety na konferenci v New Yorku specialisté dumali o budoucích krocích lidstva, aniž je napadla novinka v podobě dvou písmen - P.C., personal computer.

Přibývá věštců apokalyps. V sedmdesátých letech mudrcové z tzv.Římského klubu sepsali scénář o téměř nevyhnutelném zániku lidstva - nadmíra populace, ekologická devastace, vyčerpání zdrojů, v roce 1992 už nebude k mání ani kapka ropy. Nevím ale o nikom, kdo by byl sepsal scénář o zániku, rozpadu světového experimentu s vědeckým komunismem v onom zázračném roce 1989. Že jedna z dvou jaderných supervelmocí, jejíž premiér Alexej Kosygin předvídal výměnný kurs jednoho rublu za deset dolarů, skončí s žebráckou holí.

Kolaps nepředvídali a následný vývoj pořádně neodhadli ani outsideři, ani přímí účastníci dramatu. Václav Havel sice varoval (1990), že reálný socialismus zapustil v národě hlubší kořeny, než si je kdo ochoten přiznat, nicméně předpověděl, že za ne více než sedm roků takový handicap pomine. Málo pozornosti se dostalo varování slavného francouzského historika Fernanda Braudela, přirovnávajícího dějinný proces k pohybu řeky: vody na povrchu jsou značně rychlejší než ty v hlubinách. Též si zaslouží připomenout meditaci Wuilliama Faulknera, že minulost nebývá tak úplně mrvá. Ona totiž nebývá ani úplně minulá.

Realita tedy nesplnila očekávání. Deziluze, zklamání na obou stranách někdejší bariéry třídně rozděleného světa. Teď už všichni víme a tisíckrát už slyšeli, že autentická změna státního uspořádání se nepovede bez důkladné metamorfózy přijatých hodnot. Totalita úspěšně zabraňovala dosažení dospělosti. Stát se choval jako přísný, posléze už dost ochablý, ošiditelný rodič. Potomstvu zajistil nepříliš důstojnou, ale zato i nenáročnou existenci, zbavil - a tím i osvobodil - od břemena rozhodování a odpovědnosti za vlastní osud. A najednou bác, máme svobodu, kterou si ale pleteme s anarchií, jakoby nám nedocházelo, že naše právo mávnout pěstí končí tam, kde začíná cizí nos s právem nebýt zasažen. Slast svobodného počínání se i spěšně projevila v kriminální podobě, když za první rok sametové existence počet loupeží v Praze zmohutnil o 538 procent. Stát jakoby byl od toho, aby byl šizen, poctivost je směšný archaismus, charakterová vada racionálního moderního člověka. K tomu si připočtěme další dítka totalitou zplozená nebo aspoň značně posílená - pokrytectví, xenofobie a ovšem kolosální plebejská závist, dítko nejspíš nejznamenitější. Nelze přece vypěstovat pluralistickou demokracii, v níž oponent je pokládán za nepřítele a kompromis za nepřijatelné řešení. Tržní hospodářsrví nemůže uspět na základě principu podtrhu partnera. Za takového stavu věcí je pak obtížné ztotožnit se s předpovědí Václava Klause (1994), že Česká republika za deset let, ne-li dříve, se stane zemí, neodlišitelnou od západní částí Evropy, která nezažila komunismus.

Realitě se blíž přiblížil Zbigniew Brzezinski ve své studii v časopise National Interest (podzim 1993). Proces tří fází - transformace, stabilizace, konsolidace, - odhadl na nejméně 15 let a jeho kandidáty roztřídil do čtyř skupin. V první, s budoucností nejzdárnější, uvedl Maďarsko, své rodné Polsko a naše tehdejší Československo. Jestliže životní úroveň v Německu a Rakousku poroste o pouhá 2 procenta ročně a jmenovaní kandidáti si pospíší s dvojnásobným růstem, Češi své vzory doženou za 30 let, Maďarům to potrvá 46 a Polákům 63 let. Pod dopadem následných ekonomických vývinů bude zřejmě nutno takovou předpověd poopravit v neprospěch kulhající ČSFR/ČR.

Posovětské Rusko řadí Brzezinski do kategorie států, jejichž budoucnost se rozhodně nebude lepšit v tomto desetiletí. Rozpad SSSR, úhlavního nepřítele demokracií, ale nezapříčinil veliký jásot. Rusko se stalo irrelevant, tvrdí Brzezinski a jeho názor je dost sdílen v kuloárech Státe Departmentu. Pravda, objem zahraničního obchodu s USA se s bídou rovná Dominikánské republice. Celkový hospodářský produkt Ruska se jakž takž rovná maličkému Holandsku. Ale na rozdíl od Nizozemí má více než milionovou armádu špatně placených - pokud vůbec placených - příslušníků, má mnoho tisíc nukleárních zbraní, skladovaných na 200 místech, ne vždy účinně ohlídávaných. Rusko zůstává největším vývozcem zbraní do zemí Třetího světa. Model tržního hospodářství, jak si představovala Clintonova administrativa spolu s Mezinárodním měnovým fondem se rozpadl, stejně jako vidina záchranné půjčky 23,6 miliard USD. Z očekávání demokracie zbyla realita kleptokracie, vláda zbohatlíků a gangsterů, karikatura výstřelků kopírujících americké loupeživé barony devatenáctého století. Kontrolují ne méně než třetinu veškerého obchodního obratu v zemi, z níž měsíc co měsíc mizí na zahraniční konta miliarda ukradených dolarů. Den co den dojde k vraždě na objednávku. Korupce se stala nepominutelným way of life, daňové úniky jsou pravidlem, každý dluží každému, aniž by existoval mechanismus dluhy účinně vymáhat. David Remnick ve výtečné knize Resurrection (“Vzkříšení”, 1997) uvádí úděsné údaje o poklesu průměrné životní délky, rozkladu národního zdraví, nedostatečné výživě, postihující polovinu všech dětí. Souhrnný účet: Nebezpečí nehrozí ze znovuobnovení impéria, ale z rozpadu země.

Byl-li tehdejší svět třeba nebezpečnější, určitě však byl přehlednější, srozumitelnější. S koncem studené války věru nenastala éra pohody, jak ji předvídal Francis Fukuyama. Ke globalizaci ekonomie zásluhou překotného technologického pokroku nutno připočíst i globalizaci terorismu, který už zasahuje i Manhattan. Jestliže si někdejší kolonialisté stěžovali na své břemeno bílého muže, dnešní USA v roli zbylé supervelmoci nemají rovněž důvod k jásotu. Válka v Perském zálivu přišla Ameriku na 50 miliard dolarů, k záchraně přístupu k olejovým zdrojům, znamenajícím jen 10 procent americké domácí spotřeby, ale životně důležitým pro Evropu a Japonsko. Náročná role v podstatě osamělého hasiče požárů ve všemožných koutech světa (znovu Saddam Hussein, včera Bosna a dnes Kosovo, nukleární hrozba ze Severní Koreje, nekonečné izraelsko-palestinské konflikty, genocida v Rwandě, hladomor v Haiti a tak dlouze dále) už značně vyčerpává. Tzv. compassion fatigue - únava se soucitu je stále zřetelnější, politicky závažnější. Povinností každého státu je především odpovědnost se starat o dominantní národní zájem. Proč každoročně obdarovávat země, které pravidelně v OSN vyjadřují svůj protiamerický postoj? Tři čtvrtiny (74%) všech obdarovaných většinou hlasují proti USA. V první desítce států, těšících se největší štědrosti, devět (Egypt, Indie, Peru, Bolívie, Bangladeš, Etiopie, Haiti, Jižní Afrika, Filipíny) se takto vyjadřují. Indie, třetí nejvíc obdarovávaná země (155 mil.USD ročně) proti dárci hlasuje v 84% případů, tedy stejně často jako nepřátelská Castrova Kuba. Sílící hlasy izolacionistů upozorňují na nutnost věnovat se domácím prioritám, od chátrajících silnic a mostů po stále urputně přetrvávající bídu v řadě zejména jižanských oblastí.

Poněvadž nám brzo bude končit toto tisíciletí, zmínku si zaslouží předpověd knihy The Next War (“Příští válka”) autorů Petera Schweitzera a Caspara Weinbergera (potomka českých přistěhovalců, tuším, že z Příbrami, a ministra národní obrany za Reaganova prezidentství). Novou apokalypsu zahájí Čína invazí na Taiwan, severokorejská armáda se pustí na pochod jižním směrem, biologické zbraně zasáhnou americké jednotky a Washington se bude revanžovat použitím taktických nukleárních zbraní.

Nebo to tak vůbec nebude zásluhou úspěšně pokračující globalizace. Zárukou světového míru se docela dobře mohou stát prodejny McDonald`s. Tak Thomas L.Friedman prezentuje svou Golden Arches Theory of Conflict Prevention: Státy s výkrmnami pod zlatou klenbou na svém území na sebe nikdy nestřílejí, právem tvrdí tento výtečný žurnalista.

POVOLEBNÍ  POKRAČOVÁNÍ  CLINTONOVY  AFÉRY

V prvním listopadovém týdnu proběhly volby jedné třetiny senátorů, všech 435 kongresmanů (členů Sněmovny reprezentantů) a též guvernérů většiny států. Když se současně nekonají i volby prezidenta, jak tomu bylo v tomto roce, prezidentova strana téměř nevyhnutelně prohrává, její řady řídnou. Tak se stalo minule v r.1994 a tím víc se totéž očekávalo nyní, zásluhou Clintonových pletek a lží v souvislosti se stážistkou Lewinskou. Leč misto debaklu došlo k blamáži všech politických mudrců, analytiků, komentátorů. “Všichni jsme se dokonale mýlili,” zhodnotil George Stephanopoulos, dřívější Clintonův tiskový mluvčí.

Tak podivná je psychologie politiky, že závažnější než skutečnost se stávají její původní, jakkoliv nerealistické, předpoklady. Poměr sil se v senátě nezměnil, mezi 50 guvernéry zůstává většina 31 Republikánů, ve Sněmovně reprezentantů republikánská většina setrvává, byť zúžena na pouhých 6 křesel - leč toto vše se hodnotí jako porážka Republikánů, u nichž se předpokládalo značně podstatnější vítězství. Kongresman Newt Gingrich, předseda Sněmovny (a po prezidentovi a viceprezidentovi ústavně nejmocnější osoba v zemi) předvídal zisk 50 křesel a teď po fiasku rezignoval.

Co se stalo: k volbám se sice dostavilo jen 38 procent oprávněných voličů, ale mezi nimi byl neočekávaně vysoký počet žen, odborářů a černochů, hlasujících pro Demokraty. Průzkumy nám tvrdí, že Clintonova aféra ovlivnila pouhých 20 procent voličů. Většina, aniž by si dělala iluze o Clintonových mravních kvalitách, nicméně vyjádřila uspokojení nad hospodářským stavem země - na jehož úspěších má Clinton pramálo zásluh. Většina národa chce mít potupný skandál za sebou a rovněž si nepřeje jeho vyřešení cestou onoho tzv. impeachment, což je jediná, ústavou vyjádřená procedura odstranění hlavy státu z úřadu. Může k tomu dojít jen v případě spáchání blíže nespecifikovaných tzv. high crimes and misdemeanors. Manželská nevěra ovšem není “vysokým zločinem” podvracejícím základy státního zřízení - to by na této planetě nezbylo ani jedno takové zřízení. Jenže perjury, obstruction of justice - křivá přísaha a snaha zabraňovat průchodu spravedlnosti, už je něco jiného.

Politicky hodně polarizovaný justiční výbor, v němž Republikáni mají většinu 21 hlasů proti 16, postoupí záležitost s tím či oním doporučením celé Sněmovně, která prostou většinou hlasů buď doporučí nebo nedoporučí Senátu rozhodnutí o impeachment.  Pokud by k doporučení došlo - což vzhledem ke změněné povolební náladě už vůbec není jisté - Senát v roli soudu rozhodne o Clintonově budoucnosti dvoutřetinovou většinou, kterou ale Clintonovi odpůrci nemají.

Převládá názor, že Clinton unikne impeachment, pokud nedojde k zjištění nějakých dalších závažných nepravostí. Jestliže k nim s největší pravděpodobností nedojde, co pak? Justiční výbor Sněmovny strávil celý den poslechem devatenácti vzájemně se popírajících odborníků v oblasti ústavního práva. Na přetřes přišla eventualita tzv. censure - jakési přísné důtky, kompromisu mezi drastickým impeachment a kompletním upuštěním od jakékoliv sankce. Takovou důtku by snad bylo možno zpřísnit cestou tzv.censure plus - pořádnou pokutou, ztrátou prezidentské penze a některých dalších požitků.

Ústava se ale o takovém kroku vůbec nezmiňuje a naopak výslovně zakazuje (Článek 1, odstavec 9) legislativní akt s trestním dopadem. Bylo by to zbabělé vyhnutí se povinnosti udělat politicky nepopulární, ale jediný zákonem povolený krok, tvrdí bývalý viceprezident Dan Quayle (New York Times, 16.XI.98).

Nejlepší  vyřešení této vší šlamastiky doporučuje senátor Arlen Specter: impeachment proceduru zastavit, nechat Clintona dosloužit zbytek jeho prezidentského termínu a potom ho zažalovat, odsoudit, strčit za mříže a tím předložit precedent, že lež pod přísahou neprojde ani tomu nejmocnějšímu potentátovi. Clintonův agresivní advokát David A.Kendall tvrdí, že žádný prokurátor by za něco takového nevznesl žalobu, že se tak nikdy nestává. Kendallovu tvrzení se nelze divit, vždyť lež je nepominutelnou esencí jeho povolání. Skutečnost je ale taková, že v říjnu 1998 115 občanů odpykávalo trest ve federálním vězení pro právě takové přečiny - včetně paní poštmistrové Diany Parkerové na Floridě, která pod přísahou popřela sexuální avantýru se svým podřízeným. Ještě víc takových provinilců sedí za mřížemi jednotlivých států.

Justiční výbor 5.listopadu poslal Clintonovi 81 otázek k zodpovězení prostým ANO - NE. Otázka č.1: “Připouštíte nebo popíráte, že jste nejvyšším činitelem USA s povinností dohlížet na dodržování zákonů?” Otázka č.20: ” Připouštíte, že jste pod přísahou falešně svědčil….?” Již uplynuly téměř dva týdny a adresát se ještě nevyjádřil.

Ve zbývajících dnech listopadu dojde k výslechu svědků. Prozatím je předvolán jen  onen zvláštní vyšetřovatel Kenneth Starr. Dosud není rozhodnuto, zda předvolat i orální aktivistku Moniku Lewinskou, o níž už teď ví celý svět, aniž by kdo byl slyšel její hlas, zda to bude pisklavý sopráneček či snad basso profundo.

Paula Jonesová, jejíž žaloba stran sexuálního harašení v dávném již roce 1984 tuto aféru rozjela, se původně domáhala pouhé Clintonovy omluvy, kterou on rezolutně odmítl. Nyní však se dohodl zaplatit jí 850.000 dolarů. Jonesová navíc dostane milión dolarů od boháče, který přeje prezidentovi a ještě víc si nepřeje, aby byl dál vyšetřován pro obvinění z daňových úniků. (Jonesová ale nezbohatne: to vše a ještě víc zhltnou její nenasytní advokáti.)

Ať už Clintonova aféra dopadne jakkoliv, on do historie odkráčí značně pošramocen.

PUBLIKACE  HODNĚ  UPŘÍMNÉ  KNIHY  V  ČÍNĚ

Nový domov uveřejnil (24.října) článek “Nereformovatelný, ale života schopný systém” z pera Josefa Škvoreckého o pozoruhodné knize čínské ekonomky He Quinglianové, zabývající se politickým, morálním a vůbec všeobecným stavem v její vlasti. Proč by nás Čína měla vůbec zajímat? Inu,  její výviny se v mnohém jeví jako zlověstný precedent i pro zemi našeho zrození, a když už nic jiného, je to země ta nejlidnatější na této planetě, a jestliže se uskuteční předpověď Petere Schweitzera a Caspara Weinbergera (potomka českých přistěhovalců, tuším, že z Příbrami, a ministra národní obrany za Reaganova prezidentství), autorů knihy The Next War, příští válečný konflikt s apokalyptickým dopadem zahájí právě Čína invazí na Taiwan. Pak se severokorejská armáda pustí na pochod jižním směrem a Washington se bude revanžovat použitím nukleárních zbraní.

Chtěl bych k té Číně utrousit pár poznámek. Ona totiž vůbec netrpí nedostatkem zábran pověřovat slova mocí iluze včetně sebeiluze, proti čemuž je pak realita krátká. V Gaborone, hlavním městě či městysu pouštního státu Botswana, jsem v Holiday Innu snídal u stolu s čínským diplomatem, když kolem se po nočním počínání pardálím krokem šinula kněžka lásky. “Je to pravda, že se vám Číňanům podařilo vymýtit prostituci, dokonce i v Šanghaji, tak proslulém centru neřestí?” zeptal jsem se, poněvadž řeč zrovna vázla. “Ano, to byl velký výkon, prostituci jsme stopocentně zlikvidovali - na to je naše strana a vláda právem hrdá,” zdůraznil s příslušným patriotickým nadmutím, odmlčel se a pak dodal: “Ovšem stále máme mnoho žen, které vykonávají lásku za peníze.” Magická moc slov.

Když jsme s manželkou přijeli do jihočínského přístavu Amoy (Xiamen), jejího rodiště,  bydleli jsme v jednom z rodinných paláců, které maoisté zkonfiskovali a postmaopisté nám mínili vrátit. Našemu klukovi bylo tehdy šestnáct. Poněvadž na rozdíl od tatínka mluví čínsky, dal jsem mu úkol, aby se přeptal místních holčiček, s nimiž tam pobíhal (což už se smělo) na jejich definici komunismu. Vrátil se s výsledkem, nad nímž by věrozvěstové marxismu-leninismu právem hořekovali. Nejvíc se mi líbila odpověď dcery partajního tajemníka: “Komunismus je systém, v němž si můžeme vydělat hodně peněz.”

Oficiálně se těmto transformacím říká “socialismus s čínskými zvláštnostmi,” čínská špecifíka. Je nádherné být bohatý, všichni budeme bohatí, ale ne ve stejnou dobu, slíbil předák reformátor Deng. Stačilo pár roků a dlouho, důkladně prosazované puritánské hodnoty se neméně důkladně vypařily. Peníze, zisk, mamon - to je zas ten ultimální cíl, o nějž se bez skrupulí usiluje. A čím je kdo výš ve společenské hierarchii, tím víc se snaží, aniž by ho trápily morální či dokonce ideologické zábrany.

Teď v podmínkách vlády jedné strany, jedné ideologie a dosud trvající cenzury se na trhu objevila bomba s názvem, který by se dal přeložit jako “Čínské pasti, léčky.” Ona v ekonomii vzdělaná autorka He (přijmení) napsala výsostně pesimistickou knihu o rostoucím rozkladu hodnot - o sobectví, zločinu, nebetyčné korupci, bez úplatku kuře nehrabe, byrokrat neúřaduje a rekordně roste vzdálenost mezi bohatými a chudinou (stav potvrzený údaji OSN). Za setinu takové upřímnosti se ještě nedávno dostávala kulka do týla nebo aspoň  následoval dlouholetý nedobrovolný pobyt ve vzdálené provincii Qinghai, této čínské Sibiři, jehož nejpověstnější koncentrák se jmenuje “Jezero neutuchajícího nadšení” (zase slova, slova).

Nebyla tam expedována ani autorka, ani nakladatel. Náklad 30.000 výtisků byl okamžitě rozebrán, dotisky dosáhly mnohonásobných počtů, zkrátka superbestseller. Autorka He prohlásila, že své rodné zemi už vůbec nerozumí. Čím důkladněji se dívá, tím to je obtížnější.

Tím míň tomu můžeme rozumět my outsideři, bílí, chlupatí, dlouhonosí barbaři. Takto lichotivě nás tam totiž definují.

K  O  N  E  C

Milá Věro,

ocenil bych, kdybys otiskla oznámení asi v tomto smyslu:

Nedávno jsme otiskli recenzi Zdeny Škvorecké o knize Oty Ulče NAŠI MEZI PROTINOŽCI.  Tento náš pravidelný autor nám oznámil, že po letech úhoru právě v Praze vyšly jeho dvě další knihy a sice VANDROVÁNÍ PACIFIKEM A OKOLÍM, nakladatelství Olympia, Klimentská 1, 11588 Praha 1. Kniha je vázaná, s fotografiemi a stojí 169 korun. Zájemci ji mohou najít v knihkupectví v Celetné ulici, u Fišera v Kaprově ulici, v Akademii na Václavském námstí, zřejmě i jinde a snad už i mimo hlavní město. Knižní distribuce v ČR je přetrvávající malér, jak známo. Tím druhým svazkem je román BĚŽENEC V SAMETU, závěrečný díl trilogie, vydaný nakladatelstvím Faun, Španělská 6, 120 00 Praha 2. Cena u toho je 188 korun. K dostání by to mělo být na stejných adresách. (Nový domov otiskl ukázku “Estébácký silvestrovský večírek”.) Předchozí dva díly vyšly ještě v torontském nakladatelství Sixty-eight Publishers manželů Škvoreckých.

Něco v tomhle smyslu, když to bude možné. Včera jsem dostal e-mail z Wuppertalu od rekuperujícího se Loewyho. Rád bych, kdyby něco napsal o rostoucí tendenci socdem předáků znovu se paktovat s komunisty, zopakovat si fierlingerovskou zkušenost. Zdárně se měj, spěšný, finančně nenáročný rozvod absolvuj! Ota

VEŘEJNÁ  KNIHOVNA  V  NEW  YORKU

V New Yorku jsem jako student prožil čtyři ne zrovna nejsnadnější roky. Teď bydlím v bezpečné vzdálenosti víc než 300 kilometrů a onu proslulou Sodomu a Gomoru navštěvuji jen v případě krajního nezbytí. Tak se stalo v listopadu (1998), když jsem mířil do televizního studia na 42.ulici mezi 5. a 6.avenue, pár metrů od Public Library, jíž se zrovna dostalo slavnostního znovuotevření její hlavní čítárny.

Nechť si ji připíší do itineráře návštěvníci z České republiky, jichž v rámci globalizace požehnaně přibývá: nejen tedy Broadway, Wall Street, Greenwich Village, Lincoln Center, OSN, 5. avenue a pak od Guggenheimova a Metropolitního muzea pochodovat směrem na jih, podél Muzea moderního umění a Rockefellerova centra k 42.ulici, kde uprostřed nevelkého parku trůní ona veřejná knihovna jako jakási pohanská katedrála. Evropan, pokud není skálopevně přesvědčen o superioritě svého kontinentu a neodmítá šmahem vše americké jako počin barbarských zbohatlíků, po vstupu do knihovny ocení její mohutnost, nikterak však vzbuzující pocit cizosti a tísně. Doporučuji bloudit poschodími, nahlédnout na tu kterou výstavu fotografií a tisků a pak se vydat do nejvyššího poschodí, co nejdál od hluku ulice, do oné čítárny z největších, rozsahu fotbalového hřiště, kvůli jejíž renovaci vypukla všechna ta sláva. Teď tedy máme opravdový evropský palác, Versailles New Yorku, jak nehorázně přehnal fantazírující publicista.

Knihovna zahájila provoz v roce 1911, což pro Američany je dávná historie. U 42 dlouhých dubových stolů pro celkem 636 osob už vysedávalo několik generací zájemců. Jak šla leta a desetiletí, prostory zasáhly smutné stopy přibývajícího stáří. Pro výlohy na odstranění vrásek bylo třeba najít hodně štědrého mecenáše. Nabídla se rodina jménem Rose (čili Růže, Růžička), která poskytla potřebných 15 miliónů dolarů k restaurování, zvelebování, zmodernizování. Proto čítárna, dřív pouze označovaná jako místnost č.315, se teď jmenuje The Rose Reading Room.

Nezapomnělo se na sebemenší maličkosti. Z klenutých, víc než čtyřmetrových oken zmizely poslední stopy černě pro potřeby zatemňování za druhé světové války - i tak daleko od válečné vřavy v Evropě a Asii. Stropní malby prokoukly do krásy přímo nebeské, jak prý by si byl představoval Mistr Rubens. Osmnáct lustrů s 1.620 žárovkami svítí na přítomné, pohroužené do četby, práce na počitači nebo očima otočenýma k náramnému stropu, jím se kochat. Na všech stolech jsou instalované zástrčky pro lap top kompjútry, ty přenosné, příruční. Na 6 stolech je 48 tzv.computer workstations, 32 s vlastním printerem. Jedna polovina kompjútrů je napojena na internet, druhá polovina má vstup do více než stovky databází.

To vše je k dispozici komukoliv a zadarmo. Kolik je takových příležitostí v Evropě, kolébce západní civilizace? Přijdou vandráci a vědci a přednostně bude obsloužen ten, kdo přišel dřív. Žádný důkaz totožnosti, majetkové potence či inteligenčního kvocientu. To je ten pravý důkaz demokracie, pochvaloval úvodník The New York Times, (16.listopadu 1998).

SOUDNÍ  POSTIH  VYTIŠTĚNÉHO  SLOVA

Na své nedávné, diplomaticky úspěšné návštěvě ve Washingtonu, Václav Havel dekoroval Billa Clintona, mimořádně zdatného verbálního eskamotéra s oprávněnou pověstí znamenitého lháře, nejvyšším českým vyznamenáním s mottem “Pravda vítězí.” Dekoratér kdysi povýšil z role vězně do role prezidenta a pokud dojde k realizaci doporučení senátora Arlena Spectera, obdarovaný okusí takovou změnu opačným směrem: po odchodu z Bílého domu za pouhé již dva roky obdrží žalobu pro trestní čin křivé přísahy a dalších obstrukcí průchodu spravedlnosti, s následným pobytem za mřížemi federální věznice.

Tito dva prezidenti se liší v mnohém - například v počtu jimi se zabývajících knih a v reakci na takové publicistické počínání. Knih více či méně biografického žánru o Havlovi vyšlo prozatím pramálo. Nyní však máme rozruch kolem výrobku šéfredaktora Profitu a promptní soudní žaloby prezidenta a první dámy nejen proti autorovi, ale i několika novinám, které o novince referovaly - aniž by se zaručovaly za pravdivost každého jejího slova. Tady z opačného břehu Atlantiku kroutím nevěřícně hlavou: že by posel zprávy o požáru se provinil zločinem žhářství? Něco takového by se v této Americe, zemi neomezených možností, věru nemohlo stát.

V naší univerzitní knihovně máme o některých prezidentech knih aspoň tisíc. O Clintonovi jsem jich prozatím napočítal jen 122. Zrodila se i všelijaká videa. Například pošťák mi přinesl jeden takový kus, obviňující Clintona nejen z vraždy svého právníka Vincenta Fostera, ale i z pašování omamných jedů z latinské Ameriky. To všechno je ještě z doby před Zippergate. Teď s náruživou orální aktivistkou Monikou a snahou kongresmanů o impeachment se počet publikací nepochybně znásobí.

Takto osočení zdejší velikáni nereagují. Že by respektovali rozumný, často doporučovaný princip, že facka či plivnutí od darebáka neplatí? Není pak taková pasivita pobídkou k ještě větší razanci tvorů s vyloženě padoušskou motivací?

Asi je, ale to je též cena za kuráž dát se na politiku. “Kdo nesnáší horko, ať neleze do kuchyně,” doporučuje jedno z místních pořekadel. Veřejně činná osoba (public figure) při pokusu vyhrát soudní spor proti nactiutrhačnému autorovi by musela zvládnout obrovskou důkazní překážku, vyjádřenou slovem  malice, přeložitelným ve smyslu “zášť, potměšilost, hodně zlý úmysl.” A žalovaná strana by se ovšem obránila, že jakkoliv by se byla případně mýlila, nějaký takový malice v tom přece nebyl, prosím vás, jak by vás něco takového mohlo napadnout? Proto se k soudu s takovými pocity křivdy nechodí, vzdor tomu, že Amerika je tzv.litigatious society, kde téměř každý žaluje každého. Zrovna teď nedávno jeden nepochybně plodný pán předešel případnému paternitnímu sporu soudní iniciativou proti budoucí matce svého dítěte, že nezabránila početí, vzešlého z jeho semena.

V této souvislosti: rozkošatil se nám mediální průmysl s historickými objevy nepřístojností bývalých nájemníků Bílého domu. Thomas Jefferson zplodil několik potomků s nezletilou černošskou otrokyní. O století později Grover Cleveland se podobně mimomanželsky zaangažoval. V letech prohibice v tomto století Warren G.Harding rovněž nekřesťansky hřešil, aniž by to ale vyplulo na povrh zásluhou jiných jeho skandálů. Franklin D. Roosevelt zemřel v náručí své dlouholeté milenky. Dwight D. Eisenhower, hlavní velitel spojeneckých vojsk za druhé světové války, stačil udržovat intimní poměr se sličnou šoférkou, pod jejímž jménem pak vyšly zajímavé memoáry. K rozvodu nedošlo hlavně proto, že válečný hrdina pak usiloval o zvolení za prezidenta. John F. Kennedy, jeho nástupce v úřadu, se prokázal jako proutník z nejznamenitějších. Pár dní bez mimomanželské avantýry a cítil se celý nesvůj, byl z toho málem marod, tak se svěřoval svým důvěrníkům.  Když si hollywoodská sexbomba Marylin Monroeová stěžovala, že Kennedy si přijde zasouložit, činí tak bez cirátů, bez kýžené předehry něžnosti, a když je dílo dokonáno, tak hned se pryč pakuje, dostalo se jí vysvětlení, že prezident je very busy, má plno jiných povinností, to jako vlastenka musí přece chápat. Viceprezident Lyndon B. Johnson při takových zprávách o Kennedyových postelových výkonech se nemínil nechat zahanbit a holedbal se, že on toho dovede stihnout ještě víc.

S překážkou oné malice by museli též zápolit vysocí političtí činitelé ve výslužbě, případně jejich rodinní příslušníci a pokud jsou už po smrti, tak jejich potomstvo. Velmi bych se divil, kdyby někdo z rodiny Rooseveltů se ozval s protestem proti nejčerstvější publikaci s názvem Empty Without You (“pocit prázdnosty bez tebe” - tak nějak) s podtitulem Intimní dopisy Eleanor Rooseveltové a Loreny Hickokové (New York: Free Press, 1998). Z rozsáhlé sbírky 3.500 dopisů těchto dvou žen, profesor žurnalistiky Rodger Streimatter jich vybral 300. Historici se začali zabývat sexuální orientací Eleanor Rooseveltové v r.1978, 16 let po její smrti, když prezidentova knihovna korespondenci zveřejnila. První dáma Eleanor se s žurnalistkou Hickokovou seznámila v r.1932 a od té doby se blízce stýkaly, trávily společnou  dovolenou a jejich vzájemná korespondence pokračovala po dobu téměř třiceti let. Kniha nikterak nehýří trapnostmi, jež by v případě lásky lesbické se mohly předpokládat, nicméně tón vzájemného bažení citového a ba i fyzického je docela patrný. Kdo by něco takového byl čekal, že ano. A nikdo nečeká kontraofenzívu cestou soudního klání.

VYŘIZOVÁNÍ ÚČTŮ JAKO FORMA LITERÁRNÍ TVOŘIVOSTI

Některými kruhy České republiky jakoby otřásala kniha novináře Přemysla Svory o vývinech, údajně otřásajících první rodinou ve státě. Z podniknutých soudních kroků lze usoudit, že manželé Havlovi se cítí značně dotčeni. Snad jakousi útěchou by jim mohla být skutečnost, že zdrojem nevole je outsider, cizí tvor, a ne někdo z přátel či dokonce z vlastní rodiny. Však na taková, někdy krutě konkrétní zveřejňování máme k dispozici řadu precedentů. Například memoáry “Maminko má nejdražší” z pera adoptované dcery Joan Crawfordové, hollywoodské superhvězdy třicátých a čtyřicátých let. Maminku, zachránivší ji ze sirotčince a vybavivší všemožným luxusem, vylíčila jako nesnesitelného tyrana.

Český čtenář ještě bude mít v paměti román KDO CHYTÁ V ŽITĚ (The Catcher in the Rye) J.D.Salingera. Začátkem padesátých let slavný autor zanevřel na svět, zakázal zveřejnění vlastní fotografie na obálce své knihy a z Manhattanu se odstěhoval do místa jménem Cornish ve státu New Hampshire (který se též stal dost dlouhodobým domovem pramálo přístupného exulanta Alexandra Solženicyna). Tam na vzdáleném venkově, Salinger vedl existenci podivína, důsledného poustevníka se skonem k mystice. Naposledy se v tisku objevil v dávném roce 1965. Své dva nové románové rukopisy uzamkl do trezoru obřího rozměru.

Tohle a ještě víc se dozvídáme z nedávno vydané knihy DOMA VE SVĚTĚ (At Home in the World, Picador USA). Napsala ji jeho někdejší milenka Joyce Maynardová. Když jí bylo osmnáct a začínala se studiemi na univerzitě Yale, podařilo se jí uveřejnit cosi autobiografického v The New York Times Magazine, prestižním zdroji s nákladem kolem miliónu výtisků. Jeden z nich četl poustevník Salinger a začal o mladičkou, nezdravě hubenou studentku a exhibicionistku usilovat. Do té doby od něho nečetla ani řádku. Nicméně neodolala jeho lákání,  opustila prestižní univerzitu a odstěhovala se k poustevníkovi, tehdy šestapadesátiletému, dvakrát ženatému, otci dcery v jejím stejném věku. V jejích pamětech se lze dozvídat podrobnosti, po nichž ne každý čtenář by zrovna dychtil (např.o vaginální křečích deflorované zbožňovatelky). Pramálo ohleduplný Mistr miloval staré filmy a televizní seriály. Potrpěl si na homeopatickou medicinu a svéráznou dietu, včetně zmrzlého hráchu pravidelně k snídani. Selanka se netěšila věčnému trvání. Jednou pak, během oddychového pobytu na Floridě, Salinger se své milenky zbavil, zkrátka ji vyhodil. Dnes je z ní teatrální, na publicitu si hodně potrpivší čtyřicátnice, provdaná matka tří dětí, která ale netají, že by k němu, teď už osmdesátiletému starci, znovu přiběhla na první zavolání. Kdo by snad měl zájem ještě víc se dozvědět o autorčiných zkušenostech s manželstvím a rozvodem, s chirurgickým zvětšováním jejích ňader, detaily jsou k dispozici na webové stránce (www.joycemaynard.com).

K návratům do opuštěné náruče nemíří Mia Farrowová a Woody Allen. Utkali se už párkrát u soudu a varianty jejich notných disharmonií lze spatřit i na filmovém plátně. Česká čtenářská obec měla příležitost se podobně seznamovat a mnohé si domýšlet zásluhou tvůrčí činnosti Lenky Procházkové a Ludvíka Vaculíka. Vyřizování účtů se může vyskytovat v různých podobách - v románech i memoárech, mnohdy neméně fiktivních. Sokové nemusí tasit stejné zbraně. V případu rozvedeného, hodně rozkaceného manželství, známá herečka Claire Bloomová volila formu pamětí, kdežto neméně známý a talentovaný spisovatel Philip Roth se jí revanžoval beletristicky. V Brooklynu v židovské rodině narozená Bloomová, po delším pobytu v Anglii se velmi úspěšně prosadila jak na Broadwayi, tak v Hollywoodu. Posléze vstoupila do manželství se známým spisovatelem Rothem. Tento krok košatila megatonáž publicity, manželství se rozjelo na plné obrátky a skončilo karambolem v hodně ošklivém rozvodu. A nyní k tomu máme paměti Leaving a Doll`s House (Little, Brown), titulem doslovně asi nejspíš přeložitelným jako ODCHOD Z POKOJÍKU PRO PANENKY. Roth je nám prezentován jako sobec, surovec, bez citu a jakéhokoliv pochopení pro autorčinu dceru z prvního manželství.

Roth, který se v dřívějších letech hodně zajímal o osud disidentů v tehdejší ČSSR a když Milan Kundera odešel do emigrace, hodně mu pomohl prosadit se na anglosaském knižním trhu, na memoáry bývalé paní choti reagoval románem VDALA JSEM SE ZA KOMUNISTU (I Married a Communist, Houghton Mifflin). Děj této jeho prozatím 23. knihy je posazen do ranných padesátých let, doby bláznivého senátora McCarthyho, a vypravěčem zůstává týž Nathan Zuckerman jako v Rothových předchozích knihách. Z Claire Bloom se stane stejně jednoslabičná Eve Frame, židovka z Brooklynu, jedna z nejpopulárnějších hereček, autorka jedovatých memoárů a matka permanentně naježené dcery Sylphidy, korpulentní harfenistky, kterou přivedla do manželství a která se stala hlavní příčinou jeho zániku. Takto umění imitovalo život. ”Je-li záměrem pomsta, může být výsledkem umění?” vznáší otázku Michito Kakutaniová, recenzentka v The New York Times, a v tom případě dává negativní odpověď.

Prozatím jsme se zabývali jen situacemi rozkolu mezi pohlavími. Značnou pozornost nedávno vyvolala kniha o rozbitém dlouholetém přátelství dvou mužů, významných literátů, aniž by to mělo něco přímo společného se sexem. Autorem je Paul Theroux, kniha se jmenuje STÍN SIRA VIDII (Sir Vidia`s Shadow, Houghton Mifflin), s podtitulkem Přátelství napříč pěti kontinenty, přátelství s V.S.Naipaulem, proslulým spisovatelem indického původu. Narodil se na karibském ostrově Trinidadu v r.1932, jako osmnáctiletý emigroval do Anglie, dostal se na studia v Oxfordu a už v r.1954, tedy jako dvaadvacetiletý, se začal úspěšně živit literaturou. Precizní znalec jazyka a znalec mnoha vzdálených končin, kam klade svůj děj. Nezdráhá se kritizovat ba i vyjádřit opovržení nad stylem vládnutí a života v řadě zemí, jimž se ohleduplně říká rozvojové. Tento jeho politically incorrect, postoj se zřejmě přičinil, že je již mnohaletým neúspěšným kandidátem na Nobelovu cenu.

O řadu let mladší Theroux  rovněž žije v Anglii, ale původem je Američan. V šedesátých letech ve snaze vyhnout se válce ve Vietnamu šel raději do Afriky v roli učitele. Posléze si touž zkušenost po několik roků zopakoval v Singapuru. S Naipaulem se seznámil na univerzitě v Ugandě. Ambiciozní mladík Theroux získal přátelství již dost známého a posléze značně slavného Naipaula. Ten se stal jeho mentorem. Theroux o něm napsal oslavnou knihu a Naipaul ho na oplátku uvedl do londýnské literární společnosti. Jakkoliv se jejich vyjadřovací styl značně liší - úsporný perfekcionista Naipaul versus chrlič textů Theroux - oba spojuje zájem o exotické končiny světa. Pokud neměli možnost se potkávat v Londýně, po desetiletí je pojila pilná korespondence. Hvězda jich obou nadále vzrůstala.

A teď tyto explozivní paměti. Reminiscence na bývalý vztah vzácného přátelství a jejich transformace v jakoby urputném vyhledávání pomsty, vyřizování účtů mladšího partnera, který staršímu upírá dosažený větší podíl slávy. Blahovolný mentor je přetvářen v sobectvím oslepeného kruťase, hladově bažícího po dalších cenách, uznáních, medajlích. Při občasných setkáních v Anglii, Naipaul se domáhal chodit do nejdražších restaurací, jejichž účet vždy přistrčil Therouxovi k zaplacení. Ind tmavé pleti s povýšeností nejbritštějšího gentlemana, který neváhá přirovnávat mentální schopnosti neevropských národů k nižší živočišné čeledi.

Co tedy způsobilo tak radikální rozkol přátel, jejichž tvůrčí žánr jakož i ambice se zas tak moc nelišily? Každopádně se lišily ve vztahu k opačnému pohlaví.  Theroux byl a snad ještě je prostopášník, dost na ženské, zatím co Naiupal prý projevoval morbid aversion to sex. Jeho údajná nevraživost vůči sexu nemohla být zas tak příliš morbidní: krátce po smrti své dlouholeté družky se vdovec promptně oženil s mladičkou Pakistánkou, dominantní a hloupou osobou. Tak ji hodnotil Theroux, jehož pak rozkacený novomanžel vyhodil ze dveří.

Leckdo je teď zvědavý, zda on se též bude revanžovat knihou neméně upřímných pamětí.

Oba autoři si zaslouží překlad řady svých prací do češtiny, pokud se tak již nestalo.

OBŘÍ  SKOK  K  DOSUD  NEDOSAŽITELNÝM  PRAVDÁM

Před časem jsem pro české noviny v exilu napsal článek “Vědecký pokrok k prospěchu rodičovských jistot.” V něm jsem se zmínil o někdejší zkušenosti u českého soudu, o paternitních sporech, v nichž důkazní břemeno se přesunovalo z žalobce - tedy v tomto případě z žalobkyně - na žalovanou stranu. Je ovšem daleko obtížnější dokazovat, že něco se nestalo, než že se stalo. Soudy automaticky nařizovaly provedení krevní zkoušky, která ale otcovství zjistit nikdy nemohla. Pouze je mohla vyloučit, což se v naprosté většině případů vyloučit nedalo. Čili kteroukoliv ženou obviněný kterýkoliv muž se vystavoval aspoň devadesátiprocentnímu nebezpečí, že do toho spadne se značnou alimentační povinností po dobu osmnácti let nebo i déle, jestliže sporné dítko půjde studovat.

Teď ale máme k dispozici zkoušku DNA, pomocí genetického kódu dojít s důkladnou jistotou k pozitivnímu zjistění (na 99, 99 procent) toho kterého autorství. V USA na každých sto novorozeňátek připadá jedno paternitní utkání. Za poslední čtyři roky těchto celkem již padesát DNA center provedlo téměř 200 tisíc zkoušek. Většina laboratoří zkoumá krev, některé dávají přednost několika buňkám, uštípnutým z tváře. Zkouška přijde na 600 dolarů. Již se objevují billboardy, inzerující tyto služby. Totéž je k přečtení na některých taxících v New York City. WHO`S THE FATHER? Ano, kdo je otec? Volejte na číslo 1-800-DNA-TYPE. Ale i mnohé matky se chtějí dozvědět, čí sémě z jejich intimních oblažovatelů se v nich úspěšně ujalo.

Hamižností motivované obvinění z otcovství je už prastarého data. Dřív se nařčený jen přetěžko ubránil. V nedávném případu Billa Cosbyho, filmové a televizní hvězdy, jeho iniciativa podrobit se zkoušce DNA vedla ke spěšnému stažení žaloby a též k uvěznění lživé žalobkyně. Ve Francii, snaha Aurore Drossardové, věk 22, docílit soudního zjištění, že Yves Montand, zemřelý v roce1991, je její otec a ona tedy jeho dědičkou, vedla k exhumaci těla a k negativnímu výsledku. Tři genetici zjistili, že vzdor nápadné fyzické podobě, dotyčná žalobkyně jeho dcerou není.

Někdejší francouzský prezident Félix Faure údajně zemřel záviděníhodnou smrtí: při milování v úřadě. Daleko důkladnější politický otřes způsobily erotické hrátky Williama Jeffersona Clintona v Bílém domě. Tento velmistr lží a vytáček, je vybaven brilantní pamětí, ale ve svých přísežných svědectvích si nepamatoval nic, co mu nemohlo být dokázáno - ani zda kdy byl s orální aktivistkou Monikou o samotě za zavřenými dveřmi (třeba jim tam bzučela muška). Když se začaly rojit zprávy o této prezidentské avantýře, Bílý dům neváhal s protiútokem znicotnit Lewinskou jako poblázněnou, fantazírující dychtivku, jakých se dají najít tucty. Nebýt modrého šatu, poznamenaného prezidentským semenem, jak potvrdila zkouška DNA, přece řeči nějaké stážistky o intimitách neměly vůbec šanci. A tak díky tomuto vědeckému pokroku, Clinton, i když unikne vypuzení z úřadu, do historie odejde pošramocen.

Někdejší novinka se zavedením otisku prstů notně usnadnila detektivní práci. Nyní k daktyloskopii přibyly zkoušky DNA. Stačí jeden chloupek z ohanbí násilníka, stopa sliny na cigaretě, krůpěj potu na kapotě, oděrka na římse při vloupání. Ve Velké Británii před pěti lety započali s iniciativou zjišťování DNA pachatelů a porovnávání výsledku bse stopami v dřívější trestné, dosud nevyřešené činnosti. Velmi se to začalo vyplácet v agendě případů vloupání. Tím se ověřovala i zkušenost, že pachatelé závažných trestních činů se dopouštějí i zanedbatelných přestupků a je to pak DNA zkouška v souvislosti s banalitou, která může zlikvidovat nevyřešený zločin roku či desetiletí.

V New York City se podařilo snižit zločinnost na úroveň nejnižší za posledních víc než třicet let. Tamější policejní komisař Howard Safir doporučuje zřízení databáze se vzorkem DNA od každého sebemenšího provinilce. Odběr sliny postačí,  výlohy s jednou procedurou přijdou na 50 USD. Podle dosud platného zákona, DNA zkoušce prozatím podléhají jen pachatelé závažných zločinů jako jsou vraždy a znásilnění. V říjnu 1998, F.B.I., federální vyšetřovací služba, po téměř deseti letech příprav, otevřela národní databázi, propojující informace ze všech padesáti států. Z nich ale prozatím jen jeden (Lousiana) nařizuje testování DNA u všech provinilců - čili přesně to, co chce prosadit komisař Safir. Jak se dalo a věru muselo předpokládat, jeho iniciativa vyvolala rozhořčenou reakci ultraliberální organizace American Civil Liberties Union, protestující, že by bylo popření čtvrtého ústavního dodatku, hrozba fašismem atd.

Zkoušky DNA pomáhají řešit zločiny jak současné, tak i hodně dávného data. Historici teď mají k dispozici nástroj k rozluštění dávných mystérií. Zjistit, zda Napoleon byl či nebyl otráven ve vyhnanství na vzdáleném ostrově. Autentičnost kostí posledního cara Mikuláše II. a jeho rodiny již byla potvrzena. Též se již stoprocentně zjistilo, že vážený demokratický myslitel a prezident Thomas Jefferson na začátku devatenáctého století smilnil a otěhotňoval šestnáctiletou černošskou otrokyni. Genetické výsledky v obou větvích jejich prapraprapotomstva to bezpečně potvrdily.

Třeba i dojde ke zrodu jakéhosi detektivního genetického dějepisu, nového vědeckého oboru či aspoň odnože. Příležitost k řešení dávných tajemství. V naší rodné končině například vystopovat potomky Boženy Němcové a kancléře Metternicha a zjistit, jak to doopravdy bylo s jeho paternitou.

RŮZNÉ  OBYČEJE  RUZNÝCH  ZEMÍ

Jednou z několika výhod vyučování na americké univerzitě je rozmanitost tamější klientely. Na naší školu (Binghamton University, stát New York) přijíždějí žáci z aspoň čtyřiceti zemí, zejména z asijské oblasti. Minulý rok jsem měl co dělat s tvory z Japonska, Koreje, Taiwanu, Hongkongu, Pakistánu, Indonésie, Filipín, Haiti, Trinidadu, Surinamu, Ghany, Nigérie, Pobřeží slonoviny a Ruska. Pak k nim přibylo Thajsko a Burundi.

Po úniku z totalitní klece jsem se pustil do dost důkladného pobíhání po zeměkouli a nahlédl do víc než stovky, t.j. většiny, států. Když se teď třeba potkám se studentem Papuáncem a prohovořím s ním kvality té které hospody v Port Moresby, jeho hlavním městě, dotyčný protinožec pookřeje, že našel spřízněnou duši a já se stávám důvěrníkem všelijakých privátních starostí. (Velkou starost teď má mládež z Indonésie, jejíž měna ztratila přes dvě třetiny hodnoty a ve stejném poměru se tudíž zvětšily existenční nesnáze jejich majitelů.)

Do kanceláře mi přišly Korejky, v Americe již důkladně asimilované. Jejich rodiče jsou rozhodnuti je přes léto poslat do země předků za účelem opatření správného místního manžela. Prý jsou ochotni z mnohého slevit, ale v tomto punktu zachování tradice rodné krve jsou neoblomní. “Jenže já tu mám kluka, je to Irčan, zrzavej. Rodiče o něm neví, to tak ještě! Určitě by mě zabili!” hořekovala svěřující se Miss Kim.

Tedy jsem radil, tentokrát úspěšně, s odkazem na podivný korejský zákon již dávného data. Ten totiž vylučoval možnost manželství mezi osobami s týmž příjmením.  Přitom počet korejských příjmení by se dal spočítat na prstech jedné ruky plus ještě tak dvou prstů ruky druhé. A nejpočetnější jsou právě Kimové. Korea (mám co dělat jen s tou Jižní, samozřejmě) má přes 45 milionů obyvatel. Téměř čtvrtina jich žije v hlavním městě Soulu. Tam je Kimů jako všech Pražáků dohromady. K důkazu postačí porovnat a zvážit telefonní seznamy.

Nešťastná slečna, jejíž láska uvízla v keltském objetí, nechť tedy klidně přes oceán odletí a vrátí se s prázdnem - sorry, moc se snažila, přetrhnout se mohla uspokojit patriotickou tužbu rodičů, ale to jméno, sakramentská smůla.

Nedostatek nadšení těchto studentek lze snadno pochopit. S výjimkou islámských končin (obzvlášť tristní kapitola), Korea je jednou z most male-dominated societies in the world, zemí, kde dominuje muž a jeho pěst. Mlátit ženu je věc přetrvávající tradice, dosud to patří k bontonu, jak potvrzují průzkumy mínění potlučených manželek. “Nutno je mlátit aspoň jednou za tři dny,” doporučuje jedno národní pořekadlo, zatímco druhé praví, že “Sušené ryby a ženy chutnají líp, když se pořádně proklepou.” Žena, obdrživší nářez, je apriorně odpovědná za výsledek manželovy manuální snahy, neboť on by se přece bez důvodu do trestání nepouštěl.

Páni studenti korejského původu tyhle starosti nemají a už nejeden se mi svěřil, že dá přednost putičce vycepované takovou tradicí před přespříliš emancipovanou Američankou. (Totéž slýchám od afrických studentů, kteří se amerických černošek vesměs děsí.)

Tak jako i v jiných zemích převážně Třetího světa je děvče méně hodnotný přírůstek do rodiny než je chlapec. Proto dochází k infanticidě, zabíjení holčiček, hned  při porodu. V Číně, kde na každých 118,5 hochů připadá jen 100 děvčat (statistika z r.1992), stále platí a zejména ve městech se dodržuje zákon, dovolující zrození jen jednoho děcka do rodiny. V Koreji, kde takové omezení neexistuje, je ale nepoměr novorozenců podobný (116 hochů na 100 děvčat).

V Japonsku, modernizace/westernizace, započatá v devatenáctém století, nevymýtila zděděné hodnoty. Dochází ke koexistenci mravů starodávného data a některých radikálních novot. Na venkově v moderním Japonsku se udržuje obyčej komunikovat se záhrobím. Příklad: Miyoko Suzuki ovdověla před devíti lety, když její manžel, komandující diktátor, zahynul při kácení v lese. “Je teď daleko ohleduplnější, než když byl naživu,” oceňuje vdova změnu v jeho chování. Pravidelně se o tom přesvědčuje v rozhovorech na hřbitově. (Trošku to připomíná starý vtip o geniálním pokroku sovětských vědců, schopných hovořit s nebožtíky, kteří ale nedopovídali.) Japonský výzkumný ústav Dentsu uveřejnil tabulku kompatibility, názorové shody manželských párů v oblasti politiky, etiky, sexu, náboženství, společenských, kulturních hodnot. Průzkum se uskutečnil ve 37 zemí všech kontinentů. Nejvyšší kompatibilita byla zjištěna v Turecku (440 bodů z možného maxima 500), Španělsku (420) a Nigérii (400). Nejnižší kompatibilita v Japonsku - necelých 200 bodů. Lze takový stav věcí pokládat za důkaz emancipace žen, za triumf feministických tužeb, že svéhlavičky si dovedou uhájit a prosazovat své názory? Skutečnost je jiná: mezi partnery nedochází k neshodám hlavně proto, že spolu stráví pramálo času se o něčem vůbec bavit. Jiný průzkum zjistil, že pouze každý třetí Japonec - nebo Japonka - by zvolil(a) téhož manželského partnera, mít k tomu znovu příležitost.

V Americe se už delší dobu přetřásá značně populární praxe tzv.sňatkového turismu. Řada firem láká zájemce k cestám do zámoří - zejména na Filipíny, do Thajska a poslední dobou i do Ruska - přivézt si do manželství místní neemancipovanou dívku, která bude vděčně poslouchat a zobat z hrsti. Pošetilé naděje triumfují nad tisíckrát ověřenou zkušeností. Takové svazky ovšem nezřídka končí karambolem. Zájemkyním jde o příležitost, jak se dostat z mizérie do Ameriky a když tam pak jednou jsou, zbaví se chotě, aniž by nutně musely pozbýt právo legálního pobytu. Na Filipínách žadatel o přistěhovalecké vízum musí čekat aspoň dvacet let, takže se nelze divit všemožným snahám o uspíšení procesu.

V Pobřeží slonoviny (Ivory Coast) se úspěšně ujmula novinka v navazování užitečných společenských, případně i intimních, styků. Příležitostí jsou pohřby. Staly se “nástrojem společenské mobility”, slovy místního antropologa jménem Dédy Séry. Prostředí předpokládaného zármutku, truchlení, se stává záminkou k milostným svodům. Zájemce/zájemkyně o kontakt (společenský, existenční, milostný) mívají často potíže dostat se do kýžených dveří, Pohřeb je ale událost jak soukromá, tak přístupná veřejnosti. Lze se vetřít, lkát, bez ostychu obejmout pozůstalé, s tvrzením, jak dobře ten který znal nebožtíka, který už určitě nevyvrátí tu sebenehoráznější lež.

Novot, tu více, tu méně, přibývá všemi směry. S Korejí, s kterou jsem začal, též skončím. V sedmdesátých letech, 27 procent manželek, jimž se nepodařilo porodit syna, souhlasilo, aby se manžel o něco takového pokusil s konkubínou. Tato ohleduplná tolerance ale již vzala za své. Rovněž se začíná rozmáhat mužským plemenem nevítaná novinka, totiž ochota zejména mladých žen oplácet násilníkům stejnou mincí, v tomto případě vlastní pěstí. Přibývá razantních utkání, které odborníci hodnotí jako nezvratnou známku pokroku. Ve jménu téhož pokroku Nejvyšší soud v Soulu nedávno zrušil onen středověký zákaz manželství zájemců se stejným příjmením. Kim s Kimkou teď už můžou.

Ta má studentka novotu před rodiči tají, v naději, že se ji hned tak brzo nedozvědí.

HORIZONTY SAMETOVÉHO INTELEKTUÁLA  -  PODPORA ANTINOSTALGIE

Věnuji se četbě denního tisku a dozvídám se: Americký útok na Irak byl především útokem na autoritu OSN, pokusem ji nahradit vojenskou obranou zájmů bohatých států … bezohledná politika průmyslového růstu, která nejvíce ohrožuje právo lidstva … Politická, sociální a ekonomická zaostalost Lartinské Ameriky byla způsobena především americkým sobectvím a dogmatickým intervencionismem na tomto kontinentě. Poválečná podpora nejhorších diktátorů v Latinské Americe, v jižní Asii, ve Vietnamu, v Africe, paranoická omezenost americké politiky vůči jiným civilizacím, je dodnes hlavní příčinou nestability a chudoby ve třetím světě.

Vida: když se Američané o sousedy nezajímají, tak jsou sobečtí, když se zajímají (například zahraniční pomocí ve výši, jíž se žádný jiný stát ani zdaleka nepřibližuje), tak to jsou intervencionisté, dokonce dogmatičtí. Ano, BLAME AMERICA FIRST! - zatracení, které ve světě již pozbylo dost svého někdejšího magnetismu, ale v Praze se ještě leckomu líbí. Tam se tedy i dosud věří v úměru, že bohatství jednoho způsobuje bídu druhého. Afrika přece není chudá proto, že Evropa je bohatá. Afriku charakterizovala chudoba od nepaměti a byl to právě styk se západním industriálním světem, který tou tristní mizerií poněkud pohnul. A nejznatelnějšího pokroku se docílilo právě v končinách s největším takovým stykem. Naopak, země, uniknuvší koloniálnímu jařmu, jsou mezi nejchudšími na světě - Libérie, Etiopie, Afghanistán, Nepál. V západní hemisféře první kolonií, která se zbavila bělošské nadvlády, bylo Haiti. Dodnes si Haiti zachovává patetický primát v podobě té nejchudobnější země v oblasti od karibského moře až po jižní cíp latinské Ameriky. Zdrojem současného bohatství přece není okrádání chudáků v tisícimílových dálkách, ale moderní technologie, organizace práce, schopnost vyrobit víc, líp a s menším úsilím a výlohami.

Leč pokračujme, pochoutka ještě nekončí: Irácký útok na Kuvajt byl přece důsledkem špatné americké politiky vůči islámským zemím. Zopakujme si ten smutný příběh. USA nechaly padnout šáha Rezu Pahlavího, Irán byl ovládnut Chomejního fundamentalisty, kteří prohlásili USA za světového Satana. Nastala prudká vlna demodernizace země, která zasáhla celý islámský svět. Bylo třeba Irán oslabit, Irak pro němu zahájil za americké podpory krvavou čtyřletou válku…

Ona ta válka trvala dost déle (1980 - 1988), ale známý Leitmotiv univerzální americké viny za veškerá globální neštěstí se nám vrací. Dosud jsme slýchali prokletí USA kvůli podpoře šáha. Teď to máme naopak.

Nepřítel mého nepřítele se stává mým přítelem, takže i ultravrahoun Saddam Hussein, který neváhal chemickými zraněmi zlikvidovat ve vlastní zemi řadu kurdských vesnic, je prezentován v zářném světle. Tvrdit, že Irak by byl schopen zasáhnout svými raketami Evropu, je ovšem čirý nesmysl, příklad paranoického pojetí politiky. … Evropané se nesmějí v éře globalizace vzdát své zahraniční politiky, protože je třeba účinně kompenzovat americkou neschopnost komunikovat s jinými civilizacemi… americká poválečná zahraniční politika byla jednou z největších katastrof tohoto století

A máme to, lahůdky z hodně dlouhé analýzy, bez slova o Hitlerově či Stalinově příspěvku tomuto století, o tuctu, veletuctu jiných nepravostí. Poněvadž se tu přetřásaly současné události, nemohlo jít o traktát z dob dřevního stalinismu ranných padesátých let. Text byl z 6.ledna našeho nového roku 1999, již desátého od sametových začátků, jejichž výročí se letos bude slavit, truchlit či ignorovat. Četl jsem v den vydání v Internetu, háčky čárky jsem si mohl snadno domyslet - na rozdíl od některých dalších okolností. Zdrojem nebyly partajní Haló noviny, ani poněkud již méně rudé Právo, ale mé oblíbené Lidové noviny, jež občas tisknou i mé rozumy. Že by dodatečně silvestrovská rubrika, do níž by byl přispěl některý z vědeckých marxistů-leninistů, pedagogů z partajní Sorbony ve Vokovicích? Nebo některý z novinářských dinosaurů - Hoření, Kojzar, Stano? Třeba dinosaurka, rudá katechetka Houfová.

Nikoliv.  Autorem byl demokrat, filozof Václav Bělohradský, nota bene re-emigrant. Popudem k tomuto sepsání, jemuž dal titul HLEDÁME ŠERIFA PRO CELOU PLANETU, ZN.PODOBNOST S JOHNEM WAYNEM PODMÍNKOU byla jeho nevole nad článkem “Chytrácký postoj k útoku na Irak” v LN (23.prosince 1998). Autor Jiří Pehe, politický poradce prezidenta Havla, perfektně přesvědčivě obhájil nedávný trestní zásah USA a Velké Británie proti Husseinovi. Nechat břemeno rozhodování na OSN a na Evropě, neudálo by se ovšem nic. Stejně jako se bez americké iniciativy  nic užitečného nepodniklo v Bosně, tam na evropském kontinentě.

Lidové noviny otiskly (12 ledna) kritické reakce od tří autorů: jednak osočený Pehe (který Bělohradského obžalobu amerického obcházení Evropské unie zejména v zahraničněpolitické oblasti znicotnil poznámkou, že není co obcházet), jednak známí komentátoři Emanuel Mandler a Roman Joch. Připomněli pár maličkostí údajného amerického usurpátorského sobectví jako například Marshallův plán.

Washington se nikterak neraduje z role zbylé supervelmoci, od níž se předpokládá a vyžaduje odpovědnost za policajtské dodržování světového pořádku. Válka v Perském zálivu, jíž se podařilo odvrátit iráckou pohromu útoku (ať už nukleárního, bakteriologického, chemického či všech dohromady) na Saudskou Arábii a Izrael, přišla Ameriku na 50 miliard dolarů. A co zásoby ropy v tamějším arabském písku? Pro Ameriku je to zdroj pouhých 10 procent národní spotřeby, na rozdíl od převážně závislé Evropy. Náročná a nákladná role v podstatě osamělého hasiče požárů ve všemožných koutech světa vyčerpává. Rovněž únava ze soucitu (ona tzv.compassion fatigue) je stále citelnější a politicky závažnější. Povinností každého státu je především odpovědnost prosazovat vlastní národní zájem. Rozhodně není v zájmu USA nadále poskytovat štědrou zahraniční pomoc zemím, které v OSN pravidelně vyjadřují svůj protiamerický postoj.

Bělohradský se zpravidla těší pověsti originálního myslitele, hlavy otevřené. Po prvním přečtení jeho obžalovacího spisu mi na mysl přišel Gerald Ford, který v r.1976 během prezidentské volební kampaně prohlásil a na opakovaný dotaz užaslého reportéra opakoval, že ano, Polsko je svobodná země. Jeden komentátor to tehdy přirovnal k situaci, jak důkladně naprogramovaný homunculus je pozván k posezení a podebatování, konverzace zdárně, kultivovaně plyne a najednou dojde ke zkratu, návštěvník popadne hovícího si foxteriéra a kvičíví psisko schlamstne i s chlupama.

Něco takového se Bělohradskému věru nestalo. Spíš to bude případ hodně značného eurocentrismu, bez nutkání se příliš vyznat ve světě za pomezím vlastního kontinentu, sice velekolébky civilizace, ale s výsledky méně než obdivuhodného  počínání v tomto rapidně již končícím století. V Praze není osamocen s takovými názory. O hrůzách globalizace - amerikanizace se dozvídáme i od jiných myslitelů. Jednoho, ne-li víc takových, prezident Havel nedávno obdařil sametovým řádem za zásluhy.

Nedávno jsem obdržel dopis s dotazem, kdy se permanentně vrátím do rodné země a proč jsem tak dosud neučinil. Uvedl jsem několik důvodů, mezi nimiž i nepříjemnosti, jíž tam mé nedostatečně bělostné manželce servírují rasově hákliví domorodci. Rovněž by mi nechutnaly tyto eurocentristické porce. Proto ona “antinostalgie” v titulku.

INVENTURA  KONČÍCÍHO  VĚKU

V jedné knize jsem četl toto motto: stihač vystřelil, ale tím se i sestřelil, poněvadž jeho letadlo se řítilo vpřed tak obrovskou rychlostí, že kuli dostihlo. Čili symbol zlověstné věštby o sebezkáze člověčenstva. V pesimistických scénářích přibývá lidí a hnutí, poháněných vášněmi, nenávistí a stále mocnějšími nástroji své jakkoliv úchylné tužby uskutečňovat. Po dvou světových válkách a dvou zničujících ideologiiích, po pádu komunismu znovu vzkvétá nacionalismus jako jeho poslední fáze, v mnohých končinách se děsivě dere vpřed náboženský fundamentalismus a nad tím vším jakoby se kruh uzavíral v podobě globalizace, nadnárodních celků. Co když ale válečné konflikty úplně pominou? Zejména zásluhou zkušenosti, že jsou kontraproduktivní, že nedocílí to, co se od nich očekávalo, že vyřešením jednoho problému stvoří problém jiný, třeba ještě zapeklitější. Významný americký žurnalista Thomas Friedman předložil tento recept k zachování světového míru: macdonaldizace. Státy s těmito výkrmnami pod zlatou klenbou na svém území na sebe nikdy nestřílejí.

Je tedy sklenice z poloviny plná nebo prázdná, povedlo či nepovedlo se toto století? Vzdor předloženému katalogu uskutečněných špatností, století v mnohém vskutku hrozné, bylo též mimořádně zajímavé a obohacující. Rekordně kruté, krvavé, ale též s kolosálním rozmachem, kdy se vynalezlo víc, než ve všech předchozích érách dohromady. Naše doba nám umožnila existenci daleko hodnotnější, kvalitnější, příjemnější a delší, než kdy v minulosti. Po sečtení všech plusů a minusů, rezultát je nepochybný. Pochybovačům odpovídám jedním anglickým slovem: dentistry. Sedět v křesle u současného moderního zubaře je zážitek k neporovnání s martyriem, uštědřovaným provozovateli tohoto řemesla předchozím generacím.

Nostalgici romantizují staré, údajně zlaté časy, jakoby v minulosti vždy bylo líp - i za komunistů. Zlaté se zdají proto, že pamětníci, kteří jsou staří, vrásčití, nedužíví teď, tehdy takoví nebyli. Vzpomínka na vlastní mládí a ztepilost kalí rozhled.

Někdejší mládežníci, krasavci a krasavice, baží po návratu hanebných padesátých let, i když tedy době procesů a šibenic. Spíš se pamatují milostné hrátky na svazácké brigádě než na otravu svazáckého schůzování.

Od r.1900 se průměrná životní délka skoro už zdvojnásobila - z pouhých 40 roků po téměř již 80 let. Máme k dispozici antibiotika. Všelijaké neduhy, postihující předchozí generace, přestaly být smrtelným nebezpečím. Pozemšťanů přibylo víc než požehnaně, ale rovněž náramně vzrostla schopnost živit hladové krky. Úroda na kukuřičních polích v USA se ztrojnásobila a zásluhou nové odrůdy rýže (tzv.miracle rice). Asie již netrpí hladomorem.

Nejen snadnější možnosti naplňování žaludku, ale i ona tzv.kvalita života se vylepšuje. Významnou součástí této kvality je rostoucí podíl volného času, v němž se nemusíme pachtit za živobytím a dalšími, dřív nepominutelnými starostmi. Týdenní pracovní doba se snížila o polovinu - z 60 na 40 hodin. Dovolené se staly samozřejmostí. Nemusíme si už pěchovat prkenice bankovkami a běhat s placením účtů do fronty na poštu. Pošleme šek, jsme součástí bezpeněžního hospodářství, ušetříme spoustu času. V domácnosti zapneme různé ty myčky a sušičky, aby se plahočily za nás. Lidé minulého století se trýznili tropickým vedrem. My ale máme klimatizaci. Máme filmy, televizi, magnetofony, sterea, videa. Začátkem tohoto století rádius průměrného celoživotního pohybu nepřesahoval 100 kilometrů. Teď za pár hodin odlétáváme do všemožných vzdálených Tramtárií. V r.1998 americké letecké společnosti odvezly a přivezly 615 milionů pasažérů, aniž by došlo k jedinému smrtelnému úrazu. Úspěšně byl odstartován výzkum kosmu, první astronauti už hopsali na měsíci.

K možnostem mobility připočtěme blaho moderní komunikace. Ještě nedávno jsem se o událostech v rodné zemi dozvídal z pražských novin, jež se zpožděním a za nehorázně vysoké poštovné nespolehlivě putovaly přes Atlantik. Teď si bezplatně přečtu nejčerstvější vydání v Internetu. Elektronickou poštou si okamžitě mohu popovídat se sebevzdálenějším pozemšťanem.

Thomas Watson, zakladatel giganta I.B.M., vyjádřil v r.1943 přesvědčení, že na celém světě se všeho všudy podaří prodat asi pět kompjútrů. Teď jich jsou stovky milionů, ubývají na váze a přibývají na výkonnosti. V r.1997, kompútr zvaný Deep Blue, výtvor právě této firmy I.B.M., porazil v šachovém utkání mistra světa Kasparova. Ranný počitač UNIVAC byl mamut, velikosti místnosti. To co uměl zvládnout, teď zastane mašinka, kterou strčíme do kapsy. Zmenšuje se nejen velikost stále výkonnějších zázraků, ale také jejich cena. Gordon Moore, spoluzakladatel firmy INTEL, v šedesátých letech správně předpověděl zmenšování transistoru o polovinu každé dva roky. Nová elektronika ztratí v prvním roce své existence 80 procent své hodnoty, následující jeden až dva roky si podrží zbylých 20 procent a pak to spadne k nule. Četl jsem tvrzení, přirovnávající tempo tohoto pokroku ke stavu v automobilovém průmyslu: ten kdyby si tak zdárně počínal, Rolls-Royce by už stál jen jeden dolar a ujel by sto kilometrů na spotřebu jednoho náprstku benzinu. Třeba to není úplně akurátní, ale hezky se to poslouchá.

Jiný Američan Watson, křestním jménem James, spolu s britským biofyzikem Francis Crickem, rozluštil tajemství DNA, “knihy života,” našeho genetického biochemického kódu. Na zpracování všech zhruba 100.000 genů, zakódovaných 3 miliardami chemických párů DNA, se začalo s velkým úsilím a výlohami pracovat v r.1990. Gigantický úkol bude dokončen začátkem příštího století.  S rozluštěním funkcí všech genů se též získá odpověď na příčiny jejich malfunkcí, vedoucí k chorobám  - a pak tedy i možnosti se s nimi úspěšně vypořádávat. Ústavy státní a privátní jakož i farmaceutický průmysl utrácejí na tento výzkum miliony v očekávání jak miliardových zisků, tak nemateriálního blaha. Pořádně se bude život dál prodlužovat, tento pokrok vyřeší léčbu zhoubných nádorů a další vítané zázraky nám poskytne klonování, s nímž se úspěšně započalo ve Skotsku stvořením ovečky Dolly.

A co AIDS, jehož dopad v částích Afriky se rovná morové pohromě kdysi ve středověké Evropě? Co kriminalita, nebezpečnost ulic po setmění a vlastně i někdy v pravé poledne? Co ten smog, hanebný vzduch v pražských ulicích, pane Ulč? Ano, připouštím, že po prvním dlouholetém návratu do rodného prostředí mě tamější vzduch natolik zarazil, že jsem znovu začal kouřit, abych si plíce uchraňoval dýmem z kvalitního virginského tabáku. Rovněž bych ale nedal přednost době před vynálezem automobilu, když v pražských ulicích převládal puch hromadících se kobylinců.

Ona již zmíněná kvalita života se dál košatí. Kouření přestalo být obligátní módou a jeho zbývající příznivci jsou vyháněni z uzavřených prostorů.. Třeba si zopakují historickou zkušenost prvotních křesťanů v katakombách. Emancipační hnutí získávají všelijaké podoby, máme feministky rozumných, sympatických názorů, jakož i obtížně snesitelné neurotičky, extrémistické úchylkářky.

Nedovedu si představit, že bych byl raději žil v jiné době než právě v tomto končícím století.

A třeba se teď na prahu nového století a tisíciletí nehorázně mýlím a hrozně, urputně rád bych žil v tom nadcházejícím věku. Jaká to asi bude doba?

Astronomové dovedou předpovědět zrod nebeského tělesa miliardu kilometrů vzdáleného, kdežto mudrcové, zabývající se pozemskými záležitostmi, si počínají s daleko menší zručností. Anglický spisovatel H.G.Wells na začátku 20. století tvrdil, že discovery of the future - objevování budoucnosti, bude stejně vědecky přesné jako v přírodních vědách. To bylo v době, kdy prezident britské vědecké společnosti ujistil laickou veřejnost, že stroje těžší než vzduch nikdy nebudou schopny vzletu, že rádio nemá budoucnost, že Roentgenovy paprsky jsou sprostý podvod. Irving Fisher, profesor na slavné univerzitě Yale, v r.1929 předpověděl další nepřetržitý rozkvět newyorské burzy, pár týdnů před jejím krachem a začátkem světové hospodářské krize. Hollywoodský mogul Zanuck v r.1946 ujišťoval filmové producenty, že televize je zcela bezperspektivní - lidé přece nebudou ochotni trávit čas civěním na malou bedýnku. Před pouhými 20 lety na konferenci v New Yorku specialisté dumali o budoucích krocích lidstva, aniž je napadla novinka v podobě dvou písmen - P.C., personal computer.

Že bychom o inspiraci požádali marxisty-leninisty, vědecké socialisty, kteří nikdy neměli potíže s vysvětlováním budoucnosti? Ta přece jim byla jasná, nevyhnutelná jako zákon o přitažlivosti zemské. (Horší to bylo s minulostí, podrobované vzájemně se vylučujícím interpretacím podle politických potřeb té které sezóny.) Ovšem i tito mistři se dovedli netrefit.  Chruščov slíbil pohřbít kapitalismus a už v roce 1970 předběhnout Ameriku v produkci spotřebních statků. Jeho partner Kosygin předvídal výměnný kurs jednoho rublu za deset dolarů a navíc se zaručil, že rubl nahradí dolar jako nejvýznamnější světovou měnu. Berlínská Zeď míru, postavená na věky, vydržela jen o pár roků déle, než Hitlerova tisíciletá Říše.

Špionážní centrály s desetitisícovým personálem a miliardovým rozpočtem nepředvídaly rozpad sovětské říše. Kolaps a následný vývoj pořádně neodhadli ani outsideři, ani přímí účastníci dramatu. Kdo v davech klíči cinkajících českých nadšenců na konci onoho annus mirabilis 1989 byl předvídal, že neuplyne ani deset let a už snad jen polovina či dokonce menšina národa bude dávat přednost výhodám/nevýhodám demokratického pořádku/nepořádku před minulostí v komunistické svěrací, ale ne zas tak obtížně snesitelné, kazajce? Že lze zlikvidovat komunismus jako vládnoucí systém, ale nikoliv jako setrvávající mentalitu?

Svět nikdy netrpěl nedostatkem věštců apokalyps. V sedmdesátých letech našeho století mudrcové z tzv.Římského klubu sepsali scénář o de facto nevyhnutelném zániku lidstva - nadmíra populace, ekologická devastace, vyčerpání zdrojů. V roce 1992 už nebude k mání ani kapka ropy. Vědec Paul Ehrlich v knize POPULAČNÍ BOMBA (The Population Bomb) předpověděl zánik světa už v r.1983. Jonathan Schell se proslavil rovněž mimořádně populární knihou OSUD SVĚTA (The Fate of the Earth), zaručující zánik v podobě nukleární devastace. Další významní myslitelé stvořili opusy s tituly jako KRACH V ROCE 1979; BANKROT 1985; PANIKA 1989, předvídajících kolapsy hospodářské, výbuchy politické.

Jestliže se podaří odvrátit tento či kterýkoliv jiný konflikt s globálně zničujícím dopadem, lidstvo bude mít příležitost těšit se z mnoha náramných novot. Rozmach robotizace bude nahrazovat lidskou práci. Kompjútry budou vybaveny kapacitou, přesahující mozkové schopnosti jejich tvůrců. Distribucí miracle food, (tzv. izolovaná sojová tekutina) se vymýtí hlad ve světě. Uříznu-li si ruku při sekání trávy, doktoři zařídí, aby mi vyrostla náhradní. Však s úspěšnou regenerací kůže se už začalo ve 20.století. Regenerace srdeční chlopně se uskuteční z několika málo buněk. Jestliže se už povedlo stvořit ovci z miniaturní genetické zásoby, proč nestvořit tvory z předchozích generací - čili někoho z nás? Nebo na to jít jinak a  k životu probouzet uskladněné nebožtíky.

Odvážlivci v příštích generacích odletí na Mars.

Bude plno zábavy na zemi. Dvacáté století nám do domácností dodalo video, takže se mohu dívat na Casablanku. V příštím století si poručím vidět její druhý díl, rád bych totiž věděl, jak to mezi Bogardem a Bergmanovou mohlo dopadnout. Nebo místo shlédnutí takového instantního díla na objednávku bych dal přednost si s nimi popovídat. Virtuálně zařízeno bude. Rozhodnu se pro rozprávku s Aristotelem. Nebo třeba se Stalinem, géniem všech věků, dozvědět se jeho vědecké hodnocení nového stavu věcí.

Toho se my, na této planetě dosud přítomní pozemšťané ale určitě nedočkáme. Škoda.

NÁLADA  NENÍ  POČASÍ

Na rozdíl od vědeckých marxistů-leninistů, kteří poroučeli větru, dešti, normální lidé povedou na počasí jen nadávat. Jinak tomu ovšem je - či, přesněji, být by mělo - v případě nálady jedince, vesnice, celé společnosti, zda se z života radovat nebo litovat, a pokud tedy litovat, zda se pokusit o racionální změnu k lepšímu. A pro začátek se aspoň dohodnout, zda sklenice je z poloviny plná nebo prázdná. Lze se vymlouvat na sucha, záplavy, zemětřesení, na zahraniční pohromy s hospodářským dopadem, avšak co je doma, to se nejen počítá, ale nese i zodpovědnost. Jak se říká, lidi mají takovou vládu, jakou si zaslouží. Nejinak tomu je s ekonomií, s umem a úsilím vynaloženým nebo nevynaloženým.

Tento dost banální poznatek mi přišel na mysl při porovnání situace v zemi, do níž jsem kdysi uprchl, se zemí, v níž jsem se narodil. Amerika právě absolvovala hodně surrealistický den: odpoledne impeachment, procedura vyhnat prezidenta z úřadu, a večer, v těchže prostorách Kongresu plno optimistického potlesku při slavnostním projevu téhož prezidenta. Vzdor trapnosti, ostudě národní a ještě víc mezinárodní, popularita priapického sedmilháře Clintona nebyla v národě vyšší. Národ je značně spokojen se svým životem, se stavem veřejných věcí. Porovnávám se současnou reputací hlavy státu na Hradčanech, s právě uveřejněnými výsledky průzkumu českého veřejného mínění, jehož Leitmotivem je ona už proslulá blbá nálada. Mně se to snadno povídá, hovím si v zemi hojnosti, leckdo může namítnout. Odpovím odkazem na rozhodnutí Američana jménem Geoff Goofellow, věk 42. Před pár dny jsem se o něm dočetl v New York Times. Prosperující podnikatel v oboru eletrotechniky v proslulém kalifornském Silicon Valley, jel na dovolenou do Evropy, nahlédl též do Prahy a takový dojem změnil jeho život. “Přijel jsem do ráje,” prohlásil a dodal, že objevil “to nejkrásnější a nejkulturnější město na světě.” Nechal dalšího nahrabávání milionů, libuje si, věnuje se zámořským investicím, které uskutečňuje kompjútrem na klíně. Česky neumí ani blafnout.

Proč ho tedy nenapodobím? S dolarovým kontem bych v Čechách žil bohatě, jak už mi bylo víc než jednou vyčteno - zejména po mém zpřesnění, že ani v Americe nežiji jako nuzák. Právě v těchto dnech jsem obdržel pár dopisů s informacemi, že se do Prahy permanentně vracím. Zpráva to lichá, i když česky blafnout jakžtakž dovedu. Třeba právě proto. Dotyčnému Goodfellowovi nevadí místní řeč a obyčeje. Já tu za mořem například mám možnost sledovat zpravodajství televize Nova, kde vidím a slyším ministra, člena vlády, jak hrozí rozbitím držky nevítanému tazateli. Důkladné to antinostalgicum. Má nezcela bělošská manželka by si rozhodně příliš nelebedila. Prozatím se vůči ní česká, rasově háklivá, veřejnost chovala s intenzitou nevole, jakou zdaleka nezažila ani v Jižní Africe v dobách tehdejšího apartheidu. Nemohu přece od ní chtít, aby se pražskými ulicemi ploužila se škraboškou na své euroasijské tváři.

Zmíněný Goodfellow s českou společností nemá dosud nic společného. Nemá tušení o blbé náladě. Dobré, ba výtečné, by bylo, kdyby v budoucnu dost společného měl, aniž by ho taková zkušenost přiměla k pakování kufrů.

ÚSVIT  DOBRÝCH  ČASŮ

Konečně dobrá zpráva! Česká justice se rozhoupala zabývat se a slušně rozhodnout, odmítnout nehoráznou českou praxi vydřidušského účtování cizincům. Jak napsal spisovatel Petr Chudožilov (Lidové noviny, 20.ledna 1999), “O dvojích cenách platných v České republice by se dala okamžitě zveřejnit Černá kniha národní hanby.” Pak to ještě charakterizoval, jako “řvavou a bolestnou národní ostudu.” Tento méně než sametový a v zemi tak populární obyčej též ostře kritizovali představitelé Evropské unie.

Hrdinou nastávající, doufejme, že trvalé změny, je pražský advokát jménem Pavel Hrdina. Měli bychom mu zasalutovat. Doprovázel své zahraniční přátele po Praze. U kasy do Trojského zámku vyžadovali 50 korun vstupného pro Čechy a 100 korun pro ty, kteří česky nedovedli. Když se ohradil, dozvěděl se, že cizinci jsou bohatší.

Paní v pokladně nesledovala pouze instrukce svého zaměstnavatele, v tomto případě Galerie hlavního města Prahy, ale i tři roky staré stanovisko ministerstva financí, podle něhož uplatňování dvojích cen nelze pokládat za diskriminaci. Přece zákaz dvojích cen by byl popřením svobody tržního hospodářství! A tudíž nemůže být v rozporu s dobrými mravy, napsala Jana Furstová, tehdejší ředitelka odboru metodiky ceny tohoto ministerstva. On sice existuje zákon o ochraně spotřebitele, který zaručuje ochranu před diskriminací, zakazuje chovat se “v rozporu s dobrými mravy.” Poněvadž to ale je země s tradicí Franze Kafky, porušení tohoto zákona nemůže být předmětem občanskoprávního sporu. Je pouze možné se obrátit se stížností na Českou obchodní inspekci, čímž se nic nevyřeší.

Advokát Hrdina se ale nevzdal. Jednak se odvolal na Listinu základních lidských práv a svobod, jednak použil paragrafu 424 občanského zákoníka, určujícího odpovědnost za škodu, která vznikla v souvislosti s úmyslným jednáním proti dobrým mravům.

A soudkyně Zuzana Barochová u Obvodního soudu v Praze 6 teď v lednu rozhodla ve prospěch žalobce. Předpokládám, že popudí řadu patriotů, nedostatečně imunních vůči závisti, tomuto Morbus Bohemicus.

V této souvislosti budu citovat z rukopisu mé před několika měsíci vyšlé knihy BĚŽENEC V SAMETU. Důvod ukázky a její délky bude zřejmý až po jejím přečtení:

Zvonil telefon. Tachecí. “Zrovna jsem se vrátil. Odkud? Ale najmul jsem si auto a jel do jižních Čech , pak na Moravu - jaký to bylo?  Krásná krajina, samozřejmě, i když už leckde zhuntovaná. Ale jednu výhodu to tady má, to se musí nechat - že je všude tak fajn blízko. Jaká pohoda!” liboval si jako každý Američan, jemuž osud nadělil absolvovat desetinásobné nebo i stonásobné vzdálenosti. “A víš co mě tu nejvíc dožírá?”

”Obchody, ne?” Komenda si vzpomněl na nerudnou slečinku v Máji.

”Kdepak! Dvojí ceny! Něco tak svinskýho nemají ani v temný Africe!  Ve Slavii, poněvadž jsme mluvili česky, tak mi číšník přines českej účet. Potom jsem šel na večeři se starým kamarádem z Kanady, taky tady na návštěvě. Nóbl podnik, při placení kamarád vytáh kredit kartu. Jen co to číšník viděl, tak ucuk, že abysme prominuli, že nevěděl, že jsme cizinci, poněvadž jsme mluvili česky. Zmizel a za chvíli se vrátil s novým účtem a tam to bylo dvojnásobně. Můj kamarád, starej válečník, se pořádně nasral a pořádně nahlas tam řek, že za tuhle zemi bojoval, byl ochotnej krvácet, ale není ochotnej takhle se nechat okrádat. A vidíš, přesto nás okradli. Aspoň se omlouvali, že je jim to trapný, ale že tak se to musí. Nebo taky: šel jsem na mozartovskej koncert do Bertramky - v neděli dopoledne, jen tak sám, si poslechnout něco pěknýho. Za lístek jsem platil čtyřicet korun. O přestávce se tam začnu bavit s jednou Pražandou, jak se jí to líbí, jó, je to moc pěkný, ale ta cena je moc. Čtyřicet korun přece není moc, povídám. Vy jste platil čtyřicet korun? povídá. Já platila sto osmdesát. A víš proč? Poněvadž před kasou zrovna s někým prohodila pár anglickejch slov a tak jí to napařili.”

Komenda, majitel občanské legitimace, sice k ničemu stát se zaměstnancem Zamini, ale jí ochráněn před právě takovou nehorázností, na vyjádřenou nevoli nezareagoval. Naopak, jemu jakož i národu se smyslem pro spravedlnost pěkně vyhovovala, poskytovala satisfakci, zadostiučinění méně majetných vůči valutami vybavenému světu.

”Víte, musíte to vidět z českého hlediska. Tady lidé vědí, kolik stojí kultura v cizině a tak si ty dolary a marky přepočítají na koruny…”

”Hele, od kdy se ceny určují občanstvím zákazníka? V tom případě byste měli bejt důsledný: když by Čech přijel do New Yorku, tak by se měl na Broadwayi domáhat, aby mu vstupenku prodali za dva dolary, poněvadž v Praze by ho divadlo stálo padesát korun. A ještě jedna důslednost: řekněme, že bych do Prahy přijel z Bangladeše. Tam mám zlomek platu, co má průměrnej Čech. Takže bych měl mít nárok na zlomek ceny vstupenky, nebo snad ne?”

”Kdybyste byl z Bangladeše, neměl byste na cestu,” troufl si Komenda obhajovat neobhajovatelné.

”Jak to že ne? Šel bych pěšky, přeplaval nějaký to moře cestou, živil se ponravama, kořínkama, spal pod mostem, pak bych to měl pár kroků do Národního divadla.”

”Ale vždy? vy si ty ceny můžete dovolit!”

”O to přeci nejde, ty trumbero! Samozřejmě, že můžu. Jde o to nebejt takhle tupenej! Beztoho to je jen ta sakramentská česká závist. Vadí mi, když mě někdo má za vola. V hotelu dvojí ceny. V Českym Krumlově chtěli pěti-hvědičkovou cenu za jednohvědičkovej kamrdlík. Víš, co jsem udělal? Odjel přespat do Rakouska, tam takový vydřidušský móresy nemají a mám tam aspoň jistotu, že nebudu spát v blechárně.”

”Kdypak se tedy uvidíme?” Komenda mínil odnavigovat od nepříjemně se košatícího tématu.

”Proto ti volám. Já už zejtra letím. Mám už tý ČSFR ale vlastně i celý Evropy dost. Tady furt slyším, jak Amerika ohrožuje hodnoty evropský civilizace. Amerika zachránila Evropu jak před Hitlerem, tak Stalinem. Jaký hodnoty? Co dala Evropa světu v tutom století? Nacismus, komunismus, koncentráky. Já už toho mám dost.”

”To je škoda. Tak tedy až příště,” pobídl Komenda.

”Jestli to ještě někdy bude.”

A naprostou většinu citované pasáže nakladatel bez mého vědomí vyškrtl. Jedna z dalších sametových zkušeností.

Rozsudek rozumné soudkyně Barochové ještě nenabyl právní moci. Může ještě dojít k odvolání a převrácení věci. Vždyť tamější soudy ignorují i rozhodnutí  Ústavního soudu.

DISHARMONIOUS  RELATIONSHIP: SOME  CAUSES  AND  EVENTUAL  REMEDIES

(Prepared for delivery at a Conference of the Czechoslovak Society for the Arts and Sciences, held on April 24-26, 1999, Minneapolis, MN.)

Five years ago, the Section for Ethnic and Non-Governmental Relations of the Ministry of  Foreign Affairs of the Czech Republic contacted several Czech exiles with a request to express  their opinion on the  ways how to improve relations between the nation and its numerous minority that had  settled abroad without, however, severing all ties with the native land..

Because of my substantial interest in the problematics of integration and assimilation in the new environment, I gladly consented to respond. I started my statement mentioning the biological fact that in the course of seven years all the cells in our body do change. In one of my books I introduced a “concept of a broken clock”: with the departure from a native environment, one`s wristwatch get smashed over the frontier marker and thus ceases the immediate genuine understanding of the country left behind. Its future development can be understood only in a diluted, derivative, non-authentic way. This then leads to a formation of different generations of exiles who search with difficulty for a common language, for a mutually acceptable hierarchy of values. Such political - not biological - generations are formed by different experience, by a different trauma - hence, the generation of World War Two (Munich, the Protectorate), the post-February one (the Communist coup), the post-August one (Soviet invasion). Those who fled from Hitler had a difficulty to identify with the radical, emotional anticommunism of the 1948 exile wave whose members, in turn, harbored some reserve, even distrust toward the 1968 wave of refugees viewed as somewhat contaminated by the two decades spent under communist domination. Not even a subsequent stay of many years and an intergeneration coexistence did entirely overcome such a psychological distance.

The more misunderstanding is to be expected in relation to those who have never left the native turf. An exile sees his original home with different eyes: the same language, the same roots but an entirely different experience through years of emancipation acquired in a pluralistic democracy, in contrast with life under totalitarian conditions. After my first return in 1990, the moment I entered whichever office or shop in my native town, I was immediately recognized a foreigner. It was not my language or attire, it was my demeanor of an individual not used to the socialist ways of approaching the “authority”.

The estimate number of those who moved to foreign lands, vary from source to source. Regardless of the accuracy of the final count, so much is certain that since the White Mountain battle in the seventeenth century, not even Hitler moved so many people to emigrate as did the builders of the shiny socialist future. There is hardly a family left in the country without an exile among its relatives or close friends.

Defection of one person was likely to create existential difficulties for another person. It could have caused a political catastrophe. Property left behind, if it was not confiscated and/or stolen, provided some compensation to the family members who stayed behind. A successful flight from the country was also viewed with satisfaction that someone was brave and lucky enough to fool the hated political system. Moreover, the cause of one-time political problem  was in time becoming a source of material assistance (sending goods and hard currency for purchases in special stores). Further on, the weakened totalitarian state started to allow some applicants to visit the forbidden West upon invitation. The government managed to sow discord in the exile community with an initiative of the so-called úprava vztahu - “an adjustment of relations.” By filling out a detailed questionnaire at the Czechoslovak consulate and providing information of quite a denunciatory character, the applicants were rewarded with a permit to visit the country with immunity. For example, in Toronto, Zdena Škvorecká, a publisher of Czech exile literature, was informed by one of her subscribers, that no more books will be purchased, for two reasons: the lady in question signed a pledge at the consulate and she must save money in order to pay for her new dentures to impress old friends in the old country. State - sanctioned visitations commenced, establishing an equation that the less successful exile, the more ostentatious effort was made to impress the native neighborhood - the arrival in a rented Mercedes car, invitations to expensive restaurants with a gesture of the legendary count Esterházy.

After the November 1989 revolution, exiles started to arrive in droves. The original euphoria, sooner or later evaporated, and disappointment, even a kind of hangover, set in. The original reaction, namely ADMIRATION - what kind of marvelous, courageous chaps we were, who did not get lost in the world and how well did we succeed - could not, naturally, last forever. It started to be nibbled away by comments betraying more than a miniature trace of ENVY - that our defection was, after all, a cowardly deed, to run away from the misery and leave the nation behind to cope. Even elements of HATRED became noticeable in this context. Under such circumstances there has been no shortage of less than flattering judgmental generalizations. From the West arrived some predatory entrepreneurs such as Viktor Kožený. On the other hand, the country left unpunished the perpetrators of totalitarian misery, the former torturers were awarded with higher pensions than their victims. Legions of home-grown crooks started to inundate the landscape.

The nation-at-large while recapitulating its deeds and misdeeds over the past forty years under the communist management, has not many reasons to rejoice. A great number of people placed their bet on a lame horse, they wasted a substantial part of their lives in mandatory political meetings, in  a host of less than purposeful engagements. The majority of the nation, though not mesmerized by unworkable ideas of the bearded prophets of the nineteenth century, did nonetheless conform and kept silent, not to endanger their little socialist niche. A man-in-the-street might have rooted - very silently, discreetly - for the few dissidents around, but would hardly love them. After all, they were the bad conscience of the very silent majority not willling to take any risk for the sake of changing the unloved status quo. The dissidents, if not behind bars, wasted their talents as stokers, window washers, night watchmen. There was nothing to be envied - in contrast to the sons and daughters of the same nation who had the courage to take off for the unknown world and succeed. How then was likely to be the feeling of a life-long conformist citizen and resident in one of the numerous, identical prefab boxes when thinking of his former classmate, remembered as a thoroughly inconspicuous timid little fellow, now a multimillionaire luxuriating in California? Last year, during my stay in Prague, I took part in several radio and television interviews. In one show before live audience, the first question addressed to me, was: “Who financed your studies?” (“I financed myself, working as a waiter,” was my response.) Envy is an exceptionally serious morbus bohemicus, cemented with a long, enduring tradition of plebeian egalitarianism. Even if a miracle would occur and the entire nation would be able to change the Trabanta for Mercedeses, there will be no way of how to compensate for the forty wasted totalitarian years.

Petr Pithart writes (in the periodical Listy, No.1/1993) about “a lack of interest, unconcern, an envious suspicion toward the emigrants” as well as “a haughty indifference as a foolish compensation for one`s loss of self-confidence.”

The almost universal dislike to respond to letters received from abroad is a case in point. When not even a short Thank you note is forthcoming, many of us are then discouraged from further correspondence. Example: our Binghamton University is in charge of publishing the Political Handbook of the World, a thorough, annually updated compedium of information of all countries of the world and all international organizations - over one thousand pages and sold for  over one hundred dollars. I bought with discount ten copies and sent them to several editorial offices and ministries. Only one addressee bothered  to acknowledge the receipt of the gift. Naturally, a year thereafter it was I who did not bother to repeat the experience. A Czech couple, both medical doctors, and so are their two children. Altogether annually they spend several thousand dollars on subscription to professional medical journals. After reading the latest issue, the journals are discarded. To do something about this waste, the family approached the late Olga Havlová who most willingly made the right kind of contact to arrange for transporting the periodicals to Prague. Yet, no interest was forthcoming. The same patriotic volunteers managed to obtain an expensive hospital equipment known as an “artificial kidney” in order to have it donated to the Czech Republic. Alas, the Ministry of Health was not interested, it did not respond to their two letters. The spurned donors then contacted Bratislava. The Slovak authorities responded immediately with gratitude. The machine was already delivered, installed, and  to serve to good use.

A change in attitude both on part of the nation and its representatives will be most welcome. Such a transformation in a societal sphere  is likely to be of longer duration than that in the executive and legislative sphere. Not the nation-at-large but the state bureaucrats can be ordered to respond to letters. The general lack of popularity of the exile community does not have to be emulated by the political elites. Populism is a temptation that hardly provides for salutary long-term solutions. The less than joyful current state of the Czech economy illustrates the point.

Over two years ago, Washington terminated the archaic citizenship treaty of 1928.  Prague responded with procrastination and the less than convincing excuses to follow  the suit. Finally, the cabinet produced an amendment that will allow dual citizenship and is to be submitted to the parliament for approval. Once this happens, I will be entitled to purchase in my native land an apartment - something thus far denied to me, though available in a number of foreign countries, communist China included. However, this amendment falls short of perfection. It refers to acquisition of the citizenship but not to its restoration. Furthermore, it does not require the submission of a birth certificate but a copy of naturalization certificate. Alas, U.S.law prohibits such copying. Implications of this nature seemed to have passed unnoticed by the drafters in the native city of Franz Kafka.

The legislative initiative of the deputies Jiří Karas and Pavel Tollner to rescind  the prerequisite of Czech citizenship in the law No.87/1999 on extrajudicial rehabilitation was defeated by the combined majority of votes of the Communists, Social Democrats, and 25 deputies of the largest opposition Civic Democratic Party - the entire political spectrum thus represented. Deputy Prime Minister Pavel Rychetský justified this negative vote with concern to preclude an emergence of numerous family discords. Let me leave this matter with a quote from Britské listy: “I would be interested to find out whether the Czech government has returned to foreigners some of their confiscated property. I assume that this is the case. In that case, however, I have a big problem, because the Czech-Americans are in fact foreigners and therefore they should be entitled to restituton. However, because they will not received any restitution, I then may state with confidence that they are no foreigners.” (Jan Hurych, “Dual Citizenship and Dual Logic”, BL, March 10, 1999).

The native land of ours denies us dual citizenship. On the other hand, it has awarded us with dual prices, a system  to be found not even in the most miserable Third World countries. In the Czech case it is not a result of an initiative on part of avaricious enterpreneurs but the Ministry of Finance. In the words of Jana Furstová, an official in charge of pricing regulations, defending the discriminatory practices, an introduction of a uniform set of prices would allegedly violate the freedom of the market economy! This kind of shortsightedness does seriously damage the country`s reputation the same way, as did the greedy taxi drivers until uniform regulations curbed their predatory appetites. A hopeful sign is on the horizon: Recently, a Prague lawyer Pavel Hrdina challenged in court the dual pricing system and the district judge Zuzana Barochová ruled in his favor.

-   -   -

A substantial portion of the nation and its descedants live in  various parts of the world. After several decades of involuntary isolation one would expect a heightened interest in overcoming such handicap. However, the reality does not bear out this assumption. In June, 1998, a congress of the Czechs living abroad took place in Prague at the premises of Charles University. The mass media ignored the event. In a country with managerial cadres of dubious accomplishments such as Soudek, Junek, Stehlík, or Mach, there was no interest to get acquainted with experiences of eminently successful Czech industrialists from around the world.

Czech television should give some thoughts to the usefulness of regular programing with focus on exile community: where these people live, how they live. Round-table discussions, to draw interesting people, to mull over problems of common concern, to take advantage of contacts, recommendations, information regarding oversea assignments, stipends, grants. The Ministry of Culture should engage in such an initiative.

The Ministry of Education should also be alerted. For example, to support summer exchanges of the young involving countries with their portion of transplanted Czech roots. Hence, rather than promoting a stay in Norway, to pay attention to Nebraska, Kansas, Iowa, Texas, where many thousands of Czech Americans have not forgotten their ethnic origin. The young visitors would thus have an opportunity to undertake independent research, to write a saga of their respective host families. I surely would not recommend a revival of the totalitarian practice of mandatory meetings with meritted prewar Communist Party members but a thought should be given to the eventual usefulness of inviting to schools some Czech exiles, preferably from distant exotic lands, to talk and inform  those among the students  interested but not forced to attend.

In contrast to Poland and Hungary, communist Czechoslovakia  has consistently viewed the numerous expatriot community with suspicion if not with outright hostility. It would be a regretable waste of opportunity, should  the democratic Czech Republic follow the same path. Overdue is an effort that would transform the de facto antilobby existing in the United States into an effective lobby in support of the legitimate interests of the state.

In the domestic environment a much greater effort should be made to dispose of the distrust toward the exile community. We are not facing a zero-sum situation in which there can be no winners without some losers. With the rising tide all boats do rise. It is solely a matter of mutual enrichment.

We are facing a psychological impediment that can be put out of the way but it will take some time - and our patience, willingness to do something about it.

MOJE  KOEXISTENCE  S  AMERICKÝM  SVĚTEM

Úprk od budování vědeckého socialismu do náruče imperialistů znamenal přesun od něčeho značně známého k něčemu úplně neznámému, za realistického předpokladu, že si tím mohu jen polepšit. Tak se věru i stalo. Uplynulo víc než třicet let, než jsem mohl znovu beztrestně nahlédnout do rodného prostředí, jehož řeči - na rozdíl od mentality - jsem bez obtíží nadále rozuměl. Buňky v našem těle se údajně vymění jednou za sedm let. Přijel jsem tedy víc než čtyřikrát vyměněný. Na otázku, zda jsem Čech nebo Američan, po pravdě jsem odpovídal, že ani to či ono, že se mám za hybrida, křížence se směsí obého.

Z totalitní klece jsem se dostal do západního Německa, omámen změnou k lepšímu. Tak mohlo vypadat Československo nebýt komunismu, povzdychl jsem si a vrhal do svobodného života - ženy, víno, obého přespříliš. Prostě náramná Evropa, kolébka a postýlka nejpříjemnější civilizace. V rámci nadšení jsem si pramálo uvědomoval své existenční provizorium. Dobře se ale všiml přátelsky nakloněný americký konzul slovenského původu, který mě de facto vyexpedoval do zámoří. Za začátku jsem ho proklínal, později jsem mu byl právem vděčný.

První dojem v novém světě byl dost úděsný. New York City v horkém, vlhkém létě,  první přístřeší v mizerném hotýlku hned vedle černošského Harlemu, špína, ošklivost, jinakost. Jednak nevlídné pohledy povalujících se vagabundů, jednak uspěchanost davů. Kdepak kavárnička posedět u kafíčka, kdepak pomalé poobědvání s horou knedlíků a půllitrem pořádného piva! V poledne shltnout sandvič pokud možno ve stoje a zapít coca-colou nebo kávou. A to, čemu se v Americe říká pivo, je urážlivě slaboučký roztok. Chléb je bílý, vatovitý, okurky odporně slané, kdo by to byl čekal, kdo by se na to raději nevytento.

Takto jsem zprvu láteřil a z našinců neznám nikoho, kdo by byl reagoval jinak. Po prvotní sebelítosti začalo docházet k druhotnému, méně povrchnímu seznamování s realitou skutečně nového, pro Evropana (jakož i Afričana či Asiata) jiného světa. To co se ze začátku zdála být krobiánská přímočarost, byla spíš upřímnost říct nepříjemnou pravdu do očí. Tak se to jevilo jednomu. Druhý si zatím stěžoval na plytkost mezilidských vztahů. Co to tady mají za přátelství, když i nejbližšímu kamarádovi půjčí peníze jen na úrok? Takhle si počínají při transakcích i ve vlastních rodinách a nikdo se tomu nediví. Na to lze odpovědět poznatkem, že blízkým autentickým vztahům přátelství se daří zejména za nepříznivých podmínek. Oni autentičtí přátelé se tu najdou zejména mezi veterány z války nebo z kriminálu. Proč se mě kdokoliv ptá “How are you?” když ho ani v nejmenším nezajímá, jak se mám? Nezřídka matu odpovědí “Děkuju za optání, dneska je mi mizerně, ale pořád líp, než jak mi bude zejtra.” Země individualistů, jejichž většina je ale hodně konformní.  Stejné hamburgery, stejné baseballové čepice s kšiltem nazad. Prázdniny začínají, národ se rozjíždí a z nich přijíždí v týž kalendářní den.

Velká, velikánská země, v níž se novic nevyvaruje ošidností generalizací. Sklony formulovat rozsudky, fundované miniaturní zkušeností. Asi jako slepci, popisující slona podle toho, které jeho části se dotkli. Za první tři roky pobytu, zavalen studiemi na Kolumbijské univerzitě a číšničením u Vašatů, jsem z New Yorku nevytáhl ani patu. Neviděl kus lesa, natož ševelící palmy na Floridě, arizonskou poušť, kalifornské pomerančové plantáže. Začít chodit do školy někde v žírné Iowě, nevyhnutelně bych byl absorboval jiné dojmy.

Ale vzdor místu, kde bych byl dopadl, od Atlantiku k Pacifiku, od kanadské k mexické hranici, získal bych stejnou zkušenost, v Evropě vesměs nespatřitelnou: neformálnost v lidských vztazích. Cizí lidé po první větě seznámení se oslovují křestním jménem, neměli tam nikdy feudalismus, nemají tam respekt pro hierarchické rozlišování, titulování, doktorování. Znal jsem slovenského docenta emigranta, jemuž nemocniční personál nevyjadřoval předpokládanou úctu, byl to pro něj jen Juraj (vysloveno ovšem Džuraj). Jemu nepřijatelné plebejské mravy/nemravy ho přiměly ke kajícnému návratu do Bratislavy. Snad ze všeho nejvíc mi v Americe imponuje vlastnost vyjádřená pěti písmeny: TRUST. Důvěra v danné slovo, nelhat jako například lže náš priapický prezident Clinton a svět nechápavě kroutí hlavou nad zdejším dopadem prohřešku. V této zemi jsem za téměř čtyřicet let snad ještě neviděl razítko, nutnost štemplování jako důkaz úředního aktu. Stačí vyřčené slovo nebo důvěra v obyčejný podpis.

Kdysi jsem dumal nad tzv.taxonomií, klasifikací nás příchozích a adaptace v nových podmínkách. Škála rozsáhlá, od integrace po asimilaci, úplné rozmělnění původní identity, nebo naopak trpké zatracení nové údělu a potrestáním nepříznivé Ameriky trestat zejména sám sebe. Řadím se do kategorie tvorů integrovaných, kteří přijímají nová nabízená pozitiva, tak jak je vidí, aniž by zbavovali aspoň některých vlastností a preferencí, získaných v dětství, v mládí a přivezených za moře. Od toho pak onen hybrid. Dosud mám rád evropskou kopanou a americký football mi vůbec nic neříká. Stejně tak s baseballem, s jehož pravidly jsem se nikdy neobtěžoval seznámit. Jsem imunní vůči přehojným televizním reklamám, snažícím se vnutit zboží s cenou vždy končící devítkami, za předpokladu, že zákazník je natolik na hlavu padlý, že se dá spíš nalákat na 9999.99, co je přece míň, než když by to bylo o halíř víc s mnoha nulami. Samozřejmě, nestylizuji se do role Augustiniána bosáka. Koupil jsem zbytečné pozemky na Floridě a Havajských ostrovech (zbytečné, poněvadž mi se zpožděním došlo, že do nudného ráje se stěhovat nebudu), mám dva baráky, dvě auta, sterea, videa, kompjútry, kamery, magnetofony - takové a další krámy, aby mi sloužily, a ne proto, abych tím někomu něco chtěl dokazovat, imponovat. Na koho by tohle mohlo udělat dojem, není zrovna tvor, s nímž bych kdy chtěl mít něco společného.

Americký život je jiný a po původních, téměř nevyhnutelných existenčních nesnázích, třeba i traumatech, je znatelně pohodlnější, příjemnější. Mluvme o oné tzv. kvalitě života. Odpadá problém s bydlením, s jeho vybavením. Šekové hospodářství ušetří spoustu času. Když mě to napadne, odletím do Tramtárie. S výjimkou jachty či letadla si mohu koupit cokoliv, aniž bych musel přemýšlet, zda si to mohu dovolit. (Pozor, připomínám znovu onoho slepci osahávaného slona: kromě počátečního číšničení jsem tu měl jednu jedinou kariéru u téhož zaměstnavatele - v USA věc dost unikátní. Jako univerzitní kantor jsem se těšil z výhody tzv.tenure, definitivy, nevyhoditelnosti, jakési téměř socialistické vymoženosti, jejíž zásluhou jsem tu pravou, dravou, kapitalistickou Ameriku nemusel okusit.)

V Americe vznikla rekordně heterogenní společnost (např. v New York City v základních školách sedí děcka přistěhovalců 140 národností), s víc tolerancí, než kdekoliv jinde. To mi má rodná země vždycky připomene, když tam přijedu se svou nezcela bělošskou manželkou. Prozatím se vůči ní česká, rasově háklivá, veřejnost chovala s intenzitou nevole, jakou zdaleka nezažila ani v Jižní Africe v dobách tehdejšího apartheidu. Nemohu přece od ní chtít, aby se pražskými ulicemi ploužila se škraboškou na své auroasijské tváři.

Nakolik   může Amerika být či měla by být vzorem jiným končinám světa? S pokusem o odpověď na takovou otázku se pouštíme na výlet po hodně tenkém ledu, případně po minovém poli. Při transplantaci pacientovo tělo odmítá akceptovat blahodárný orgán. Imitace, přejímání užitečností, jsou značně hybnou pákou pokroku. Spíš než kopírování už přes 200 let úspěšně fungující ústavy a systému dvou politických stran si zaslouží pozornosti tamější moderní technologie, organizace práce, schopnost vyrobit víc, líp a s menším úsilím a výlohami. Což neznamená se pouštět do macdonaldizace za každou cenu, do dobrovolného sebeochuzování. To už jsem viděl a nad výsledkem hořekoval v Bangkoku před třiceti lety. Něco takového vidím teď v české televizi a v českých biografech.

”Americká kultura, co to je?” rádi se vysmívají Francouzové. O slunné Kalifornii se říká, že za každý rok pobytu dojde k poklesu  I.Q. o jeden stupeň. Jenže, páni kritici, račte vysvětlit, proč právě tato Kalifornie má víc laureátů Nobelovy ceny než kterákoliv země ve světě? V mé knížce Běženec v sametu, (Praha: Faun, 1998), Čechoameričan Tachecí praví: “Zejtra letím. Mám už tý celý Evropy dost. Tady furt slyším, jak Amerika ohrožuje hodnoty evropský civilizace. Amerika zachránila Evropu před Hitlerem i před Stalinem. Jaký hodnoty? Co dala Evropa světu v tomto století? Nacismus, komunismus, koncentráky. Už toho mám dost.”

A tento fiktivní Tachecí ovšem Ameriku krizuje hlava nehlava, tak jako ji kritizuji já.  ako insider, který se ale rozčepejří do rozměrů patriotické slepice, když ho začnou poučovat přespolní mudrcové, jejichž jméno ani nemusí být Václav Bělohradský.

Tady to máte, jsem zkrátka onen hybrid.

KONEC  ZLATÉHO  VĚKU  ŠPIONÁŽNÍCH  ROMÁNŮ

Nejnebezpečnějším naším nepřítelem je ovšem Čas: všechny nás, dříve nebo později, zcela určitě zabije. Nutno mu ale přiznat k dobru, že rovněž nepřeje nudné monotónnosti a prosazuje změny, od vkusu v architektuře po novinky v zemědělství. Máme dialektiku, vše se mění - k lepšímu či horšímu. Ve třicátých letech Hollywood chrlil westerny, dobývání divokého Západu. S rubáním rudokožců pokračovala televize ve svých prvopočátcích. Takový žánr je dnes dokonale mrtev a případný pokus o jeho oživení by znamenal nejen finanční, ale i politickou katastrofu - absolutely politically incorrect. Pokud se kdo odváží tématu dotknout, tak jedině se záměrem glorifikace Indiánů a zatracování genocidálních bledých tváří. Dobro se zlem se už dlouhá leta utkává v policejních dramatech, místo koní a cválání v sedle dominují honičky v autech za volantem. Tématika druhé světové války - té jednoznačně zřetelné, bez pochyb, na čí straně bylo dobro (na rozdíl od konfliktu ve Vietnamu) - se po půl století vrací na stříbrné plátno.

Jako zcela první průkopník špionážního žánru v západní literatuře je zpravidla jmenován James Fenimore Cooper, českému čtenáři spíš známý románem Poslední Mohykán. V roce 1821 Cooper napsal román ŠPION (The Spy) z doby války o americkou nezávislost. Tvorba s takovou tématikou nejznamenitěji vykvetla za studené války našeho věku: zrodilo se víc titulů, než o době obou světových válek dohromady. Určitě si zmínku zaslouží Ian Fleming, tvůrce elegantních polopohádek o Jamesu Bondovi, nezničitelném agentovi a svůdci, jemuž žádná žena neodolá a jemuž snad každý muž závidí. Fenomenální komerční úspěch následoval v mnohém filmovém zpracování, vždy s přibývajícími technologickými kouzly. Formule však zůstala konstantní a role zloducha přiřčena nikoliv bolševické KGB, ale patologickému megalomanovi, usilujícímu o ovládnutí světa. Zde Západ a Východ spolupracovaly v rámci mírové koexistence.

Filmování nadále pokračuje, ač tvůrce Fleming je už dávno po smrti. Tím je ušetřen  problému, s nímž se musejí potýkat autoři s autentickou studenoválečnickou tématikou. Nejproslulejším mezi nimi je Angličan David Cornwell, píšící pod jménem John le Carré. Ročník 1931, absolvent  univerzity  v Oxfordu, poté pět let v britské zahraniční službě. Největší slávu - a jmění - mu přinesla jeho třetí kniha, ŠPION, KTERÝ PŘIŠEL ZE ZIMY (neohrabaný překlad titulu The Spy Who Came In from the Cold) z roku 1965, inteligentní práce s komplikovanou zápletkou a unaveným, otráveným, Jamese Bonda nikterak nepřipomínajícím agentem jménem George Smiley. (Richard Burton ve výtečném filmovém zpracování.) Antihrdina Smiley zůstává hlavní postavou v některých dalších pracích. Zdaleka už ho nenacházím v patnácté knize le Carrého NAŠE HRA (Our Game, Knopf, 1995). Ta už vězí v době postkomunistické, v bývalém Sovětském svazu, kde někdejším špionům minulost šlape na paty.

Zmíněná slavná kniha se špionem, navrátivším se z chládku, dominovala 56 týdnů na seznamu bestsellerů The New York Times PANAMSKÝ KREJČÍ (Tailor of Panama, 1996), šestnáctá autorova kniha, jejímž tématem jsou intriky kolem smluv o panamském kanálu, vydržela mezi bestsellery necelé dva měsíce. Simon and Schuster, autorův nový nakladatel, vyplatil zálohu pouhých 2,5 milionu dolarů, potupně ubožácký pakatel.

I jiní slavní autoři tohoto žánru jsou vystaveni takovému strádání. Například Frederick Forsyth, autor klasiky DEN ŠAKALA (The Day of the Jackal, 1971, prodáno 3.5 milionů výtisků) či ARCHIV ODĚSA, (The Odessa File, 1973) : jeho Oděsa byla bestsellerem 48 týdnů, jeho nejnovější produkt IKONA, (Icon, 1996), posazený do  současného, rozpadávajícího  se Ruska, vydržel jen dva týdny. Ken Follett, rovněž komerčně veleúspěšný literát, pobyl s románem OKO JEHLY,  (Eye of the Needle) mezi bestsellery 24 týdnů, což již není případ jeho poslední práce KLADIVO RÁJE (The Hammer of Eden, 1998), líčící drama stárnoucích hipíků, kteří se z nedostatku lepšího nápadu dali na eco-terorismus.

Co tedy dělat, zadumali autoři, nikterak ohrožení převozem do chudobince. Udělali kroky tři: výměnu literárního agenta, výměnu nakladatele a hledání populárnějšího žánru. Le Carré odešel od prestižního nakladatelství Knopf (které též, byť v daleko menším nákladu, vydává Josefa Škvoreckého), Follett přešel od firmy Crown k Duttonovi, Robert Ludlum, autor, který zářil s romány s tuze komplikovanými globálními zápletkami, po víc než dvaceti letech opustil nakladatelství Bantam ve prospěch konkurenčního St.Martin`s Press. Forsyth, kmenový autor rovněž Bantamu, přinesl nový rukopis FANTOM MANHATTANU (The Phantom of Manhattan), jakési pokračování Fantoma opery Gastona Lerouxe z roku 1910, aniž by tím vzbudil předpokládaný zájem.

Tvůrci se pokoušejí zápolit s novátorským žánrem. Například thrillery ve high-tech stylu Toma Clancyho jsou nadále populární. Dochází k pátrání po zeměkouli objevit přitažlivý terén. Na témata posazená do latinské Ameriky, arabského světa a Číny, ale čtenářská obec prozatím reaguje vlažně. Není však všem tvůrčím dnům konec. Třeba se podaří vykřesat pořádný zájem o intriky mezi Papuánci při jejich pokusu vyšvihnout se z kamenného věku do třetího tisíciletí.

-  -   -

Špionážní literatura faktu, případně pseudofaktu se nadále těší přízni vytrvalých fanoušků. (Nové knihy, č.5/1998.) Knihy o triumfech a katastrofách, o agentech proslulých i neznámých, o dirigujících mozcích na velitelství či o snaze přežít v nepřátelském terénu. Zpovědi patriotů, zrádců, přeběhlíků. Paměti estébáků (František August, Ladislav Bitttman, Josef Frolík) vyklouzlých po internaciální pomoci, či značně početnějších a delší dobu se již trousících agentů z někdejšího Sovětského svazu. Zde jich vyjmenuji jen jednu jedenáctku, v abecedním pořádku a v anglické transkripci: Ismail Akhmedov, Peter Deriabin, Ilya Dzhirkvelov, Anatoliy Golitsyn, Oleg Gordievsky, Nikolai Khokhlov, Vladislav Krasnov, Stanislav Levchenko, Aleksei Myagkov, Vladimir Petrov a Viktor Suvorov. Opačným směrem uprchnuvších agentů, kteří by pak své osudy zvěčnily na papíře, je daleko míň, ale jsou. Třeba Kim Philby, anglický gentleman a sovětské špionážní eso s hodností plukovníka KGB, se svým počínáním se svěřil v knize MÁ TICHÁ VÁLKA (My Silent War, Grove Press, 1968). Hodně škody napáchali renegáti, kteří se neobtěžovali přesídlením do první země socialismu a nadále beztrestně setrvávají v domácím prostředí. Mezi nimi zvlášť odpornou postavou je Philip Agee, bývalý agent CIA, posléze autor  několika knih, zatracujících své bývalé chlebodárce.

Ve Velké Británii, tzv. Official Secrets Act zakazuje zveřejňování i trivialit po dobu snad padesáti let. Ač takovou bariéru v Americe nemáme, bývalý zaměstnanec zpravodajské služby je oficiálně povinen předložit rukopis ke schválení podnikovým cenzorům. Předpokládám, že stejná povinnost se vztahuje i na memoáry nejvyšších hodnostářů jako byli Richard M.Helms, William J. Casey, William E. Colby a  Robert M. Gates.

Víc se lze dozvědět z prací jiných autorů, zabývajících se takovými velikány. Joseph E. Persico  napsal knihu CASEY: FROM THE OSS TO  THE CIA (Penguin, 1990) o někdejším šéfovi zpravodajské služby, jemuž se za druhé světové války podařilo do Německa propašovat a tam dirigovat 102 úspěšně si počínajících agentů. Reagan, po svém zvolení prezidentem, tohoto již skorem sedmdesátiletého vysloužilce pověřil vedením CIA. Casey rovněž značně přispěl k rozpadu Sovětského svazu. Zemřel v květnu 1987, zrovna když propukla aféra Iran-Contra a tak unikl nepříjemným následkům, na rozdíl od svého podřízeného jménem Duanne R.Clarridge, autora pamětí ŠPION PRO VŠECHNY SEZÓNY: MŮJ ŽIVOT V CIA (A Spy for All Seasons: My Life in the CIA, Scribner, 1997).

Ale ani v jedné z těchto dvou důkladně detajlních prací není nejmenší zmínka o největším a rovněž nejlépe placeném americkém zrádci všech dob - Sověti na jeho mnohá bankovní konta vyplatili celkem 4,6 milionu dolarů. Jméno rekordmana je Aldrich H. Ames a jeho ságou se zabývá David Wise, autor řady knih špionážního žánru. Titul této práce je NIGHTMOVER (HarperCollins, 1995), slovo nenalezitelné v encyklopediích anglického jazyka. Znamená něco ve smyslu proměnlivého, po nocích, v tmách se pohybujícího tvora - tak nějak.

Není to ani tolik kniha o kolosální zradě jako o neschopnosti CIA tuto zradu odhalit. CIA se časem povedly některé bravurní kousky (např. Berlínský tunel k odposlouchávání sovětské vojenské telefonní sítě nebo nálezy a napíchnutí sovětských podmořských kabelů), ale nikdy to nebyla ďábelsky výkonná organizace, s chapadly ve všech koutech světa. Je to především byrokracie. V aféře s Amesem si počínala jakoby mezi jejími zakladateli byl i náš Franz Kafka. Trochu taky Ionesco.

Ames, ročník 1941, z nevýznamné rodiny, trávil svou veškerou kariéru u CIA. Při hodnocení jeho výkonnosti se zpravidla nacházel na konci jakostní tabulky: alkoholik, lenoch, osoba, na níž nebylo spolehnutí. Vystoupil z newyorského metra bez aktovky se supertajnými dokumenty. Doma i v zahraničí se zpil do bezvědomí. V Římě byl sebrán na ulici v takovém stavu - ale bez saka s osobními doklady a řadou tajností - a odvezen do nemocnice. I později v sovětských službách se několikrát spletl a na schůzku se svým kontaktem ve Vídni přistál omylem v Ženevě. Nebo naopak. Nicméně se nadále pokládal za toho z nejchytřejších, na něhož nikdo nemůže vyzrát.

Kromě alkoholismu se potýkal se značnými manželskými a finančními problémy. Našel však řešení v prodeji tajemství Sovětům. Do budovy CIA v Langley, Virginia, nelze vejít bez důkladné kontroly. Ale lze s ní velesnadno vyjít. V červnu 1985, Ames vyšel s plastickou taškou se čtyřmi kilogramy tajných materiálů, včetně špionážních akcí v SSSR jakož i identity sovětských důstojníků KGB a GRU, pracujících pro Američany. Tím ovšem zpečetil jejich osud. Spojil se se sovětským velvyslanectvím, zvolil si krycí jméno KOLOKOL a jeho kontaktem se stal důstojník Sergei D. Chuvakhin.

Následovaly pravidelné schůzky v restauraci, kde Chuvakhin předával tučné obálky, napěchované bankovkami. Desetitisíce, statisíce dolarů se jen hrnuly. V období od podzimu 1985 do začátku 1986, CIA začala ztrácet své lidi kvapným tempem. Dvacet jich zmizelo beze stopy a v lednu 1987 počet zmařených akcí v SSSR a satelitních zemích se zvýšil na 45. Ames v činnosti pokračoval po svém povýšení a přesunu do Říma. Tam nový kontakt jménem Vlad žádal Amese, aby se krotil a nepřinášel tolik tajemství najednou, soudruzi jsou tím zavaleni, nemohou všechno pořádně zpracovávat.

V žádné složce americké státní služby, tedy ani u CIA, nejsou  zaměstnanci extravagantně honorováni. Dříve nikterak zámožný Ames najednou byl zavalen penězi. Odpovídalo jeho sebevědomí začít žít na velké noze. Koupil luxusní automobil, jaguára, hodoval v nejdražších restauracích, platil mnohatisícové účty za zámořské telefonáty, po návratu do Washingtonu koupil dům za téměř půl milionu dolarů, neobtěžoval se s hypotékou a platil v hotovosti - něco v America naprosto neobvyklého - a nikoho to v CIA netrklo. Ames vysvětloval, že zdědil po tchyni, že má štědrého strýčka, že se vyzná v burzovních machinacích.

CIA se pustila do váhavého pátrání po příčině hromadících se katastrof, kdo asi je ten zkázonosný MOLE čili KRTEK. Rozhlížela se ovšem ve špatném směru. Pátrání všude možně, ne ale ve vlastních nejvyšších řadách. KGB je vodila za nos poskytováním falešných stop. Ames měl nadále přístup k ultratajným svazkům, které měly být, ale nebyly v trezoru a pokud tedy v trezoru byly, ten býval otevřený. Kompjútr mu umožňoval práci: okopíroval 300 tajných dokumentů na tři diskety a šup s nimi do kapsy.

Vyšetřování zločinů na území USA nemá v jurisdikci CIA, ale FBI - Federal Bureau of Investigation. Místo spolupráce ale převládala rivalita. Teprve v roce 1993 čili 8 let poté, co začalo docházet ke ztrátám agentů, CIA oficielně vyrozuměla FBI, která se pak do případu pustila. Došlo k identifikaci celkem 198 zaměstnanců CIA, kteří měli přístup aspoň k některému z případů, skončivších katastrofou. Podezření se pak zúžilo na 29 osob, mezi nimiž nejpodezřelejším se konečně stal tento hamižný, zkázonosný opilec. Ten ale mezitím byl pověřen vedením oddělení československého a potom přeputoval k Counternarcotics Center. V této funkci oficiálně létal na porady do post-sovětského Ruska, kde vděční soudruzi pro něj rezervovali noblesní dáču k zaslouženému odpočinku. FBI konečně zasáhlo: 21.února 1994, den před dalším plánovaný odletem do Moskvy, byl zatčen.

Poněvadž USA netrestá smrtí pro špionáž v mírové době, Ames byl odsouzen na doživotí.  Jeho oběti ale skončily na sovětském popravišti. Autor Wise uvádí jako nejtragičtější osud generála Dimitrie Fedoroviche Polyakova, pokládaného za nejhodnotnějšího špiona, jakého kdy CIA měla. Ruský patriot, miloval svou zem, nenáviděl její režim. Za 18 let nebezpečné spolupráce si nevzal ani halíř. Někteří agenti přece jen unikli popravišti a teď žijí v USA. Ve Velké Británii se usídlil Oleg Gordievsky, jehož se zázrakem podařilo z Moskvy vypašovat. O své zkušenosti napsal knihu PŘÍŠTÍ ZASTÁVKA POPRAVA (Next Stop Execution, Macmillan, 1995).

Jak už bývá ve světě byrokracií, charakterizovaných vynikající myslitelkou Hannou Arendtovou jako vláda nikoho, obezlička má univerzální platnost. Vyšetřující tajná zpráva (stran 485) vyřkla devastující ortel, nicméně James R. Woolsey, nový šéf CIA, pokáral všeho všudy jen 11 oficiálů, z nichž 7 už bylo mimo dosah na penzi. Ve skutečnosti nebyl potrestán nikdo.

Tuze doporučuji tuto knihu NIGHTMOVER přeložit do češtiny a vydat.

Zůstává nám otázka: jak mohl Západ vůbec vyhrát studenou válku s takovými kádry, takovou mentalitou?

K otázce ještě  přání, aby estébáčtí ex-špionové se rovněž chopili pera a svěřili se se svým někdejším počínáním. Jenže toho se asi jen těžko dočkáme. Vždyť dotyční dnes mají jiné starosti v rolích podnikatelů, budovatelů svých  privátních kapitalistických zářných zítřků.

PŘÍPADNÝ  KONEC  ČERNOBÍLÉHO  VNÍMÁNÍ  V  AMERICE

Jsme různí a rádi se škatulkujeme. Jan Masaryk za jedné své plavby do Ameriky se dostal do potíží při vyplňování úředního dotazníku. V rubrice Rasa totiž napsal lidská (human).

V roce 1790, tedy v době, kdy USA byly ještě velmi mladou republikou, se uskutečnilo první sčítání obyvatelstva. Census rozlišoval jen tři kategorie: 1.běloši, svobodní občané; 2.bělošky, svobodné občanky; 3.otroci. Teď při sčítání obyvatelstva - a též při mnoha jiných příležitostech (žádost o zaměstnání, přijetí na univerzitu, atd.) - kategorií máme pět: 1.běloši; 2.černoši; 3.Asiaté/pacifičtí ostrované; 4.Američtí indiáni/domorodci z Aleut; 5. jiní (others). Menšiny zvýhodňující Affirmative Action též uvádí kategorii Hispanics, kde určující charakteristikou není barva pokožky, ale mateřská španělská řeč - pokud se dotyčný dostavil z latinské Ameriky a nikoliv z Evropy.

Neboť zásluhou Affirmative Action lze získat různé výhody, máme pak případy, že běloch Joe Smith se domáhá přednostního povýšení v zaměstnání na základě tvrzení, že je příslušník privilegované menšiny - z jedné šestnáctinky americký Indián, neboť jeden jeho prapraprapředek pocházel z kmene Cherokee. (I prezident Clinton, jehož pravdomluvnost je ovšem nulová, o sobě občas dává vědět, že je vlastně několikaprocentní rudokožec.)

Obyvatelé havajských ostrovů (rasově Polynésané) se domáhají překlasifikování z Asian/Pacific Islanders, jimiž věru jsou, na americké Indiány. To by jim totiž vyneslo nárok na indiánské výhody - mít rezervace, kde se neplatí daně, ale zato se pobírají mnohé sociální požitky a kde by i vznikl nárok na provoz velmi výnosných kasin.

Postulát doby vyžaduje politicky korektní zpresnění těchto kategorií. Z Indiánů se stali Native Americans, což tedy doslova znamená, že Američan s evropskými kořeny není vlastně native (tam rozený), i kdyby jeho předkové byli původní poutníci, dorazivší na lodi Mayflower. Z černochů se stali African-Americans, kdežto běloši nejsou European-Americans. Jsme nadále jen kavkazští (Caucasian). Na tom z nevědomosti vydělala jedna česká emigrantka, která při žádosti o stipendium na kalifornské univerzitě nevěděla, že se má pokládat za kavkazkou osobu a tedy v dobré víře uvedla, že je jiná (other). Tvrzení nikdo nekontroloval, stipendium dostala a jeho pomocí šla studovat a úspěšně to dotáhla až k doktorátu.

Podobně jako v Jižní Africe za apartheidu, v šestnácti státech těchto USA až do nedávné doby platily tzv.misgenation laws, předpotopní zákony proti prznění rasy. O jejich existenci jsem vůbec nic nevěděl, když jsem těmi končinami projížděl a nějakou dobu trávil se svou jen z poloviny bělošskou manželkou. V Louisianě stát za černocha pokládal kohokoliv se stopou (trace) černošské krve. V roce 1970 se zmodernizovali přijetím zákona, že černochem/černoškou je kdokoliv s aspoň 1/32 podílem takové krve. Zákon vydržel až do roku 1983.

Naše dítě je česko-německo-švýcarsko-čínský Američan. Tedy v dotaznících zaškrtává, že je doopravdy other. Čímž se dostáváme k záležitosti se značně explozivním potenciálem. Míšenců totiž přibývá, během poslední generace se jejich počet čtyřnásobil, už jsou jich přes dva milióny a brzo jich budou tři milióny. Dotyční jakož i jejich rodičové se začínají ozývat s požadavkem zavedení kategorie multiracial, však takové jsou jejich skutečné kořeny.

Záležitost se dostala na první stránky novin v souvislosti s velikánským vítězstvím mladíka jménem Tiger Woods v hlavním golfovém turnaji. Nový šampion snědé pleti, ve všech mediích označovaný jako African-American, se totiž v televizním interview charakterizoval jako tzv.Cablinasian - jím vymyšlený akronym (1/8 Caucasian, 1/4 Black, 1/8 American Indian, 1/4 Thai, 1/4 Chinese).

A oheň byl na střeše. Řada černošských politických předáků (tzv.černochů z povolání) to prohlásila za zradu (sell out - “výprodej”), z včerejšího idola se stal dnešní Jidáš.

Zastánci takových názorů de facto argumentují jako někdejší běloští rasisté v Louisianě: ač tenhle Woods je černoch jen z jedné čtvrtiny, jeden takový dědeček jim postačí, aby prapotomka pokládali za černocha stoprocentního. Na televizních obrazovkách a leckde jinde - na příklad v politických rolích a na univerzitách - se potkáváme s osobami s převážně bělošskými rysy a světlou pokožkou, jak zdůrazňují svůj údajně afro-americký původ, zdroj dnešních všelijakých výhod.

Proti oficiálnímu uznání kategorie multiracial se také postavila ta část federální byrokracie, jíž by novota narušila zaběhlou rutinu - čili druh nebezpečí, působené jakoukoliv změnou. Něčemu takovému se přece zuby nehty brání byrokraté kdekoliv na světě.

Nejvíc povyku ale přichází z řad černošských politiků a jejich podpůrců. V Kongresu argumentují, že změna by prý “oslabila zákony, jejichž účelem je bojovat proti diskriminaci.” Pravda je ovšem jinde. Změna by především oslabila jejich politickou váhu, neboť, jak známo, v množství je síla. Popíráním existence míšenců si prozatím přisvojují roli mluvčích kohokoliv s byť jen miniaturní dávkou nebělošské krve. Černošská reprezentace v politických rolích, jak na federální úrovni, tak v jednotlivých státech, je značně početnější, než jiných menšin. Dosud jsem se nepotkal s občany asijského původu, kteří by si takovou reprezentaci pochvalovali. Černoši (12% obyvatelstva země) se též těší dvojnásobnému zvýhodnění (cca 25%) zaměstnanosti v pohodlné, nepříliš náročné federální službě.

Známý americký sociolog Amitai Etzioni vyjádřil naději, že probíhající rasové rozmělňování je ta nejlepší naděje pro budoucnost společenské harmonie v USA. Dochází k tzv.hnědnutí (browning) země. V polovině příštího století většina amerického obyvatelstva bude neevropského původu. Přištěhovalci z Asie to z nynějších 3,5 procent dotáhnou na 8, 2 procent. Zdaleka nejpočetnější skupinou budou oni katoličtí, hodně se rozmnožující Hispanics, legální i ilegální přistěhovalci z latinské Ameriky. Tato nynější jedna desetina obyvatelstva se rozroste na celou čtvrtinu čili dvojnásobek černochů, jejichž počet - zejména zásluhou vraždění ve vlastních řadách - zůstane konstantní. Hispanics připraví o první místo dosud dominantní černoskou reprezentaci. Změna se projeví nejen v posílení politického vlivu, ale i váhy španělštiny - již nyní druhého a místy už zcela prvního jazyka země.

O požadavku obohatit příští census kategorií multiracial se již ve Washingtonu jednalo či snad dosud jedná. Spor spěje i do soudních síní, s perspektivou klání na dlouhé lokte.

Při příští návštěvě rodné země zamířím k Statistickém úřadu přeptat se, zda Česká republika míní zavést či zda už dokonce zavedla kategorii míšenců, jichž v národě, na rasu dosud znatelně háklivém, přece jen bude přibývat.

AMERICKÉ  REVOLUČNÍ  ZÁCHVĚVY

Pro nás emigranty asi nejpříjemnější kariérou je stát se kantorem na americké univerzitě. Náš cizí, neodstranitelný přízvuk tam nevadí, navíc pak býváme obdařeni tzv.tenure čili definitivou, existenční jistotou, na jakou jsme byli zvyklí v socialismu, ale která ve skutečně kapitalistických podmínkách bývá téměř k nenalezení.

Vděk za příjemné vylepšení osudu nás začal odlišovat od domácích kolegů, nezřídka přesvědčených, že intelektuál hodný toho slova přece musí nemilosrdně kritizovat, ba i opovrhovat systémem, který mu zaručuje tak pohodlný život. A současně pokud možno horovat o socialistických utopiích. Však lahodné vidiny marxismu-leninismu nejspíš učarují těm s dostatkem štěstí být bezpečně daleko od jejich aplikací v praxi. Zejména v době před rozpadem Sovětského svazu se velepřísní soudcové západní reality, na níž nenechali chlup dobrého, proměňovali v prosťáčky, plné víry v komunistické vize. Teď už nelze denně potkat učence, mávajícího srpem a kladivem. Dosud však zdi našeho oddělení politologie (State University of New York at Binghamton) zdobí dva portréty Lenina a jeden veliký plakát s hřímajícím Vladimírem Iljičem a u toho v azbuce hrůzné Majakovského tvrzení  LENIN ŽIL,  ŽIJE,  BUDE  ŽÍT !

K dispozici je přebohatá tradice s vědci, kteří omlouvali, obhajovali Stalina, pochvalovali si jeho řízné počínání v třicátých letech, za války i po válce. I nadále se tu vyskytují zastánci dinosauřích receptů na předělávání světa. Též na předělávání historie včetně našeho končícího dvacátého století, které se zasloužilo o rekordní hory mrtvol ve jménu té či oné spasitelské kauzy. William Appleton Williams, proslulý profesor na univerzitě ve Wisconsinu, produkoval díla, dokazující, že Stalin byl donucen k expanzi do východní Evropy pod vyděračským diktátem nukleárně vybavené Ameriky. Profesor Neill Cameron  v době již pobrežněvovské vydal dílo, v němž dokazoval, že Sovětský svaz je modelem té správné, spravedlivé, efektivně fungující společnosti. Za vzor vládnutí dával také Husákovo Československo a Albánii. Knihu příznivě přijali recenzenti v předních amerických časopisech. Richard J. Barnet, jeden z ředitelů superpokrokového INSTITUTE OF POLITICAL STUDIES, podporovaného miliony dolarů voňavkářského giganta Fabergé, obhajoval sovětské počínání jako vždy zásadně obranné - i v Afghánistánu. Rovněž československý únor 1948 byl oprávněnou reakcí na provokativně agresivní Marshallův plán. Ředitel Barnet je obklopen neméně zakalenými kádry, například Gareth Porterem, velkým fanouškem Severní Koreje, vyjádřivším názor, že demokraté na severu odmítají jednat s fašisty na jihu proto, aby tak protestovali proti nedostatku jihokorejských občanských práv. Porter napsal též knihu na obhajobu Pol Pota.

Žel, takto se nedozvídáme jen ve společností marginálních pošuků. Vláda ve Washingtonu dala popud k sepsání tzv. American history standards, jakéhosi kompasu, jak by se dítkám měly ve škole prezentovat dějiny jejich země. Odpovědný úkol byl svěřen významným hlavám, jež vyprodukovaly paskvil s výsledným pedagogickým dojmem, že takovou zemi možno jen zatratit.. Nikoliv Abraham Lincoln, ale Kukluxklan, nikoliv liberalismus, možnosti svobodného uplatnění, přitahující miliony zájemců ze zámoří, ale despotická hrůza, charakterizovaná bláznivým, pár roků řádícím senátorem McCarthym. “Žádný slušný člověk nemohl být antikomunistou,” taková byla závěrečná message.

V roce 1996 vyšla kniha s titulem Life and Terror in Stalin`s Russia, 1931-1941. Napsal ji Robert W. Thurston, pedagog na Miami University ve státě Ohio. Dokazuje, že Stalin v těch zvěrstvech byl vlastně dost nevinně. Počínání vlády bylo mimo jeho dosah a pokud tedy k nějakému teroru došlo, ten si řádil sám o sobě (almost a will of its own). Sovětská tajná policie se vyznačovala mimořádnou, pozoruhodnou (remarkable) péčí o důkazní prostředky, gulagy nebyly nic zas tak moc nepříjemného. Nepříjemná svědectví tento autor-profesor odvrhl s odkazem na studenoválečnické přehánění či na údajně buržoazní a proto nespolehlivé svědky. “Stalin vraždami vinen nebyl.” Například Katyn se tedy nekonal. Nejen to: “Stalinismus vytvořil podmínky pro vznik perestroiky.” Ano, i něco takového se dozvídáme. Tento opus vydalo jedno z nejprestižnějších akademických nakladatelství (Yale University Press) a navíc se mu dostalo náramného ocenění, po němž marně dychtí jiní autoři. Vybral si ho totiž  HISTORY BOOK CLUB.

Na univerzitě v Amherstu, stát Massachusetts, se v listopadu 1992 konal sjezd marxistů-leninistů a sjelo se tam několik tisíc vyznavačů. Vyslechli analýzu profesora Richarda Wolffa, který zdůrazňoval Stalinovy obrovské zásluhy (enormous achievements). První zemi socialismu nicméně vytkl, že až na vybudování kolchozů mnoho socialismu vlastně nevybudovala. Veliké přednosti centrálního plánování opěvoval profesor Bertell Ollman. MARXISMUS  ŽIJE  A ZŘEJMĚ  BUDE  PROSPEROVAT ! (Marxism Alive and, Apparently, Thriving!) jásaly titulky v místních novinách. Ani předáci Grebeníček, Ransdorf a další čeští vědečtí socialisté by to nedovedli jásavěji vyjádřit.

Proč se rozčilovat, jsme přece zemí neomezených možností a tedy i pitomostí. Však i jinde ve světě se teď objevují spisky, dokazující, že Osvěčím byla rekreace, holocaust se nekonal, a kdyby se byl konal, Hitler o něm neměl zdání. Vážnější je skutečnost, že takoví intelektuálové mají k dispozici univerzity, sdělovací prostředky, nakladatelství, nadace. Jejich profesionální prestiž nezřídka závisí na vehemenci, s jakou zatracují systém, poskytující jim solidní existenční zajištění. Je v tom taky pocit morální superiority, vzpomínka na mládí, když všichni byli zdatní, třeba i krásní, každopádně mravně rozhořčení, zatracující vládu, své utlačovatele, kteří jim ovšem vše vždy dovolili.

Churchillovi se přičítá rčení, že “Kdo ve svých dvaceti letech nebyl socialista, tak nikdy nebyl mladý, a kdo ve svých čtyřiceti letech socialistou zůstal, tak nikdy nedospěl.” Jenže ona generace, jež rozum měla brát v šedesátých letech, jakoby věru moc nedospěla. Brilantní esejista Lance Morrow ji přirovnal (v týdeníku Time, 6.května 1996) k zlověstnému sibiřskému kněžourovi Rasputinovi. Skupina spiklenců měla s jeho zavražděním plno práce. Jed v jídle a vínu nezabral. Napumpovali do něj několik kulí, což zloducha jen částečně zpomalilo. Odtáhli do k zamrzlé řece Nevě a dírou v ledu ho strčili do hlubin, odkud ještě několikrát vyplul a lapal po vzduchu. Stejně tak dekáda šedesátých let ne a ne nám dát pokoj, komentuje Morrow. Poté co se Sovětský svaz rozsypal a tak se umenšila příležitost ke zdůrazňování jeho nádher, o to víc přibylo kanonády do americké politického systému bezpříkladného utlačování, vykořisťování žen, menšin, homosexuálů, zvířat, ničení planety, ozónu, vod, luk a strání. Taková rasputinovství nabývají přemnoho podob včetně zarostlého matematika, posléze poustevníka jménem Theodore J. Kaczynski, explozívně řešícího své problémy s moderním věkem.

Podobnými příklady zdůvodňoval své frustrace našinec u mě na návštěvě..

Oponoval jsem optimistickou novinkou, že názory této generace šedesátníků pramálo sdílí dnešní americká mládež, nedestruktivní, v podstatě patriotická. Pro ní je válka ve Vietnamu minulostí tak dávnou, jako pro nás stařešiny je válka krymská. Naprosté většině vědátorů dnes přece extrémismus neučaruje. K akademickému radikalismu ještě tíhnou někteří sociologové, filozofové, vědátoři srovnávacích literatur, členové Modern Languages Association, postmodernisté, dekonstruktivisté…

“A co ti Leninové na zdi u vás v oddělení?” přerušil mě našinec.

“To už je jen nostalgická ozdoba, kterou nikdo doopravdy nevnímá.

Nikdo z nich beztoho nezná ani azbuku,” opáčil jsem a dodal, že doma v pracovně mám na zdi velikého Stalina, na hedvábí, Made in China. Kdykoliv se mi zachce, jen se dotknu a generalisimus se poslušně svine.

“I když je to  už jen menšina, jak říkáš - kolik lidí mi má plivnout do polívky, aby mi u nechutnala?”zeptal se.

“Odvykni si jíst polívky,” doporučil jsem.

SVÉPRÁVNOSTI  NESCHOPNÉ  STÁTY :

PŘÍPADNĚ  POTŘEBNÉ  VZKŘÍŠENÍ  KOLONIALISMU

Za nejvýznamnější události druhé poloviny dvacátého století lze považovat jednak studenou válku supervelmocí, jednak likvidaci evropského kolonialismu, zánik zámořských imperií, započatý v Asii. Když skončila druhá světová válka, domorodci nečekali na návrat svých britských, francouzských a nizozemských pánů. V létech padesátých začala dekolonizace Afriky, napřed západní (Ghana v r.1957 byla první), pak východní v létech šedesátých, a proces se blížil ke konci v létech sedmdesátých po kolapsu Salazarova režimu v Portugalsku. Teď v r.1999 končí návratem Macaa do rodné čínské náruče. Dekolonizační výbor OSN (tzv. Committee of 24) tak postihlo dilema misionáře, který úspěšně přivedl všechny pohany na správnou víru, čímž pozbyl smysl své další existence. Výbor s houfy mezinárodních byrokratů, hojně pořádajících semináře v lahodném prostředí tropických ostrovů, se ale nikterak nemíní rozloučit se svou pohodlnou existencí. Zdůvodňuje ji přežívajícím stavem koloniálního područí celkem 17 držav, nezřídka titěrných ostrůvků jako Anguilla, Pitcairn, St.Helena, jimž se do nezávislosrti ale vůbec nechce.

Jestliže studená válka skončila jednoznačnou porážkou rozpadnuvšího se Sovětského svazu, dekolonizace, zejména v Africe, mnoho triumfů nezaznamenala. Pokus bývalých mateřských či případně macešských zemí exportovat pluralistickou demokracii a svobodné tržní hospodářství jako model hodný následování, skončil v naprosté většině případů kolosálním fiaskem. Vyprávěl mi český exulant, významný představitel Mezinárodní organizace právníků (International Organisation of Jurists), kdysi pověřen sepsáním ústavy pro čerstvě nezávislé Kongo, že v tam zavádět západní novoty a domáhat se porozumění dávalo stejně pramálo smyslu jako by bývala snaha ve středověku přesvědčit autokratického monarchu, aby se dal na parlamentní demokracii, dělbu moci a záruky lidských práv.

”Korupce je problém systémů a ne jednotlivců,” tvrdí Robert Klitgaard, autor významné knihy Tropical Gangsters (Basic Books, 1990). George B. N. Ayittey (kniha Africa in Chaos, St.Martin`s Press, 1998) píše: “Hlavní bandita se stává hlavou státu.” V Asii, zisky získané korupcí, se ve valné míře produktivně investují do domácího hospodářství. To ale není normou v Africe. Nejhorší je situace v zemích na jih od Sahary. Odborníci v OSN odhadují, že 200 miliard USD čili hodnota 90 procent hrubého domácího produktu mizí na zahraničních kontech vládců. Rabují zdroje zahraniční pomoci, do jejíhož použití nemá dárce co mluvit a tak peníze nezřídka končí v zlodějských kapsách. ”Za posledních padesát let, zahraniční pomoc ani nepomohla hospodářskému růstu, ani neuchránila řadu chudých společností před úpadkem a chaosem,” hodnotí americký Cato Institute (The New York Times, 22.června 1997). Kongo, později dočasně přejmenované na Zaire, obdrželo z Washingtonu aspoň 6 miliard USD. Touž sumu si údajně uložil ve švýcarských bankách Mobutu Sese Seko, nedávno zemřelý diktátor. Pro potěšení vlastní rodiny pronajímal supersonické a též superdrahé Concordy, měsíc co měsíc k němu k obsluze létal kadeřník z newyorského hotelu Waldorf-Astoria. Potencionálně bohaté státy (diamanty v Kongu, olej v Nigérii, atd.) jsou zoufale zadluženy. V Tanzánii každý novorozenec dluží zahraničním věřitelům 250 USD, v Mozambiku 350 USD, což jsou obnosy rovnající se víc než celoročnímu průměrnému výdělku.

Tristní tedy diagnóza: místo demokracií vznikly kleptokracie, pravidlem se staly diktatury buď civilní nebo vojenské, charakterizované neschopností a korupcí.  Řada nových vládců jako například ugandský Idi Amin ublížil svému lidu víc než všechna léta koloniálního příkoří dohromady. V Centrální africké republice, posléze dokonce císařství, Jean-Bédel Bokassa, rovněž lidoužrout, si pořídil devět paláců pro svých devět manželek. V dosahu ložnice měl chladírnu s těly málo oblíbených ministrů, jež pozvolna pojídal. Méně známý Nguema Biyogo Macias v státečku Rovníková Guinea zčásti popravil, zčásti uvěznil třetinu všeho obyvatelstva a druhá třetina uprchla ze země. V Rwandě v r.1994 došlo k masakru, který nepřežilo půl milionu z původního počtu sedmi milionů obyvatel. V Etiopii v létech 1976-8 řádil rudý teror vědeckého marxisty-leninisty Haile Mariama Mengisty, s dosud nevyčíslenými ztrátami. (V Kambodži, mimo africký kontinent, neméně zakalený  soudruh Pol Pot se svými kádry v období 1975-9 vyvraždil dva miliony spoluobčanů z původních osmi milionů. Vietnamskou menšinu o celkovém počtu 400.000 zlikvidoval beze zbytku.)

-   -   -

V době svého trvání, Sovětský svaz, držící ve vlastním područí tucty neruských národností, se světu prezentoval jako důkladný, důsledný obhájce tzv.národně-osvobozeneckého boje. Na svou stranu mnohdy dost úspěšně lákal formující se tzv.Třetí svět, státy rozvojové, případného rozvoje schopné nebo zcela neschopné.

Po desetiletích nezávislosti, životní úroveň, kvalita života vůbec, je ve většině afrických států nižší, než v dobách kolonialismu. Tento nepříjemný stav věcí  vyžadoval své politically correct zdůvodnění. Leckdo na Západě si nechal vnutit pocit nejen odpovědnosti, ale i viny za bídu v bývalých koloniích, jakoby bohatství jednoho způsobovalo bídu druhého. Afriku charakterizovala chudoba od nepaměti a byl to právě styk s evropským industriálním světem, který bídný status quo začal měnit. A prosadila se zkušenost vyjádřená rovnicí, že takový styk byl přímo úměrný růstu životního standardu. Největšího pokroku v Africe se docílilo v její západní části, která měla největší kontakt se západním světem. Naopak některé země, které koloniemi nikdy nebyly, jsou mezi nejchudšími na světě - Libérie, Afghánistán, Nepál, Etiopie. V západní hemisféře první z kolonií, která se zbavila jařma bělošské nadvlády, bylo Haiti. Dodnes si Haiti zachovává patetický primát té nejchudší země v oblasti od karibského moře až po jižní cíp latinské Ameriky. Zdrojem moderního bohatství je přece technologie, organizace práce, schopnost vyrobit víc, líp, s menším úsilím a výlohami. Nelze se proto příliš hnout z místa třeba v takovém Somálsku (příjemci 6.2 miliard USD zahraniční štědrosti), kde ale 90 procent úředníků ministerstev se den co den neobtěžují přijít do práce. Na tomto světě žije, přežívá, jeden a půl miliardy lidstva na ekvivalent méně než jednoho dolaru na den. Autokraté se nezřídka vymlouvají na nepřízeň počasí. Harvardský ekonom Amartya Sen, laureát Nobelovy ceny, přesvědčivě dokazuje, že nikdy nedochází k vážnému hladomoru ve státech s demokratickou vládou a svobodným tiskem. Tam se politici, jimž záleží na znovuzvolení, postarají, aby někdo ze zahraničí stravu poskytl. Nic takového se ale nestane v diktaturách.

Někdejší otrokářské praktiky jako univerzální vysvětlování současných afrických nedostatků  a tudíž i evropské a americké viny a odpovědnosti, již ztratily punc přesvědčivosti i v liberálních kruzích. President Clinton na svém předvolebním, na domácí černošskou menšinu zaměřeném, safari Afrikou v r.1998, se na senegalském ostrově Gorée omlouval za otroctví. Vysloužil si nelichotivý komentář z úst současného ugandského prezidenta Museveniho, jednoho z nejschopnějších politiků kontinentu. Otroctví existovalo v Africe před příchodem Evropanů a existuje tam dodnes. (Například v Zanzibaru. Můj český přítel a věhlasný kanadský zoolog tam za nedávné návštěvy dostal nabídku koupě panenské otrokyně za pakatel 50 dolarů.) Běloši kupovali africké otroky od Afričanů. Nic takového se nestávalo mezi americkými Indiány. A byla to Velká Británie, která jako první vytáhla do boje proti tomuto velezločinu. Však i Kopi Annan, Afričan z Ghany a generální sekretář OSN, se vyjádřil v tom smyslu, že pohodlná výmluva na někdejší otroctví a koloniální dědictví už nestačí. Za katastrofy politické a hospodářské jsou především odpovědni domácí hlavy.

Tvoření národa z mozaiky tuctu, veletuctů kmenů s často radikálně odlišnými jazyky, obyčeji, se selektivní pamětí historických příkoří, je ovšem obrovitý úkol. Spíš se budování státu daří v monoetnické Botswaně, Lesothu či Swazilandu než do krve znesvářené Rwandě (za nezávislosti už uspořádány dvě genocidy) či Burundi (genocidy tři). Těžko se dají v Nigérii synchronizovat zájmy rozličného lidu Ibo, Yoruba a Hausa. Tanzánie má údajně kmenů víc než stovku.

Pravděpodobnosti vzniku harmonie rozhodně nepříspěly praktiky koloniálních mocností,  vyměřujících hranice bez ohledu na místní ethnickou strukturu. Doporučuji podívat se na mapu Namibie: na severu od hranice s Angolou se východním směrem stovky kilometrů táhne úzká nudle až k řece Zambezi. Na takovém absurdním teritoriálním handlu se kdysi dohodli Britové s Němci.

-   -   -

V zemích Třetího světa je role armády jiná, než se od ní zpravidla má čekávat: jejím primárním úkolem není ochraňovat zemi před vnějším nebezpečím, ale ochraňovat despotické vládce před vlastním lidem. Místo mezistátních převládají konflikty kmenové, masakry domácké, utkání jepičího trvání či vlekoucího se již celá desetiletí (např. v Súdánu). Jedna z ženevských konvencí zakazuje používání a zneužívání dětí ve válečné vřavě. “Mládeži do 15 let vstup na bojiště zakázán!” Zákaz porušuje víc než 30 států - v latinské Americe (Peru, Guatemala), Asii (Kambodža, Myanmar/Burma), v Africe (Súdán, Sierra Leone, Libérie). V Iránu ve válce s Irákem mládež sloužila k praktickému účelu, totiž ochraňovat tanky. “Máme málo tanků, ale zato hodně dětí,” ochotně vysvětlil důstojník. Děti s rudě natřenou čelenkou, pod čepicí s malým klíčem přímo do nebeského království, krátce kráčely proti nepřátelské vozbě a střelbě minovým polem. Není známo, že by byl Chomejni odeslal na takovou expedici některého ze svých vnoučků.

Zejména v Libérii, prostoru charakterizovaném jako vysloveně nihilistický, život je v rukách deseti až čtrnáctiletých řádídích kluků, negramotných, zdrogovaných, zpitých kořalkou z cukrové třtiny, a s prstem na spoušti samopalu. Libérie, s rozlohou o třetinu větší než Česká republika, s 2,5 miliony obyvatel, skládajících se z 16 základních kmenů, mluvících 28 jazyky, se už deset roků zmítá v chaotické občanské válce. Prezident William Tolbert spolu s dalšími představiteli státu ztratil život (rozpárat břicho, vyloupnout oči, zastřelit), Samuel Doe, nástupce v úřadě rovněž odpraven. Jemu uřízl uši válečník Prince Johnson, který se utkává s válečníkem Charlesem Taylorem. Aspoň 150 tisíc domorodců už přišlo o život, z poloviny obyvatelstva se stali hladoví, vandrující bezdomovci. Stát odumřel.

Týž osud postihl sousední stát Sierra Leone, zemi s diamanty, v r.1961 získavší nezávislost of Velké Británie. V lednu 1999 nás media informovala jednak o úspěšné transplantaci paže chirurgy v Louisville, stát Kentucky, jednak o rostoucím návyku mezi africkými bojovníky usekávat sekyrami paže vesničanům, tím je připravit o živobytí a pozvolna i o život. Takové zvěrstvo už je natolik populární, že z buše pokročilo i do měst, včetně hlavního města s nepříhodným jménem Freetown.

Nikdo se nehrne do zachraňování situace. Nějaké vojenské jednotky dočasně poskytla zejména Nigérie. OAS (Organisation of African Unity) nemíní pozvat k řešení Evropany, kteří by beztoho takovou poctu odmítli. V úvahu teď v době post-apartheidu by přišla Jihoafrická republika, jejíž ekonomický potenciál je (dosud) větší, než zbytek kontinentu dohromady. Vláda v Pretorii ale rovněž odmítá se angažovat.

-   -   -

Organizace spojených národů se musí rozhlížet nejen africkým směrem. Kambodža je země s jednou nejnižších životních úrovní na světě a patrně i s nejkrutějším dědictvím. V pokusu o vzkříšení kdysi fungujícího státu brání řada faktorů. V převážně zemědělské zemi vězí odhadem 242 min na každou čtvereční míli. Odstraňování min je mnohonásobně dražší, než jejich kladení. Domorodec si sice může zajistit bezpečnou procházku na pole tím, že před sebou požene dobytče. Co když ale taková kravka je jediným zdrojem jeho živobytí? Rudí Khmerové ve své bizární vizi agrární utopie zlikvidovali nejen kulturu, hospodářství, ale i kohokoliv, kdo by dnes mohl přispět k odstraňování katastrofy. V roce 1975, těsně před Pol Potem, země měla 545 soudců. Teď má všeho všudy jen čtyři. (A ti by měli soudit pachatele apokalyptické spouště!) Z přibližně 800 lékařů jich přežilo čtyřicet. Vzdělanci, uniknuvší spárům rudé vize, utekli co nejdál, aniž by teď projevovali zájem se někde z Kalifornie vracet.

V současné době Bezpečnostní výbor OSN má své uniformované oddíly v řadě zemí. (Napočítal jsem jich 16). Není příliš pravděpodobné, že by členské státy byly ochotny poskytnout víc fondů a vojáků. Však dosavadní výkon těchto OSN tzv.peacekeeping forces (beztoho lingvistický nonsens - nemohou přece “udržovat mír”, kde žádný není) si nezaslouží příliš obdivu. V případě Bosny, Rada bezpečnosti odhlasovala 40 rezolucí, v r.1992 na místo odeslala jednotky UNPROFOR (United Nations Protection Force), 6 rezolucí garantovalo ony bezpečné enklávy, z nichž jednou byla Srebrenica, místo masakru civilního obyvatelstva v červenci 1995 za pasivního přihlížení holandské jednotky. Srbové se rovněž zmocnili 400 příslušníků OSN jako rukojmí a koncem téhož roku byl celý tento trapně neefektivní, neutralitu za všech okolností zdůrazňující UNPROFOR nahrazen jednotkami NATO o síle 60.000 mužů a též žen.

V mezidobí - v dubnu 1994 - došlo v Rwandě k jatečním orgiím, s odhadovanými Tehdy tam působila expedice UNAMIR (United Nations Assistance Mission for Rwanda) o síle - či slabosti - 2.500 příslušníků. Týž měsíc (!) Rada bezpečnosti jednomyslně odhlasovala snížení stavu na pouhou desetinu. Francie, Belgie a USA vyslaly letadla k evakuaci svých občanů. Zachráněn byl každý jejich pejsek, ale nikdo z jejich místních přátel, věrných zaměstnanců. Tento důkaz nehorázné, neomluvitelné hanby je zvěčněn v dokumentárním snímku “Triumph of Evil” (vysílaný americkou televizní stanicí PBS 26.ledna 1999). Takže jsme viděli zástupy prosících, bědujících zoufalců, vzít je sebou nebo aspoň zachránit některé z jejich dětí. Nic. Další záběr: hromady rozstřílených, mačetami rozsekaných mrtvol. Clinton na svém předvolebním výletu přistál v hlavním městě Kigali, aniž dal pokyn vypnout motory letadla, a promluvil v tom smyslu, že se zřejmě stala chyba. Předáci jiných států se dosud neobtěžovali dostavit.

Existovalo by případné řešení některých takových konfliktů. Zaangažovat totiž tzv. mercs - mercenaries, námezdní jednotku, žoldáky. V minulosti si dovedli počínat s obdivuhodnou efektivností. Například Francouz Bob Denard, s třicet muži, bez jediné ztráty ve vlastních řadách, dovedl zlikvidovat režim bláznivého despoty  jménem Ali Soilih na ostrovech Comoro. V r.1989 došlo k zřízení žoldácké společnosti Executive Outcome (outcome = výsledek). Ne víc než 200 výtečně trénovaných vojáků z Jižní Afriky (zejména černoši), Angoly a Namibie, odlet helikoptérou na místa nepokojů a brzo pak je pokoj. Na rozdíl od jednotek OSN nemusejí předstírat neutralitu.

-   -   -

Řešení nedovedou nabídnout mezinárodní byrokraté dekolonizačního výboru. Nemohou realizovat požadavky Palestinců, Kurdů či kosovských Albánců mít vlastní stát, a tam, kde by chtěli zasáhnout, chybí zájem takto případně obdarovávaných.   Většina obyvatelstva Nové Kaledonie (170.000), francouzské državy, ostrova s největší zásobou niklu na světě, ve svobodných volbách vyjádřila přednost dalšího setrvání v koloniálním područí. Do něho se v referendu r.1976 rozhodli vrátit obyvatelé ostrova Mayotte ze souostroví Comoro. V Mikronésii deset let poté, domorodci severních Marian hlasovali pro společenství s USA (Commonwealth of the Northern Mariana Islands), čímž se jim též dostalo amerického občanství.

Neúspěšnou, ve Washingtonu nevyslyšenou snahu o dosažení téhož, projevila Grenada, samostatný stát v karibské oblasti. Nelze se příliš divit, jak jsem si ověřil začátkem tohoto roku na Panenských ostrovech (Virgin Islands), americkém vlastnictví, v r.1917 získaném koupí od Dánska. Štědrá federální podpora z Washingtonu zaručuje domorodcům, prací se nikterak nepřetrhnuvším, značně vyšší životní úroveň než jaké se těší obyvatelé nezávislostí obdařených ostrovů.

Po první světové válce, Liga národů, sídlem v Ženevě, kromě své neúspěšné snahy zaručit dlouhodobý mír, měla též na starost správu bývalých držav poražených států. Řešila to systémem mandátů, poskytnutých vítězné Británii a Francii. V mandátu kategorie A byla území Otomanské říše, v kategorii B německé kolonie - v obou případech s prognózou získání nezávislosti. S tou se ale nepočítalo v kategorii C, kterou tvořila německá Sudwest Afrika, nynější Namibie, příliš řídce obydlená a tehdy považovaná za neschopnou samostatné existence, stejně jako celá řada maličkých, nesoběstačných ostrovů v Pacifiku. Po druhé světové válce, OSN zřídila systém poručenství (Trusteeship), pramálo se lišící od předválečné praxe. Dnes už je to záležitost historie. Nezávislostí a členstvím v OSN byly už obdařeni všelijací liliputáni, jako třeba ostrůveček Nauru (21 km, 8.000 obyv.).

Světová organizace aby se teď vypořádala s úkolem vzkřísit několik kómatózních, naprosto nefungujících států. Těžko si ale představit, že by se členské státy předbíhaly k převzetí takového břemena. Lacinější, praktičtější, byť politicky méně stravitelné by snad bylo řešení formou pronájmu soukromé výdělečné organizaci. Něco na způsob oné účinné žoldnéřské Executive Action.

Stálo by to pár desítek milionů dolarů, což by byl zanedbatelný obnos v porovnání s výlohami spojenými s patronátem OSN. Tím by se vyřešil chaos v Libérii, v Sierra Leone či ve Východním Timoru. Nevyřešila by se ale Kambodža s jejím tragickým polpotovským dědictvím.

K  O  N  E  C

DODATEK:

Země NATO letecky zasáhly v Kosovu a vyvolaly nejen Miloševičovu nelibost. Protestovali všemožní diktátoři jakož i značné spektrum české politické reprezentace, od Grebeníčka po Klause. Ti všichni zdůrazňovali suverenitu státu jako primární hodnotu, nad níž není. Omyl, pánové, případně soudruzi: k popření tohoto dost již zdiskreditovaného principu už máme precedent z 19.století v podobě tzv.humanitární intervence, podniknuté proti Otomanské říši, proti Turkům, tehdy potlačujícím křesťany na Balkáně. Důkazní břemeno o páchaných ošklivostech je ovšem na straně států, pouštících se do potrestání. Každopádně již vypršela platnost tvrzení, že mocipáni mohou beztrestně jakkoliv řádit na vlastním písečku.

Sympatická iniciativa došla k uplatnění v březnu 1999 v Kosovu a pak v září též ve Východním Timoru. Ve svém zahajovacím projevu k delegátům Valného shromáždění OSN, generální tajemník OSN Kofi Annan zdůraznil platnost této osvícené novoty. Lze si jen přát, že čeští předáci si na ni rovněž zvyknou.

LUDĚK  JIROUSEK, RENEZANČNÍ  ČLOVĚK

V encyklopedicích občas nacházíme jména významných postav s neúplnými biografickými údaji: datum jejich smrti bývá známo, na rozdíl od doby narození budoucího velikána. V případě unikátního RNDr.Luďka Jirouska to ale máme obráceně. Narodil se v Olomouci zcela přesně 18.srpna 1925, a zemřel v městečku Tewksbury, stát Massachusetts, někdy kolem 27.ledna 1999, plus minus pár dní, už se to přesně nikdy nedozvíme. Nalezla ho posluhovačka, občas navštěvující jeho dům, který kdysi okamžitě koupil proto, že hned vedle rostly jakési stvoly či houby, jemu známé z jeho moravského dětství.

Seznámili jsme se v Bostonu, kde jako dobrovolník pomáhal s organizací sjezdu Společnosti pro vědy a umění. Došlo k zádrhelu s mou hotelovou rezervací a Luděk si mě, cizího tvora, bez váhání odvezl pod svou střechu. Cestou jsme absolvovali řadu témat - politika především, též krajanské drby, literatura, muzika, filozofie a mnou obtížně sledované monology matematicko-přírovědecké. Což nebylo všechno, jak jsem si uvědomil po překročení domácího prahu. V mimořádně sympatickém prostředí, definovatelném jako bohémský chaos, jsem totiž zíral na tucty kumštýřských výtvorů, pomalovaných pláten v každé místnosti, na zdích i pod postelemi. Doktor přírodních věd se tak představil v další verzi svého renezančního talentu. Teď jako penzista se věnoval malířství, nikterak tuctovému. Maluje hudbu.

Cože? Ano, hudbu. “Hele, pocem, na tohle se podívej (tykali jsme si hned od prvopočátku), co vidíš?…” a začal mě zasvěcovat do svých kouzel. Že visual music sbližuje královskou doménu malby a hudby. “Úplné novum to přece není, třeba Musorgský komponoval Kartinky, a naopak Mondrian maloval boogie-woogie.” Dál se rozpovídal o abstraktních vizuálních motivech v symbióze s několika hudebními tóny, dál pak rozvinutými tvarem a barvou na plátně. Můj hostitel - kouzelník také tvořil zdánlivě realistická plátna s tajenkami a stavěl mě před úkol záměr interpretovat. V následujících letech jsem samotáře, absolventa nepříliš povedeného manželství, párkrát navštívil a vždy jsem se radoval.

Po poválečných studiích organické a analytické chemie na Přírodovědecké fakultě UK v Praze začal svou vědeckou dráhu v r.1949 po boku docenta Šilinka, zakladatele Výzkumného ústavu endokrinologického. Pokud jsem tomu správně rozuměl, věnoval se zejména výzkumu biosyntézy hormonů štítné žlázy. Objevil některé sloučeniny, které později po několika desetiletích upoutaly jiné badatele svými kancerostatickými účinky. V r.1956 byl navržen na státní cenu, kterou nedostal. Vzdor řadě patentů a významných publikací v zahraničí rovněž nedostal docenturu. Důvody kádrové, však od toho byl komunismus komunismem. Otec míval továrnu na obuv a bratr emigroval do Brazilie. V r.1958 byl Luděk při prověrkách přeřazen z vědecké činnosti k výstavbě silnic. Posléze se mu podařilo budovat laboratoř vznikajícího oddělení nukleární mediciny v Motolské nemocnici. Zásluhou poněkud zlidštěné atmosféry v šedesátých letech mohl přijmout nabídku studijního pobytu na univerzitě Vanderbilt v Nashvillu, stát Tennessee. Z dobrých důvodů se domů již nevrátil a působil jak v univerzitním prostředí, tak v privátním výzkumném průmyslu.

Kromě malování sepsal zajímavě košaté paměti, které pojmenoval “Memoáreseje o zelí, komunismu a kreténech (trochu jako učebnice dějin středoevropského bytí ve 20.století)”. Snad v jeho rodné zemi vyjde tato kniha a rovněž bude uspořádána pořádná výstava jeho pozoruhodných obrazů, jíž se v exilu nedočkal.

TŘEŠNĚ  SE  SRPY  A  KLADIVY  :  ANTINOSTALGICKÉ  POCHUTNÁNÍ

Právě jsem se dočetl o trestním oznámení, které podal plzeňský právník Stanislav Frank na Miloslava Ransdorfa, místopředsedu KSČM, a skupinu mladých soudruhů. Pobouřili ho televizní záběry z komunistického sjezdu. Žalobce tvrdí, že jde o propagaci hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod občanů, tedy stejného činu, za jaký v Plzni bylo zadrženo několik příslušníků skinheads, propagujících fašismus. “Nevidím žádný rozdíl mezi skinheadem s hákovým křížem na bundě a mladým komunistou s rudou hvězdou, kladivem a srpem v klopě. Všem by se mělo měřit stejným metrem. Zákon o protiprávnosti komunistického režimu pozbývá smyslu, pokud se podle něj v praxi nepostupuje,” prohlásil rozlobený jurista.

Za sametových podmínek tolerovaná strana onoho protiprávního, protizákonného režimu, se těší nikoliv zanedbatelné podpoře veřejnosti a s 24 poslanci je tou třetí nejpočetnější v zákonodárném sboru. Cestou Internetu jsem se šel podívat do takového parlamentu. Napřed jsem vyťukal http://www.psp.cz/, potom parlament, potom Komunistická strana Čech a Moravy. Jejímu poslaneckému klubu předsedá vzdělanec (JUDr.Vojtěch Filip) a místopředsedají vzdělanci dva (MUDr.Jiří Maštalka a JUDr.Zuzka Rujbrová).

Na šedivém mramorovém pozadí čtu stranické motto JINÍ O LIDECH, MY S LIDMI a volební program s podtitulkem JDE O EKONOMICKOU I POLITICKOU KRIZI, O KRIZI CELÉHO SYSTÉMU. ”Dnes naneštěstí vítězí ten, kdo umí nejlépe podvádět,” začíná první věta. Text je to veledlouhý. Však výrazová úspornost nikdy nebyla silnou stránkou bolševiků. Ale postoj KSČM k minulosti, ne vždy příliš dokonalé, byl vyjádřen stručným heslem KUPŘEDU K SOCIALISMU  -  NE  ZPĚT. Následovalo vysvětlení, co že to znamená. Znamená to sociální spravedlnost, rovnost, svobodu, záruky státu bezplatně poskytnovat všemožné služby a zrušit diskriminační zákony. Nikde ale ani slovo o třídním boji, diktatuře proletariátu a mocenského, v budoucí ústavě znovu zakotveného monopolu rodné strany.

Třeba se víc dozvím jinde. Dozvěděl jsem se zavandrováním na webbovou stránku s logem dvou rudých třešní: VÍTÁME VÁS NA STRÁNKÁCH KSČM, ba i anglicky Welcome to the web server of the Communist Party of Bohemia and Moravia. Měsíc co měsíc víc než 20.000 zájemců se takto dostaví. K dispozici jsou rubriky DOKUMENTY, VÝBĚR Z HALÓ NOVIN (ne tedy PRÁVO, nedostatečně již rudé), TISKOVÉ ZPRÁVY, AKTUALITY, DISKUSE, NÁZORY ČTENÁŘŮ.

Zaujal mě názor Jiřího Janečka svou větší upřímností, za jeho celkem realistického předpokladu, že se obrací k soudruhům, tvorům téhož zvláštního ražení.   Nahlížel do historie, citoval Tacita a Seneku, zmínil se o Cromwellovi, o Robespierrovi. Z dlouhého (jak jinak) sdělení vyjímám:

VRACEJME SE K PRAVDĚ. V televizi probíhá občas výměna názorů na úlohu osobnosti Klementa Gottwalda a Dr.Milady Horákové.

Socialistické revoluce ve dvacátém století prochází obdobnými procesy a nebezpečím jako buržoazní revoluce v Anglii a ve Francii.  Revoluce jsou nuceny se bránit a sahat i k násilí, i když to není v jejich programu.

Klement Gottwald tak jako Robespierre a další revolucionáři volali lid k jednotě, pranýřovali zrádce a odpadlíky.

Mezi levicí a pravicí šlo o boj kdo z koho. Jednou z obětí v padesátých letech byla Dr.Milada Horáková. Všeobecně je známo, že v této době se svět opět nesmiřitelně rozdělil a vládla studená válka se všemi dopady do existence států a poměrů v nich. Byla to doba po přijetí Marshallova plánu, který byl prosazen proto, aby zachraňoval kapitalismus.

Dr.Milada Horáková nepoložila život za zájmy pracujícího lidu a většiny národa, ale obětovala jej za zájmy amerického velkokapitálu.

A máme to. Justiční vraždu zavinil Wall Street.

Nejvíc laskomin poskytuje rubrika HALÓ NOVINY, deník pro soudruhy nadále kované, neochvějné. Kdykoliv jsem v Čechách, nikdy neopomenu kupovat a studovat. Teď to máme na Internetu.

1.března. Mládež již nemá obavy z postihu za levicové názory.

Nymburk. Setkání představitelů KSČM s 200 mladými dokázalo, že pravicí tolik vnucovaný názor o tom, že jde o stranu vymírající je jenom jejich zbožným přáním.

2.března. STÁLE SE OMLOUVAT?

Již nejednou jsme slyšeli prezidenta, že nechce jednat se zástupci KSČM, neboť se málo distancovala od minulého vývoje. Kdyby tento princip historismu chtěl důsledně dodržovat, potom by přední mluvčí obnoveného kapitalismu se měl také omluvit za 176 válek vyvolaných kapitalisty.

Lidé, kteří do kriminální problematiky trochu vidí, uvádějí, že počet obětí nedomyšlené amnestie prezidenta Havla přesahuje počet popravených v minulém režimu podle tehdy platných zákonů. A co je podle zákona, nemůže být zločinem. Jedněm se to bude vyčítat jako zločinný režim a Havel sám se ozdobí září humanity?

Takže plynové komory a vraždění neviňátek je vždy v pořádku, když je na to předpis vládců. Líp nemohla vypadat obhajoba u norimberského soudu.

Jiří Frajdl, autor pozoruhodného soudružského sdělení, uzavírá:

Pana prezidenta Havla by mělo také upoutat dění mezi emigranty. Lidé, kteří utekli před socialismem na Západ, se dnes vyslovují v tom smyslu, že to, co se u nás děje, je nepředstavitelné. Kdo má být tedy spokojeným občanem, když dřívější odpůrci socialismu jsou hluboce zklamáni?

Otázka mě mate: že by komunisté stejně jako zrádci z druhé strany donedávna důkladně rozděleného světa sdíleli totéž hluboké zklamání? Odkaz na slova nepřítele k podpoře vlastního tvrzení nejsou ojedinělá. Miroslav Macek, jeden z předáků Klausovy ODS, je citován za tvrzení bulvárnímu Blesku, že Česká republika do NATO nevstoupila, ale byla vstoupena.

Nelze se dočíst slov chvály, natož obdivu na adresu někdejšího prvního socialistického státu. Chybí zmínky o Severní Koreji, dokonce i o Kubě, ale zato zanedbávána není Čína. Oznamuje spolupracovník HN z Pekingu: S “papírovým tygrem” jsou líbánky nebezpečné. Číně došlo, že zuby “papírového tygra” nejsou iluzorní, že je dravec pilně brousí. Ve výtisku z 3.března se dozvídáme, že Tibet byl mírovým způsobem osvobozen v roce 1951 a od té doby osvobozeně úspěšně kvete. Není osvobození jako osvobození.

Webová stránka KSČM rovněž umožňuje vstup do rubriky LITERATURA. Poskytuje veledlouhé výňatky z díla Miloslava Ransdorfa, stranické mediální hvězdy: Nové čtení Marxe, Díl I.

Místo zbylo i pro poezii. Michal Černík, básník normalizace a spisovatelský funkcionář, tu má ukázku, nazvanou NEMILOSRDNÍ. Začíná čtyřverším Zachtělo se vám kapitalismu./ máte ho mít./ Nová doba obnovila staré zvyklosti./ a končí čtyřverším Teď budete poslouchat/ a tvrdě makat/ váš chlebodárce je ten/ který nikdy nepromluví česky.

Lze jen souhlasit se slovy Ludvíka Vaculíka, že komunismus není životní názor, filozofie, ale mentalita. Tomuto druhu uvažování už aplauduje 14 procent české veřejnosti, a nebude příliš s podivem, když sebedestruktivní preference se ještě víc rozkošatí.

OBLÍBENÉ  ADRESY  TUNELÁŘŮ

Český novotvar “tunelářství” vyjadřuje pokrok v košatění forem prastarého zlodějství. Jeho zvlášť nenasytnou variantu prosazují takzvaní kleptokraté - vládci ve Třetím světě. Na privátní zahraniční konta plynou sumy, nezřídka se rovnající objemu hrubého národního produktu ožebračovaných zemí. Ať už se ten který ministr, poslanec či senátor v České republice nepovedl, nedá se o nich odpovědně tvrdit, že by - na rozdíl o některých jiných postkomunistických zemí - mezi nimi byli mimořádně zdatní, rozkrádající ničemové. Ti se vylíhli a zásluhou příležitostí sametové doby náramně uplatnili v ekonomických rolích. Podniky, banky vyloupeny, fondy mizí ze země. Kam s nimi? Třeba na Kypr, dál je kypřit, investovat, rozmnožovat. A kam se strůjcem, kdyby doma přihořívalo?

Lze si počínat všelijak. Pokud možno každou zimu odjedu z naší arktické mizérie v blízkosti kanadské hranice někam jižním směrem. Vloni to byla Florida, oblíbená adresa  rostoucí české obce: jednak na atlantické straně, od Daytona Beach po Miami, a pak ještě početněji podél břehu mexického zálivu, zejména od Fort Myers po St.Petersburg. K někdejším poúnorovým a posrpnovým emigrantům tam teď přibývají i běženci již sametoví. Například v oblasti Naples (Neapol) - Venice (Benátky) řady vlastníků luxusních nemovitostí zmnožila rodina provozovatelů někdejší cestovní kanceláře z Ostravy. Pomohli si penězi nikam nevycestovavších klientů. Kousek dál, za Sarasotou, v lahodné enklávě jménem Bradenton, bývalý náměstek ministra Slovenské republiky koupil dcerušce vilu a platil půl milionu dolarů v hotovosti - čili druh transakce, vídané už jen mezi šejky a gangstery. Proto se toho všiml místní tisk a my si mohli přečíst. Noviny ocenily náměstkovu zručnost tolik si za kratičkou dobu ušetřit z úřednického platu.

Florida má své výhody: americký luxus ovšem, krásné, slunné počasí v měsících jinde pošmourných. V létě ale panuje příliš velké, vlhké, slizké horko až k uzoufání. Nakradené peníze nelze beztrestně rozmnožovat, aniž by si toho povšiml veleostražitý berní úřad Internal Revenue Service. A navíc - to nejhorší - nelze vyloučit nebezpečí extradice a předání českým úřadům.

Významní ex-sovětští vládnoucí činitelé, kapitáni průmyslu a mafiáni - role ne vždy snadno rozlišitelné - si pro případ nouze kupují panamské cestovní pasy. Panamské občanství je na prodej, tisíce takových transakcí se uskutečnilo v Hongkongu před jeho návratem do čínské náruče. Dochází sem pověsti, že podobně se zaopatřil nejeden předák Mečiarovy HZDS pro případ potřeby. Místo do rovníkového pařeniště by bylo bližší a příjemnější nejen klimaticky od Tater se přesídlit do švýcarských Alp. Jenže v helvétské konfederaci někdejší neprodyšná zeď bankovního tajemství nabyla podoby ementálského sýra, na což doplatili již mnozí zákazníci, od šáha Pahlavího, Imeldy Marcosové až po rodinu mexického zlodějského ex-prezidenta Salinas de Gortariho. Víc diskrétní anonymity přetrvává v Lucembursku, ale ani tam na ni již nelze zcela spolehnout.

Porovnejme s Panamou, kde má svou papírovou, nicméně zcela legální adresu a bázi (tzv.incorporation) přes 150 tisíc společností a denně jich tucty přibývají. Firmu všeho všudy tvoří pár archů papíru v obálce - tamější právníci tak zařídí za pakatel 300 dolarů. A podle instrukcí svého klienta budou vyřizovat instrukce telefonem či faxem o nákupu a prodeji, o přelévání fondů z účtu na účet. Identita klienta zůstává neznámá, on třeba za celý život ani jednou Panamu nenavštíví a rovněž tam nebude platit daň z příjmu, poněvadž taková nepříjemnost je tam neznámá. Zkrátka ráj nejen pro tuneláře, ale i třeba pro poctivé bohaté manžele v rozvodovém řízení, kteří se tak ochraňují před ožebračením. Dokonce i Vatikán část svého byznysu uskutečňuje touto cestou.

Viktor Kožený, někdejší nejen tenisový partner polistopadových předáků, zvolil Bahamské ostrovy s celkovym počtem kolem čtvrt milionů obyvatel, z nichž většina bydlí v hlavním městě jménem Nassau. Na obyčejném jednopatrovém domě jsem napočítal víc než 50 tabulek s firmou tam inkorporovaných, údajně sídlících společností. Saturace peněžních ústavů na Bahamských ostrovech je tak důkladná, že jedna banka připadá na 600 obyvatel. Transakce se ovšem týkají vnějšího světa. Rovněž podstatná porce přísunu kokainu do USA jde touto cestou a opačným směrem putují stovky milionů dolarů.

Zájemcům  o zisky, daněmi příliš nepostižené, mohou posloužit i Nizozemské Antilly (zejména ostrovy Aruba, Bonaire, Curacao). Největší popularitě se ale těší ostrovy v britském držení - jednak v Lamanšském průlivu, jednak v karibském moři. Začátkem letošního nového roku s mnoha devítkami jsem se ocitl v tamějším sousedství při pravidelném úprku před zimní nepohodou. Těšil jsem se z pohostinství českých přátel, manželského lékařského pár na penzi, na ostrově St.John`s, součásti Panenských ostrovů (Virgin Islands), které Američané v revolučním roce 1917 koupili od Dánů. Voda je tam modřejší a písek hebčí než kdekoliv v Pacifiku, čímž ale plusy vyčerpávám. Je tam nehorázně draho, neroste tam téměř žádné ovoce a rovněž domorodá vřelost je dost nedostatkovým zbožím. Přitom se domorodci se těší z daňových výhod: neposílají peníze do Washingtonu, ale naopak je z Washingtonu dostávají v různých podobách. Například výdaje s předěláváním kompjútrů pro rok 2000 se odhadují na 10 USD na osobu v USA, ale na 260 USD pro každého ostrovana.

V přístavu kotví mnohaposchoďové kolosy, plující velehotely s tisíci turistů. Rejdařské, Američany vesměs vlastněné společností, si dopomáhají k větším ziskům registrací svých lodí mimo USA. Cizí vlajka (panamská, honduraská, liberijská) je tak chrání před americkým zdaněním.

Z amerických  Virgin Islands se dívám na obrys britských Virgin Islands, člunem bych tam dorazil za necelou hodinku. Být tunelářem, zašel bych s nakradenými fondy do některé  z mnohých místních bank a  investičních společností. Nebo, ještě spíš, sedl bych do letadélka směr Jamajka, ale s přistáním na Cayman Islands - všeho všudy 35.000 obyvatel na 259 čtverečních kilometrech povrchu. To je totiž jedno z pěti největších finančních center na světě! (Ostatní čtyři: New York, Londýn, Tokio a Hongkong. Nikoliv tedy Frankfurt, Paříž či Toronto.) Na ostrůvcích je inkorporováno 20.000 společností a v 575 bankách a trustech, z nichž fyzicky je jich přítomno jen 100, je uloženo kolem 500 miliard dolarů, což v propočtu na domorodé hlavy přijde na 14 milionů dolarů na osobu včetně kojenců. A vůbec žádné daně. Oficiální hlavou državy je guvernér, jmenovaný britskou vládou. Není prozatím náznaku, že by labouristé chtěli prosazovat nějaké změny.

Být unikajícím tunelářem, věděl bych tedy, jak naložit se svým lupem, ale zbývala by mi potíž, jak naložit sám se sebou. Setrvávat někde na ostrově pod ševelícími palmami poskytuje potěšení s omezenou životností. Euforie pak vybublává téměř tempem šampaňského. To jsem si - jako netunelář - ověřil delším pobytem na ostrově Rarotonga v jižním Pacifiku, na půl cesty mezi Tahiti a Fidži. V hledání útulku, v němž by mi nehrozilo nebezpečí nedobrovolného návratu na místo mých podvodů, v úvahu by přichácely některé banánové republiky. Tam ale kromě nevlídného klimatu by mi pohodu kalily případně nepříjemné politické podmínky a navíc, španělsky se domluvím prahanebně. Tedy zpět na Floridu nebo kamkoliv na severoamerickém kontinentu.

Takový krok by vyžadoval opatřit si novou identitu. Od toho je ale Amerika zemí téměř neomezených možností. Spěšně bych šel  koupit za 22 dolarů nedávno vydanou knihu “Ukryj své majetky a zmiz” (Hide Your Assets and Disappear, Regan Books/HarperCollins). Autor Edmund J. Pankau, bývalý investigator ve službách pátračů tak pohřešovaných, se totiž vyzná. Poskytuje rady, kde, kam a jak se ukrýt. Jak získat novou identitu. Nemusí to být cesta k plastickému chirurgovi, ale především cesta na hřbitov okouknout náhrobní kameny a vybrat si nebožtíka vhodného jména a data narození. Řada států v USA dosud na požádání a bez jakékoliv dúkazu totožnosti automaticky poštou dodá požadovaný rodný list. S jeho pomocí se pak získá řidičský průkaz, Social Security Card a cestovní pas. Občanské průkazy v této zemi nemáme. Nechám si narůst vous, oholím hlavu, ušetřím na plastickém chirurgovi.

PŘEDJARNÍ  DNY  V  NEW  YORKU

Ve vzpomínkách z dětství mi přetrvává hanebné překvapení se sněhovou plískanicí a příjezdem Wehrmachtu. V den šedesátého výročí zrodu Protektorátu Čech a Moravy jsem za volantem uvízl ve sněhové vánici na půl cesty mezi New York City a Niagárou. A hned příští den došlo k oblevě a natolik podstatné sluneční záři, která vysušila tenisové kurty na naší univerzitě a přilákala k pohybu zimní sezónou zlenivnělá těla.

Příliš jsme sledovali impeachment a jeho nevyhnutelné dopady. Týdeník Time s  orální aktivistkou Monikou na obálce uveřejnil výňatky z knihy jejích pamětí (Monica`s Story), sepsaných Angličanem Andrew Mortonem, též autorem biografie princezny Diany. Obálku konkurenčního týdeníku Newsweek krášlil portrét  sympatičtějšího - a též daleko inteligentnějšího - George Stephanopoulose, Clintonova bývalého poradce, jeho pravé ruky, s výňatky z knihy “Co jsem viděl” (What I Saw).

Nemá důvěrník odložit publikaci pamětí až do doby po smrti svého někdejšího patrona? Však teprve po Nixonově skonu zveřejnil Henry Kissinger své memoáry mamutího rozsahu. Závěrečný třetí díl “Léta obnovy” (Years of Renewal) vyšly právě v těchto dnech. Stephanopoulos obhajuje spěšné vydání své knihy jako užitečný příspěvek současné historii. Kritici interpretují tento údajný motiv jako především užitečný příspěvek ke ztučnění jeho bankovního konta. (Autorský honorář odhadován na 2,8 milionu dolarů.) Pospíší si Ivan Medek či Jiří Pehe se svými memoáry, v očekávání jakkoliv menšího zisku?

Stephanopoulos potvrzuje naše představy: Clinton = výtečný politik, dobrý prezident, vybavený nikoliv obdivuhodnými osobními vlastnostmi. Autor charakterizuje manželství prvního páru země jako “komplikované” a Hillary jako značně dominantní osobu.

V New Yorku je teď o ní zvýšený zájem zásluhou pověstí, že se míní ucházet o senátorské křeslo za tento stát, s nímž ale nemá vůbec nic společného.

Prezident se vrátil z cesty Střední Amerikou a poté ze zájezdu do rodného městysu Hope v Arkansasu, manželkou nedoprovázen. Prý ji sužovaly bolesti v zádech. Deník New York Post zaplnil první stránku velikánskými písmeny o rodinném mrazu, s tím, že veletucetkrát ošálená a tupená choť svého záletníka nevpouští do ložnice, natož do postele.

Na první straně New York Times z 16.března barevná fotografie dokumentuje zatčení bývalého primátora Davida N. Dinkinse a stále úřadujícího kongresmana Charlese B. Rangela poté, co s dvanácti dalšími výtržníky zablokovali vstup do policejní budovy a tak se dopustili přečinu občanské neposlušnosti. Ve večerních televizních zprávách o tom byla jen malá zmínka. Snažím si představit pražský mediální spektákl s ex-primátorem Koukalem, s kterýmkoliv z poslanců, odváděných v řetězech - imunita, neimunita.

Dinkins, Rangel et al. protestovali proti brutalitě, jíž se policie při pronásledování zločince dopustila smrtící střelbou do pouličního prodavače jménem Amadou Diallo, neozbrojeného a nevinného. (Vinného ale lživým tvrzením imigračnímu úřadu, že je údajně z Mauretánie, že jeho rodiče tam byli zabiti z politických důvodů, že on má důvodný strach z pronásledování a tedy legitimní nárok na azyl - čili často slýchaná báchorka.)

Zatčená skupinka už je nejspíš na svobodě, dostane pokutu a soud se tím nebude zabývat. Odvolací soud právě řešil komplikovanou záležitostí dvou obrazů Egona Schieleho, zda je Muzeum moderního umění má vrátit nadaci ve Vídni.

Všichni politici se snaží zúčastnit tradičního pochodu 17.března, dne svatého Patricka, patrona Irčanů. V ulicích převládá národní zelená barva.

Zelené kravaty, kalhoty, saka, sukně, tváře, vlasy, vousy. Vousatí katolíci tak připomínají zbožné mohamedány, kteří se zejména v asijském světě takto prezentují k inzerci svých zásluh - vykonání poutě do Mekky.

V tomto dni irského světce se též dočítáme o skonu měsíčníku Transition, jediného periodika v anglické řeči, výlučně se zabývajícího analýzou problémů postkomunistických zemí. Citován je Jan Urban, Jiří Pehe, Jefim Fištejn, jejich smutné reakce. Zpravidla veleštědrý mogul George Soros se totiž rozhodl přestat s finanční záchranou časopisu.

Bylo by krásné najít nového mecenáše mezi náhlými zbohatlíky. Téhož dne bylo totiž také oznámeno, že soukromá makléřská firma Goldman, Sachs and Company se rozhodla přeměnit v akciovou společnost. Tímto krokem se iniciátoři obohatí o 24 miliard dolarů. Polovinu této ohromné kupy peněz si mezi sebou rozdělí 221 partnerů firmy. Na 13.000 zaměstnanců připadne pouhých pět miliard. Ale i tak : všechny sekretářky, i vrátní a uklizečky, každý si odnese aspoň deset tisíc dolarů. Příjemná předvelikonoční pomlázka, teď když má začínat jaro.

ZÁBAVA  JAKO  PŘÍPADNÝ  PROTIKLAD  SMYSLUPLNOSTI  ŽIVOTA

Lidové mudrosloví nám tvrdí, že bez práce nejsou - či, přesněji, neměly být - koláče. Po práci pak před sebou máme oprávněnou volbu koláčů. Zakousneme se do pořádného sousta  jménem zábava. Jde o univerzálně populární pochoutku, vyskytující se ve všelijakých podobách, jejichž společným jmenovatelem přitažlivosti přečasto bývá pohodlná pasivita, poskytovaná obci konzumentů. Ono sloveso “zabavovat” zbavuje adresáta jeho momentálních starostí, z právě prožívané estrády se může uchechtat. Hodně přísný kritik toto “zabavování”případně zatratí a ztotožní se synonymem “konfiskace”, olupováním o skutečné hodnoty, manipulací veřejnosti, propadávající lenivému, plytkému poživačství. A může nás navíc varovat, s odkazem na jinou pranostiku, že zábava, tak jako zahálka, je případným zdrojem neřesti.

Co když kariéra, volba životního počínání, vyloženě baví? Známý filmový herec David Niven si velice pochvaloval své zaměstnání a vysvětloval, že pro něj je to báječný a navíc i výtečně placený entertainment. Až na výši platu, který ale není nuzácký, jsem na tom dost podobně: jako univerzitní kantor v Americe jsem honorován za to, co mě baví - totiž psát, povídat, cestovat. Máme tu ovšem co dělat s individuálními percepcemi. Znám Čecha ve stejném povolání jako je to moje. Za plno peněz pár hodin týdně vyučuje dva, tři studenty východoasijskému jazyku, lituje se, stěžuje si na přepracovanost, domáhá se soucitu okolí. Porovnejme se šťastnými povahami tvorů, které těší práce jakkoliv monotonní, namáhavá, protivná.

Měli bychom se vypořádávat s s definicemi, prioritami, proporcemi. V lexikonu politické mluvy figuruje výraz “mlčící většina.” V oblasti entertainment, jeho nenáročnost je tím magnetem pro “pohodlnou většinu.” Uspokojena zůstane až do konce života. Televize se stane hlavním, mnohdy tím jediným zdrojem zábavy a povědomí o stavu světa. Nezřídka při takové  komunikaci, s přijimačem celodenně zapnutým, dochází k vytvoření zvukové bariéry mezi příslušníky vlastní rodiny. Sedět před obrazovkou, sledovat sportovní utkání,  plechovku s pivem v jedné ruce, druhou rukou hrozit účinkujícím v dálavách. Zábava v roli škrtiče, či aspoň dosahující podobu dobrovolně nasazeného chomoutu. Dávky elektronického zabavování jako náhražka skutečného života. V roce 1979 čili dřív, než vznikl pojem “virtuání realita”, Hollywood vyprodukoval film nazvaný Being There - “Být tam”, v doslovném překladu. (Pokud kdy byl uveden do českých biografů, překlad třeba dopadl jinak.) Polský emigrant, spisovatel Jerzy Kosinski dodal literární námět a Peter Sellers dominoval v hlavní roli patetického prosťáčka, který strávil před televizorem tolik času, že mu nahradil realitu, v níž se vůbec nedovedl orientovat. Při napadení výrostky na ulici, instinktivně šmátral v kapse po remote control ve snaze vyřešit situaci přepnutím na jiný kanál. Vzpomínám, že zhruba v touž dobu americká televize uváděla slaboduchý sci-fi seriál Lost in Space - “Ztracen ve vesmíru.” A zrovna při vysílání x-tého dílu došlo k maléru astronautů, tuším, že na expedici Apollo XIII, kdy viselo na vlásku, zda se jim podaří návrat zpět na tuto planetu. Vývin to byl tak dramatický, že všechny stanice přerušovaly regulérní program se zprávami. Mnozí diváci oné fikce o ztracení v prostoru telefonovali a rozhořčeně protestovali proti ochuzení kvůli nějakým novinkám ze skutečného života.

Marxisté-leninisté nemívali problém s budoucností: ta byla jasná, vědecky nevyhnutelná. Horší tomu bylo s minulostí, podrobované pravidelným reinterpretacím. V mém případě tvora s celoživotní rezistencí vůči půvabu vědeckého socialismu si netroufám přisvojovat roli proroka. Dojde ke cocacolonizaci, homogenizaci, dalšímu zploštování světových kultur, hrozí politováníhodný úděl Ameriky, která - zejména ve francouzském ponětí - od barbarství upadla do dekadence, aniž by se jí dostalo plodů civilizace?

Užitečnější bude podívat se do údajně kvalitnější minulosti, a nakolik se povedly ty které chmurné předpovědi.

Vyjádřím se optimisticky, pochválím blahodárnost technologických novinek, připomenu předvídané katastrofy, k nimž nedošlo. Začněme s prázdnotou, nudou minulých století, zejména na venkově, za zimních večerů, maximálně s možností četby stoletého kalendáře za blikajícího svitu petrolejky. A téměř bez možnosti ponětí o světě za humny. Vynález radia a gramofonu nezpůsobil zánik zájmu seznamovat se s hudebními nástroji a chodit na koncerty. Biograf nezničil divadla. Televize - aspoň v USA - sice zdecimovala kina v městských centrech, ale poslední dobou zdárně rostou v předměstských oblastech. V USA rovněž naprosto nehyne knižní průmysl. Vznikají velehory nových knih, veřejnost je kupuje a dokonce snad i čte. Magnetofony, videa, camcordery, kompjútry, elektronická pošta, to vše vytváří mnohočetné příležitosti k jejich využití, případně i k zneužití. Též se k tomu všemu lze otočit zády.

Záleží tedy na oněch proporcích a svobodné vůli a výběru, zda se konzument rozhodne pro úplnou pasivitu, zakrnění tvořivosti, být pouze baven, nebo naopak užitečně poučován, informován. Mám k dispozici přes sedmdesát televizních kanálů. Naprostou jejich většinu ignoruji a zajímám se maximálně o desetinu: stanice specializující se na zpravodajství, cestování, historii. Po promítnutí filmu třeba z druhé světové války, následuje diskuze odborníků o dějinné autentičnosti díla. Sledoval jsem hodnocení filmu “Zachránit vojína Ryana.” Přeživší absolventi invazního masakru v Normandii například ocenili režísérovo zdůraznění hluku, vřavy, která jiným válečným filmům uniká. Zásluhou dlouhých let v totalitní kleci mi unikla filmová produkce z let čtyřicátých a padesátých. To mohu dohánět na několika kanálech, vysílajících dávné opusy. Například Hitchcockovy filmy, non-stop, jeden za druhým.

Před několika málo generacemi byla k dispozici jen ona petrolejka a ústní podání chudičké porce informací. Dnes na nejzapadlejších ostrovech v Pacifiku domorodci přesedli z kamenného věku před televizní obrazovky a videa na sluneční pohon. Viděl jsem tam, jak zírali na sníh, na mrakodrapy. Mnohde to způsobuje těžko zvládnutelné následky, když zejména mládež uteče z vesnic do pokud možno co největšího města. Český divák sleduje zeměpisnou reportáž z dalekého světa, k jehož dosažení místo politických překážek už stojí jen ty finanční. Někdo se spokojí se zážitkem před obrazovkou, někdo se polituje. Buď jsem pecivál nebo vlastním boty z toulavého telete. Zrovna před pár dny jsem sledoval program o Namibii, kterou jsem už kdysi s rodinou navštívil. Teď si tedy znovu ověřili známá místa a program nás přiměl popostrčit Namibii výš na řebříčku priorit našeho příštího vandrování.

Občas lze slyšet názor, že v pozadí překotné snahy o sebezabavování je i snaha přehlušovat pocity prázdnoty, ztrátu smyslu existence, strach ze smrti. Nevím o existenci srovnávací studie lidí hodně náboženských, o nesmrtelnosti, o reinkarnaci přesvědčených, tedy méně trápených představou černého posmrtného prázdna, zda oni jsou méně odolní vůči přitažlivosti tohoto ohlušujícího kultu zábavy.

Salutuji pokroku, i když plodí hrozivá dítka cocacolonizace a homogenizace. Pokrok nám ale též zmnožuje možnosti volby a tedy i svobody. Americká společnost ABC-TV v březnu 1999 vysílala interview s orální aktivistkou Monikou Lewinskou a účtovala 800.000 dolarů za půl minuty reklamního času. Inzerenti byli ochotni zaplatit tak nehoráznou sumu, za předpokladu, že se jim to vyplatí. Totalitní stát zachází s občanem jako s dítětem, diktatura ho má za nezletilce a dospělým se stává jen v pluralitní demokracii. Tam, ač nadále vystaven svodům manipulace, má na vybranou, zda se dívat, zda koupit. Záleží jen na naší odolnosti nestat se konformními ovcemi.

SNAHY  O  BEZPRACNÉ  ZÍSKÁVÁNÍ  KOLÁČŮ

Pokušení se obohacovat i za cenu újmy někomu jinému patří k dost univerzálním pudům. Ve všemožných končinách světa lze potkat skořápkáře či ruličkáře, nabízející mimořádně výhodný valutový kurs - a vždy se najde takto oškubatelná oběť. Jakoby neplatilo pravidlo, anglicky vyjádřené slovy too good to be true. Jestliže něco vypadá příliš dobře, dobré to zřejmě vůbec nebude.

S pádem Železné opony došlo k vpádu všelijakých šejdířských novinek. Znamenitě si počínají podvodníci z Nigérie. Na adresy teď už nejen v západním, ale i ve východním světě přijde dopis s hlavičkou ministerstva, banky, nadace či jiné solidní instituce, že jaká to čest pro příjemce sdělení, dostává se mu vynikající příležitosti zainvestovat a rychle zbohatnout v Nigérii, zemi bájných zdrojů, jen ať šťastný zájemce přijede s fondy a na místě se přesvědčí. Nachytat se dali Američané, Němci, leckdo. Všichni se stali obětí téhož triku: po příletu jejich cestovní pas zkonfiskován a jako rukojmí vyděračů se museli vyplatit a být rádi, že ze země mohli uniknout s holým životem, byť tedy i s prázdnou kasou. Ne každý unikl, jejich osud neznám. I čeští pošetilci se rovněž už dali vylákat k takovému výletu. Tento druh podvodníků též okrádá oběti, aniž by museli vlézt do letadla. Například výrobna marmelády v Rokycanech tak přišla o miliony. (Ne že by Nigérijci měli na podvodné machinace monopol. Na Slovensko přijel americký Indián, prý náčelník, prý ředitel (neexistující) banky. Udělal ohromný dojem na vysokého činitele v Bratislavě, který mu proplatil osobní - samozřejmě že nekrytý - šek a rudokožec s poskytnutými miliony upláchl do neznáma.)

Ve dvacátých letech italský přistěhovalec Ponzi vymyslel trik v podobě pyramidy: mámit peníze se slibem obrovského úroku, placeného z peněz dalších vkladatelů, až pak bublina nevyhnutelně praskla. Tento tzv.Ponzi scheme se v posledních letech úspěšně rozkošatil. Banka v Bělehradu slibovala majitelům valut stoprocentní úrok, měsíc co měsíc, zájemci se hrnuli a bankéři s hromadou peněz zmizeli v neznámu. Na tento druh globalizace v hodně velkém doplatil albánský národ, vláda padla a padlo dost životů při následném výbuchu nevole.

Češi mají své zkušenosti s harvardskými fondy. Harvard University, to zní hrdě. Snad ještě náramnější prestiži se těší universita v anglickém Oxfordu. Použitím a zneužitím jejího jména sedla na lep řada Američanů, příslušníků národa, v němž už po mnoho generací kvetou podvody ve všelijakých podobách.

Jakási Warnborough College, prezentující se jako The American College in Oxford, inzerovala svou činnost, rozesílala atraktivní brožury s fotografiemi gotické architektury staroslavného učení. Roční školné ve výši 21.000 dolarů, rodiny se zadlužily poskytnout svým ratolestem tak vynikající příležitost. Navíc výlohy za smokingy a toalety, k použití při pravidelných společenských večírcích.

Po příletu dychtiví studenti zjistili, že jejich college je míle vzdálená od Oxfordu, že se staroslavným učením nemá nic společného. Místo gotické nádhery  na ně čekaly maringotky s výukou, jejíž kvalitu neuznává americké ministerstvo školství a je tedy bezcenné pro potřeby dalšího uplatnění.

Česká mládež unikla tomuto podtrhu, ale hrozí jí jiné. Z Prahy jsem obdržel dopis s dotazem, co si myslím o agentuře, která - za pořádný poplatek, ovšem - slibuje studijní pobyt v USA naučit se pořádně anglicky spolu se zárukou získání pracovního povolení. Pokud v poslední době nedošlo k radikální změně zákonných předpisů, které bych byl přehlédl, jde tu o podvod. Na to jsou zdejší úřady značně háklivé a nejednou se stalo, že mí studenti ze zahraničí se ocitli za mřížemi právě proto, že si tu na černo vydělávali.

V českém zahraničním tisku jsem se dočetl o rozhořčených protestech bulharské rodiny, tvrdící, že v Americe vyhrála miliony dolarů a není schopna je inkasovat, zásluhou jakýchsi temných machinací. Rodina se ovšem mýlí. Nic nevyhrála, pouze uvěřila komerčnímu triku, na který naprostá většina adresátů nenaletí, ale pořád je dost výjimek, aby se organizátorům iniciativa vyplatila. Už mockrát jsem obdržel takový tzv.voucher (poukaz, stvrzenku) v údajně velkorysé soutěži, zvané sweepstakes, že jsem vyhrál milion nebo milionů deset. Mé tchyni bylo takto gratulováno, že se dostala do závěrečného kola vyhrát milionů dvacet pět. Z četby textu jásavého sdělení důvěřivý příjemce získá přesvědčení, že nákupem zboží si vylepší pravděpodobnost kolosálního úspěchu, neboť někdo doopravdy musí vyhrát. Nejčastějším zdrojem šalebných iniciativ jsou tři firmy a sice American Family Publishers, Publishers Clearing House a Reader`s Digest Association. Podstatou jejich byznysu není ovšem pohádkové rozhazování peněz, ale získávání předplatitelů časopisů, knih a videokazet. Časopis Consumer Report, objektivní hodnotitel stavu věcí, v nedávné zprávě uvedl, že “statisíce spotřebitelů, velmi často starších lidí, je připraveno o aspoň desítky milionů dolarů, rok co rok.” Jeden penzista (dle týdeníku Time, 22.března 1999) ve snaze vylepšit své šance si předplatil časopisy až do roku 2086. A tomu druhu vášně propadlých  - takzvaní mail-order sweepstakes addicts - jsou již celé řady.

Vyšetřovací podvýbor senátu se v březnu 1999 začal záležitostí zabývat. Byla slyšena řada svědků včetně lkajícího černocha Eustace Halla, utrativšího 15.000 dolarů v naději na výhru, která by jeho dceři zaplatila studie na právnické fakultě.  Poněvadž USA jsou tzv.litigatious society, kde téměř každý se soudí s každým (v USA žijí necelá 4 procenta pozemšťanů, ale 70 procent všech právníků), už se vyrojily soudní žaloby na Floridě, ve státech Maryland, Connecticut a Indiana. První takovou žalobu podal advokát Frank Jakes, doufejme že výřečnější, než jeho český jmenovec Milouš.

Žalované strany se brání, že v jejich komerčních iniciativách není vůbec nic matoucího, zavádějícího. Některá jejich korespondence vypadá doopravdy věrohodně.  Například od jakési ACG  Independent Judging Organization, adresou v Kalifornii, jsem obdržel dopis s blahopřáním o výhře a s přiloženým šekem na  7.500 dolarů, vystaveným na mé jméno. U toho zdůraznění, že se mi vůbec nic nesnaží prodat - pouze, že mi pošlou kupony se slevou na zboží v hodnotě 100 dolarů. Vábení jsem odolal.

-  -   -

Český parlament nedávno novelizoval Bruselem kritizovaný zákon o loteriích. Pokud tomu rozumím, horní hranice výher byla snížena a provozování kasin zahraničním podnikatelům zakázáno. Ještě za totality se u mě v Americe stavěl návštěvník z Čech. Dlouho se nezdržel: vybaven údajně dokonalou metodou, vymyšlenou předním matematikem, spěchal totiž do Las Vegas vyhrát plno peněz - nejen pro sebe, ale i pro několik neméně optimistických investorů.

Značnou vášní a slabůstkou Slovanů bývá spíš obliba v alkoholu. Hazardními hrami jsou posedlí zejména Číňané, jak jsem měl dost příležitostí osobně si ověřit. Poslední dobou je ale dohánějí Američané. V roce 1997 na tomto špásu utratili 638 miliard dolarů. S výdaji roste příjem kasin. Před dvaceti lety legálně existovala jen v Nevadě a v Atlantic City (stát New Jersey). Teď už fungují ve všech státech s dvěma výjimkami: Utah, adresa zbožných Mormonů, a Hawaii, důvod mi neznám. Po řece Mississippi plují a prosperují lodě zásluhou tohoto druhu zábavy, s již větším obratem než má Atlantic City. Sázet se dá na Internetu a na rostoucím množství indiánských rezervací. Foxwood kasino na rezervaci ve státu Connecticut je už to největší v celé západní hemisféře. V roce 2000 čili už za pár měsíců, 90 procent všech Američanů bude mít k dispozici tyto neřesti v ne větší vzdálenosti než 200 mil, což na místní poměry je skoro za rohem. Zejména roste popularita oněch slot machines, tzv. jednorukých banditů, automatů nenasytně polykajících mince. Psychologové vysvětlují tento trend dychtivostí účastníků znát okamžitý výsledek jejich počinu, jehož se jim nedostává u pokeru, baccaratu či vlastně i u rulety. Automaty s někdejší plebejskou pověstí se již přestěhovaly z vedlejších místností do centra kasin, k potěše managementu, neboť to teď je hlavní (70 %) zdroj zisku.

Loňského roku lékařská fakulta Harvardovy univerzity uveřejnila studii, ze závěry, že 1 procento dospělé populace a 6 procent teenagerů spadá do kategorie compulsive gamblers, tvorů vášni propadlých. Přibývá bankrotů, na rozdíl od profesionálních karbaníků, jejichž um jim zajišťuje úctyhodné příjmy.

Unikátním případem je již téměř šedesátiletá vdova Sheila Kingová z Los Angeles. Ta na rozdíl od majitelů bystrého mozku pamatovat si, zpočítat všechny karty na stole a prokalkulovat statistickou pravděpodobnost příštího tahu, si k velkým penězům pomohla pravidelným štěstím při obsluze automatů. Do některých lze strkat jen pětníky, desetníky, čtvrtdolary, dolary. Nebo pak hrát s žetony, speciálním kovovým koláčkem v hodnotě 25 či víc dolarů. Paní Kingová v Caesars Palace v Las Vegas přesedlala z 25 na 500 dolarové. Pět pokusů naprázdno, ale šestý vyšel a další vyšly. Celkový výdělek za večer: čtvrt milionu dolarů. Během tří roků se pouze takovým počínáním obohatila o 200 milionů.

Nezasvěcená osoba by se domnívala, že pro management kasina osoba s tak šťastnou rukou nabyde půvabu dýmějového moru. Kdepak, naopak! Ředitelství ji obsypalo velkou slávou, stala se celebritou, limuzinou ji vozili z Nevady do Kalifornie, tam ji pozvali na luxusní večeři a při odchodu z restaurace dostala klíčky k Mercedesu (85.000 USD), dáreček od kasina, které tak pravidelně oškubává. Zbláznil se snad někdo? Nikoliv. Takovým extravagancím předchází chladnokrevný kalkul. S celebritou jde publicita, ještě víc zájemců přijede do Las Vegas, ještě víc oni utratí a herny vydělají.

Dlužno dodat, že štěstí vdovy začalo vysýchat a v roce 1995 její výhra nepřesáhla pro ni potupnou sumu půl milionu dolarů. Zatrpkla a pustila se do soudních žalob, neboť taková už je Amerika.

ROZUMY  ČECHOAMERICKÉHO  INVESTORA

Bývalý prezident George Bush absolvoval v Japonsku několik přednáškových vystoupení. Na jednom z nich, pořadatel - high-tech firma - poskytla honorář ve výši 80.000 dolarů, s možností inkasovat v jejích akciích. Bush zvolil akcie a dobře, věru výtečně, udělal. Na jaře 1999 jejich hodnota už přesáhla 14 milionů dolarů, čili tisícovky za každé vyřčené slovo. Sebelepší kouzelník v nevadském kasinu by se mu jen těžko vyrovnal.

Základní pravidlo kapitalismu: čím větší riziko, tím větší možnost zisku - nebo ztráty. Můj český kolega, kamarád na univerzitě, se ochudil investicí v podílu na farmě s krávami v Arkansasu. Já z hlouposti a lakoty se pustil do kšeftování na commodity market, čemuž se v Čechách kdysi říkalo či už zas říká plodinová burza. Spekuloval jsem s žitem, telaty a dokonce i s prasečími břichy (pork bellies). Tři mé pokusy skončily třemi fiasky, hodně tisíc dolarů v háji.

Ekonomie bývá po právu definována jako dismal science - věda chmurná, ponurá, bezútěšná. Její významné hlavy se mýlily v minulosti a mýlí se dodnes. Slovutný myslitel Irving Fisher, profesor na univerzitě Yale, předpověděl trvající éru blahobytu zrovna v předvečer výpuku velké hospodářské krize roku 1929. Loňského roku 1998, Long-Term Capital Management fond, přitahující zvlášť bohaté investory a ve svém představitelstvu se pyšnící dvěma laureáty Nobelovy ceny (Myron Scholes a Robert Merton), zaznamenal rekordní stamiliardovou ztrátu, aniž by ji způsobilo v České republice tak populární tunelování.

Odborníci rok co rok předvídají ekonomický útlum, k němuž ale nedochází. Mýlí se v odhadu růstu národního hospodářství, růstu či poklesu úrokové míry a nezaměstnanosti. Mnohokrát ověřené zkušenosti jakoby přestávaly platit: s poklesem nezaměstnanosti by měla růst inflace a ono ne. V dobách prosperity by spotřebitelé měli a mohli víc střádat a není tomu tak.

Produktivní věk poválečné generace tzv.baby boomers končí. Děti jim odrostly, už s nimi nejsou finanční starosti, penzisté se stěhují na slunnou Floridu či do Arizony a na stará kolena se seznamují se svůdnými možnostmi zbohatnutí. Místo bible pohroužit se do časopisů (Money; Individual Investor; Mutual Funds, mnoho dalších), číst si v knihách s tituly jako “Jednoduchá hojnost” (Simple Abundance), “Jak jít do penze jako boháč” (How to Retire Rich), či “Víc než dost” (More Than Enough). V šedesátých letech jen jeden Američan z deseti vlastnil akcie, buď přímo nebo nepřímo, prostřednictvím penzijního fondu. Teď, koncem století, takových vlastníků už je téměř polovina národa.

Tomuto růstu se svým významným dopadem blíží zrod kreditních karet ve stamilionovém počtu. Bez nich se už nelze ubytovat v hotelu nebo najmout auto. Obdélníček z plastiku dodává iluze bohatství, umožňuje útraty ve velkém stylu. Průměrný Američan - na rozdíl od nás, přistěhovalců z Evropy - pokládá za normální pravidelně utratit část příjmu na splátky úroků z takových dluhů. Pětina amerických domácností má víc dluhů než aktiv. Robert H. Frank, profesor na Cornellově univerzitě, v knize “Horečka z luxusu” (Luxury Fever)  zjistil, že polovina respondentů v jeho průzkumu neměla na hovotosti víc než 3.000 dolarů. Další schlazující informace: 35 milionů Američanů, t.j. 13,3 procent národa, žije v chudobě.

Podstatné kontrasty se nadále zvětšují. Anna Schreiberová, zaměstnankyně na berním úřadě, v roce 1944 investovala 5.000 dolarů do akcií, kterých se nedotkla. Akcie rostly a v 1995, roce její smrti, se zmnožily na 22 milionů. Ročně jí vynášely milion na dividendách, zhruba třicetinásobek jejího regulérního platu. Donald Othmer, skromně žijící s manželkou Mildred v Brooklynu, investoval tak zdatně, že pak mohl univerzitám a charitativním organizacím odkázat 750 milionů dolarů.

Peníze, představa dnešního bohatství je něco daleko víc abstraktního a o to míň hmatatelného. Hra na obrazovce. Vstupem do Internetu a dvěma dotyky myši se na obrazovce objeví seznam mých fondů, pohyb jejich hodnoty a s konečným součtem. Tím, že jsem vložil stejný obnos na víc než jednu adresu, mohu sledovat, jak zdatně si kobylky vedou v soutěži.

Těchto mutual funds  jsou stovky, liší se svou finanční bází (od milionových po mnohamiliardové), mírou rizika (od konzervativních po spekulativní), specializací (elektronika, komunikace, energie, podniky velké, malé, střední), zeměpisné zaměření (USA, Evropa, Asie, Latinská Amerika), atd. Nejedno periodikum se specializuje na jejich pravidelné hodnocení, s tabulkami vítězů (winners) a poražených (laggards - “loudalů” doslova). Za poslední tři roky, tyto fondy v průměru vzrostly o 90 procent, takže my, kteří jsme zainvestovali, dobře jsme udělali.

Při volbě mezi akciemi mnoha tisíc jednotlivých podniků je nabyvatel sám zdrojem svého štěstí či neštěstí, na rozdíl od fondů, o něž se stará profesionální management. Lze část čí celé jmění svěřit odborníkům, z nichž mnozí jako například velevelmož Warren E. Buffet či maďarský Laszlo Birinyi získali status celonárodních celebrit.

Značný pokrok v elektronice za posledních deset let notně pozměnil tradiční způsob obchodování. Dřív musel klient kontaktovat brokera, který měl přístup k ceně žádané akcie a za nemalou provizi zprostředkoval transakci. Teď už jsou ale k dispozici přenosné mašinky Quotrek, s přesnými cenovými údaji v tom kterém okamžiku. Už nejen právníci, zubaři, architekti, ale vrátní, holky v recepci, taxikáři, dělníci na stavbě si takto pohrávají. V barech běží televize s údaji z Wall Streetu. Plno lidí se zajímá o tuto novou hru. Dosud nedosáhla vášně, charakterizující Hongkong, ale blížíme se. Na popularitě získává tzv.day trading čili spekulativní nákup akcií a jejich prodej téhož dne. Atraktivní jsou akcie s velkým cenovým pohybem. Například cena společnosti Dell Computer vzrostla za tři roky o 4.200 procent a pak za čtyři dni ztratila 20 procent své hodnoty.  Taxikář čeká na zákazníka, pohrává si s Quotrekem, rozhodne se, zvedne mobilní telefon a zavolá diskontní firmě Schwab (vyřizující 300.000 takových pokynů denně) a za poplateček 10 dolarů koupí či prodá požadované. Tím si případně či dokonce i pravděpodobně vydělá víc, než taxikařením či činností už v jakémkoliv povolání. Ne však všichni spěchají do takových spekulací na plný úvazek. Docela rozumně pokládají roli full-time trader jako příliš vyčerpávající, nervům škodící a proto se tomu raději věnují jako hobby jež je příjemně relaxuje a ovšem také příjemně obohacuje.

Mým oblíbeným zdrojem poučení je víc než dvoumetrový Louis Rukeyser, jehož televizní program týden co týden sleduji už celá desetiletí.

Rukeyser uděluje užitečné rady: nepokoušet se o chytračení s časováním koupě a prodeje.  Investor má začít kdykoliv, neboť věru čas jsou peníze a promarněný čas je nic než ztráta. Místo nakupování majetků, jejichž hodnota klesá (např. automobily, tzv. wasting assests) daleko moudřejší je investovat, aby peníze rostly. Být trpělivý a nepanikařit, když Wall Street začne panikařit a ceny se šinou ke dnu. Nervy uklidní statistická zkušenost, že za každé tři dny transakcí, dva dny v průměru ceny zdárně rostou.

Odborníci doporučují akcie jednotlivých společností, varují před jinými, předvídají znamenitou budoucnost jednomu průmyslovému odvětví před druhým.

Jejich analýzy na televizní obrazovce dělají naprosto věrohodný dojem.

Dávku skepce ale dodal jiný televizní program, dokumentární záznam o výkonu jednoho šimpanze. Posazen před koš s adresami akciových společností, opičák jich pár vybral. Po roce došlo k jejich vyhodnocení. Šimpanzí volba dopadla líp, než volba výtečně placených profesionálů.

ČEŠI  V  N A T O :  PRVNÍ  UKÁZKA

Agence France-Presse oznamovala 25.března z Prahy: tři noví členové NATO neochvějně podporují akci v Kosovu. Dopisovatel dodal důkazy z Polska, Maďarska, a jako český důkaz neochvějnosti citoval prezidenta Havla, že tu došlo ke kroku krajnímu, ale nezbytnému. Zprávu převzaly The New York Times, pod titulkem “NATO`s Newest Back Air Strikes.”

Dát si dopisovatel víc práce, zpráva i titulek by musely dopadnout jinak. Jak by v překladu do kterékoliv světové řeči asi vyzněl úsudek premiéra Miloše Zemana, že kdo podporuje vojenský zásah, je krvežíznivý troglodyt? Významná část představitelů vládní ČSSD zavrhuje iniciativu NATO. Člen ústředního výkonného výboru, poslanec Karel Černý, vyjádřil, jak je mu smutno, že Havel, který je považován za humanistu, schvaluje zabíjení v Jugoslávii. Předák Jaroslav Foltýn, kandidát na fukci místopředsedy ČSSD, prohlásil, že se za Havla stydí.

Mám co dělat s jiným druhem studu. Poprvé po víc než padesáti letech, Češi se uvedli jako plnohodnotný subjekt, skutečně suverenní stát, se všemi právy - leč též povinnostmi. Konec zvyklostem z dob Varšavské smlouvy v roli pasivního kývala. A teď to sakramentské časování! Jedenáct dní po slavnostním vstupu, NATO se rozhodne k razantnímu vojenskému kroku a my v tom teď jsme taky.

Zareagujeme stoprocentně česky, tedy oportunisticky: vysedáváním na potřebném množství židlí, tancuj, tancuj, vykrúcaj. Zemanova vláda prohlásila, že k rozhodnutí o leteckém zásahu došlo ještě před vstupem ČR do NATO, takže my Češi jsme na tom nevinně, za nic nemůžeme. I když ovšem lžeme. Jan Kavan, ministr zahraničních věcí, v televizi 28.března přiznal, že Zemanův kabinet vyslovil souhlas s akcí prostřednictvím Karla Kovandy, velvyslance u NATO. Egon Lánský, místopředseda vlády odpovědný za zahraniční politiku, tedy jak Kavanův tak Kovandův nadřízený, 25.března v televizním interview uhýbal tazatelům, aniž si troufl vyjádřit konkrétní stanovisko vlády. Dva dny poté, dostal v televizi Nova dotaz, jakému řešení dává přednost. Odpověděl, že není pro nic.

Václav Klaus, předseda poslanecké sněmovny se vyjádřil přímočaře: “Jsem hluboce zklamán vojenským řešením krize.” Obvinil alianci, že nevyčerpala všechny možnosti jednání. Jakoby se nebylo jednalo s Miloševičem celý rok, vždy bezvýsledně, zatím co ošklivého příkoří vůči kosovským Albáncům stále přibývalo. Klausovy prosrbské sympatie nepřekvapují. Vždyť už v roce 1995 zatratil NATO za bombardování bosensko-srbských pozic, které ukončilo válku v Bosně.

Klausovým názorům sekundují další představitelé ODS jako Macek a Tlustý. Intelektuálové typu filozofa Bělohradského přirovnávají akci NATO k okupaci v srpnu 1968. Kolik českých vesnic bylo tehdy vypáleno, kolik civilistů postaveno ke zdi a odstřeleno? Petr Uhl, vládní zmocněnec, pověřený záležitostmi lidských práv, zatratil akci aliance jako surové popření mezinárodního práva. (Poněvadž jde o obor, který jsem leta vyučoval, doporučuji Uhlovi seznámit se s konceptem humanitarian invervention, uplatňovaným už v 19.století.)

Soudruh Grebeníček, vůdce lidí zvláštního ražení, iniciatu NATO charakterizoval jako akt bezpříkladného násilí, odsouzeného všemi slušnými lidmi. Ti slušný pak šli vrhat vajíčka na budovu amerického velyslanectví.

Mezi ty neslušné, vedle Václava Havla patří Jan Ruml, předseda Unie svobody (“Kdo pochybuje o užitečnosti zásahu, je zbabělec,” vyjádření této Unie) a Jan Kasal, současný předák lidovců. Sympaticky se vyjádřili novináři. předních periodik - Mladá fronta Dnes, Lidové noviny, snad i jiné zdroje, s kterými jsem nestihl se seznámit. František Šulc se odvolává (LN, 29.3.) na Voltairův výrok, že tolerance se může stát zlem, je-li tolerancí ke zlu a píše : “Žádost o odklad útoku a další vyjednávání je pokrytectví. Kdo tak činí, staví se na stranu zla.”

Z trojice nových členů, přijatých do aliance, Češi zdaleka nejmíň jásali. Nedostatku nadšení určitě teď neubylo zásluhou nové reality a zjištěním, že ono to NATO by mohlo být nejen vhodnou výhodou, ale i čímsi s povinnostmi.

Exil se přece jenom hodně angažoval v kampani ovlivňovat západní politiky, aby podpořili rozšíření členských řad východním směrem. Netěšilo by mě, kdyby mělo dojít k potřebě jít se omlouvat na tytéž adresy.

DVA  PREZIDENTI  :  PODIVUHODNÉ  PARALELY

Máme Internet a elektronickou poštou k nám putují všelijaké informace. Právě jsem si na obrazovce přečetl něco natolik zajímavého, že překládám do češtiny jako případnou inspiraci badatelům, zda něco podobného by se dalo objevit i v české historii. Tedy:

Abraham Lincoln byl zvolen do Kongresu v roce 1846.

John F. Kennedy byl zvolen do Kongresu v roce 1956.

Abraham Lincoln byl zvolen prezidentem v roce 1860.

John F. Kennedy byl zvolen prezidentem v roce 1960.

Oba se značně zabývali otázkou lidských práv.

Oběma zemřely děti v době pobytu v Bílém domě.

Oba byli zabiti v pátek zásahem do hlavy.

Jméno Lincolnovy sekretářky bylo Kennedy.

Jméno Kennedyho sekretářky bylo Lincoln.

Jejich vrahy byli Jižané.

Jejich nástupci v úřadu byli Jižané a příjmení obou bylo Johnson.

Andrew Johnson, Lincolnův nástupce, se narodil v roce 1808.

Lyndon Johnson, Kennedyův nástupce, se narodil v roce 1908.

John Wilkes Booth, který zavraždil Lincolna, se narodil v roce 1839.

Lee Harvey Oswald, který zavraždil Kennedyho, se narodil v roce 1939.

Jména obou se skládají z 15 písmen.

Booth po činu prchal z divadla a byl dopaden ve skladišti.

Oswald po činu prchal ze skladiště a byl dopaden v divadle.

Oba byli zavražděni dřív, než mohli přijít před soud.

Týden před smrtí, Lincoln pobýval v lůně městečka Monroe, stát Maryland.

Týden před smrtí, Kennedy pobýval v lůně herečky Marylin Monroe.

JINÉ  ZPŮSOBY VÁLČENÍ

Mezinárodní právo zdůrazňuje princip vyhnout se “zbytečnému utrpení” (unnecessary suffering). Tedy nepřítele připravit o život rychle, svižně, pokud možno bezbolestně. Při mé přednášce právě na toto téma, jedna studentka, bývalá důstojnice izraelské armády, mně, bývalému vojínu v jednotkách československých Černých baronů, jako pozornost přinesla hrst dvoucentimetrových jehel, které granát rozprskne v mnohatisícovém množství metr a půl nad zemí a oběť dokonale proděraví. Jak hodnotit takovou novinku?

Napalm (388.091 tun takových bomb použito Američany ve Vietnamu) se přilepí na kůži a ubožáka nikoliv nejrychleji usmaží. K dispozici jsou i hrůzy zvané controlled chemical fireball (bezbarvá hořící tekutina, dosahující teploty 2.300 stupňů Celsia) či depleted uranium flechettes (jakési špipky hluboce pronikající do těla či čehokoliv a pak self-igniting - “sebevzněcující”).  Přibývá zbraní v podobě mikrovln, laserových paprsků a dalších novot, které si nedovedu představit, natož abych dovedl česky srozumitelně popsat.

Pokrok kráčí i jiným, sympatičtějším směrem. V občasných zásazích proti Iráku Američané používají tzv. smart bombs, natolik chytrých, že raketou na tisícikilometrovou vzdálenost dodají nálož až do domu, přesně na určenou adresu, aniž by nevinné okolí došlo k úhoně. Do vesmíru se již odebraly obranné laserové zbraně s důkladně mocným paprskem (2,2 milionů wattů) a s posláním zasáhnout nepřátelské rakety. Zbraň známá jako HERF (high-energy radio frequency), zaměřená na jakýkoliv elektronický nástroj, znemožní jeho další fungování.

Ke slovu se dostává high-tech, válka digitální, kompjúterová. Dostatečně destruktivní sofware způsobí vykolejení vlaků, popletení navigačního vybavení na letadlech, kterým pak nezbývá než se zřítit.. Vyřadit z provozu elektrickou síť, zchaotizovat bankovní a burzovní transakce. Euforie nad takovým pokrokem si ale zaslouží zamyšlení: tím bychom Husseinovi příliš neublížili, ale on by mohl důkladně ublížit nám na Wall Streetu. Technologickou superioritu handikapuje její zranitelnost.

Pár centimetrů sněhu pravidelně paralyzuje New York City, ale určitě neparalyzuje Sibiř. Nemůžeme explozemi efektivně zasáhnout fundamentalistické teroristy mezi ovčáky v afghánských pouštních děrách, ale modlit bychom se měli, aby právě takoví se nezmocnili nástrojů sofistikovaného ničení a nepoužili je v našem směru.

Za druhé světové války při plánu dobytí ostrova Iwo Jima v souostroví Bonin, šéf amerického generálního štábu George Marshall navrhl použití tzv. incapacitating gasses, plynu, který by dočasně deaktivoval obránce, aniž by jim trvale ublížil. S příměsí LSD nepřítele dočasně oblouzní, připitomí, ale nezabije. S tím už tehdy Američané dělali úspěšné pokusy. Vypustili plyn do vězeňské kobky surových vrahů, kteří po vdechnutí si hačli na neexistující píseček, drželi se za ruce a radostně recitovali říkánky z dob mateřské školky. Eleanor Rooseveltová, prezidentova manželka a zanícená prosazovatelka humanistických hodnot, údajně vetovala tento návrh, snad z podivného strachu, že by se tím zrodil nekontrolovatelný precedent. Zásluhou tohoto veta došlo pak na Iwo Jimě k značným ztrátám na životech.

Principiální fakt: účelem války v tomto končícím století již přece není debellatio, okupace, kolonizace, uzmutí území, ale vnucení vůle, docílit chování, jež porubaný protivník tvrdošíjně odmítal, vůbec se mu do něj nechtělo. Důležitější než nemovitost se stává mysl, ochota se podřídit. K dosažení takového cíle pak přece není třeba vyrábět hory mrtvol. Před rozpadem Sovětského svazu se Západ strachoval, že jeho protivníkům se podařilo vyrobit chemikálie k dezorientaci a zničení mozků. Sověti se rovněž značně zdárně vyznali v oblasti parapsychologie, mikrovlnami zasahovali americké velvyslanectví v Moskvě, se záměrem ovlivnit myšlení a počínání personálu. Martin Ebon, autor knihy PSYCHICKÉ  VÁLČENÍ: HROZBA NEBO ILUZE? (Psychic Warfare: Threat or Illusion) s těmito vývody způsobil značný zájem v Kongresu a Pentagonu.

Američané vynalezli laserové zbraně dočasně oslepující nepřítele. Tuto novinku ale zakázala mezinárodní konference v r.1995, tatáž, která nezakázala další hojné kladení min do terénu. Na pořad jednání se nedostaly další sympatické novinky. Například zásah gumovým nábojem, důkladně lepkavou pěnou, která nepřítele zaobalí, znemožní jakékoliv jeho počínání, aniž by mu ale ublížila. (Vhodné pro tzv.low intensity conflict - úspěšně již použito v Somálsku.) Letadla rozprašující sedativa. Bleskové světlo (strobe light) vysílané ve frekvencích, způsobujících závratě. Infrasonické vysilače, jejichž počínání vede ke zvracení a ztrátě kontroly stolice. Z briskně mašírující armády, z arogantních agresorů, se stanou nešťastně se ploužící, hanebně páchnoucí zoufalci - jak rajský pohled na takový svět!

ORÁLNÍ  AKTIVISTKA  MONIKA  V  LITERATUŘE  A  FEMINISMU

Buclatá slečna Lewinská je vlastně fenomén. Sexuální dychtivka svou iniciativou a povídavostí (s aférou se svěřila svému psychonalytikovi plus deseti dalším osobám) málem připravila Clintona o prezidentství a zcela určitě uštědřila pořádnou ránu americkému feminismu. Celičký rok ji obléhaly sdělovací prostředky, aniž by veřejnost slyšela její hlas. Bude to snad pištivý sopránek či dokonce imitace Louise Armstronga?

Konečně jsme se dozvěděli: Monika souhlasila předstoupit před televizní kamery a absolvovat interview (s Barbarou Waltersovou, hvězdou společnosti ABC, nabírající několikanásobně vyšší plat, než má Clinton). Nikterak nepříjemný hlas plus schopnost se vyjádřit souvisle, v uceleným větách čili výkon ne vždy vídaný u příslušníků její generace. Nic moc nového jsme se ale nedověděli. V následném interview s týdeníkem Time (13.března 1999) jsem ocenil informaci, že Clinton si vedl jakýsi diář cudnosti, v němž zaznamenával ony nepříliš časté dny, v nichž se nedopoustěl nevěry s jinými ženštinami.  “Ti dva k sobě patřili, jejich bezedné sebezahledění, narcisismus, hned po sobě jeli, jen co se potkali,” v tomto smyslu, nikoliv ovšem česky, hodnotila komentátorka Margaret Carlsonová. “Permanentní puberťák”, tak vyzněla diagnóza v The New York Times.

Kennedy, Clintonův idol, měl mezi svými milenkami Marylin Monroeovou. Clinton si vybral Moniku, rovněž k neporovnání s Pamelou Digbyovou, provdanou Churchillovou (manžel Randolph, syn Winstona), Heywoodovou (manžel Leland, producent na Broadwayi) a Harrimanovou (manžel Averell, multimilionář a guvernér státu New York). Tuto inteligentní kurtizánu, milenku značného množství celebrit, od Ali Khana po Franka Sinatru, jmenoval Clinton svou velvyslankyní ve Francii, kde úspěšně sloužila až do své náhlé smrti v únoru 1997. (Zdramatizovaný příběh jejího života - The Life of the Party: The Pamela Harriman Story - vysílala televize v říjnu 1998, zrovna, když drama s Lewinskou se blížilo k svému vrcholu.)

Poté se na trh dostala kniha MONICA`S  STORY(St.Martin`s Press), z pera jí sympaticky nakloněného životopisce, Angličana Andrew Mortona, též autora biografie princezny Diany. Monika odmítla milionovou nabídku prezentovat se nahatá v časopise pro pány, neboť víc než milion jí vynášejí jiná vystoupení. Již se ozvaly hlasy, doporučující, aby přispěla Clintonovi na úhradu jeho značných advokátních výloh. Ale stejně jako v případě zahynuvšího idola britského lidu, ani Monika se nemohla udržet věčně na vrcholu pozornosti. Události se řítí, teď bombardujeme v Jugoslávii. Její kniha zmizela ze seznamu bestsellerů už 28.března 1999.

Trvalejší a důkladnější dopad zanechává Monika na agendě sexuálního harašení, jehož interpretaci ad absurdum prosadily americké feministky právě za podpory tohoto prezidenta, Williama Jeffersona Clintona. Justiční instance včetně Nejvyššího soudu se vyjádřily v tom smyslu, že k zločinu harašení dojde i tehdy, když pouhým slovem by vzniklo nepříznivé prostředí, pocit nepřátelské atmosféry (hostile environment). Rovněž už převládl názor, vylučující dobrovolnost intimního vztahu mezi osobami v nestejném služebním postavení - nadřízený s podřízenou, četař s desátnicí. Šéf a sekretářka, jakkoliv iniciativní, dychtivá, se pomilují na kancelářském stole: podle uvažování juristů to nikdy nemohou být spontální, dobrovolné slasti, neboť jsou vždy důkazem “zneužití moci” (abuse of power), vždy je na nich otisk palce utlačovatele. V devadesátých letech došlo k dramatickému zmnožení takových žalob a nelze se divit: žalobkyně získávají náhradu škody v průměrné výši 1,8 milionu dolarú. Provinilce kromě finančního břemena navíc doprovází vyhazov ze zaměstnání. A v Bílém domě se prezident podílel na erotických hrátkách s mladičkou stážitskou. Lze si vůbec představit markantnější nepoměr oné závislosti na moci?

Clinton se Monice holedbal, že měl aféry se stovkami žen. Přitom pravidelně šálená manželka Hillary s parožím rekordních rozměrů na hlavě každému na odiv, rezolutně na veřejnosti obhajovala manželovu ctnost a veškerá obvinění odmítala jako konspiraci nepřátelských pravicových sil. Buď tedy byla velká naivka nebo nemenší lhářka, ale každopádně i falešná feministka (counterfeit feminist).    Tak či onak, její šance získat nominaci Demokratické strany na kandidaturu do senátu za stát New York, s nímž nemá nic společného, je vynikající.

Feministkám, které úspěšně uštípaly, existenčně zničily daleko menší provinilce (např.senátora Packwooda, donuceného k rezignaci), vznikl problém, jak uhájit jimi oblíbeného Clintona a přitom se vyhnout obvinění z pokrytectví. Takový veletoč se jim nemohl povést a už můžeme číst nekrology, že hnutí feministek spáchalo nedobrovolné harakiri. Najednou metly sexuálního harašení, onoho zneužití moci a nepřátelské atmosféry odloženy, a z úst radikálních puritánek včerejška se dozvídáme, že s tak pěkným samcem jako je Clinton by si taky daly říct. Že nevěra není jako panenství, o něž když se jednou přijde, tak je to napořád. Nevěra je spíš něco jako zážitek s přílišným požitím alkoholu - po kocovině přijde vystřízlivění a vše zas bude v pořádku. Krátká paměť je zárukou úspěšného manželství. A máme to.

Co tedy zbývá z feminismu? “Mladé ženy těchto dní potřebují feminismus stejně tolik, jako ryby potřebují jízdní kola,” tvrdí publicistka Kim Franceová v recenzi knihy DOPISY MLADÉ FEMINISTCE (Letters to a Young Feminist, Four Walls Eight Windows) autorky Phyllis Cheslerové. Tato veteránka hnutí, autorka někdejší vlivné knihy ŽENY A ŠÍLENSTVÍ (Women and Madness, 1972) si počíná jako generálové, opakující bitvu dávné války. V nové své knize - z části memoáry, zčásti plamenný manifest - oznamuje ženám, že ještě vůbec nejsou svobodné, vítězství ještě zdaleka není na dosah.

Je to ale volání se zmenšujícím se počtem ochotného posluchačstva. Vyskytují se již zdroje zdaleka jinačí inspirace. Třeba Wendy Shalitová, věk 23, autorka knihy NÁVRAT SKROMNOSTI : OBJEVOVÁNÍ  ZTRACENÉ  CTNOSTI (A Return to Modesty : Discovering the Lost Virtue, Free Press), tvrdí, že ono feministkami tolik prosazované sexuální osvobození je odpovědno za řadu ženských problémů jako jsou zdravotní poruchy spojené s dietou, jako je nedostatek respektu mužů vůči ženám, okamžitě se s nimi hrnoucím do postele. K podobně neveselým závěrům dochází Danielle Crittendenová v knize CO NÁM NAŠE MATKY NEŘEKLY : PROČ ŠTĚSTÍ UNIKÁ MODERNÍ ŽENĚ (What Our Mothers Did`nt Tell Us : Why Happiness Eludes the Modern Woman, Simon and Schuster). Tvrdí, že feminismus byla sázka na falešného koně, unášejícího ženy do stavu nejistot a depresí.

Jiným směrem se odebírá  Natalie Angierová v knize ŽENA : INTIMNÍ ZEMĚPIS (Woman : An Intimate Geography, Houghton Mifflin). Autorka, poctěná prestižní Pulitzerovou cenou za žurnalistickou práci v oboru vědy, oslavuje ženské tělo a nesouhlasí s oním druhem psychologů, kteří přisuzují ženám menší zájem o sex a větší zájem o monogamní jistoty než mužům. K důkazu jí slouží i chromozomy.  Zatím co muže tvoří jeden X a jeden Y chromozom, ženy mají dva X chromozomy, šestkrát větší a bohatší než je ten mužský Y. Vajíčko je největší buňkou v těle: přirovnává ji k perle, k slunci, světlu života. V kapitole zabývající se poštěváčkem drtí Freudovy údajně bludné rozlišování orgasmu vaginálního a poštěváčkového. Onu tzv.clitoridectomy, brutální obyčej mrzačení genitálií zejména afrických žen, přirovnává k otroctví a apartheidu. Oslavuje vaginu, do níž se vejde nejen tampon a jíž projde dětská hlavička: je to venerickými mikroby zranitelný “ekosystém”, jímž procházejí tekutiny oběma směry. V kapitole o děloze se věda mísí s politikou, s fundamentální právní otázkou vlastnictví. Patří děloha ženě nebo plodu, který se v ní ujal? Čtenář se zájmem o tento druh zeměpisu se též hodně dozví o tématech jako jsou vaječníky, hormony, ňadra (nástroj jak funkční, tak estetický), svalstvo a tuk (27 procent průměrného těla ženského, 16 procent průměrného mužského). Vtipná a poetická autorka je též důkladně vzdělaná a - slovy recenzentky Marilyn Yalomové z univerzity ve Stanfordu a autorky knihy DĚJINY ŇADRA (A History of the Breast) - dokazuje, že “feministická věda” nemusí být oxymoron, vzájemně se vylučující protiklad.

Většina Američanek se ovšem nevrhá na vědu, ale čte či aspoň listuje v časopisech jako je Ms(dosud pod ediční kontrolou Glorie Steinemové, posledního zbývajícího symbolu emancipace let sedmdesátých), Cosmpolitan, Glamour či Marie Claire (úspěšný nováček z r.1996). Změnil se směr a tón těchto zdrojů. Volání do boje za dávno již dosaženou rovnoprávnost je hodně passé. Glamour svou politickou rubriku “Women in Washington” nahradil horoskopem. Místo výlučného soustřeďování na maximální dosažitelnost ženského blaha se znovu objevuje zájem o tématiku, jak svádět a oblažovat muže, jak vylepšovat taktiku a strategii.

Vynikající publicistka Maureen Dowdová svůj esej nazvaný COWBOY FEMINISM (The New York Times, 11.dubna 1998) začíná Freudovou ponurou otázkou “Proboha, co ty ženské vlastně chtějí?” a sama odpovídá:

Kdysi jsme chtěli lovce.

Potom lékaře a právníky.

Přišla léta šedesátá a požadavky rovnoprávného partnerství, stejnou odměnu za stejnou práci.

Následovalo předělávání mužů, aby se podíleli na práci v domácnosti a při přebalování nemluvňat.

Poté, co jsme muže důkladně feminizovali, teď vypuká zájem o svalnatce s veškerým mozkem v rozkroku. Takoví, co nejsou schopni rozlišit King Konga a King Leara, co o Shakespearovi beztoho nikdy neslyšeli. Intelektuálka Sara Davidsonová se světu právě svěřila se svými polopamětmi (fictionalized memoir), příhodně nazvanými COWBOY: A LOVE STORY. Pořádný tělesný chtíč a s intelektuálnem nám jděte do háje.

Někdejší ideál blondýny s velkými ňadry a prázdnou hlavou nahrazuje ideál primitivního samce. “Rodeo a Juliet”, uzavírá Dowdová.

Případný komentář aktivistky Moniky Lewinské dosud není znám.

TVORBA  MEMOÁRŮ  VE VŠELIJAKÝCH  PODOBÁCH

Amerika prochází fází svěřování se, vypovídávání.  Rozhlasové a zejména televizní talk shows jsou pro něco takového jako stvořené. Když mi bylo šest, pohlavně mě zneužil otec. Když mi bylo šestnáct, pohlavně jsem obcoval s matkou. Mám naléhavé nutkání vkrást se do hřebčince a pomilovat se s klisnou. To vše a víc se oznamuje světu. Tabu se stala veteší, vše je sdělitelné, vysvětlitelné, zdůvodnitelné. Poukaz na pofidérní příkoří v dětství a sebevětší darebák je z obliga. Není to ovšem již jen americká specialita: proputovala do zahraničí a praktikuje se i ve velkém. Však stačí si poslechnout předáky v Bělehradě, jak současné jateční obřady v Kosovu zdůvodňují porážkou na Kosovo poli v roce 1389.

Ochotný povídálek před televizní kamerou si případně vyslouží patnáct minut oné warholovské slávy. Místo kratičkého mihnutí na obrazovce se lze v neomezeném čase a s daleko důkladnějšími podrobnosti svěřovat magnetofonu. Na univerzitě ve Wisconsinu psychoterapeut John Kunz, ředitel společnosti s dlouhým jménem (International Society for Reminiscence and Life Review), pořádá instruktáže pro penzisty, jak si počínat při tvorbě takových ústních pamětí. Rekapitulace životních zkušeností dodávají pocit kontinuity, zanechávání něčeho užitečného a případného hojení starých ran. Vypovídáním se uleví u srdce a třeba i pořádně ztuční bankovní konto. Sebeobnažování může mít i blahodárný léčebný dopad. James Pennebaker, profesor psychologie na univerzitě v Texasu, v knize OTEVÍRÁNÍ  SE : LÉČIVÝ ÚČINEK VYJÁDŘENÝCH CITŮ (Opening Up : The Healing Power of Expressing Emotions, 1997) tvrdí, že takové počínání snižuje krevní tlak a zvyšuje imunitu, obranyschopnost toho kterého těla. Týdeník Time se ve svém vydání z 12.dubna 1999 podrobně věnuje tomuto memoárovému tématu.

Je to snad i bažení po nesmrtelnosti.  Připomeňme si slova čínského mudrce, že nesmrtelnosti se dosáhne zasazením stromu, zplozením potomka, sepsáním knihy. Druhá zmíněná činnost bývá zpravidla příjemnější než dumání nad prázdným papírem. To ovšem přijde na daleko míň peněz než vychovávání a vypiplávání dětiček. Když by se ale literární dílo povedlo, mohl by to být to zdroj slávy, bohatství, povýšení do nejvyšší společenské a též daňové kategorie.

Sice se občas najde talent, který by dovedl zajímavě zdramatizovat jakoukoliv stránku telefonního seznamu, ale spíš to přece dopadá tak, že amatérské vylíčení orgie v antickém Římě by svou nudou dovedlo vymknout čtenářovu sanici. Teď už snad každá americká vysoká škola nabízí kurzy literární tvořivosti. Univerzita Northwestern v Evanstonu, stát Illinois, má institut specializovaný na penzisty, dychtící psát memoáry. Naučení téže zručnosti nabízí univerzita v Bridgeportu, stát Connecticut.

Jenže tu máme fundamentální veleotázku: v dnešní ukvapené době s plejádou příležitostí plytké zábavy už skoro nikdo nečte ani ty nejznamenitější knižní novinky. Při snaze tolika zájemců dostat se na vrchol Parnasu se občas někomu přece jen poštěstí. Jakýsi Frank McCourt napsal paměti o svém životě v irském prostředí a byl z toho v roce 1996 bestseller s titulem POPEL  ANGELY (Angela`s Ashes). Černoška Freddie Mae Baxterová, věk 75, původně z rurálního jihu, poté ze severního Harlemu, napovídala své zkušenosti na magnetofon, její přítelkyně je zeditovala a prestižní nakladatelství Alfred A.Knopf vydalo s pojmenováním SEDMÉ DÍTĚ : ŠŤASTNÝ ŽIVOT. Velký úspěch.

Proč bych se měl zajímat, jak vůbec bych se vůbec mohl zajímat o nějaké irské klukoviny či o zpověď černošky z jižanské plantáže? Všichni máme své priority. S velkou chutí bych se vrhl na četbu řady osudů. Teď odbočím zmínkou o nakladatelství Sixty-eight Publishers v Torontu, s nímž jsem byl v úzkém styku po celou dobu jeho trvání. Škvorečtí oznámili jako svůj v pořadí čtvrtý titul paměti Jiřího Voskovce. Jenže rukopis stále nikde, autor se vymlouval. Momentálně nemůže, poněvadž shání angažmá. Když sehnal, pak už vůbec nemohl, poněvadž měl plno práce s natáčením. A pamětí jsme se nikdy nedočkali. Rovněž Ferdinand Peroutka, náš publicista nejznamenitější, se k nim nerozhoupal - věčná škoda. Nepříliš úspěšně jsem přemlouval moc zajímavou a literárně zdatnou (publikovala anglicky v Austrálii) Češku Zdenu Ryšavou. Seznámili jsme se na jihopacifickém ostrově Rarotonga, fascinovala mě vyprávěním svých příběhů z dlouholetého pobytu na Nové Guineji. Kniha s mým doporučeným titulem “Mezi kanibaly: paměti české kuchařky” se dosud nezrodila. Nevím, zda již vznikly memoáry Barbary Huserové - Podoski, pozoruhodné dámy adresou ve Washingtonu. Za druhé světové války se věnovala špionáži, škodící nacistickému Německu. Nedávno americká televize vysílala dokumentární záznam o její činnosti. Povedla se ale již kniha POD TŘEMI PRAPORY, (Nakladatelství Mustang, 1996) Bohumila Moravce, jeho hodně neobvyklé zážitky rovněž z doby druhé světové války, od Afriky po legendární bitvu u Monte Casina, kde po zranění byl odložen mezi mrtvoly v polní márnici. Není-li Voskovec, sepsat by mohli jeho vdova, dítě, přítel, soused. Však kolik jen se vyrojilo knih vzpomínek nejen ministrů, ale i šoférů, sekretářek, kuchařek a komorníků J.F.Kennedyho, který své memoáry nenapsal, poněvadž nepočítal se svým zavražděním. S rostoucí vzdáleností mezi subjektem a objektem též roste pravděpodobnost irelevantního sdělování. Nezřídka se pak liší posuzování závažnosti detajlu autorem a čtenářem. (Příklad: Lektoroval jsem pro Škvorecké paměti vdovy po českém vědci a jejich životě v latinské Americe. Rukopis obsahoval mimořádně zajímavé pasáže jako třeba o kontaktu s Indiány na poušti Atacama, kde nikdy nepršelo a domorodci si nedovedli představit déšť nebo o počínání Pinochetových vojáků, vyhazujících z helikoptér Indiány do jícnů aktivních vulkánů. Ale také tam byly pasáže, jak rodina v jiném terénu zmokla a s obtížemi sušila ponožky.) Konec odbočky.

Nakladatelé se zajímají o memoáry bývalých manželských partnerů celebrit. Čím rozezlenější, tím lepší. To ovšem není případ naprosté většiny autorů, kteří se pak bezúspěšně obracejí na rostoucí počet adres. Úsilí časem vzdají nebo se pokusí prorazit na vlastní pěst: self-publishing. S dnešní technologií to není velký problém stát se vlastním Gutenbergem. Jinou alternativu skýtá tzv.vanity press (vanity = marnost, marnivost, ješitnost), firmy, které knihu profesionálně vyprodukují. Ovšem přijde to na tisíce dolarů. Ještě modernějším a nikoliv nákladným řešením je internet. Dostat svou tvorbu do sítě. Leckdo, včetně mě, si již pořídil vlastní webbovou stránku. Nedovedu si představit, že bych si mučil antikvární kostru shrbeným posedáváním plno hodin u monitoru, ale jsou takoví. S potěšením až úžasem jsem zjistil, že ta má webbová stránka už zaznamenala pár tisíc návštěvníků, kteří ji vyhledali či jen zabloudili.

Zmíněný výtisk týdeníku Time, poskytuje řadu relevantních informací:

Zájemci o výuku, jak se naučit psát, nech? kontaktují společnost v Lisbon Falls, stát Maine (adresa www.turningmemories.com)  nebo Centrum autobiografických studií v Pasadeně, Kalifornie (www.storyhelp.com)  nebo tzv.Association of Personal Historians (www.pesonalhistorians.org).

Knih instruktážních je celá řada, například:

Lois Daniel, JAK NAPSAT VLASTNÍ ŽIVOTNÍ PŘÍBĚH, (How to Write Your Own Life Story: The Classic Guide for the Nonprofessional Writer, Chicago Review Press, 1997), Bill Roorbach, PSANÍ ŽIVOTNÍCH PŘÍBĚHŮ, (Writing Life Stories, Story Press, 1998).

Louise deSalvo, PSANÍ JAKO ZPŮSOB HOJENÍ (Writing as a Way of Healing, HarperCollins, 1999).

Zručnost jak psát memoáry lze též získat na internetu. America Online nabízí kurzy. Kontaktní adresa: members.aol.com/MDavis1493/writing.htm.

Třeba se popularita memoárové tvorby ujme i v České republice. V tom případě by se s tím ale nemělo příliš otálet. Tuze rád bych se dočkal pamětí nejen Bilaka a Jakeše, ale i ideologa Fojtíka, hlavního kardinála, opusů z pera prokurátorů, soudců, estébáků, mučitelů - a také katů, nezapomenout! Kdo vlastně věšel koho a jaké to bylo.

MOŽNOST  PSÁT  KNIHY  A  POVINNOST  PLATIT  DANĚ

Bibliografie s tématikou vraždy Johna F. Kennedyho obsahuje reference k 5.134 knihám a právním článkům: žeň za 16 roků (1963 - 1979). Během dalších dvou desetiletí přibyly další tisícovky a ani jim patrně nebude konec, zásluhou iniciativy amerického Kongresu, vyprovokovaného filmem “J.F.K.” Olivera Stona a jeho báchorkou o vládní konspiraci. Kongres s odkazem na nedůvěru veřejnosti k původní zprávě sedmičlenné tzv.Warrenovy komise, z níž čtyři členové se dodatečně vyjádřili skepticky vůči výsledkům vlastních závěrů, došlo k jmenování nové komise (Assassination Record Review Board), složené z pěti vážených, nepolitických osob. Ta sice ani nepotvrdila ani nevyvrátila tvrzení svých předchůdců, ale zařídila zveřejnění hory dosud tajných papírů: přes 60.000 dokumentů, přes 4 miliony stran. Badatelé se na ně již vrhají.

V naší univerzitní knihovně jsem počítal pouze 122 knih, zabývajících se Clintonem. Jejich počet teď nepochybně vzroste následkem poklopcové aféry, rozkošativší se do závažné ústavní krize. Na trh už dorazil opus Monica`s Story o počínání orální aktivistky Lewinské, z pera jí sympaticky nakloněného životopisce, Angličana  Andrew Mortona. Podrobnosti těchto sexuálních laskomin ale byly za uplynulý rok tak dokonale proprány, že kniha nabízí pramálo novinek. Po prvním zablýsknutí už zmizela ze seznamu bestsellerů.

Tam ji nahradila kniha All Too Human: A Political Education (“Příliš lidské politické vzdělávání” v doslovném překladu) George Stephanopoulose, Clintonova bývalého mluvčího a blízkého poradce. Náklad téměř 600 tisíc výtisků. Nikoliv nesympatické hodnocení někdejšího šéfa, leč natolik kritické, že do Bílého domu tímto prezidentem pozván už určitě nebude. Takové minus ale dostatečně kompenzuje obdržený honorář ve výši téměř 3 milionů dolarů.

V porovnání se Stephanopoulosem, někdejší Kennedyho poradci jako Theodore C.Sorensen, Pierre Salinger či Arthur Schlesinger se ve svých pamětech výlučně zabývali politickými záležitostmi : vše ostatní bylo tabu. Clinton v Kennedym viděl svůj velký model, který chtěl duplikovat. Lišili se však nejen rodem (jeden v milionářské rodině, druhý v prosté chaloupce), nejen vkusem (jeden Marilyn Monroeovou, druhý dlouhonosatou Paulu Jonesovou), ale chápáním pojmu přátelství. Kennedy zůstával vůči svým lidem loajální, kdežto Clinton je bez sebemenších zábran odhazoval přes palubu.

Jedním z vlastní vinou odhozených byl Dick Morris, autor rovněž čerstvého díla o Clintonově znovuzvolení v r.1996 (Behind the Oval Office: Getting Re-Elected Against All Odds). Morris byl totiž hlavním stratégem tohoto triumfu, poté co se mu podařilo přesvědčit Cliontona, že cestou k vítězství bude převzetí a uzmutí agendy jeho Republikánských oponentů. Jenže velmi chytrý, mazaný stratég měl slabost. Zatímco Clintonova Achillova pata vězela v rozkroku, Morris si potrpěl na fetišismus se soustředěním na kotníky a prsty u nohou. Byl lapen v hotelu při takové činnosti za asistence call girl - profesionální kněžky lásky. Z Bílého domu, pod jehož střechou se Clinton tehdy již veselil s Monikou, veřejnosti dosud neznámou, se Morris musel rázně pakovat.

Oba autoři si rozhodně nepadají do náruče.Stephanopoulos, který z Bílého domu odešel dobrovolně, přirovnal Morrisovu knihu ke kokrhajícímu kohoutu, co si dělá zásluhy za ranní rozbřesk. Morris se revanžoval poznámkou, že Stephanopoulos prezentoval tu nejúspěšnější bitvu s vlastním svědomím od doby memoárů Alberta Speera.

Demaskovaný fetišista na sebe též prozradil, že je otcem nemanželského dítěte, na něž platí alimenty ve výši 4.000 dolarů měsíčně.

Takový levoboček se tedy může těšit středostavovskému standardu. Statistici počítají rodinu s ročním příjmem aspoň 30.000 dolarů jako součást oné middle class, do níž spadá necelá jedna třetina společnosti.

Podstatné příjmové rozdíly se projevují i zeměpisně. Výsledné údaje neodpovídají běžným představám. Mezi 10 nejbohatšími counties (něco mezi okresem a krajem, velikosti se liší; např. San Bernardino county v Kalifornii je větší než Holandsko) není ani jedno v bájné Kalifornii či na Floridě. Pět je jich v metropolitní oblasti New Yorku. Nejchudších 10 counties nejsou na jihu (Alabama, Georgia,Mississippi), jak by se dalo předpokládat, ale v Texasu (4), Nebrasce (3), Novém Mexiku (2) a Jižní Dakotě (1). V několika případech jde o končiny se značnou indiánskou populací.

V Americe těchto dní už delší dobu - od začátku sedmdesátých let - roste vzdálenost mezi bohatými a chudými. Roční příjem 7 procent rodin přesahuje 100.000 dolarů. Celkem 68.000 Američanů si vydělá aspoň milion ročně : kapitáni průmyslu, bankéři, burziáni, baviči, právníci, lékaři, špičkoví sportovci, rektoři univerzit a dokonce i někteří trenéři. Jedno procento Američanů shrábne téměř 80 procent všech příjmů v zemi! Televizní komediant Jerry Seifeld inkasuje 22 milionů. Michael Ovitz za 60 týdnů práce u společnosti Disney dostal na odchodnou 128 milionů čili přes 2 miliony za každý týden počínání.

Co s takovými hromadami peněz? Hodně jde na filantropii. Leckdo zůstává posedlý pošetilou americkou představou, že nelze nikdy být dost bohatý jako ani nelze mít dost velká ňadra. Lze též rozhazovat ve stylu legendárního grófa Esterházyho - 1.000 dolarů za láhev tequily, 16.500 dolarů za maxum láhev Chateau Latour-a-Pomerol, Bordeaux, ročník 1961. Velké jmění lze utratit na péči oblíbených domácích zvířátek. Transplantace jejich orgánů (ano, i to se dělá) přijde na pořádnou kupu peněz. Když se operace nepovede, následuje pohřební obřad s luxusně vybavenou rakvičkou. K mání jsou limuzíny pro pohodlnou přepravu pejsků (např.firma Doggie Style Pet Limo Service). Dítěti, které má už vše a proto ničeho si neváží, se snad lze zavděčit vstupem do hračkářství F.A.O.Schwarz na Páté Avenue a koupí miniaturního Ferrari za 40.000 USD. Ferrari regulérní velikosti ovšem přijde na víc. Za Hi-Fi. stereo systém lze utratit 125:000 USD. Luxusní obchody jako třeba Neiman Marcus se snaží udržet loajalitu svých nejrozmařilejších zákazníků zajímavými pozornostmi, například věnováním  Jaguára (automobilu) nebo výletem na 10 dní do Burgundska ochutnávat vína.

Leckdo chce být bohatý a pokud se o to nepokusí v praxi, aspoň si opatří knížku, získat správnou inspiraci a orientaci. Na seznamu bestsellerů v kategorii Business kralují tituly jako “Odvaha být bohatý” (The Courage to Be Rich, “Devět kroků k dosažení finanční svobody” (The Nine Steps to Financial Freedom) a “Krása vadne, hloupost je věčná” (Beauty Fades, Dumb Is Forever).

Ne každý zájemce zbohatne a tak mu kromě závisti (vlastnost nepříliš americká) aspoň zbývá pocit satisfakce pořádného daňového postihu boháčů. Daněmi platíme vstupné na představení s názvem Civilizace a na to jsme v této zemi tuze hákliví. Však i Al Capone, gangster z nejznamenitějších, se konečně dostal za mříže kvůli krácení daní a nikoliv krácení života přemnohých spoluobčanů, vesměs italského původu. Jenže pluje nám několik much v poháru naší případné satisfakce. Snad už jen s výjimkou Aljašky a státu New Hampshire se všude musí platit daně státní. A naprosto všude se vymáhají značně vyšší daně do federální pokladny. Tam v roce 1979 bohatí Američané v průměru platili 47 procent svého příjmu. V roce 1994 už jim to kleslo na 32 procent. Daňový systém to je perverzně komplikovaný, předpisy v rozsahu několika set stran se rok od roku mění a neznám člověka, který by dovedl formuláře sám vyplnit. Všichni to dáváme daňovým poradcům. Ti nejdovednější z nich vymýšlejí kouzla, jejichž zásluhou veleboháč pak případně platí míň než ten který poctivec bez milionů. Termín odeslat přiznání je 15.dubna, nejčernější den v roce. Pokusy o útěchu lze hledat i v literatuře. Například v knize nazvané “Lačná ruka” a s podtitulem “Jak daně přivádějí Američany k šílenství a co se s tím dá dělat” (The Greedy Hand: How Taxes Drive Americans Crazy and What to Do About It). Autorka Amity Shlaesová dokazuje nehoráznosti chaotického systému a stěžuje si, že nikdy dřív v mírových dobách jsme byli tolik postiženi. (Stále jsme ale na tom lépe než většina Evropanů, například Němců.)

Pokud by se někdo rozhodl prásknout dveřmi, neplatit a přestěhovat se mimo dosah lačných berních úřadů, k dispozici má užitečnou knihu s lapidárním titulem “Ukryj své majetky a zmiz.” Autor Edmund J. Pankau, bývalý vyšetřovatel s bohatou zkušeností v pátrání po pohřešovaných, poskytuje rady, kde a jak se ukrýt, jak získat novou identitu. Nebo se s původní identitou odstěhovat na některý z tzv. daňových rájů v karibském moři. Třeba bude mít Viktora Koženého za souseda. Na ostrově v bezpečí před státním zásahem, v klidu si tam číst memoáry prezidentových bývalých spolupracovníků a, v Clintonově případě, i postelových spolupracovnic.

ORIENTACE  VE  SVĚTĚ  A  CO  NÁS  TAM  PUDÍ

Po úniku z klece či až po jejím konečném rozpadu, mnozí absolventi někdejší totality se začali rozbíhat po světě ve snaze dohánět dřív jim  nedovolené slasti a zkušenosti. Někoho spíš přitahuje neznámý druh přírody, žene se k pouštím, džunglím, mořským útesům, kdežto jiný si spíš potrpí na památky minulosti a kdosi pak třetí spěchá k současným tvorům v odlišných civilizacích. Nebudeme hledat renezanční paláce v Austrálii či divukrásné pralesy v Holandsku. Jsou ale místa jako Šrí Lanka, někdejší Ceylon, kde je od všeho.

O některých končinách jsme měli aspoň obrázkovou představu a přitažlivost Rio de Janeira neztrácela překladem v pouhou Řeku měsíce ledna. Peking (či Beijing)  je “Severní hlavní město” a Kuala Lumpur, hlavní město Malajsie, je “Bahnité Ústí.” Ústí nad Bahnem. Téměř magické Ouagadougou v Horní Voltě, kde jsem ale nebyl, není nic víc než “Kozí pole”, plac s kozami. Příliš jazykové zdatnosti by věru mohlo zatřást iluzemi.

Šedivé by byly naše představy světa, kdybychom měli k dispozici jen mapy s čísly, kódy, bez slovního pojmenování. Jakkoliv třeba praktické, ale rozhodně ochuzující je identifikace amerických ulic: od První až po Devětadevadesátou Street, od A do Z Avenue. Při projížděními osadami a menšími městy, všude mají svou Main Street - Hlavní ulice, to je toho. Občas se dostane pojmenování po stromech - Oak Street, Elm Street, ulice dubová, buková, javorová.  Porovnejme s Windhoekem, metropolí Namibie. Tam mají čtvrť, jejíž ulice zvěčnili po muzikantech, od Bacha po Verdiho a Wagnera. Poněvadž to bývala německá kolonie, kromě německého jazyka a kuchyně, postřehnutelný byl a třeba dodnes za nezávislosti ještě je jiný teutonský punc: hlavní vládní úřad, působiště přemnoha byrokratů, znám jako Tinten Palast - Palác inkoustů, a hlavní pošta, sídlící na roku Kaiser Strasse a Goering Strasse, k poctě někdejšího guvernéra a též otce otylého feldmaršála Heřmana v dobách Třetí říše.

V USA podstatnější výjimkou z pravidla oné číselné a abecední anonymity je snad jen San Francisco, a to zásluhou poety Lawrence Ferlinghettiho, jemuž se podařilo prosadit pojmenování dvanácti ulic po slavných literátech, takže se například zrodila Kerouac Alley a Dashiell Hammett Street.

V každém konci Ameriky je nějaký ten Joneston, Jonestown, Jonesville, Jonesborough, ale vesměs jména měst, městysů, osad, nedopadají naštěstí tak chudozubě.  V New Yorku, státě, který je mým domovem, máme řadu pojmenování jednak indiánských, vesměs začínajících písmenem O (Oneida, Owego, Oswego, Otsego), jednak řecko-římských. Tak se v prvopočátcích kolo - nizace přičinil  britský důstojník, o antiku se zajímajicí a pověřený pojmenováním vznikajících osad tehdejší divočiny. Teď tu máme Syracuse, Rome, Albany a Troy.

Při několikerém vandrování přes americký kontinent jsem si vymýšlel trasy, inspirován místy na mapě, o nichž jsem nic nevěděl, ale přitahovalo mě jméno. Zvědavost, co za tím věcí, pokud vůbec něco vězí. Tedy hurá k bažinám Okefenokee ve státě Georgia na hranici Floridy a v jejím pak vnitrozemí do Immokalee, z čehož se vyklubala stoprocentně nezajímavá výspa.

Někdy má člověk předpokládanou zajímavost na cestě - jinudy se jet nedá. Například na cestě z Kalifornie při stoupání do pohoří Sierra Nevada se nám představuje usedlost (necelých 1000 duší) jménem Rough and Ready - doslova “Hrubé a připravené,” ale třeba ve smyslu “Drsňák připravený dát někomu přes hubu.” V Novém Mexiku jsem udělal notnou zajíždku podívat se, zda skutečně existuje městys (obyvatel přes 6000) jménem Truth or Consequences - “Pravda nebo následky.” Je to tak a docela nedávno o něm referovala národní media v souvislosti s odhalením mimořádně krutého sexuálního maniaka a jeho paní manželky. Teď je čekají následky.

V souostroví Fidži na jediné asfaltované silnici ostrova Viti Levu jsem byl obdařen pohledem na vesnici RUKURUKULEVU a VOLIVOLI. V africkém království Swaziland jsem se pustil původně neplánovaným směrem jen proto, abych se mohl seznámit s místem HELEHELE, naprostou nepozoruhodností, až na překocený a důkladně vyrabovaný autbobus a na bilbórd, inzerující plzeňské pivo. I když pak trmácející putovatel dorazí k úplnému nic, něco si přece může vsugerovat, vymyslet.

Nejedno jméno vyvolává lechtivé asociace: od nevinného jezera Titicaca po archeologický poklad Machu Pichu (Čechy ovšem vyslovované jako “Máš tu píču”) v těchže Andách, nebo po hodně vzdálenou Novou Guineu a jeho Kundiawu, hlavní městys lidu Chimbu, jehož mužská část si údajně při představování nepotřásá vzájemně pravicí, ale penisy.

Kam zajet k oslavě či k odtruhlení příchodu nového tisíciletí? Čas kvapí a ceny rostou. V Las Vegas, pokoj v luxusní novince Bellagio, který v únoru stál 159 dolarů, o silvestrovské noci 1999 přijde na 2.000 dolarů. Velké množství zájemců míní tento historický okamžik strávit hodně vysoko nad zemí. Nemusí to zrovna být příliš laciný špás. Za novoroční cestu kolem světa Boeingem 757, pořádanou Harvadovým muzeem (Harvard Museum of Natural History) se platí 44.950 USD a už je vyprodáno. Další kandidáti se tísní v pořadníku, kdyby se někdo z původních šťastlivců nedostavil.

Platí pravidlo a zkušenost, že ceny letenek jsou pervezně komplikovaná záležitost, vymykající se pochopení. Na téže palubě se potkají pasažéři, kteří za tutéž cestu platili až desetinásobně větší či menší obnos. (Ale i to nejdražší americké je stále lacinější, než co nabízí Evropa.) Zpravidla nejlacinější jsou letenky koupené hodně brzo nebo až pak na poslední chvíli. Nezřídka platí nelogické pravidlo, že se platí víc za absolvování kratší trasy. Nedávné inzerované údaje (The New York Times, 18.dubna 1999): Letenka New York - Lisabon, tam a zpět, za $ 276. Touž sumu utratím za cestu ze svého domova na jednu dvacetinu takové vzdálenosti. Zpáteční letenka New York - Londýn v cenovém rozsahu od $ 525 do $1.284. Zpáteční letenka ze San Francisca do Hongkongu za $730 se Singapore Airlines a za $2.250 s United Airlines. Stejné společnosti nabízejí nestejné ceny. Continental Airlines za letenku New York - Chicago požadují sumu v rozpětí od 167 do 1.022 dolarů.

V roce 1998 americké letecké společnosti přepravily 614 milionu pasažérů, aniž došlo k jedinému smtelnému úrazu. Nicméně přibývají stížnosti na poskytované služby, na včasnost odletů a příletů (pouze 77%), na pozdní dodání či dokonce ztrátu zavazadel (0,5% případů), a na tzv. “bumping.” Společnosti se řídí podle statistických údajů, že určité procento pasažerů se nedostaví - rozmysleli, zmeškali, umřeli. O toto procento se prodá víc letenek, až potom dojde k nevyhnutelné situaci, že je víc pasažérů než míst a proto dochází k jedinému možnému řešení, které jsem zrovna nedávno zažil před odletem z Panenských ostrovů (Virgin Islands): nábor dobrovolníků, ochotných odletět až příštím letadlem a za ochotu obdržet několik stovek dolarů plus letenky - volňásky pro futuro. Vynikající příležitost pro cestující, kteří příliš nepěchají.

Zpravidla hodně cestující a spěchající jsou politici. Senátoři John McCain a Ron Wyden předložili zákon o právech cestující veřejnosti. Mezi jejími právy bude i povinnost přepravců vysvětlit důvody toho kterého zpoždění.

Myšlenkami se člověk vrací k našincům, jimž totalita zaranžovala nenapravitelné zpoždění několika desetiletí. Tehdy se dalo nanejvýš fantazírovat o nedosažitelném. Aniž kdo mohl vidět podrobnou mapu Fidži a Swazilandu, vědět o existenci vísek RUKURUKULEVU, VOLIVOLI a HELEHELE.

NÁPOJ  KAVA ,  BEZ  ČÁRKY

Mořeplavec James Cook v roce 1769 při seznamování s polynéskými ostrovy ochutnal i tamější populární nápoj jménem kava. Ženy, pokud možno nedotčené mladice, čelistmi zpracovávaly jakési kořeny a vyplivovaly do nádoby smísit buď s kokosovým mlékem nebo vodou. Otrlá Cookova posádka se od takové nechutnosti odvracela.

Před čtvrt stoletím - době zdá se že již skoro stejně dávné jako ono osmnácté století dávných objevitelů -  jsem se kavou napájel v monarchii Tonga (nejmenší království, největší král Taufa`ahou Toupou IV, váží několik metráků) a zejména na souostroví Fidži. Cituji příslušnou pasáž ve své knížce Bez Čedoku po Pacifiku, (Toronto: Sixty-eight Publishers, 1980): …důležitého nápoje, zvaného kava či také yagona. Je to jak nápoj, tak ceremoniál, patří do světa Polynésanů, od nichž melanéští Fidžané zvyk převzali. K přípravě je třeba kořene z pepřovníkové plodiny PIPER METHYSTICUM a též několika dívenek panenství ještě nepozbyvších, aby kořen žvýkaly a polotovar vyplivovaly do mísy zvané TANOA. Tanoa je ve tvaru a velikosti umyvadla na mnoha nohách, patří do každé domácnosti a je zobrazena na fidžanských halířových mincích. Tradice s předžvýkáváním ale dost upadla a dnes se spíš používá k zvláčnění oblý kámen. V Suvě v supermarketech je kava též k mání v prášku. Vyrábí-li se čelistmi, oblázky nebo průmyslově, to nevím. Zpracovaný kořen se smísí s vodou a yagona je hotova. Nesolit, nesladit, nic nepřidávat. Výsledek je barvy mléčné, někdy také medové, připomínající slivky, sanktusácký nektar. Cizinci nápoj zpravidla neradi, ušklibují se a často jej přirovnávají k chuti mnohokrát již použitého kloktadla. Já tak přísný nejsem a na mírně trpkou - a též mírně narkotickou - yagonu jsem si zvykl, aniž bych ale tvrdil, že se po nektaru mohu utlouci.  Kava patří ke každé společenské události, někdy i s ceremoniálem, složitým jako byzantinská korunovace. Našemu velice zjednodušenému obřadu předsedal gymnaziální vyučovatel, chrlil formulky, s respektem drtil kořen mezi kamením za zvuků jakéhosi oratoria mužského pseudodivošského sboru. Kava je hodovníkům servírována v dřevěných kybličcích. Před a po použití musíte zatleskat. Takto jsem též tleskal při audienci v předsednictvu vlády. V Suvě jsou ale bary, kde na formu moc nedají. U pultu je štoudev s yagonou a vy se obsluhujete bez cavyků. Máte přitom pocit, jako byste popíjeli šampaňské z nočníku.

Konec dávného hlášení.

Teď ale kava začíná pronikat do západního světa. Oceňovat se začínají její blahodárné kvality: vypořádává se se stresem, vymýtí melancholii. Na rozdíl od alkoholu nepřivádí konzumenty do hádavé až bojové nálady a rovněž po jejím požití nedochází ke kocovině. Kava není návyková, nemá nevítané vedlejší účinky jako Valium a podobná sedativa. V Americe se spotřeba kavy zdvojnásobňuje rok od roku a téměř stejným kvapem roste její cena. (Kilo sušených kořenů už přijde na víc než 20 dolarů.) Stává se předmětem bádání. Hyla Cass, psychiatr na UCLA (University of California at Los Angeles) je spoluautor knihy Kava: Nature`s Answer to Stress, Anxiety, and Insomnia (Prima Health). Chris Kilham napsal knihu Kava: Medicine Hunting in Paradise (Park Street Press). Prozatím nejdůkladnější průzkum se koná v Německu, se závěrem, že jde o substanci obsahující tzv.kavalactones, případně užitečné proti depresím a nikterak škodlivé.

Americký federální úřad F.D.A. (Food and Drug Administration) je proslulý svou velepřísností. Nezřídka brání legalizaci léku, jehož účinnost a bezpečnost již byla ověřena v mnohých evropských zemích. Ale v případě této kavy si počíná dost blahovolně. Nepokládá ji za drug - zboží lékárnické, ale za dietary supplement čili něco, co lze zakoupit v tisícero health food obchodech, napěchovaných vitaminy a všemožnými zdravotně prý užitečnými přísadami. Kava v podobě kapslí, kapátek či sáčků se už dostává do prodejen kolosu jako je K Mart, takže i Pražané ji třeba naleznou.

NĚKDEJŠÍ  A  NYNĚJŠÍ  NOVOTY

Občas se dočítáme, že vynález elektřiny v devatenáctém století byl požehnáním zejména pro ženy, nespravedlivostí osudu postižené starat se o domácnost. Jejich úděl se vylepšil zrodem elektrické myčky, pračky, sušičky, šicího stroje, vysavače prachu. A také vibrátorů - v oné době viktoriánské, tolik puritánské.

Významné univerzitní nakladatelství Johns Hopkins Press vydalo v roce 1999 knihu s titulem The Technology of Orgasm: `Hysteria,` the Vibrator, and Women`s Sexual Satisfaction, výsledek důkladného výzkumu historičky Rachel P. Mainesové. Autorka s odkazem na jiné studie zdůrazňuje, že samotnou souloží dosáhne orgasmus jen třetina žen; že tedy většina jich stráví život v ochuzení, vyjádřené dvouslovím orgasm deficit. Významné noviny The New York Times se (23.února 1999) podrobně věnovaly knize a tématu článkem  “Překvapivá kapitola v dějinách gynekologie.”

Tehdejší medicinské hlavy pokládaly hysterii (slovo údajně odvozené od uterus) za nevyléčitelnou. Lékaři poskytovali manuálně úlevu napětí (relief of tensions) vypořádávat se s překrvením pohlavních orgánů (congestion of the genitalia), s problémy jako pelvic hyperemia. Existovaly již vodoléčby a řada různých vibrátorů jako například třesoucí se křesla, s inzerovaným blahodárným dopadem proti únavě, zácpě, artritidě a dokonce i proti nádorům. V roce 1880 Dr.Joseph Mortimer Granville získal patent na první elektromechanický vibrátor. Lékaři, shledávající manuální masáže genitálií být příliš náročnou činností, si údajně oddychli. Novinka získala na popularitě mezi ženami, informovanými počestnými časopisy. Katalog obchodního zásilkového domu Sears Roebuck inzeroval vibrátor jako “pomůcku, kterou každá žena ocení, lahodný slib, že všechny slasti mládí budou ve vás tepat.” Vibrátor byl mezi pěti prvními elektrickými pomůckami v domácnosti. Spolu s šicím strojem, čajovou konvicí, větrákem a opékačem topinek obohatil život o deset let dřív, než se dostavil vysavač prachu a žehlička. Autorka Mainesová z toho usuzuje  na prioritu spotřebitelek oné doby. Příručka firmy Merck ve svém vydání roku 1899 doporučovala vibrátor pro léčbu hysterie. (Rovněž doporučovala kyselinu sírovou pro řešení nymfomanie.)

Historie občas mívá  podivný smysl pro humor. Třeba tento kotrmelec: Vibrátory se těšily reputaci počestného zboží v době puritánské a o počest přišly po první světové válce, v uvolněných, rozpustilých letech dvacátých (gay twenties). To byla též doba prvních porno filmů, s vibrátory v roli sexuálních pomůcek. Patent z roku 1880 se tak dostal do oficiální klatby. Dodnes americké státy Alabama, Georgia a Texas zakazují jejich prodej. Organizace American Civil Liberties Union zahájila v Alabamě soudní při: jestliže je tam dovolena viagra, proč ne mechanické náčiní, poskytující ženám potřebné slasti? Taková disproporce není nic než zavrženíhodný sexismus.

-  -   -

Spojené státy americké, federace s nedlouhou historií, dosud nezrušila řadu archaických, nikým nedodržovaných zákonů. Tzv. Comstock Law z 19.století, zakazující všechny antikoncepční prostředky včetně “nemravných gumových předmětů,” byl zrušen teprve v roce 1936. Kondomy si už navlékali Egypťané před 3.000 lety. Průmyslová revoluce přinesla vulkanizaci a rozmach popularity tohoto zboží. Za druhé světové války, američtí vojáci dostávali  jeho pravidelný příděl.

Vynález pilulky proti početí v šedesátých letech téměř přivedl kondomy k zániku. Jenže jako mýtický pták fénix z popela zániku se vynořivší, gumové náčinky se za dobu necelé jedné generace znovuzrodily, získaly na popularitě zásluhou metly A.I.D.S. Pryč s unprotected sex, bez prezervativu již ani ránu.  Výrobci se začali předhánět. V r.1987, Japonci přišli s novinkou, velejemným latexovým kondomem nazvaným Kimono. Američané obohatili svět novinkou Durex Topaz. Vydává svit ve tmě a zejména nervozní začátečníci ocení. Před deseti lety za mého pobytu v Singapuru tamějším tiskem zrovna proběhla radostná zpráva o vynikajícím vynálezu ve Velké Británii - luminous condoms to make debut here Brzo se budou dovážet světélkující prezervativy. S jejich použitím se lze spolehlivě orientovat i za úplné tmy, životnost jedna hodina. Po jejím uplynutí stačí, aby případný Herkules se postavil pod rozsvícenou lampu a prezervativ tak obnovil k dalšímu záření.

U amerického federálního soudu v Newarku, stát New Jersey, nedávno poběhlo utkání, v jehož centru je  Dr.Alla Venkata Krishna Reddy, indický chirurg a vynálezce. Vynalezl prezervativ tak důmyslný, že Adam Glickman, zakladatel internetove firmy Condomania, ho charakterizuje jako “Leonarda da Vinciho kondomů.” Proto konzervativně odění právníci vstupovali do soudní síně a s pomoci figurín se snažili přesvědčovat o věrohodnosti svých vzájemně se vylučujících tvrzení. Dr.Reddymu se přisuzuje zásluha, že změnil image kondomu z nutného zla v kýžený enhancer (zmnožovatel) slastí. Jeho vynález zvaný PLEASURE PLUS je asymetrický, připomíná jumbo jet Boeing 747 letící vzhůru nohama, které ovšem nemá. Má však váček, který poskytuje mimořádně lahodný dráždící účinek. Již zmíněný majitel firmy Condomania uvedl, že v New Yorku a Los Angeles tento vynález se těšil oblibě zákazníků v poměru deseti ku jedné proti všem ostatním druhům zboží dohromady.

Jenže chirurg a vynálezce Reddy nebyl příliš zdatný obchodník a udělal bankrot.  Neodrazen, pokračoval vynalézat, až vymyslel novinku INSPIRAL. Původní váček vypadá jinak a navíc nový patent trošku v podobě šroubováku je porovnatelný k funkci tlumiče u automobilu (the shock absorber of a car). Kvalitní časopis Cosmpolitan hodnotil všemožné druhy kondomů a pouze tento Inspiral získal deset bodů z možných deseti. Přes půl milionu těchto zázraků muselo nečinně ležet ve skladišti v Oklahomě, zatímco se juristé v soudní síni hádali o právo na patent a z toho plynoucí zisky.

Bažení po zcela dokonalém kondomu je součástí národní tradice, tvrdí Hoag Levins v knize American Sex Machines: The Hidden History of Sex at the U.S. Patent Office (Adams Media, 1996). Už se uskutečnila řada odvážných kroků zhotovit kondom pro dámy. Podrobnostmi by se ale musel zabývat samostatný článek.

JINÉ  VZDÁLENOSTI  A  SILNICE

Při nedávném pobytu v rodné zemi jsem si znovu lebedil, jak je všude blízko, kterýmkoliv směrem. Z Prahy lze rozumným tempem dorazit do slovenské ciziny za pouhé tři hodinky. V americkém domově se od Atlantiku k Pacifiku musím pachtit šest dní, denně za volantem téměř tisíc kilometrů.

Přibývající počet Čechů míří k těmto břehům trošku poznat zdejší kontinent a teď zrovna je ta správná sezóna. A není snad návštěvníka, který by nepodceňoval zdejší vzdálenosti. Ona se vskutku nedá stihnout snídaně v New Yorku, oběd v Chicagu a večeře v Los Angeles. Kdo má k dispozici mezinárodní řidičský průkaz (ale i ten český by postačil) a aspoň tři týdny času, místo někým nalinkovaného turistického zájezdu třeba zvolí nezávislé, improvizované safari. Nejlíp si od zdejšího kamaráda vyškemrat nepotřebný vůz nebo tedy zajít do půjčovny. Výdaje za benzin díru do rozpočtu neudělají. Za galon (kolem čtyř litrů) zaplatit něco málo přes jeden dolar. (Zákonem určená minimální mzda na hodinu: přes pět dolarů. Tak si to přepočitejte.)

Dálniční známky tady nevedeme, ale leckde nutno platit za použití. V New Yorku nelze zadarmo přejet most. Lze však přejet bez platby haléře celou Ameriku po tzv. Interstate dálnicích - od ostatních silnic se liší cedulemi výlučně modré barvy. Je to pozoruhodná, teprve nedávno dobudovaná síť v délce 43 tisíc mil čili téměř 70 tisíc kilometrů. Na mapě (doporučuji Rand McNally Road Atlas) se seznámím s jejich logickým uspořádáním. Sudá čísla pro silnice na trase východ - západ, mezi oceány; lichá čísla na trase sever - jih, od Kanady k Mexiku. Po čísle 10 tedy pojedu z floridského Jacksonvillu do kalifornského San Diega. Tamtéž dorazím po čísle 5 ze severního kanadského Vancouveru.

Leckteří odborníci tvrdí, že tento Interstate čili mezistátní silniční systém je vůbec ten největší projekt veřejných prací, kdy podniknutý na této planetě. Kdysi v hodně menším se pokusili Římané, též Napoleon se snažil. Je to víc než veškeré pyramidy a dokonce i víc, než velká čínská zeď, přemnohá staletí budovaná, až tedy skončila bankrotem Mingské dynastie v 17.století.

Před 100 lety, kromě vznikající železniční sítě, povoz v Americe obstarávalo 17 milionů koní, zanechávajících tuny trusu na stezkách, jejichž nejvýznamnější charakteristickou byla spousta bahna. Pak se ale objevil Henry Ford a miliony jeho v tomto bahně se topících produktů. Začátkem dvacátých let se na cestu z hlavního města Washingtonu vydal do San Franciska vojenský transport, kolona automobilů, jíž se i zúčastnil tehdy mladistvý důstojník Ike Eisenhower. Strastiplná expedice trvala 62 dnů. Vláda se rozhoupala a pustila do práce. Ta pokračovala bez přestávky i během velké hospodářské krize. Hory, doly, bystřiny i veletoky zdolávány. Teď máme tento náramný výsledek. Zásluhou dálnic došlo k předělání jak ekonomického počínání země, tak i k transformaci životního stylu. Zásluhou mobility se Američané rozprostřeli do dálav, z měst, jejichž centra teď hynou, se odstěhovali do zeleně zvané suburbia.

Nedávno (5.července 1999) jsem sledoval dokumentární záznam nekomerční televize PBS a dozvěděl se, že  Hitler, budovatel proslulých teutonských Autobahnen se neučil od Američanů, ale že tomu bylo právě naopak. Ti se jezdili koukat do Německa obdivovat tamější um.

Na rozdíl od českých - a ovšem nejen českých - dálnic, zákon zakazuje hyzdit tyto Interstate zázraky reklamnými bilbórdy.

GLOBALIZACE,  ZTRÁTA  IDENTITY  A  VÁHY

Ani hodně zavilí zatracovatelé globalizace se nezdráhají sdělovat svá popuzení globalizačním Internetem. Rovněž bych pochyboval o jejich odmítnutí účinných léčiv cizáckého původu v případě nouze. USA jsou hlavním motorem takové změny, ale monopol na ni rozhodně nemají. Rovněž nálepka “amerikanizace” je příliš bezbřehá, rozhodně neprosazující   bídu a případně i diktatury, od Hondurasu dolů do Paraguaye.

Strašidlo standardizace, homogenizace, že všichni bychom jednou byli ve všem stejní. Tak nějak si to přece představoval Josip Visarionovič, že celý svět bude mluvit rusky a hrát gorodky. Naštěstí nám zůstává možnost volby. Teď nedávno jsem v centru Prahy láteřil, že nenacházím biograf, v němž bych mohl shlédnout český film. Samé jen hollywoodské produkty. Kdyby je český konzument ignoroval, kdyby nemínil hodovat u McDonalda, tato metla amerikanizace by se bezbolestně vyřešila.

Při návštěvě Singapuru v dávném již roce 1967 jsem hořekoval nad probíhající transformací, že tam mizely scénické domorodé domečky pod palmami, nahrazované paneláky (jakkoliv daleko vzhlednějšími, než jejich česká odrůda). S klimatizací. Už nebude hrozit kousnutí malariálním komárem. Plytké to elitářské nářky, jež si zaslouží pozornosti jen v tom nepravděpodobném případě, že kritizující elitář osobně dá přednost tropickému vlhkému horku a eventualitě být obdařen onou malárií.

Za pobytu v neméně tropické části Číny, rodišti mé manželky, na plážích mi domorodci kazili náladu gratulacemi, jak že jsem tak pěkně vypasený - upřímná poklona mé nadváze, důkazu prosperity, tolik tuku jsem si mohl nashromáždit. Kompliment v zemi, tradičně bičované hladomory, následky nepřízně ať už přírodní nebo politické.

Na této planetě nejdůkladnější pořízkové jsou Polynésané. Tam jsem snad nepotkal míň než stokilovou postavu. V maličkém království Tonga na trůně sedí  mnohametrákový Taufa`ahou Tupou IV. Fidžané na nepříliš vzdáleném souostroví jsou sice Melanésané, ale je jich také pořádný kus. Přejídání, důkladné obžerství v tamních končinách - ještě v nedávné minulosti proslulých energickým kanibalismem - je důkazem správného pohostinství. Tam si ženy při setkání vzájemně gratulují k dosažené a nadále vylepšované tlouštce. Opravuji: gratulovaly si. Dočítám se, že k podstatné změně došlo v roce 1995 zásluhou televize. Postačil jeden jediný kanál, zásobující domorodce hollywoodskými seriály. Kompletně převrátil tradiční hodnoty. Průzkum mezi fidžanskými teenagery zjistil, že téměř tři čtvrtiny děvčat si stěžují na svou přílišnou váhu a téměř dvě třetiny se již daly na dietu. Národ do nedávna vesele bezstarostný, se údajně proměňuje v nešťastníky, neurotiky. Hanba globalizaci!

Jenže: méně obezity je zdraví prospěšné. Však už i dřívější předglobalizační vliv ze zahraničí se vymýcením lidožroutství zasloužil o blahodárný pokrok. Tak si vyberte.

Ota Ulč

PLURALITNÍ  DEMOKRACIE  A  PLURALITNÍ  MANŽELSTVÍ

Americká prezidentská kampaň pro rok 2000 se už začíná rozbíhat. Nebude se v ní zapomínat na orální aktivistku Moniku a Clintonovy lživé vytáčky. Al Gore, nynější viceprezident a značný zájemce o nájemnictví v Bílém domě, který tam na zahradě v souvislosti s impeachmentem velebil Clintona jako jednoho z největších prezidentů všech dob, se teď od svého idola zřetelně distancuje zdůrazňováním tzv.family values.

Mezi těmito tradičními hodnotami ovšem setrvává slib, závazek manželské věrnosti, navýsost zranitelné. Jejím největším nepřítelem je přece Čas, okoukanost, plodící rutinu a nudu. Sex jako strava, totéž jídlo každý den až nadosmrti, předhazují kritici, se závěrečným soudem, že monogamie je něco stejně tak nepřirozeného a nedodržovaného jako je celibát katolického kněžstva. Pokrytectví bují všemi směry, proto se tolik zanáší, lže, podvádí, rozvádí. O co normálnější to měl dědeček mé manželsky, čínský mandarin, jenž k legální choti si časem (dost brzkým časem) přibral choť další, příložní, doplňkovou, až jich pak měl šest a všechny žily harmonicky pod toutéž střechou. Mohamedáni smějí mít čtyři. A náš západní svět dovoluje stále jen jednu. Přitom některé církve již poskytují požehnání manželstvím homosexuálním a lesbickým. Není pak trošku s podivem, že téže shovívavosti, velkorysosti se nedostává svazkům polygamickým a polyandrickým?

Vím jen o jedné výjimce, naleznutelné v tom nejméně pravděpodobném koutu Ameriky - v Utahu, státu velezbožných Mormonů, háklivých na všemožná hřešení. (Ještě si pamatuji doby, kdy se tam nesmělo popíjet ani slaboučké pivo, a když ho pak dovolili, číšník  přinesl sklínku nerad, s výčitkou v očích.) Utah má 2 miliony obyvatel, z nichž 70 procent jsou Mormoni. Odhadem (New York Times, 23.srpna 1998) 40 tisíc čili 2 procenta žije v mnohoženství, jemuž se říká plural manželství pluralitní, množné.

Začátkem čtyřicátých let minulého století Bůh ve svaté knize, kapitole 132, vzkázal prorokovi - zakladateli Johnu Smithovi, že může mít žen, kolik jich zvládne: “A jestliže mu zákon  poskyne deset pannen, nemůže se dopustit cizoložství, neboť mu právem všechny náležejí.” Brigham Young, rovněž velevýznamná postava mormonského hnutí, jich měl dvacet sedm.

Tak jako Evropská unie vyžaduje od České republiky změnu v jejích zákonech jako podmínku členství, americká unie trvala na zrušení polygamie. Tím se přijetí Utahu odložilo o půl století. Teprve v roce 1896, Wilford Woodruff, tehdejší hlava Mormonů, se podvolil a mnohoženství definitivně zakázal. Jenže obyčej nevyhynul. Nejen to: zákon sice hrozí bigamistům až pět lety odnětí svobody a až 5.000 dolarů pokuty, ale místo věznění a pokutování teď už 50 let převládá pravidlo “Nepovídej a neptej se.” Populární guvernér Michael O. Leavitt, rovněž produkt polygamického svazku, vysvětlil, že prokurátor nezasahuje proti počínání, které je vlastně výrazem náboženské svobody. (The New York Times Magazine, 18.února 1999). Možnost úspěšné žaloby též ztěžuje skutečnost, že mnohosmilník se vykazuje jen jedním oddacím listem, s první svou manželkou, kdežto následná manželství uzavírá tajně, dokumenty nejdou na obecní úřad, ale do nedosažitelných trezorů církve. Provinilci se svým počínáním dokonce holedbají na vlastních webových stránkách.

Mnozí mají víc než dvě ženy, třeba i půl tuctu. Nejvydatnější Herkulesové jich mají až třicet. A z toho pak je velikánské množství dětiček. Wilford Woodruff Steed ( potomek onoho Wilforda Woodruffa, který byl v roce 1896 donucen polygamii zakázat), když před 5 roky zemřel ve věku 94 let, jeho odchod želelo 6 manželek, 43 dětí a 235 vnoučat. Vznikají početné klany. Jeden z největších (15.000 duší) je v místě Bluffdale a vládne mu patriarcha Owen Allred, věk 84. Lilian Bowlesová, věk 26, uvedla, že je jedním ze 40 dětí, patrně sedmnáctá v pořadí. Manžel je pán, vládce, žena produkuje děti. Funguje to tam na tzv.sexual-rotation-schedule. Když nastane ovulace, patriarcha se dostaví, aby osemenil. Romantika prý porovnatelná s atmosférou v drůbežárně. Antropoložka Janet Bennionová, autorka knihy Women of Principle, zabývající se oním klanem Allredů, se o zázračné pilulce viagře vyjadřuje jako o požehnání (blessing) pro stařešiny, aby úkoly s rozmnožováním mohli zvládat.

Tento klan sídlí v pouštním terénu s pohořím Wasatch za zády. Maringotky tvoří trošku dojem obležení. V končině Hildale, hodně stranou v chudobě, přežívají polygamisté, odkázaní na státní a federální podporu. Porovnejme s Graydonem Hendersonem, který se svými 5 ženami a 21 dětmi sídlí v předměstí Salt Lake City, moderní metropole, vyvoleného místa zimní olympiády v roce 2002.

Dětem z těchto mnohočetných svazků se vštěpuje do hlavy, že jsou ti jediní Bohem vyvolení tvorové, že všichni ostatní jsou odsouzeni smažit se v pekle. Ne všichni vyvolení a vyvolené se radují. Tiskem proběhla zpráva o šestnáctileté dívce, která v noci uprchla 10 kilometrů, plná modřin, uštědřených řemenem jejího otce Johna Daniela Kingstona, vůdce bohatého tajnůstkářského klanu.(ranče, různé podnikání, hodnota odhadem 150 milionů USD)

Docházi k miniobčanské válce, dva nepřátelské šiky se zformovaly na webových stránkách, tepají do sebe v televizních debatách a na tiskových konferencích. Skupina jménem Tapestry (goblén) of Polygamy usiluje o osvobozování žen a dětí, zatímco jejich odpůrkyně jménem Women`s Religious Liberties Union, spokojené se svým údělem, se domáhájí oficiální legalizace těchto plural marriages. Není ale příliš pravděpodobné, že by svár o žádoucnosti množného manželství se stal významným předmětem prezidentské volební kampaně.

K O N E C

Ota Ulč

OSTROVY  NAZVANÉ  PANENSKÉ

Mezi nevýhodami Ameriky jsou její až výstředné klimatické výkyvy - kruté zimy, hanebná horka. Země má ale tu výhodu, že před takovými nepřízněmi lze uniknout v tomtéž domácím prostředí, bez nutnosti expedice někam do vzdáleného zahraničí. Máme hory, doly, pouštní suchopár jakož i věčně vlhké, zelené džungle. Lze tu být pozřen jak krokodýlem, tak polárním medvědem. V porovnání náš severní soused Kanada, po Rusku rozlohou největší stát na světě, je na tom dost fádně. Když tam udeří mrazy, což ovšem činí s nevyhnutelnou pravidelností, postižení pozemšťané po způsobu tažných ptáků se vydávají k nám na jih, na Floridu.

Poněvadž mám domov ve státu New Yorku, kam doléhá kanadská arktická mizérie, také se v zimě pakuji floridským směrem. Letos jsem ale přijal pozvání odexpedovat se do karibské oblasti na Virgin Islands, ostrov svatého Jana, kde si český manželský pár lékařů na penzi postavil dům, v němž tráví polovinu každého roku. Proč ne: v životě jsem dosud neměl to potěšení - či poděšení - s nějakou pannou se kdy zaplést. Letadlo nás tam doveze za tři hodiny.

O bizární pojmenování se zasloužil Kryštof Kolumbus. Tyto končiny objevil na své druhé výpravě, v roce 1493, a pojmenoval je na počest počestných jedenácti tisíc pannen, které spolu se svatou Uršulou údajně zahynuly ve 3.století v bitvě s pohanským vládcem. Španěly v držbě objevu dočasně vystřídali Holanďané, po nich přišel řád Maltézských rytířů, ten to prodal Francouzům a v osmnáctém století ostrovy skončily v dánských rukách. Po původních předkolumbiánských obyvatelích Arawak a Indiánů Carib nic nezbylo. Vytrvalí archeologové však stále vyhrabávají nějaké střepy z hodně dávné doby. Dánská správa vydržela dvě století, vznikly plantáže s cukrovou třtinou a na nich se plahočily z Afriky přivezení otroci. Těm se v roce 1733 podařilo vzpoura, která vydržela půl roku.

Plantážnictví prosperovalo až do revolučního roku 1848 a pak s emancipací otroků odkvetlo, zahynulo. Dánové v rovněž revolučním roce 1917 všechno prodali Američanům za 25 milionů dolarů. Transakce se málem neuskutečnila. Kongres ve Washingtonu ji totiž váhal schválit, ovlivněn zprávami o právě se uskutečnivším devastujícím hurikánu. (Děsivé větry navštěvují karibskou oblast rok co rok. Nejvíc to tam řádívá v od srpna do října.) Američané pak přece jen koupili. Vedl je k tomu zájem získat námořní bázi, vhodně na cestě k Panamskému průplavu.

Panenské souostroví leží nějakých 60 kilometrů na východ na Portorika, jiné americké državy, a jsou to zejména tři ostrovy - plochý St.Croix, kopcovitý St.Thomas a St.John`s, všeho všudy 344 čtverečních kilometrů. Jsou zhruba stejné velikosti, ale se značně nestejným počtem obyvatelstva. Zatímco na prvních dvou jmenovaných sídlí dohromady sto tisíc duší, onen svatý Jan jich má jen něco málo přes tři tisíce. Zasloužil se o to v 50.tých letech tohoto století lidumil Laurance Rockefeller z proslulé miliardářské rodiny. Ne že by domorodce byl vyháněl či dokonce vyvražďoval, ale vykupoval jejich majetky, od každého vlastníka ochotného prodat, až se mu podařilo získat dvě třetiny ostrova. A tyto dvě třetiny věnoval národu, je z toho národní park, celkem 5.815 hektarů. Příroda musí zůstat nedotčená, žádné budování parkovišť, supermarketů a podobných, jiné části světa hyzdících nevyhnutelností. A právě na té jedné, Rockefellerem nezískané třetině si naši šlechetní čeští přátelé postavili dům pěkně u vody.

Dodatečně jim salutuji k takovému úsilí. Totiž: v časopise Popular Mechanic objevili inzerát z australského Melbourne, nabídku stavení, které odolá hurikánu. Doktoři zareagovali, oznámili zájem jakož i své představy, jak by jejich sídlo mělo vypadat. Firma promptně přizpůsobila design a do měsíce dodala materiál, k tomu video s návodem, jak to dát dohromady. S pomocí z Poděbrad přivezeného řemeslníka, majitele zlatých českých ručiček, výstavba za necelý čtvrt roku zvládnuta. Pěkně sešroubováno, bez použití dřeva nepřilákat žravé termity.

S výjimkou oněch ničivých hurikánů, tyto Virgin Islands přežívaly za větrem zájmu kohokoliv jinde ve světě. Za změnu vděčí Fidélu Castrovi a jeho socialistické revoluci. Hordy amerických výletníků se rozhlížely po náhražce, až ji tedy našli. Zejména do přístavu St.Thomase míří výletní lodě, mnohaposchoďová hotelová plavidla, hrůza pohlédnout. Turisté se vyřítí v hlavním městě či městečku jménem Charlotte Amalie za cenově prý výhodnými nákupy - místní rum (český rum z Božkova chutná líp), z dovozu jiný alkohol, švýcarské hodinky, šperky, sklo, kosmetiku, voňavky, elegantní oblečení, všemožné luxusní cetky.

Přistáli jsme na St.Thomasu na letišti, které - aspoň donedávna - mělo pověst jedné z nejnebezpečnějších přistávacích ploch, nevím proč. Vlez do dodávky pro tucet pasažérů, pohyb po levé straně vozovky, jakoby Amerika nikdy nebyla přetnula britské koloniální jařmo, cesta končinami s napěchovanou urbanizací, jen pryč odtud. Konečně jsme u břehu, vlez na lodičku, která nás za dvacet minut dopraví na onoho nikterak hektického svatého Jana. Blížíme se k přístavečku jménem Cruz Bay. Vidím plápolající vlajku estonskou. Ano. Kamenný dům si postavil v Moskvě narozený, prý slavný tenor Ivan Jadan. Zpívával v Bolšoj těátru, po příjezdu na ostrov vyučoval chobotnice tanci. Teď je z toho muzeum, stará se o něj Ruth Bertholdová, estonsko-bostonská knihovnice.

Přátelé nás vyzvedli a v otlučené dodávce vezli na opačný konec ostrova. Většina řidičů nemá povinné pojištění. V případě karambolu nutno jít k soudu, aniž by se něco užitečného vyžalovalo, neboť viník dokáže, že je nemajetný. Přes ostrov vedou dvě značně kopcovité silnice, zaručující scénické pohled k zálivům a jejich plážím - Caneel Bay (adresa luxusní enklávy s piplanými trávníky a florou a s denní penzí za mnoho set dolarů), Trunk Bay či Cinnamon Bay, Záliv skořicový. Kdo si hodně potrpí na koupání, což není můj případ, to pak tady je na správné adrese. Hebký písek, lahodně teplá voda tehdy v únoru, skutečně/neskutečně modrá jako v turistických brožurkách. V tomto akvatickém punktu to tady vítězí nad většinou ostrovů v jižním Pacifiku, kde od břehu voda je příliš mělká až ke korálovému útesu, za nímž pak plavání bývá obtížné až nebezpečné.

Cestou jsme míjeli bezprizorní mezky, osly - buď samotáře nebo ve skupinkách. Dopravu ignorovali, aniž by ale projevovali sebevědomou aroganci svatých krav v Indii (a všechny tam jsou svaté). Zapomněl jsem se zeptat, jak se oslové na ostrov dostali, ale zato aspoň vím důvod přítomnosti zviřátek jménem mongoose, česky buď mangusta nebo mungo. Záměr je importovat, aby likvidovaly krysy, skončil fiaskem. Udatové, zápasící a úspěšně vítězící v soubojích s jedovatými hady, si ale s hlodavci neporadili. Jeden je tvor denní, druhý noční, chronologicky se zásadně míjeli. Též jsem se dozvěděl, že na svatém Tomášovi jeden had se stal účastníkem soudní pře, která se vlekla tři a půl roku. Had nakonec prohrál, vzdor advokátově značnému úsilí ve prospěch svého mandanta.

Dorazili jsme k jednoposchoďovému stavení, sešroubovanému zejména poděbradskou rukou. Tropicky bujná zahrada, omamná vůně kvítků frangipani, cítím se být zpátky v Polynésii. Moskyti nám nehrozí, netřeba úzkostlivě hlídat dveře a okna. Vánek od moře vnáší porci vlhkosti. Proto podlahu nekryjí koberce, po chladících dlaždičkách se tedy pohybujme v pantoflích. V domě není nic skleněného nebo porcelánového - talíře, číše, vše z plastiku. Nejde ovšem o preferenci estetickou: nic se nám takto nerozbije. Ne že by toho příliš padalo z roztřesených stařeckých rukou, ale to je kvůli oněm protivným hurikánům.

Jsme tu v enklávě jménem Coral Harbor. Korálový přístav je rozcourná vesnička, jíž na svahu vévodí Emmaus Moravian Church - ano, Moravští Bratři, následovníci Komenského z růžového paloučku. Mezi hodně křesťanskými ostrovany nejpočetnější jsou protestanté a mezi nimi tato církev moravská má největší počet oveček. Dostalo se mi tohoto vysvětlení: o spasení duší kolonizátorů pečovali Presbyteriáni, kteří ale s otroky nechtěli mít nic společného. O ně se pak postarali naši Moraváci a tradice s důkladným vlivem se udržela do dnešních dnů.

Dvě třetiny neturistického obyvatelstva jsou afrického původu. Při porovnávání ostrovních kultur jsem zaujatý ve prospěch Polynésanů, přitloustlých chlapíků se jejich autentickou, neodvozenou kulturou a s vlastní řečí o mnoha samohláskách v příbuzných verzích - tahitské, tonžské, maorské, samojské či samoánské. Takovou identitu postrádám u domorodců v karibské oblasti, kterou jsem z větší části prošmejdil. Potomci ostrovanů přivezených, vytržených - ani už Afrika, ani Amerika či Evropa bývalých (a v případě Francie nadále setrvajících) koloniálních států. Kuba má ovšem svou hišpánsky fundovanou personu stejně jako má Dominikánská republika a její kdysi Francouzi vlastněný soused Haiti, po USA nejstarší republika v západní hemisféře a na rozdíl od USA ta úplně nejchudší, ubožácká, žebrácká.

Realita: není mnoho ostrovních patriotů, dychtivých volit nezávislost za cenu přetnutí penězovodu z mateřské, spíš než macešské země. Portoriko má kdykoliv možnost zbavit se americké nadvlády. Prozatím takový krok ve volbách podporuje kolem 5 procent voličů. Situace na Virgin Islands je podobná. Lze tam ale vídat vousaté mladíky s černými barety, v tričku s natištěnou zaťatou rudou pěstí. Zdaleka početnější jsou ale ilegální příchozí z nezávislých, zejména anglicky mluvících ostrovů (Jamajka, St.Lucie, St.Vincent, Grenada, jehož hnutí na připojení k USA Washington rezolutně odmítá). Zastávají nepopulární práce tak jako Ukrajinci v České republice, oškubáváni svými zaměstnavateli.

Na tomto ostrově svatého Jana si běloši a černoši vzájemně do cesty nelezou. Poobědval jsem sandvič s rybou jménem mahi v napěchované restauraci, kde nebyla ani jedna tmavší tvář. Nedaleko kvetly podniky, kde situace byla přesně opačná.

Turismus je jedním ze zdrojů obživy domorodců. Druhým zdrojem je americká vládní štědrost.  Na těchto V.I. se nevymáhá všude jinde v USA obligatorní sales tax, maloobchodní daň, neexistuje státní daň, a pokud někdo vůbec platí daň federální, tu neinkasuje federál, ale zůstává na ostrovech. Valí se tam všelijaké podpory a štědrosti jakoby nikdy nebylo dost.

Oficiálně je má v referátu washingtonské ministerstvo vnitra, nestarající se o policii, ale o národní parky a indiánské rezervace. Domorodý guvernér je volen na 4 roky. Znovuzvolení se nikomu z nich nepodaří a dřív než odejdou z úřadu, tak rozdávají amnestie přátelům, příbuzným a vlastně komukoliv, kdo si velkodušnost zaplatí. Tak si například polepšil osminásobný vrah. Rozpočtové fondy se rozutečou na platy nikdy neúřadujících kamarádů, takže nezbývá na placení legitimních účtů. Na ostrově jsou tři čerpací stanice. Ani jedna už státu neprodává benzin na dluh. Jedinou výjimkou jsou popeláři.

Též tam mají 25 místních senátorů. Kritici Jana Kavana, slyšte: senátor Adelbert Bryan, pravidelně ve stavu ožralství koná za volantem karamboly a kdokoliv se prozatím pokusil s tím něco udělat, tak přišel o živobytí. Tento Bryan v rozmíšce se synem do něho napumpoval šest kulí, jednu z nich do zad. Prý v sebeobraně, takže soudem osvobozen. Na pohřbu pak lkal, jak že je hrozné, když rodiče pohřbívají vlastní děti. Po jedné z hurikánových spouští, senátorka Alicia Hansenová poručila otevřít supermarket, aby ostrované, jakkoliv hurikánem nezasažení, si přišli posbírat jakékoliv zboží, podle potřeby. Vybudovaný komunismus. Američané, dle vlastního přiznání, nikdy nedovedli být zdatní kolonialisté. Zájemcům o tuto slabůstku doporučuji podívat se na moji knížku Vandrování Pacifikem a okolím (Olympia, 1998), kapitolu “Kapitalistické budování komunismu, ráje zdraví škodícího.”

Velebil jsem lahodné modré vody. Na závěr se zmíním o dvou podstatných minusech. Za prvé, vzdor tvrzení turistických příruček, roste tam překvapivě málo ovoce. Papaya, mango, to tedy ano, ale vůbec nic citrusového, ani jeden kokos, dokonce ani v tropech jinde všudypřítomné banány.

A za druhé, je tam hanebně draho. Nejen v luxusních hotelech, ale i v obyčejné hospůdce. V bídně zásobeném hokynářství. Cena benzinu v porovnání s cenami na americkém kontinentě je téměř dvojnásobná.

Ale jeďte se tam podívat, pokud vás někdo privátně pozve. Teď zrovna ti mí přátele pozvali budoucí novomanžele z Maďarska. Svatbu budou mít na pláži. Farářka už je objednaná. Ale nevím, zda patří k té naší, tam značně dominantní moravské větvi.

K O N E C

15.července 1999

Viliam Buchert

MLADÁ FRONTA DNES

Praha

Vážený pane redaktore,

před návratem za Atlantik se mi už nepodařilo s Vámi se ještě setkat a něco popít. Několikrát jsem Vám do redakce telefonoval, ale buď jste nebyl k sehnání nebo zrovna byl na drátě a mně nezbývaly mince v budce na delší čekání. Můj závěrečný pobyt v Praze mi zošklivil automobilový karambol. Za volantem seděl příliš spěchající chlapík, cestou ze štěchovického kopce to nezvládl, vlétli jsme do příkopu, poté katapultováni do svahu. Přistáli jsme mezi stromy, vůz totálně zničený, šofér krvácel, já si to odskákal jen s pohmožděninami, rozbitými brýlemi, ničím jinak nepolámaným. A pořádný ovšem šok, který se mě držel pár dní.

To mě pak vůbec nenapadlo, abych kontaktoval Vašeho přítele (nakladatelství Maťa), jak jste doporučoval. Teď už jsem ovšem v jiném stavu mysli. Přemýšlím, o jaký žánr by mohl mít zájem. Nejsnazší by pro mě bylo uspořádat výbor z článků (jako třeba ty oblíbené adresy tunelářů). Co třeba zmodernizovat můj opus “Bez Čedoku po Pacifiku” (Obsah přikládám), kdysi značně úspěšný, dávno rozebraný?

Jako extra zásilku Vám posílám knížku “Šťastně navrácený běženec.” Po delší době jsem si v ní totiž listoval, začetl a s příjemným přčekvapením zjistil - či, přesněji, sám se ujistil - že to je vlastně značně aktuální. Leitmotivem je totiž břemeno svobody. Vás by to také mohlo zajímat, neboť děj se částečně odehrává v asijském, Vám známém prostředí. Pokud se pustíte do četby, neopomiňte, prosím, úvodní tři stránky. Knížka je totiž volným pokračováním předchozího “Špatně časovaného běžence”, který také vyšel u Škvoreckých a pak i v Západočeském, nyní již zesnulém nakladatelství v Plzni. (Závěrečný díl této trilogie - “Běženec v sametu” vyšel v Praze 1998, nakladatelství či spíš nakladatelstvíčko Faun.). Díly to jsou autonomní, i když na sebe jaksi navazují. Inu, posuďte, a pokud byste myslel, že by tento Šťastně navrácený běženec si zasloužil vydání v Praze, že by i současnému českému čtenáři to mohlo něco dát, přistrčte to Maťovi, ať se podívá.

K obsahu dnešní obálky: jak jsme se domluvili, posílám Vám slíbené povídání o ostrovech. Plus pár amatérských fotek a mapu.

Končím, moc pozdravuji, budu se těšit na Vaši odpověď. Váš,

DOJMY  Z  DOBY  S  MNOHA DEVÍTKAMI

Při letošním květnovém přistání v Praze mi u prvního okénka štemplující uniforma potvrdila předchozí zkušenost, že tohle věru není Země úsměvů (F.Lehár). Leč nenechme se hned schvátit onou blbou, v národě údajně panující náladou. Například magistrátu se podařilo zkrotit taxikáře, již jen s obtížemi mohou nadále napodobovat středověké počínání loupeživých rytířů. Salutuji pražské veřejné dopravě. Za 280 korun koupit kartičku, opravňujíci po 15 dní použít metro, vlézt do kterékoliv tramvaje a autobusu. Míním setrvat šest týdnů, tedy koupím kartičky tři a mám po starosti. Která jiná metropole něco takového nabízí?

Značně nákladnější to bylo s bydlením - po velikém shánění objeven podnájem dvou pochmurných komůrek za přemnoho tisíc korun. (Bytová tíseň trvá, řeší se všelijak. Prodáváme byty v Praze se staršími nájemníky. Tel. 0602/318 119 - Mladá fronta Dnes, inzerát 21.června. Nic bližšího o jejich zdravotním stavu či o možnostech uspíšit jejich odchod na věčnost.) Neměl jsem tam telefon, takže abych se seznámil s novinkou, kterou si v ČR k uchu klade přes milion občanů - MOBIL. Hrozný penězožrout, ale přece jenom zázrak. Ozvala se mi na něm manželka z Ameriky a ptala se, čím cinkám. To ale cinkala mě vezoucí tramvaj.

Na ulicích a ještě víc na nástupištích metra pobíhala zmalovaná mládež s kasičkou. “Proč žebráte?” ptal jsem se. Prý na maturitní večírek - takhle musí, poněvadž dosud nevydělávají. Potlačil jsem povzdech o jiných časech a mravech a nenapadlo mě doporučit alternativní řešení z rodičovské kapsy či vlastním úsilím - mít nádobí, sbírat láhve, pohnout kostrou, jak je běžným zvykem mezi údajně změkčilou americkou mládeží. Nadále ovšem žebrají rumunské cikánky s jejich ušmudlaným potěrem. U obchodního domu Tesco (dříve K-Mart, ještě dříve Máj) hřmotný žebrák se trojjazyčně domáhal soucitu. Na mou otázku, proč nepracuje, odpověděl: “Poněvadž jsem línej.” Takovou upřímnost jsem odměnil větším obnosem.

Rozhlížel jsem se po skinech, ale tato čeleď dobrovolných holohlavců zarputilého vzezření v maskáčích a bagančatech jaksi prořídla. Přibylo ale mužů, rovněž holohlavých - buď dílo přírody nebo lazebnického zákroku -  zdobených náušnicemi. Jakoby ubylo Romů, Vietnamců, neevropských ras. Můj dojem asi zkreslila skutečnost, že tentokrát jsem byl v Praze bez rodiny a tedy nebyl svědkem opakovaných výjevů z drívějška, že si vedle těch mých nejbližších rasově hákliví Pražané odmítali v metru přisednout.

Vloni jsem láteřil kvůli zhyzděným, počmáraným zdím a proč že stát takové vandalství trpí. Teď už jsem ale méně alergický, otupen jako domorodci, kteří jsou tím permanentně obklopeni. Grafitti tedy všude kolem nás, ale co zmizelo, jsou proslulé české, kdysi všudypřítomné kosočtverečky s čárkou uprostřed, nad kteroužto symbolikou cizinci nechápavě kroutili hlavou a my museli vysvětlovat. Nyní už je ale dokosočverečkováno, sex už přece není utajován, tabuizován, genitálie jsou národu sevírovány ne sice na talíři, ale na televizní obrazovce. Přece NOVA, její Počasíčko s frontal nudity. Vloni tak ještě činily jen lepé děvy, teď už i neméně frontální mládenci. V tomto ohledu ČR vskutku nemusí dobíhat svět. Na dlouhé míle jí rovněž dosud zůstávají vzdáleny americké pošetilosti se sexuálním harašením. Například zaměstnanci a zaměstnankyně americké firmy Extra Line v Tlumačově na Zlínsku reagovali na zámořské předpisy nepochopením, proč by úsměv či podržení dveří ženě mělo být považováno za nepřípustné obtěžování.

Neděle 23.května, ranní pořad rozhlasové stanice: nikoliv mše a velebné varhany, ale interview s jedním tématem - ošidností dámského orgasmu. Redaktorka se vyptává s rostoucí vervou, až exploduje  slovy “Tak, sakra, mi pane doktore řekněte, kolikrát mám denně šukat!” Takto pádně. Adresněji se to snad říct ani nedalo. Ale ani pak ji odborník dostatečně neuspokojil.

Něco se dalo dozvědět z nedělní přílohy Lidových novin, 5.června. Hlavní titulek velikánskými písmeny CO  MŮŽEŠ ODLOŽIT NA ZÍTŘEK, UDĚLEJ HNED! s podtitulkem o tom, jak časopisy pro teenagery připravují své čtenáře na sexuální život. Další strana věnována promiskuitě: JSOU ČEŠI PROMISKUITNÍ NÁROD? PODLE PRŮZKUMŮ ANO. (“Promiskuitní osobu lze odhalit, nikoliv však určit podle tabulek typu: pět sexuálních partnerů za tři dny = středně lehká promiskuita.”)

Měsíční Přehled kulturních událostí v Praze má 160 stran, lze si přebohatě vybrat. Obíhám zejména divadla, nejvíc do Ypsilonky, kde mám řadu kamarádů a občas mě dokonce zatáhnou na prkna, která znamenají svět. Bývalý kmenový člen Oldřich Kaiser přešel do Národního divadla, kde už ale také není. Loňského roku jsem mu marně vymlouval pošetilost s expedicí na Novou Guineu, o níž neměl zbla tušení. Od kanibalů se vrátil natolik omámen, že se z Prahy prozatím natrvalo přesunul na chalupu obcovat s přírodou. Jede se tam k němu směrem na Dobříš a pak vesnicemi s poetickými jmény Řitka, Pičín, Hulín, Kozičín, Krámy, Vaječník - v tomto pořadí.

S lítostí vyškrtávám divadlo Na zábradlí, vzdor jeho kvalitnímu repertoáru. Dá se tam ovšem dál chodit, ale nedá se tam sedět. Z nepochybně ekonomických důvodů tam napěchovali tolik řad sedadel, že divák sebemenšího vzrůstu nemůže vměstnat nohy přímo před sebe, ale musí sedět zkroucen stranou, trpět a tím ovšem i trpí jeho pozornost, schopnost se obohacovat sebehodnotnějším počínáním na jevišti.

Rostoucí počet mobilů zvyšuje pravděpodobnost, že budou rušit představení. Proto teď před zahájením ředitelství vyzývá návštěvníky, aby ty své komunikační miláčky vypnuli. Ve Vinohradském divadle se mi podařilo vyškemrat lístek do první řady na beznadějně vyprodanou premiéru. Ředitelka divadla Jiřina Jirásková zvítězila v anketě LN “Nejsympatičtější žena roku 1999.” V uveřejněné stovce nejsympatičtějších uspěly i některé exulantky. (6. M. Albrightová; 23. M.Navrátilová; 58. Z.Salivarová).

Obtížnější bylo seznamování s českým filmem. Cenami ověnčený film “Je třeba zabít Sekala” - bezpečné téma o likvidaci udavače z doby války, nikoliv z padesátých let - se dal zastihnout jen na vzdáleném předměstí. Kino Blaník na Václavském náměstí uvedlo premiéru “Návrat ztraceného ráje” Vojtěcha Jasného. Recenzenti se shodli, že dílo se nepovedlo. Souhlasím.

Marx předvídal odumření státu. V českém tržním hospodářství důkladně vymírají pánská holičství a kadeřnictví. V telefonním seznamu jsem objevil jen jednu firmu. V dešti jsem se tam vypravil a mohykán již rovněž neexistoval. Uspěl jsem ale na Masarykově nádraží, kde mě zručně obsloužila mimořádně nepříjemná lazebnice.

Mezilidské vztahy, země bez úsměvů. Řidič šlápne na plyn, když ho někdo míní předjet. V případě potřeby si počíná i jinak. Denně jsem čekal v Podolí na tramvaj a tu se po kolejích řítí mercedes s místním poznávacím číslem. Nechtěl čekat v zácpě s ostatními. Dochází již k aspoň trošku patrnému “zušlechťování mravů”? Tereza Brdečková píše (LN, 25.června) o mužích v trenýrkách, co si s rodinami vyrazí na Pražský hrad: “Padesátiletý vousáč s pivní cejchou v trenýrkách je neuvěřitelný, defektní zjev, měl by za sebou ještě táhnout na provázku kačenku.” Však žil v době, kdy od něj dospělost a sebeúctu nikdo nežádal, pokračuje autorka a dodává, že v takových trenýrkách viděla v hospodě U hrocha jednoho z poslanců, zákonodárců. Kouřil doutník. “Po deseti letech pokusů a omylů na svobodě, o kterou jsme nebojovali, asi nejsme normálnější než před tím. … Je normální být svobodný?”

Přijela jedna z těch tramvají. Stojím u prvních dveří, jež se ale neotevřely. Čekám, nedočkám se. Běžím k vlečňáku, kde mi je zavřely před nosem. Tramvaják se raduje, jak se mu to pěkně povedlo. Jenže řidič jiného povozu, už už se rozjet, dveře znovu otevřel a na mě počkal. Takže raději negeneralizovat.

Další, ale trošku košatější příklad: S muzikantem Danielem Dobiášem a textařem, zpěvákem Janem Vodňanským, touto známou mediální dvojicí, jsem jezdil po vlasti české a na Slovensko. Pořádali kulturně osvětová vystoupení ve školách a vojenských posádkách, téma drogy, nebezpečí závislosti, a brali mě sebou jako exota, aby referoval o zámořské zkušenosti. (O závažnosti problému v ČR a SR jsem neměl tušení. Je značný.) Na dálnici jsem ocenil četné billboardy ALKOHOL VAŠE  AUTO  ŘÍDIT NEBUDE - krátké, výstižné, k věci. Při jiné příležitosti mě pak vezl jeden střízlivý novinář a ze štěchovického kopce se řítil tak splašeně, že nevybral zatáčku. Vylétli jsme do svahu až se zapasovali mezi stromy, takže jsme se neskutáleli, rovněž nevybouchli a já pak bych na těchto stránkách určitě nepřekážel. Ze zcela zničeného forda - fiesty se mi podařilo vyprostit, jen s pohmožděninami, šrámy, ale bez zlomeniny a ovšem v pořádném šoku. V Americe by nás auta vesměs míjela, zde ale zastavovala, s dotazy, kde jsou ti mrtví, gratulace ke znovuzrození, ochota pomoct, ochota dojet pro policii a sehnat sanitku.

V jednom obchodě mě ošidili o pár korun a vedle v druhém obchodě mi prodavačka rozmluvila koupi zmrzliny, poněvadž byla předražená a ta vedle, stejně dobrá, stála jen polovinu. A zrovna vešla slečna koupit cigarety. “Marboro light - lehký, jemný,” žádala. “Jo, a taky mi dejte toaletní papír.”

“Ten taky chcete lehkej, jemnej - nebo radši obyčejnej?” zeptala se prodavačka.

“Obyčejnej stačí,” opáčila zákaznice, takto různě pečující o své plíce a zadek.

Měl jsem dojem, že v Čechách se už kouří míň, ale stále daleko víc než na Západě.  Produktivita práce je rozhodně daleko nižší, odhaduje se na pouhých 25 procent v porovnání se zeměmi s fungujícím tržním hospodářstvím. Inu, dědictví doby se zarputilými kořínky. Po někdejším zániku soukromého vlastnictví došlo i k zániku osobní odpovědnosti. Zatelefonovat někam na pracoviště (podnik, úřad, redakce) znamená značnou pravděpodobnost, že dotyčný tam nebude. Ještě nepřišel, už odešel, právě si odskočil, je na poradě, je nemocný, je na mateřské dovolené, atd. atd. Národ si stěžuje na údajně bědné podmínky, nicméně v hospodě, kterou jsem pravidelně před půlnocí míjel, bylo vždy značně živo. Stejně živo bylo i v denních hodinách, když by se měl budovat nový sametový řád. Za hluboké normalizace, někdy před čtvrt stoletím, jsem četl odpověď Američana na otázku, jak hodnotí český stav věcí. “Tak jak vy tady pracujete, si žijete báječně”, pravil. A jak si počínají dnešní zaměstnavatelé? V televizi odborníci tvrdili, že čeští manažeři dovedou úspěšně fungovat v podnicích s ne více než padesáti zaměstnanci. Kde je jich víc, výsledkem je fiasko, pokud firma nemá management odjinud. Však proto ono údajné rodinné stříbro prosperuje jen když se dostalo do rukou cizáků.

Autoři, nakladatelé, knihkupci hořekují nad bídným stavem knižního trhu. Nicméně v loňském roce vyšlo téměř deset tisíc (9841) nových titulů, které přece jenom někdo musí kupovat. Většina automobilů v zemi je už západního původu. Roste počet remcajících občanů, vlastnících “chalupy” nezřídka v podobě přepychového sídla.

Má to ale háček. Dosud jsem se nepotkal ani s jedním z majitelů, který by nebyl absolvoval potupu aspoň jednoho vloupání. Pravděpodobnost vyloupení bytu pobízí majitele k investici pořídit si pokud možno nedobytné dveře jako někam do trezoru. Policisté hledají denně 20 tisíc ukradených automobilů, polovinu z nich v Praze a nalézt se jich podaří jen 7 procent. Kradou se radia, elektronika, všelicos. Jízdní kola jsou tak populární, že pojišťovny je odmítají pojistit. V období 1997-8, 30 procent občanů, téměř každý třetí, byl obětí nějakého trestného činu (LN, 12.12.1998). Čili když bude tento stav věcí pokračovat - a není prozatím náznak obratu k lepšímu - brzo se statisticky na každého dostane. Zpráva ministerstva vnitra o bezpečnostní situaci na území ČR v roce 1998 označuje vraždy a loupeže za hlavní bezpečnostní riziko. Nový jev obohatil českou scénu: vraždy na objednávku.

Miliardy korun plynou do zlatých ručiček českých a nejen českých zlodějů. To jsou ale téměř zanedbatelní troškaři v porovnání s tuneláři, bankrotáři, podvodníky, na něž zákon byl a stále je krátký. (LN uveřejnily 17.června seznam legitimních boháčů: na první místě šlechtic Karel Schwarzenberg, následují hokejisté Dominik Hašek a Jaromír Jágr, uhlobaron Viktor Koláček a podnikatel Ladislav Adamec, syn bývalého komunistického předsedy vlády téhož jména.)

Socialistické Československo mívalo všeho všudy 800 advokátů. Teď v samotné České republice  jich je desetkrát tolik a zájemců o výkon tohoto najednou tuze výnosného povolání značně přibývá. Přibývá i kádrů ve státní službě. Za sametu byrokracie ztučněla o sto procent (z 92.000 na 172.000). Ke kýženým modernizačním změnám se ale spěje šnečím tempem. Bude-li se takto postupovat při přejímání evropského práva jako dosud, přijetí do Evropské unie se uskuteční nejdříve kolem roku 2040 (LN, 10.června).

Po všech těchto černých lamentacích pak leckoho překvapí výsledek průzkumu veřejného mínění letos z ledna 1999: 92 procent občanů je spokojeno žít ve své vlasti. Víc než nedostatky v ekonomii, víc než přemíra kriminality jim vadí politická situace. V elitách tohoto demokratického státu je dvakrát víc bývalých členů KSČ než mezi běžnými občany. Ve vládě ČSSD jsou jen tři ministři bez bolševické minulosti. Píše Jiří Ruml : “Se zlostí hledím, jak se minulost vrací coby bumerang pod rudými prapory ve znamení srpu a kladiva se zaťatými pěstmi těch, kteří se dušují, že se s ní dávno rozešli. Rozlézají se všude - na ministerstvech, v parlamentu, ve vysokých funkcích na úřadech veřejné správy. Chybí jim už jen ta ústavně zakotvená vedoucí role.” (“Návraty poražené moci”, LN, 10.6.).

Většina veřejnosti si už není jista, zda ten předlistopadový režim nebyl vlastně lepší, hodnotnější, srozumitelnější. Velmi moudře komentoval legendární Jiří Hanzelka: “Počet lidí, kteří se přizpůsobili, byl v našem národě větší než jinde. Přizpůsobivost, snaha vyhnout se odpovědnosti, jakémukoliv odvážnému řešení. … Dnes se velmi obávám vývoje v České republice. Rychle v ní totiž přibývá velké množství bezradných lidí, kteří mají pocit bezmoci.”(interview, LN, 12.6.).

Jeden exilový publicista, jehož jméno neuvádím, poněvadž tohle je z jeho privátního dopisu, mi napsal: “Je-li otrok osvobozen, není svobodným občanem, nýbrž osvobozeným otrokem. To je právě nynější stav. Odmítá vlastní zodpovědnost, volá po odpovědnosti pánově a klade na něj rozličné požadavky. Nejsou-li naplněny, jme se nadávat a toužit po časech, kdy se ještě nemusel starat vůbec o nic.”

Komunistická strana má patrně víc členů, než všechny ostatní strany dohromady. “Strany v pravém slova smyslu dnes neexistují. Jsou to jen zaopatřovací agentury pro lidi s puzením po moci,” míní sociolog Jan Hartl. Předáci ignorují Bismarckův soud o velikosti státníka, zjišťované tím, že se od jeho inteligence odečte jeho ješitnost. Viktor Vereš, mladý inženýr z Prahy, má koníčka. Zveřejňuje nepravdivosti, protimluvy, lži politiků na své webové stránce http://www.lzi.cz/.  Předáci ho bohatě zásobují. - jak nynější premiér Zeman (že vláda o rozhodnutí bombardovat Jugoslávii nic nevěděla), tak bývalý premiér Klaus (že vyhánění Albánců z Kosova je následek tohoto bombardování). Pak nepřekvapí, že The Guardian, vlivný britský zdroj, hodnotil postoj české vlády jako ostudnou švejkovskou vychytralost.

Konflikt v Jugoslávii byl dominantním bodem zahraničních zpráv medií. Inu, mají to tam v sousedství. Pořádně mě ale udivuje výsledek květnového průzkumu veřejného mínění, že většina národa (55.8%) se obává, že tento konflikt by mohl přerůst v třetí světovou válku! Z hospod, do nichž jsem občas vešel a přisedl seznamovat se s názory lidu, jsem zpravidla odcházel s otřesnými dojmy. Musel jsem vyslechnout názory hodné Rudého práva padesátých let - o americkém imperialismu, cynické zámince vyzkoušet nové zbraně, horečných ziscích zbrojařů, zálusku zmocnit se balkánského nerostného bohatství.

Rovněž jsem docházel porozprávět s politiky ve větvi výkonné a zákonodárné, s hradními poradci a mudrci z medií. Většina z nich se vyjadřovala pochmurně, ale nikoliv beznadějně. Chtěl jsem slyšet jejich vysvětlení nárůstu preferencí komunistické strany, blížících se k 16 procentům, jen o 2 procenta míň než vládnoucí sociální demokraté. Už čteme úvahy nazvané “Normalizace přichází, ani to moc nebolí” (MFD, 12.6.), že “komunisté sílí a pošihlávají po vládě - vycházejí z izolace a prožívají strmý nárůst obliby” (LN, 22.6.). Strmý nárůst, pěkně děkuju.

Zkušené hlavy mi vysvětlovaly, že komunisté získali jednak odlivem neméně extrémistického členstva od rozpadávající se strany Republikánů, jednak je opouštějí voliči ČSSD, zklamaní jejím výkonem vládnutí. Že čeští politici zpravidla dovedou mistrně taktizovat, improvizovat, ale na dlouhodobé prognózy, odhad situace, jaksi nemají. ČSSD a ODS, dvě nejsilnější strany a partneři koaliční dohody, teď usilují o změnu volebního systému z poměrného na většinový, vyšachovat ze hry KDU-ČSL, Unii svobody, kohokoliv menšího, kdo by se jim pletl do cesty. S jednou výjimkou - a tou jsou komunisté, připravení pustit se do vlastního šachování. Ti by pak mohli nahradit slábnoucí sociální demokracii v onom novém systému dvou stran. Vládla by Klausova ODS, samozřejmě že by nemohla splnit své sliby, konat zázraky, a z její následné ztráty popularity by neprofitoval nikdo jiný, než strana vědeckých socialistů, lidí zvláštního ražení. A vyhrála by ve zcela svobodných volbách. Na to přece máme precedent, světový unikát - volby v květnu 1946.

Hrůzná představa, k jejíž realizaci se národ začíná přibližovat. Průzkum veřejného mínění v červenci 1999, uspořádaný agenturou STEM, již posunul KSČM před ČSSD: komunisté - 17.8%, soc.dem. - 16.8%.

Nám Čechoameričanům teď  nastává možnost získat dvojí občanství a tím i právo  v rodné zemi koupit si byt, jehož průměrná cena poslední dobou klesla o jednu třetinu. V rámci eventuality neblahých politických vývinů však raději posečkejme.

JAK  NALOŽIT  S  PŘEBYTKEM  PENĚZ

Jen co odvála aféra s Clintonovým nepokojným poklopcem,  rozjíždí se již přípravy na utkání o jeho následnictví v Bílém domě. Na rozdíl od České republiky a jejího hašteření o rozpočtovém schodku a příčinách hospodářského propadu, americká ekonomie už řadu let překvapivě kypí a teď místo deficitu zaznamenala přebytek v gigantickém rozsahu několika trilionu dolarů.

Co s takovou pomlázkou? Republikáni ji chtějí rozdat daňovým poplatníkům - vždyť to jsou jejich státem uzmuté peníze. Republikáni mají v Kongresu většinu. Demokraté v čele s Clintonem ale mají v rukou výkonnou moc a chtějí ponechat peníze v rukou státu, aby s nimi naložil několika potřebnými směry: splácet velikánský státní dluh, zásobit systém sociálního zabezpečení (Social Security), pro něž dosažením věku 65 let kvalifikuje každý občan jakož i neobčan, pokud je legální imigrant. Tento systém se financuje z povinných plateb hospodářsky aktivní, tedy mladší části obyvatelstva. Poněvadž přibývá  seniorů, dosahujících delšího věku, není pak dost juniorů břemeno snadno utáhnout - stav běžný v industriálně vyvinutém světě včetně ČR.

Demokraté rovněž chtějí posílit systém všeobecného zdravotního zabezpečení (Medicare), pro něž kvalifikuje rovněž každý občan dosažením věku 65 roků. Zabezpečení to ale není tak důkladné jako třeba v Kanadě či Velké Británii. Hradí jen 80 procent výloh, zbytek nutno získat z dalšího, privátního pojištění nebo platit z vlastní kapsy. Jsou u toho všelijaké srážky a spoustu papírování. A vůbec to nehradí výlohy s nákupem léků, což by Clinton rovněž chtěl změnit.

Současně probíhá v Kongresu klání o právech a povinnostech systému známého písmeny H.M.O. (Health Maintenance Organization), konglomerátů léčebné péče, usilujících o pořádek, údajně bránících extravagancím. Některé z nich ale zdaleka ne všechny jsou neziskové. Jestliže ovšem profit je primárním cílem takového podnikání, máme tu co dělat se vzájemně se vylučujícími zájmy. Pacient chce tu nejlepší a tedy v mnohých případech nejdražší péči, lékař je na pacientově straně a proti oběma stojí outsideři, účetní byrokraté s právem veta ten který doporučený léčebný postup nedovolit. Na televizní obrazovce sledujeme záběry z Kongresu, kde nás svědkové seznamují s hanebnými zásahy škudlících H.M.O. byrokratů. Proto teď vře spor, zda postižení pacienti či jejich truchlící pozůstalí mají mít právo bránit se soudní žalobou.

Pozice H.M.O. je tato: cesta soudní bude cesta zdlouhavá, vydělají na tom jen advokáti a prodělá veřejnost, jíž pojišťovny budou nevyhnutelně účtovat vyšší premie. Vzhledem k tristnímu stavu věcí americké tzv.litigatious society, kde pomalu každý se soudí s každým a vydělávají zejména advokáti, jimiž je tato země přepěchována - v této zemi s méně než 5 procenty pozemšťanů žije a tyje 70 procent všech právníků - s tímto postojem H.M.O. musím souhlasit. Dávám přednost jejich navrhované alternativě mimosoudního řešení, aby odmítnutý pacient měl právo odvolat se ke komisí, složené z nezávislých specialistů v tom kterém lékařského oboru a ti budou mít poslední rozhodné slovo.

Výdaje na zdravotnickou péči se rozutekly do velikých výšin. Novince H.M.O. nutno přiznat, že se podařilo zpomalit, byť ne zcela zastavit rostoucí náklady. Technologický pokrok, nejposlednější novinky tvoří velikánskou položku. Nemocnice se snaží předhánět svým vybavením, každá chce mít vše nejmodernější, dochází k duplikacím a nedostatečnému využití drahých zázraků. The New York Times (9.dubna 1999) se podrobně zabývají případem neziskové H.M.O. jménem Health Partners ve státě Minnesota. Mezi nejdražší zákroky počítají mozkové procedury, srdeční a cévní operace, ortopedické výměny kyčle a kolen, transplantace orgánů a péče o nedonošená novorozeňata.

Začátkem sedmdesátých let jedna poinvazní Češka, nemajetná a nepojištěná, bytem v malém městě v Pennsylvánii, na parkovišti před supermarketem místo nákupu hodně přečasně porodila. Mrňavou holčičku, jen něco málo přes jedno kilo váhy, tehdy většina odborníku odepsala jako nezachránitelnou. Dnes je z ní zdravá lepá slečna, kolem níž krouží lační nápadníci.

Zmíněnou stať v NYT doprovází fotografie nyní tříletého klučiny Simona Hagmana. Ten strávil v matčině lůně pouhých 22,5 týdnů, narodil se jako půlkilový (1 libra, 4 unce) a po 14 měsících pečlivého nemocničního piplání se z něj stalo zdravé dítě, přeživší své prekérní začátky bez sebemenší mozkové poruchy. Tento výkon stál onu neziskovou H.M.O v Minnesotě sumu 1,2 milionu dolarů.

Zastánci nejmodernějšího vybavení za jakoukoliv cenu zdůrazňují dlouhodobé úspory z takových investic. Novátorské metody při operaci srdeční chlopně zkracují nemocniční pobyt o čtyři dny. Jiný příklad: tzv.robot-assisted gamma knife, jímž lze odstranit dřív nedostupné mozkové nádory, přijde na 3 miliony dolarů. Josef Kleenan, věk 55, profesor na lékařské fakultě v Minnesotě, trpěl nádorem, který mu ohrožoval sluch a rovnováhu. Na proslulé klinice Mayo v Rochesteru, témže státu Minnesota, se podrobil úspěšné operaci, která přišla na něco málo přes polovinu v porovnání s výlohy za tradiční proceduru (místo 30 tisíc, 18 tisíc USD). Operace začala v 5 hodin ráno a v 10 hodin dopoledne téhož dne byl již propuštěn. Dva dny poté odletěl na přednáškové turné do Číny a rovněž si tam trošku zahrát golf.

V počínání, jehož celonárodní účet přijde ne na mnohé miliony, ale miliardy, nikdy není nedostatek nepoctivců - ať už lékařů, nemocnic, sanatorií, účtujících státu horentní obnosy za nepotřebné, za nevykonané služby. Zejména Medicare, ono univerzální pojištění pro osoby starší 65 let, systém topící se v papírech, bez možnosti a schopnosti kontrolovat oprávněnost všech předkládaných účtů, je obrovsky okrádán s železnou pravidelností.

Na to ovšem doplácejí daňoví poplatníci a stát se začíná bránit. Zavedl telefonní linku - číslo 800-447-8477 - se slibem odměny do výše 1000 dolarů za každou informaci, která povede k úspěšnému odhalení toho kterého podvodu. Již se uskutečnilo přes 130 tisíc telefonátů, z nichž 94 tisíc čili většina přišla od pacientů, kteří se povšimli neoprávněné výše účtů. A.A.R.P. (American Association of Retired Persons), mocná lobby seniorů, novinku vítá, na rozdíl od neméně mocné A.M.A. (American Medical Association), protestující, že iniciativa ubližuje vztahu, důvěře mezi lékařem a pacientem.  Vůbec nejsem přesvědčen. Poctivec se nemá čeho bát, důvěře ubližuje něco jiného - malicherné soudní žaloby, tzv. malpractice suits, z nichž ovšem tyjí zejména advokáti.

Role H.M.O. a zdravotní péče vůbec bude v nadcházející prezidentské kampani tématem závažnějším, ožehavějším než cokoliv v zahraniční politice. Nic zázračného se ovšem nevyřeší, dohadování budou pokračovat s neutuchající vervou v příštím tisíciletí, ať už v Bílém domě bude sedět kdokoliv.

CHVÁLA  ROPOVODU

Toho aljašského. Činím tak vědom si neštěstí, k němuž došlo na Velký pátek památného roku 1989, když cisternová, 300 metrů dlouhá loď EXXON VALDEZ - navigovaná pomocníkem, zatím co kapitán, jakkoliv neopilý, dlel v podpalubí - údajně ve snaze vyhnout se plovoucímu kusu ledu, narazila na útes. Z útrob se vyvalilo 11 milionů galonů ropy, zasáhnuvších plno vod, ryb, dva tisíce kilometrů pobřeží, s nezpočítatelnými škodami též mezi ptactvem a pozemní zvířenou. Společnost Exxon měla na krku 29 tisíc žalob, zaplatila dvě miliardy dolarů, užitečně tak posílivších místní ekonomii.

Valdez, konečná stanice ropovodu, s obyvatelstvem jen něco málo přes 4.000, je nejsevernější, leduprostý, nezamrzávající přístav. Před sebou tedy má vody a za zády vysoké hory, jimiž nevede ani silnice, ani železnice. Lze tam jen letadlem či lodí. Zvolil jsem loď, která mě pak dál vezla fjordy, v blízkosti ledovců částečně jakoby ušpiněných, částečně bělostných až do modra. S možností nahlédnout na jiné zastávky - Juneau, nynější hlavní město státu, Sitka, dřívější ruské hlavní město, a Ketchikan, scénický přístav s tradicí vyhlášeného provozu dvou tuctů nevěstinců, tehdy známých pod eufemismem “obchody s doutníky” a obsluhujících zájemce jakékoliv národnosti či politické orientace.

Objev oleje se stal pro Aljašku velikánským požehnáním. Však až do roku 1959 nebyla státem, ale nesvéprávným, z Washingtonu spravovaným teritoriem, velikánským rozlohou (547krát větší než stát Rhode Island), ale pramalé významem. Je to jen z jedné dvaceti jednoho procenta osídlená prázdnota. Dlouhé kruté zimy, 80 procent terénu je permafrost, půda rozmrzne do hloubky jen pár centimetrů, vylučuje možnost užitečného zemědělského počínání. Ani ony přemnohé miliony stromů nelákají dřevařský průmysl: jednak tam nic pořádně nevyroste, jednak ty nekonečné vzdálenosti.

Washington dokonce odmítal poskytnout fondy na výstavbu aspoň jedné silnice, která by Aljašku učinila dostupnou. Lodní spojení prý postačí. O změnu názoru se zasloužili Japonci útokem na Pearl Harbor. Druhá světová válka, nebezpečí japonských ponorek způsobily, že americká armáda se pustila do kvapného budování. V rekordním čase vznikla Alaska Highway, z kanadského Yukonu až do aljašského vnitrozemí. Končila ve Fairbanks, po Anchorage největším městě. Dál se už může jen letadlem, případně po řece či se psím spřežením. V roce 1959 na tamější univerzitě - té nejsevernější, zaměstnávající též české učitele - se sešlo tisíc delegátů, dohodli se na ústavě, Washington souhlasil a Aljašku přijal jako 49. stát Unie. (Po něm následovala už jen Hawaii. Proto máme padesát hvězdiček na americké vlajce a víc už jich, doufejme, nebude.)

Po příznivém vývoji politickém  ale došlo ke krutým šlehům přírody. V roce 1964, rovněž na Velký pátek, se dostavilo zemětřesení o rekordní intenzitě 9,2 stupňů na Richterově škále. Trvalo 4,5 minuty - ne tedy jen pár vteřin, a důkladně zdevastovalo ono největší město Anchorage. Ničivé vlny tsunami až do výše 30 metrů smetly pobřežní usedlosti. Tři roky poté, 1967, vnitrozemský Fairbanks postihly rovněž důkladně ničivé záplavy. Když totiž hodně naprší, permafrost udrží nadnormativní příděl vody na povrchu, s výsledkem, že podstatná část města musela být evakuována.

A pak po těchto kalamitách vítaný nález ropy úplně na severu kontinentu, v místě jménem Prudhoe Bay, tam kde začíná moře Beaufort a kde dva, tři měsíce v roce slunce vůbec nevychází. Od objevu v roce 1968 k jeho zužitkování vedla ale cesta trnitá. Ekonomům nedávala smysl: moc daleko, příliš nevlídné klima a též příliš námitek ze strany údajných ochránců přírody. Teprve Yom Kippur válka v roce 1973 a následná arabská odpověď v podobě kartelu OPEC, zmnohonásobení ceny oleje, dodalo potřebnou injekci k rozhodnutí něco podniknout. ALYESKA PIPELINE SERVICE COMPANY, konzorcium sedmi olejářských společností, se pustilo do největšího projektu na světě bez účasti státu.

Překážek se vyskytlo požehnaně: bataliony byrokratů vyžadovaly víc než 500 federálních a víc než 800 státních povolení. Ačkoliv šlo o projekt bez použití jediného haléře daňových poplatníků, Washington váhal se schválením. Při hlasování v senátě došlo k patové situaci - padesát proti padesáti hlasům - a zůstává historickou ironií, že rozhodný hlas ve prospěch ropovodu vyslovil předsedající, posléze diskreditovaný, k rezignaci donucený viceprezident Spiro Agnew, za prezidentství posléze rovněz rezignujícího Richarda Nixona.

Projekt přišel na 8 miliard dolarů a byl realizován v rekordním čase 1974 - 1977. Pár údajů: 70.000 lidí se pustilo do práce na 29 místech současně, a o život jich přišlo 31. Materiál a zásoby jim přiváželo 15.000 velkých nákladních vozů. To vyžadovalo zbudování silnice v dálce 360 mil (580 km) od řeky Yukonu do Prudhoe Bay. (Z mapy se dozvídám, že posledních 10 mil z místa jménem Head Horse (Mrtvý kůň) je veřejnosti nepřístupno. Bezpečnostní ohledy patrně.)

Délka ropovodu je 800 mil (1.280 km), z toho téměř polovina pod zemí, vede přes 34 větších a 800 menších řek a přes tři pohoří. Ona polovina nad zemí dlí na nosnících 20 metrů od sebe vzdálených v zigzag pattern, s pružností pohybu 3 metrů kterýmkoliv směrem, schopností přežít zemětřesení o síle 8,2 R.

Naše loď se blíží k přístavu Valdez, který byl za zemětřesení s následnou tsunami v roce 1964 dokonale zničen. Země se propadla o víc než metr (4 stopy), slaná voda znehodnotila, co se jen dalo. Podél břehu, úzkého pruhu, vede pár kilometrů silnice. Za zády ona horská bariéra. Autobusem se vydáváme na objíždku a prohlídku terminálu, kde ropa končí svou pouť. Pošmourné počasí jako někde ve Skotsku v tuto letní dobu.

Napřed důkladný security check jako při vstupu do letadla. Sdílný šofér informuje: podél silnice, v pruhu pro cyklisty, jezdí mládež do školy. Zrovna včera se jim do cesty připletl medvěd. Příjezd k obrovskému industriálnímu komplexu,  další bezpečnostní kontrola. Zaměstnanci pracují dvanáctihodinové směny po dobu čtrnácti dnů. Pak mají volno, rovněž čtrnáct dní. Po rozsáhlém terminálu nesmějí chodit pěšky, kvůli medvědům. V přístavu zrovna napájejí dvě cisternové lodě (tanker). Proces trvá 22 hodin a takto obslouženo je 70 tankerů za měsíc. Z Prudhoe, kde je navrtáno 1.300 děr až do hloubky pěti kilometrů, ropa o pořádně vysoké teplotě 170 stupňů Fahrenheita ropovodem o rozměru 48 coulů (1 coul = 2,54 cm) pluje šest dní do Valdezu, kam dopluje o teplotě 90 stupňů F (čili přes 30 stupňů C). 80.000 barelů za hodinu, maximum produkce 2,5 milionů barelů za den.

V létě kráčí hlídky podél roury a kontrolují. Kule z pušky neudělá díru, ale poškodí povrch a vznikne nebezpečí koroze. Existuje zázrak jménem smart pig (chytrý vepř), kompjútr, okamžitě zjistivší sebemenší defekt na ropovodu v celé jeho délce. A co bezpečnostní opatření v přístavě, kde po někdejším ekologickém neštěstí už není ani stopy, kde čistý je vzduch, ani v nejmenším nepřipomínající zážitky z Litvínova? Pohotovostní čety jsou připraveny zasáhnout v kterýkoliv okamžik. V blízkosti tankerů vidím jakýsi černý okruh, bariéru. To v případě, že by něco ropy uniklo. Takto poničená voda pak putuje do rezervoárů, kde se o očištění postarají hladové mikroby. Technicky pro mě příliš komplikovaný referát jsem zaznamenával s nedostatečnou dávkou soustředění.  Lodě s plným nákladem opouštějí přístav za doprovodu pobřežní služby (U.S.Coast Guard) až do vzdálenosti 60 mil, zajistit, aby se určitě nic nemilého nepřihodilo.

>       Původní odhad zásob v Prudhoe Bay byl 9 miliard barelů ropy. Zásluhou vylepšené technologie se již ale vytěžilo 12 miliard barelů. Zásoby ještě vydrží 30 let. V mezidobí už došlo k objevu dalších nalezišť v tamějším nehostinném sousedství bez známky habitace.

Konzorcium hradí 85% všech výdajů státu. Na Aljašce neexistuje ani státní daň z příjmu (state income tax), ani daň z obratu (sales tax). Na rozdíl třeba od arabských šejků, kteří bohatství shrabují zejména do vlastních kufrů (o jednom emírovi je známo, že nedůvěřuje zahraničním bankám a dolarové bankovky skladuje ve sklepě, kde mu je úspěšně ohlodávají myši), vláda zřídila tzv.Alaska Permanent Fund, který nesmí být použit pro potřeby státu. Jde o platby konzorcia, již dosáhnuvší mnohamiliardové výše. Být tento fond na seznamu společností Fortune 500, zářil by mezi 5 procenty těch nejbohatších. Je to rovněž jediný fond v USA, který vyplácí dividendy za pouhou ochotu v příslušném státě pobývat. Každý z obyvatel, od kojenců po pradědečky, obdrží ročně pomlázku něco přes tisíc dolarů. (Navíc každý senior po dosažení 65 let dostává 250 dolarů měsíčně, tzv. longevity bonus.) Sice žádné velké jmění, ale v mnohačlenné rodině se takový příspěvek už pozná. V Anchorage mě vezl taxikář, přistěhovalec z Macedonie. Každý rok s rodinou za tyto peníze létá do původní vlasti. Přes severní pól, za osm hodin je v Evropě.

Obyvatelstva nepřibývá závratným tempem. Dosud se nenaplňují prognózy pesimistů, že stát kromě pravidelné platby svým obyvatelům by musel začít platit i přespolním, aby jim tam nelezli. Tamější život by ale mohl zkomplikovat nápad z české hlavy: z našich končin pocházející důlní inženýr a naturalizovaný Američan George Koumal, prezident firmy Engineering Technology International, sídlem v Tucsonu, pouštním státě Arizoně, se totiž zabývá představou spojit Aljašku 50 mil dlouhým tunelem se Sibiří, Ameriku s Asií. Již i teď bez tunelu tam přibývá Rusů pro můj vkus nepříjemně moc.

A co se stane, až dojde k vyčerpání ropy? Nic se nestane, poněvadž fond natolik zdárně zainvestoval, že už teď šestkrát víc zisku plyne z jiných zdrojů než z původního blahodárného zdroje.

“Permanent fund stands out as the main achievement of the oil era“, dočítám se. Nejznamenitější úspěch této éry. Co ale příroda, jak ta na to doplatila? Bude to mít zkázonosný dopad na zvěř, zejména chudáci karibu (caribou), předvídali ekologové. Tak jako v jiných případech, i tentokrát se pořádně mýlili. Zvířata si zásluhou ropovodu dokonce libují. Zejména začátkem léta je totiž hodně trápí hmyz, triliony havěti. Jenže ropovod, v němž se valí jeho obsah o vysoké teplotě, vydává zvuk, syčí, a toto syčení hmyz odpuzuje. A trápená zvěř vyhledává ropovod, tam se k němu tulí. Od doby uskutečnění tohoto projektu,  množství těch karibu, jimž ekologové předpovídali zánik, se ztrojnásobilo.

PATÁLIE  S  MALÁRIÍ

S rozpadem totalitní klece se otevřela cesta do světa. Místo na Balaton se už míří do kdejakých, i výstředně exotických dálav. Loňského roku jsem Oldřichu Kaiserovi marně rozmlouval pošetilost s expedicí na Novou Guineu, o níž neměl zbla tušení. Od kanibalů se vrátil natolik omámen, že se z Prahy prozatím natrvalo přesunul na chalupu obcovat s přírodou. České turistické kanceláře sice dosud nepořádají výlety k Papuáncům, ale téměř ve velkém se teď například jezdí do Thajska.

První cestu kolem světa jsem absolvoval v roce 1971. Tehdy, do ještě nevetchého těla, mi byly  napíchány všelijaké injekce, získal jsem očkování proti ledačemu včetně tyfu, cholery, žluté horečky či zimnice (yellow fever). Cholera již odpadá, poněvadž po jedné delší zkušenosti s Indií po tamější končině už zdaleka nebažím. V Africe našlapuji opatrně, vědom si zkušenosti, že malé potvůrky zabíjejí častěji než velikánské šelmy. Kádry divadla Ypsilonka se nedávno vrátily z uměleckého safari z Jižní Afriky. Martin Dejdar mi pouštěl svůj dokumentární film. Dodatečně jsem ho upozorňoval na ošidnosti vlezu do vod v Transvaalu, kde se do těla cákajícího návštěvníka může dostat potvůrka, způsobující velehanebnou bilharzii.

A zejména nezapomínat na malárii, kdysi - a teď už leckde znova přímo endemickou metlu. Moje manželka ji v mládí získala v tropické části její rodné jižní Číny a zbytek rodiny jí rovněž nebyl ušetřen. Zásluhou DDT, někdejší novinky, zatracované ekology v končinách, kde jim nebezpečí ovšem  nehrozí, malárii se podařilo v Asii téměř zdolat. Poslední dobou se ale vrací.

Daleko hůř na tom je africký kontinent. Po A.I.D.S. je tam malárie největším zabijákem - milion smrtelných případů ročně. A pohromy neubývá, právě naopak. Z důvodů, kterým prozatím nikdo pořádně nerozumí, malárie se z dusných vhlkých nížin dere směrem do kopců, do hor o výši 2.000 metrů, dřív mimo dosah této metly. Někteří odborníci obviňují El Niňo, teď již téměř univerzálně obviňovaného kazisvěta. Například v Keně způsobuje přemíru dešťů, s výsledkem, ţe na dřív vyprahlém terénu vznikají plochy stojaté vody, ideální pro rozmnožování malariálních komárů. Zlepšující se dopravní podmínky přispívají užitečné mobilitě, ale též nablahé nákaze, když horalé se teď autobusem mohou dostat do nížin a tak i do nebezpečí nákazy. Nakažení pak nemají peníze na moderní léky, a i kdyby je měli, nadále dávají přednost letkvarům od vesnických ranhojičů, čarodějů požívajících větší důvěry.

K rostoucímu ničivému působení komárů nutno přičíst i jejich rostoucí odolnost vůči existujícímu léčivu. Ledacos, zejména chloroquine, už nezabírá.

Mezinárodní společnost (International Society of Travel Medicine) se na své letošní konferenci zabývala řešením v podobě nového přípravku jménem malarone, pilulky obsahující kombinaci atovaquone a proguanilu. Výrobce, firma Glaxo Wellcome, očekává jeho schválení ultrapřísnou americkou F.D.A. (Food and Drug Administration) jako přípravek jednak preventivní, jednak léčebný. Prozatím jen Dánsko jej schválilo pro tyto dva účely. Velká Británie prozatím jen pro onen léčebný, ačkoliv místní lékaři jej už také předepisují jako prevenci. V současné době, v USA nejčastěji předepisovaným lékem je mefloquine, prodávaný pod jménem Lariam, výrobce je Roche. Jenže problém s mefloquinem je ten, že nezabírá v některých končinách, mezi nimiž je právě Thajsko, kam poslední dobou míří onen rostoucí počet pohyblivých Čechů.

Doporučení: nepohrdnout pilulkami, brát je už před cestou, ale i po jejím ukončení, jak lékař předepíše. Ovšem, ať už předepíše cokoliv a jakkoliv, žádný přípravek proti malárii není stoprocentně účinný.

EVROPAN  NA  AMERICKÉ  UNIVERZITĚ

Desetitisíce cizinců odjíždí na studie do USA, země, o jejímž školství se lze dozvědět všelicos, kontrasty až k neuvěření. Mají tam prý ty technicky nejlíp vybavené školy, jejichž graduanti jsou však jen pramálo obeznámeni s gramotností. Domorodé dítě v Botswaně, chudičkém pouštním státu, má ve čtvrté třídě základní školy víc znalosti cizího jazyka či jazyků, než má průměrný americký absolvent tzv.high school. Proč ale Američané posbírávají rekordní počet Nobelovy ceny? V Kalifornii žije víc těchto znamenitých nositelů než v kterékoliv zemi na světě. Buď tedy jedno nebo druhé.

Nikoliv. Obojí je pravda. Račme brát jméno této země doslova: Spojené státy. Jsou to nejen jejich značné geografické a klimatické rozdíly; liší se jejich tradice, historická zkušenost, ekonomický výkon, etnické složení. Značné procento jakkoliv patriotických Američanů se dívá na federální vládu ve Washingtonu s podezíráním politiků a byrokratů, bažících po stále větší centrální moci. Vynucovaná jednota, maximální centralizace charakterizují nejen diktatury, ale vyskytují se - či, přesněji, donedávna se ještě vyskytovaly i v některých poctivě demokratických státech. Na Nové Kaledonii, francouzské državě mezi ostrovy Fidži a Novými Hebridami (dnešní Vanuatu) v Pacifiku, mi učitel ukazoval maturitní otázky: přesně takové jako v Paříži u protinožců.

V USA mají školství na starost úřady v jednotlivých padesáti státech, ale i ty nechávají správu v rukách místních školských výborů (school board). Je to založeno na principu, že pravomoc mají mít především ti, kteří školu financují - a to jsou vlastníci nemovitostí. Poněvadž mám dům, musím platit školní daň, několik tisíc dolarů ročně, a vůbec nezáleží, zda mám či nemám školou povinná dítka. Plodní občané posílají do školy třeba deset svých potomků, ale pokud bydlí v nájmu, neplatí ani krejcar.

Okusil jsem oba systémy. V někdejším Československu od první třídy obecné školy až k promoci na Karlově univerzitě. V Americe jsem sice základní vzdělání opakovat nemusel, ale doktorská studia ano. Do těch jsem se pustil v jiném oboru. Kolumbijská univezita v New Yorku mě přijala podmínečně, jako prozatímního studenta, s tím, že o přijetí definitivním rozhodne výsledek prvních zkoušek - takže nebylo třeba čekat, až mi někdo z ČSSR diplom jako důkaz propašuje. Protrpěl jsem se ke zdárnému výsledku, napsal a obhájil doktorskou dizertaci. Pak se dal na kantořinu, ideální emigrantskou kariéru (plno volného času a nevyhoditelnost, socio-ekonomické záruky, na něž jsme byli zvyklí v socialismu, odkud jsme pak upláchli). Odučil jsem si celkem 34 let na státní univerzitě téhož státu New Yorku v městě jménem Binghamton.

V demokracii se s občanem zachází jako s dospělou osobou, kdežto v totalitním systému jako s dítětem. Stát si počíná jako přísný rodič, neustále dohlížející, peskující, přikazující, zakazující - ale o svá robátka se postará. Přidělí jim byt, zaměstnání, nalinkuje jim život. Dotyční pak v soukromí na rozhodnutí nadávají, aniž by jim zcela došlo, že tímto pozbytím svobody vlastního rozhodování se zbavili pořádného břemena. To vše si člověk značně uvědomí teprve tehdy, když totalitě unikne. Přijel jsem do Ameriky, můj sponzor (hraběnka Tolstá z rodiny Lva Nikolajeviče) mě přivítala slovy “Chau ár jú” a co že mám v úmyslu se sebou započít. Zareagoval jsem otázkou, na kterou školu  mě míní poslat a dozvěděl jsem se, že na žádnou. Tady mi dává tlustou knihu, v níž je podrobný popis více než dvou tisíc adres vysokého učení, ať si vyberu. Málem jsem se rozbrečel.

Pobýt semestr, rok nebo i celá studia v zahraniční má už solidní tradici a absolventi si zpravidla nestěžují - pokud se ovšem za touto zkušeností nevypravili v nerozumném směru. Podílím se na hodnocení a výběru zájemců o studia a stipendia v našem oboru politologie. Čteme žádosti a doporučující dopisy, líčící kandidáty báječně, nezřídka v těsném sousedství geniality. Zkušenost nás přiměla brát takové chvalozpěvy značně skepticky. Před několika lety jsem se vyskytl v Číně v roli jakéhosi károváka. Já, běženec ze světa komunismu do světa kapitalismu, jsem měl v zemi komunismu hodnotit zájemce o cestu kapitalistickým směrem. Z deseti kandidátů jsme měli peníze jen pro dva. Vítězům se život radikálně, nepochybně k lepšímu změní, kdežto jejich konkurentům, kteří nebyli vybráni, byť třeba byli schopnější, hodnotnější, se tak šance, možná jen jedna jediná za život, zhatí - čili nepříjemné, sakramenstké dilema. (Dopadlo to jinak, než jsme očekávali. Oba naši vítězové, jen co se v Americe trošku rozkoukali, se na politické vědy vykašlali, dali se na byznys a oba teď vydělávají velké peníze na Wall Streetu.)

Evropana, zejména toho, který prošel budováním vědeckého socialismu, překvapí ochota a trpělivost americké mládeže disciplinovaně stát ve frontě a nepředbíhat. Bude tomu asi proto, že oni stát zas tak moc často nemusí.

Tvrzení, že každý strůjcem svého štěstí, lze v Americe doplnit slovy, že každý student je do značné míry strůjcem svého studijního programu. Většina kurzů je nepovinná, nikdo není přivázán k předepsanému počtu a druhu předmětů, může si vybírat. Ó, jak bych se byl rád na gymnáziu vyhýbal přírodním vědám a pak na právech mnohým nepřirozeným pavědám! Tam jsem nemohl, tady se může.

Žák - konzument si vybírá s ohledem na několik krirérií. Nepominutelnou podmínkou výběru je synchronizace : nelze si přece vybrat čtyři přednášky probíhající v týž den a hodinu. Do některých kurzů se nedostane, poněvadž jsou přeplněné. Je-li mu brzké vstávání proti srsti (případ většiny), třída začínající v osm hodin ráno příliš populární nebude. Při volbě se řídí nejen předmětem, ale i reputací přednášejícího - jak je záživný, jak je přísný.

To zjistí rychle a dost spolehlivě.  Studenti pravidelně známkují učitele, výsledky spočítá kompjútr a lze se s nimi seznámit v podrobné brožuře, vydávané školou. Otázky typu “Zásluhou tohoto učitele můj zájem v tomto předmětu vzrostl značně - poněkud - nepatrně - vůbec ne.” Zájemce se dozví, zda učitel byl vždy připraven, jak přednáší, známkuje, zda v porovnání s jinými pedagogy je vynikající - velmi dobrý - dobrý - jakž takž ujde - je špatný. Brožura obsahuje i podrobnější komentáře, takže se lze dočíst o proslulém vědci na proslulé univerzitě, že jeho schopnost slovního vyjadřování je na úrovni duševně zaostalého nosorožce. Zkušenost mě vede k závěru, že ohleduplnost a ne zavilost charakterizuje tyto studentské soudy. Mně se vždy dostávalo až lichotivě příznivého hodnocení: mnoha věcí prý znalý cynik se smyslem pro humor, ale při známkování krutá evropská bestie.

Nemáme tu reparáty. Když někdo dostane “F” (failure) čili nedostatečnou, za bidný výkon nezíská žádný kredit. Horší se mu ale jeho známkový průměr, na němž hodně záleží s ohledem na budoucí kariéru. Na memorování američtí studenti zvyklí nejsou. O faktech se zpravidla vyjadřují, že jsou to trivia. Namítám jim, že nemohou stavět dům, aniž by byli obeznámeni s cihlami.

Evropští studenti, s nimiž jsem se tu potkal a přečasto trávil plno času debatami v mé kanceláři, měli zpravidla hlubší všeobecné znalosti. Ty ale neméně zpravidla nedovedli při zkouškách uplatňovat. Zkoušky jsou totiž písemné, nejsou na ně zvyklí, mají s nimi potíže. Jako student na Kolumbii jsem je také měl. Než jsem se do této země přistěhoval, žil jsem v přesvědčení, že písemné zkoušky jsou přece svou prapodstatou snazší než zkoušky ústní. Mám víc času přemýšlet, nikdo mě nemůže chytit za slovo a pak se pervezrzně radovat z mé neznalosti.

Chyba, chyba, velký omyl. Ústně lze sice mnohé okecat, z nepříjemného tématu vybruslit, kdežto scripta manet - jednou je to na papíře, důkaz znalosti či neznalosti je tak dán. Příklad: dostavil jsem se na značně obsažnou zkoušku v oboru History of Political Philosophy. Pramálo připraven, nicméně jsem si věřil, že úkol zdolám oblafnutím, pepřením citátů v latině, ba i ve starořečtině. Po zkoušce se mě kolegové ptali, jak se já, vzdělaný Evropan, cítím - bude to výborná?

Jedna minus, zhodnotil jsem se.

Houby. Propadl jsem, poněvadž okecávání ve formě písemné (ona scripta manet) se ale vůbec nepovedlo. Poprvé (a naposled) jsem kdy dostal kardinální pětku.

Ústní zkoušky jsou výjimkou, nutno se jim podrobit jen při zdolávání té nejvyšší, doktorské mety. Jaký to ale rozdíl od zkušenosti kdysi na Karlově univerzitě! Tam když kandidát nevěděl, examinátor se na něm pásl, topil, zesměšňoval. Když jsem ale na Kolumbii nedovedl zvládnout otázku, profesor přispěchal s ujištěním, že si z toho nemám co dělat, že ani ten nejmoudřejší neví všechno, a přesedlal na jiné téma. Hanebně se tehdy z oněch závěrečných pěti examinátorů zachoval pouze jeden, totiž Zbigniew Brzezinski. Nebylo se co divit, však je to Evropan.

NESNADNÉ  SDÍLENÍ  POSTELE  SE  SLONEM

Dětem v základních školách se tu štěpuje do hlavy, že tyto Spojené státy americké jsou výtvor nespokojenců s evropským stavem věcí - s feudálním dědictvím, společenskou hierarchií, svázaností, nesvobodou. Mladá země se vydala svou cestou puritánskou, idealistickou, též surovou, bezohlednou, do sebe  výlučně zahleděnou. S Evropou že mají dost zkušeností, ty postačí k tomu, od ní se nadále pořádně distancovat.

Pak ale přišla první světová válka a rozkoly ve vlastních řadách, polarizace na idealisty a realisty, internacionalisty a izolacionisty. Tato válka připravila Ameriku o značnou řadu jejích synů. Po ní převládl izolacionismus, skončila éra idealisty - humanisty Woodrow Wilsona. Washington zavrhl i jeho dítko, Ligu národů v Ženevě. V třicátých letech se ale Hitlerovi podařilo aspoň zčásti zviklat americký postoj obracet se k světu zády a o zásadní zvrat se zasloužili Japonci útokem na Pearl Harbor v prosinci 1941. USA - arzenál světa, zásoboval a zachraňoval demokracie a při té příležitosti i Stalinovu krutou říši. Po válce máme Marshallův plán, stál plno peněz, ale záchrana západní Evropy stála za to. Načež přijde studená válka a NATO. Demokraté, jejich administrativa za prezidenta Trumana, pokračuje v tradici internacionalismu, od něhož se nedistancuje ani Eisenhower, jeho republikánský nástupce v úřadu. Za Kennedyho a zejména pak Johnsona, vypukne Vietnam a tento malér končí za Nixona, jediného kdy prezidenta donuceného k rezignaci. V SSSR máme post-stalinismus, pokusy o mírovou koexistenci, též pokusy o předělávání nefungujícího modelu vědeckých socialistů. Zůstává Reaganovou obrovskou historickou zásluhou, že se mu podařilo Sovětský svaz vyčerpat, uondat, ve snaze se vyrovnat americké technické superioritě. Vzdor miliardovým výlohám na to zkrátka neměl. Končí studená válka jakož i Sovětský svaz, zbývá jedna jediná velmoc, nastane Pax Americana, konec historie.

Nebo taky ne. USA se do příliš nákladné a každopádně nevděčné role jediného zbylého policajta a hasiče světa pustily bez velkého nadšení, s rostoucí nechutí. Válka v Perském zálivu, jakkoliv nedotažená do žádoucího politického konce, znovu potvrdila americkou rostoucí technickou převahu, poděsila zejména čínské generály. Když posléze došlo k rozpadu jugoslávské federace, evropské demokracie si nedovedly poradit s bosenským konflikem ve vlastním sousedství, takže zas aby zasáhli ti protivní, ale nepominutelní Yankeeové.

Ze zbylé supermocnosti se ve francouzské terminologii stává hypermocnost. Angličtina připravila franštinu o prvenství jako mezinárodní jazyk nejen ve světě financí a obchodu, ale i v diplomacii, v níž galský jazyk dominoval víc než jedno století. Nemohou se pak přece radovat národy, přesvědčené o vlastní historické, kulturní superioritě. Nelze si věru příliš libovat v objetí slona. Příklad z Afriky: V devatenáctém století, v době třetí francouzské republiky, převládalo přesvědčení, že každý divoch, ať už kdekoliv, by bažil stát se Francouzem, kdyby k tomu měl příležitost. Po druhé světové válce a rozkladu kolonialismu, Francie, na rozdíl od Velké Británie, věnovala nadále hodně pozornosti svým někdejším državám. S takovým dopadem, že třeba v senegálském Dakaru teď působí víc Francouzů, bělochů, než v dobách někdejšího kolinialismu. Paříž vytrvale podporovala frankofonní despoty, od rekordního kleptokrata Mobutu v Kongu (Zaire) po kanibala Bokassu v Centrální africké republice. Rovněž podporovala vládu Hutů v Rwandě, kde pak došlo k prvnímu případu v Africe, že vládní režim byl poražen povstalci. A noví vládcové Rwandy mluví víc anglicky než francouzsky, zásluhou dlouholetého exilu v Ugandě, bývalé britské kolonii. I z toho je pak Paříž značně nevrlá.

Bombardování Srbska skončilo. Jak poznamenává Thomas L. Friedman, vynikající komentátor The New York Times (20.srpna 1999), rozdíl mezi tím, jak svět vnímá Ameriku a jak Amerika vidí sama sebe, by už nemohl být značnější. Na jedné straně obavy, ba fobie, z údajných amerických zálusků schlamsnout svět. Někdejší ruský disident Zinověv se po mnoha letech exilu v Mnichově vrací do vlasti, aby odtud bránil evropskou civiliaci proti americkému agresivnímu barbarství. Na druhé straně pak americká realita, kde zdaleka nejdůležitějším problémem jsou domácí starosti, udržet si teď už bezprecedentní ekonomickou prosperitu. Polovina kongresmanů nepovažuje za nutné opatřit si cestovní pas:  proč a kam by se měli trmácet? Senátor z Jižní Dakoty se nejspíš bude zajímat o mírovou koexistenci se Severní Dakotou.

Bombardování Srbska se nelíbilo nejen Rusům, českým komunistům, Sládkovi a Klausovi. Donald Devine, komentátor konzervativního ražení, s odvoláním se na Českou republiku, protestující proti útokům na slovanské bratry, zatracuje (Washington Times, 3.května 1999) leteckou akci jako provokaci a nové rozdmychávání studené války. Zdůrazňuje, že Clinton zaangažoval americké branné síly už v 61 vojenských akcích, v porovnání s Bushem, který tak učinil dvacetkrát za čtyři roky, a Reaganem, údajným válečným štváčem z největších, který jen desetkrát za osm let.

Takzvaná Reaganova doktrina nabízela podporu silám, hnutím, usilujícím o svobodu. Výsledky nebyly vždy vynikající, ale aspoň se Spojeným státům podařilo vyhnout se přímé vojenské konfrontaci. Jinak je tomu s přístupem, jemuž se začíná říkat Clintonova doktrina, uplatněná v Kosovu. Popírá princip a zkušenost, že diktátoři se mohou beztrestně věnovat páchání zločinů, pokud tak činí na vlastním území. Zdůrazňuje právo na intervenci, na porušení suverenity a její podřízení závažnějším principům - jako je akce zabraňovat genocidě. (Úplně nový ale tento princip není. V 19.století, rovněž na Balkáně, došlo k uplatnění tzv.humanitarian intervention proti Otomanské říši, krokům uznaným mezinárodním právem jako legitimní, za předpokladu, že důkazní břemeno nese intervenující strana.)

Výzkumný ústav mezinárodního míru ve Švédsku (Stockholm`s International Peace Research Institute - SIPRI) vydal zprávu, že v roce 1998 probíhalo na světě 27 větších ozbrojených konfliktů, které jen s dvěma výjimkami byly konflikty interní. V Súdánu 1,5 milionů ztrát na životech v občanské válce, 500.000 zahynulo v Rwandě, 150.000 v Burundi. Kde tedy všude zasahovat, hasit, demokracii prosazovat? Rozhodně se to nepovedlo intervencí v Somálsku či Haiti. Co třeba v příštím 21.století zavádět demokracii v Burmě (Myanmar), Kubě, Severní Koreji, v (někdy) přátelské Saudské Arábii? Případný idealismus nutno krotit realistickou kalkulací: Musela to být strategicky důležitá oblast a vojenský zásah nesměl přijít příliš draho, zejména ne ztrátou životů. Něco takového už ale nejmoderněšjší vojenská technologie umožňuje.

Kongres  se hádá, zda Amerika by měla blíže spolupracovat se svými spojenci nebo zda by měla jednat sama, nebo úplně kašlat na beztoho nevděčný svět a starat se řešení vlastních domácích problémů. Ultimálním kritériem akce či ne-akce by podle bývalého viceprezidenta Dan Quayla (Washington Times, 27.května 1999) by mělo být Engagement abroad to protect vital U.S.interest. Ochrana životně důležitých zájmů země. Jenže jak se o nich dohodnout, jak je měřit v tom kterém krizovém případě?

Evropský kontinent zůstává centrem amerických strategických zájmů.

Evropa na tuto prioritu reaguje se sladkokyselými pocity. Však ono slonní objetí, jehož je sice třeba, ale ne vždy snadno se v něm dýchá. Již zmíněný Thomas Friedman tvrdí, že Reaganovou ještě větší zásluhou, než vítězství ve studené válce, bylo jeho vítězství nad odbory. Zlomil jejich moc v konfliktu s flight controllers, dirigujících leteckou dopravu a přesvědčených, že váhou své údajné nenahraditelnosti mohou i dirigovat, diktovat společnosti, celé struktuře státu. Což se jim  zdaleka nepovedlo. Došlo pak k všeobecného oslabení vlivu odborářů, v kontrastu s jejich trvající mocí v Evropě. Reagan rovněž prosazoval konzervativní kredo, že ti co vládnout nejmíň, vládnou nejlíp. Leckdo z nás bude nesouhlasit a uvádět důkazy o naprostém opaku, ale rovněž nemůže přehlédnout, že zatímco americké hospodářství za poslední 3 roky obohatilo 9 milionů nových pracovních příležitostí, v Evropě jich přibyla velikánská nula. Vysoké daně, přemíra svazujících předpisů, důkladná záchranná socio-ekonomická síť. Evropa má plno peněz, týž přístup k technologii, nicméně osm největších high-tech společností jsou americké. V nemalé míře to i souvisí s neochotou evropských bank financovat nové projekty, pouštět se do realizace riskantních nápadů. To také přispívá k neduživému stavu, jemuž se dostává souhrnné diagnózy slovem eurosclerosis.

Délka poskytované podpory v nezaměstnanosti v Německu v porovnání s USA je dvojnásobná (52 proti 26 týdnům), její výše je až pětinásobná, rovněž značný je rozdíl v délce dovolených (průměr 6 proti 2 týdnům). Takové rozdíly jsou ovšem věcí volby, determinované sociopolitickým klimatem. Evropa si ale nemůže poradit s nedostatečným rozsahem svého prostoru. Německo s něco přes 80 miliony obyvatel - čili počtu jedné třetiny obyvatel USA, by se docela pohodlně vešlo do státu Montana, obyvatel 1,5 milionu. Ekonomickému rozmachu Evropy nepropívá velmi omezená mobilita pracovní síly, nepřizpůsobivost požadavkům příležitostí. V případě České republiky je to ještě obtížnější zásluhou trvající a jakoby neřešitelné bytové nouze.

Globalizace, cocacolonizace by bylo již jiné téma. Globalizace ovšem není věc volby, ale realita, jíž lze ignorovat jen za cenu dalšího zakrňování.

PODROBNĚJŠÍ  PROHLÍDKA  ALJAŠKY

Tento největší z padesáti amerických států jsem znal nejmíň. Jen párkrát jsem tam v Anchorage přistál na cestě přes Pacifik, a když mraky dovolily, díval se z okénka na zasněžená pohoří, na zmrzlou suchou poušť, na roztroušené aleutské ostrůvky bez jediného stromu, bez známky života.

Původní slovo Alyeska je aleutské a velmi oprávněně znamená “Velká země.”. Je toho přes 570 tisíc čtverečních mil čili téměř 1,5 milionu čtverečních kilometrů. Vešlo by se tam asi tak dvacet Českých republik. Stát Rhode Island, reprezentovaný ve Washingtonu dvěma senátory stejně jako Aljaška, by se tam vešel 547krát. Jenže Rhode Island má přes milion obyvatel čili dvakrát tolik jako Aljaška - prázdnota, obydlená jen z jedné dvacetiny jednoho procenta. Z toho polovina žije v Anchorage, největším, ale nikoliv hlavním městě. Vzniklo teprve v roce 1915 při budování železnice. Ta je jen jedna, silnice jen dvě a nic z toho nedosahuje dál do vnitrozemí než do Fairbanks, druhého největšího města. Ve vnitrozemí se ještě pár Indiánů věnuje lovu. Eskymáci tak činí v pobřežních osadách, roztroušených do velikánských vzdáleností. Naprostá většina státu je dosažitelná jen letadlem, psím spřežením nebo pádlovat po řekách od půlky května do září, když není zamrznuto. Žel, poslední dobou domorodci dávají přednost řvavým snowmobilům, ničícím polární ticho.

Úplně nejvzdálenější výspou, až u břehu moře Beaufort, 340 mil (550 km) na sever od polárního kruhu, je největší eskymácká osada jménem Barrow, 3.500 příslušníků lidu Inupiat. Poučení: polární kruh = rovnoběžka, na níž slunce jeden den v roce (20. či 21.6.) vůbec nezapadá a jeden den (21.12.) vůbec nevychází. V Barrow je pořád světlo od května do srpna a pořád tma od listopadu do ledna. Místní hospodský původem z Chorvatska tam zastává i funkci starosty na území velikosti sjednoceného Německa.

Do tak nehostinných dálav začalo přitahovat bledé tváře nikoliv zlato, které tam nikdo nenašel pokud kdy vůbec hledal, ale vysoké výdělky zásluhou objevu ropy v zálivu Prudhoe a následného budování 800 mil (1.200km) dlouhého ropovodu přes 34 větších a 800 menších řek a přes tři vysoká pohoří. Odtud plynou i přemnohé miliony dolarů do erární pokladny, hradící 85 procent všech výdajů státu. Stát též zřídil tzv.Alaska Permanent Fund, mnohamiliardovou investici k blahu tamějších obyvatel. Ti neplatí daně a stát naopak platí jim. Od kojenců po pradědečky, každý obdrží ročně pomlázku něco přes tisíc dolarů. Sice žádné velké jmění, ale v mnohačlenné rodině se takový příspěvek už pozná. Navíc,každý senior po dosažení 65 let dostává 250 dolarů měsíčně, tzv.longevity bonus.

Po dobu téměř sto let výlučným vlastníkem půdy byla vláda ve vzdáleném Washingtonu. Teď kterýkoliv zájemce, pokud má americké občanství a už bydlel na Aljašce aspoň jeden rok, má nárok dostat zdarma až 40 akrů nezemědělské nebo až 160 akrů zemědělské půdy, za podmínky, že si na ní pořídí střechu nad hlavou. S tím ale může být potíž. Osmdesát procent terénu je totiž permafrost, v němž se stavení nesnadno tvoří. Půda, která rozmrzne do hloubky jen několika pár centimetrů, ovšem neusnadňuje možnost užitečného zemědělského počínání. Když prší, když led rozmrzá a sníh taje, není kam by se voda vsákla, permafrost nedovolí. Nelze se pak divit, že kromě bažin, močálů vznikla i jezera, jichž údajně jsou tři miliony. Ani ony nekonečné lány lesů, pralesů, přemnohé miliony stromů nelákají dřevařský průmysl: nic pořádného tam nevyroste, převládají jakoby tubekulozní sušinky. Ale i kdyby ztepilých kmenů bylo k mání habaděj, přílišné vzdálenosti a výlohy s přepravou by tlumily zájem investorů. Prosperuje pár dolů, zejména jeden uhelný gigant, jehož jedna půlka těžby spěje do elektráren vytápět celé vnitrozemí a druhá půlka pluje přes Pacifik do vzdálené Koreje. Největším zaměstnavatelem ve státě je stát, byrokracie, následuje rybářství, konzervárny a pak i vojenští páni. Však v těchto studených končinách USA a někdejší SSSR za studené války sousedily a stále sousedí.

Od doby koupě Aljašky v roce 1867 za 7,2 milionu dolarů (čili 2 centy za akr, 5 centy za hektar), za což car Alexander II. svého vyjednavače Eduarda de Stoeckela odměnil 25 tisíci stříbrnými rubly, kdežto americký vyjednavač William Seward, ministr zahraničních věcí, si vysloužil jen posměch,  Washington se tomuto nemilovanému území věnoval minimálně. Dokonce odmítl poskytnout fondy na výstavbu aspoň jedné silnice, která by Aljašku učinila dostupnou. Lodní spojení prý postačí. O změnu se zasloužili Japonci útokem na Pearl Harbor. Nebezpečí japonských ponorek způsobilo, že americká armáda se pustila do kvapné výstavby: 1.523 mil (2.450 km) z Dawson Creek v Britské Kolumbii, přes Yukon až do Fairbanks a za osm měsíců to bylo hotovo. Teprve v roce 1959 Washington přijal Aljašku jako 49.stát Unie. (Po něm následovala už jen Hawaii. Proto máme padesát hvězdiček na americké vlajce a víc už jich, doufejme, nebude.)

A co domorodci, původní obyvatelstvo - Indiáni Tlingit, Haida, Tsimshian u pobřeží, Athabaskové ve vnitrozemí, co Eskymáci teď zvaní Inuit či zbytky Aleutů, kdysi důkladně zdecimovaných na pouhou pětinku původního počtu zásluhou seznámení s bělošským, v tomto případě ruským živlem?

Jejich nynější počet se odhaduje na 55.000 čili kolem 15 procent obyvatel státu. Přitom každý čtvrtý z nich žije aspoň část roku buď v Anchorage nebo ve Fairbanksu. Za někdejší hanebné počínání vůči jejich předkům stát teď na základě tzv.Alaska Natives Settlement poskytuje restituci do výlučného vlastnictví 44 milionů akrů půdy a šlechetnou platbu ve výši téměř jedné miliardy dolarů. (Kanadská vláda je ještě štědřejší. S platností od 1.dubna 1999 pro 25.000 Eskymáků vytvořila stát jménem Nunavut o velikosti zhruba západní Evropy - 770.000 čtverečních mil, 1,240.000 čtverečních kilometrů - plus kompenzaci přesahující miliardu dolarů. Hlavní a jediné městečko Iqualuit se teprve tvoří.)

Leč odvraťme se od nespravedlnosti dějin a iniciativ současných politiků k nezměnitelné realitě přírodního uspořádání. Doporučuji zalistovat v atlase a seznámit se s Aljaškou poněkud prapodivného tvaru. Zcela západním směrem do vzdálenosti 1.600 km to je rozcouraný řetězec 200 aleutských ostrovů, hornatých, s 50 sopkami, hodně mlhy, větrů a ani jeden strom. Protíná je 180.poledník - International Dateline - takže na jednom místě je neděle a hned vedle už pondělí.

Opačným, t.j.jihozápadním, směrem máme tzv.Panhandle, slovo, neuvedené v kvalitním anglicko-českém slovníku (Ivan Poldauf et al., 10.vydání, 1998). Je to zdánlivě nelogický úzký pruh až dolů ke kanadské Britské Kolumbii. Proč to nepatří Kanadě, nebo naopak, proč se Aljaška nerozšířila do vnitrozemí na úkor sousedního kanadského Yukonu? Poněvadž tomu brání vysokánské pohoří, přes něž cesta nevede.

Na tomto uzoučkém území Aljašky s mírným, hodně deštivým klimatem a přehojnou zásobou ryb vznikly přístavy, zastávky, z nichž jedna, jménem Juneau, se stala hlavním městem státu. Hlavní městys, dvacetkrát menší než po souši snadno dosažitelný či dosažitelná Anchorage. Do Juneau nevede ani silnice, ani železnice, politici se tedy shromažďují pomocí námořní či letecké dopravy, pokud počasí dovolí. Proč se tohoto nesmyslného uspořádání nezbaví, nemám tušení. Třeba jim učarovala tamější scenérie: kilometrové horské svahy hned za zády, ledovce, fjordy. Tam nedaleko je i Sitka, bývalé hlavní město ruské Aljašky.

Za touto první přírodní bariérou je pak druhé pohoří, s nejvyšší horou severoamerického kontinentu. Tam se podíváme, na rozdíl od třetího, ještě severnějšího pohoří Brooks Range, odkud se terén svažuje k moři Beaufort, tam k Barrow, Eskymákům Inupiat, k olejovým nalezištím v Prudhoe Bay. Mohutné větry dují, strom tam nevyroste a téměř tam ani nezaprší. Ona zmrzlá poušť.

Čím dál od pobřeží, tím větší extrémy zaznamenává teploměr. Šampionem je ono druhé největší město Fairbanks, v zimě postihované mrazy až minus 70 stupňů Fahrenheita, což na centigrády nedovedu přepočítat. Když jsem tam přistál koncem července v úmyslu uniknout v USA panujícím vedrům, příliš jsem neunikl: 85 F (30 C) na místě.

Neměl jsem představu, jak asi bude vypadat onen údajný capital of the interior - hlavní město vnitrozemí. Však začátkem století ještě vůbec neexistovalo. Skoro v porovnání s praotcem Čechem, dorazivším k Řípu, tady město založil italský přistěhovalec E.P.Barnette pochybné pověsti. Jel na lodi proti proudu řeky Chena až do okamžiku, kdy uvízl na mělčině. Posléze byl z města vyhnán. Fairbanks jako rodící se centrum obchodní a důlní, pojmenované po nevýznamném senátorovi ze vzdálené Indiany, získalo pořádnou injekci zásluhou jiného italského emigranta jménem Felix Pedro. Ten totiž v roce 1902 tam v okolí objevil zlato, hodně zlata. Vypukla příslušná horečka a začali se valit zájemci z Klondike v Yukonu. Teď každý červenec se místní lid obleče do módy z přelomu století a mezi sebou vybere chlapíka s knírem, který se nejvíc podobá šťastnému Pedrovi a uspořádá ”parádu zlatých dnů.”. Dolování pokračuje dodnes, zlato se stále nachází.

Jsme tam na 65.rovnoběžce čili už hodně blízko polárního kruhu. A vlastně také blízko Sibiře. Z letiště nás vezla dodávka, kterou řídila pohledná blondýnka s nápadně slovanskými rysy. Zeptal jsem se na její předky. Byla z Magadanu, přišla před dvěma roky, odpověděla perfektní angličtinou. Končina s oprávněnou pověstí východosibiřského Osvěčíma, hřbitova nespočetného množství chudáků. “No jo, to bylo za Stalina, to už je tak dávno,” hrůzy odmávla dívčina současnosti. Ve Fairbanksu se jí docela líbí, počasí jako doma, domů pravidelně létá, má tam hodně kamarádů. Inzeráty nabízejí lety na Čukotku.  Pěkně děkuju. Takovému lákání  našinec snadno odolá.

Město je to vzhledem nepozoruhodné, rozstrkané na mnohé kilometry. Nelze-li se kochat architekturou, o to zajímavější je porozhlédnutí po domorodcích. Nejsou uspěchaní, pozdraví se s námi jakoby nás pojilo bratrstvo absolventů pohrom, klimatických nepřízní, jimž ovšem unikneme, než k nim dojde. Potká se tam překvapivě dost černochů - i černošek za volanty městských autobusů - navíc se přátelsky usmívajících. Co je asi přimělo trmácet se od Mississippi takhle daleko? Prý je přitahuje příležitost státem poskytovaných bezplatných požitků, tvrdil rasisticky laděný znalec místních poměrů. Převládali ale běloši, bylo slyšet ruštinu v ulicích, jak jsem mrzutě zaznamenal. Zásluhou krutého počasí lidé asi mají k sobě blíž, jako někdejší váleční veteráni. Střety s nevlídnými, nemilosrdnými živly rok co rok, stále věčně, nekonečně. Vousatý zálesák, obrázek jak z dobrodružné knížky pro dospívající mládež, dorazí s dodávkou před supermarket a liquor store pořádně se zásobit.

Domorodců indiánských či eskymáckých jsem potkal jen hrstku. Bez výjimky z nich čpělo pivo či něco tvrdšího, a rovněž bez výjimky se potáceli a po spatření vetřelců turistického vzhledu žebrali. “Proč nepracujete?” zeptal jsem se bezzubého asi tak čtyřicátníka.

“I am disabled!” V invalidním důchodu, energicky zašermoval rukama.

Proč tedy tyto ruce nepoužije k mytí nádobí v restauraci? Marné mé volání.

Nahlédli jsme do HOWLING DOG SALOON, baru vyjícího psa, a šli dál. Nutno si pospíšit s tristním sdělením: na Aljašce je draho, hodně moc. Ve Fairbanksu sice mají ten nejsevernější fungující trh - THE TANANA VALLEY FARMERS MARKET, ale většinou se všechno musí dovážet. Jestliže libra banánů stojí u nás ve státě New Yorku 50 centů, tam stojí jeden banánek 75 centů. Jedna sklenice slaboučkého piva za pět dolarů. Čím dál víc od civilizace, s menším výběrem a konkurencí, o to nehoráznější jsou ceny. Ubytování v komůrce pod 100 dolarů za noc je téměř k nesehnání. Nelze se ale moc divit. Sezóna je krátká, ony tři měsíce provozu aby uživily celoroční existenci podniku. O možnostech stravování rovněž nelze příliš horovat. Lososy se pořád nacpávat nelze a medvědí tlapy - kdepak, neseženete. Objevili jsme ale restauraci thajskou. Z asijských tropů se tam přestěhoval hospodský s rodinou, s oprávněnou představou značných výdělků. Tak potvrdil mému thajštiny znalému švagrovi, Američanovi německého neárijského původu. Po létech pobytu v Bangkoku se totiž naučil tamější hrozně komplikovaný jazyk.

Brožurky nám tvrdily, že Fairbanks je město festivalů, nepřetržitých sportovních a kulturních událostí, rekreačního počínání pod širým nebem. Něco moc takového jsem ale příliš nepostřehl. Turisté spíš sedali do vláčku odjet pár kilometrů do Eldorado Gold Mine. Pokud mezi nimi jsou i patriotičtí Rusové, krušno aby jim bylo při pomyšlení, že za pouhých třináct roků po prodeji tehdy zdánlivě neperspektivní Aljašky za pakatel, došlo k nálezu zlata - napřed v Juneau, poté v Klondike, na Yukonu, zde ve Fairbanksu, všelikde. Do roku 1912 se ho vykutalo za 444 milionů dolarů. Objev v Klondike roku 1896 vedl k velkému stampede (“úprk stáda, panika, masové hnutí” tvrdí slovník), 60.000 zájemců dorazilo do přístavečku Skagway podniknout krušnou cestu průsmykem Chilkoot do hor, obtíženi krumpáči, dynamitem, vlékli zásoby, bez nichž by je kanadská jízdní policie dál nepustila. Připomeňme si dokumentární němé snímky z té doby nebo třeba i Chaplinův film Gold Rush. Kdo zdolal pohoří, dál aby se dostal přes řeku Yukon. Laviny, záplavy, tyfus, kurděje. Rovněž záplava zlodějů, podvodníků, vydávajících se za ochotné starousedlíky, místní znalce, za kněze a lékaře. Při prohlídce vysvléct do naha a o všechno okrást. Většina zlatokopů nezbohatla. Spíš zbohatli poskytovatelé zboží a služeb, od vyděračských hokynářů po kněžky lásky. Jestliže je dnes na Aljašce hodně draho, porovnejme s tehdejšími podmínkami: legendární český dobrodruh Jan Welzl ve svých vzpomínkách píše, že za jedno vajíčko se platilo sedm až devět tehdy hodně hodnotných dolarů. O co dražší pak byla ohnivá voda a asi méně ohnivé prodejné slečny! V přístavu Nome, kde se to na přelomu století hemžilo dychtivci přesípajícími pobřežní písek - a kde dodnes se tak činí v rámci tzv. recreational activity - tehdy pokročili natolik, že nejvíc zločinů páchal soudce Arthur E. Noyes ve spolupráci s vlivným washingtonským politikem Alexandrem McKenzie.

Nezapomínejme na domorodce, původní obyvatelstvo, jak asi nevřele reagovalo na přísun nemocí, alkoholu, ničení přírody dynamitem. Vzdor rasovým předsudkům docházelo k mnoha smíšeným manželstvím a zejména Indiáni kmene Chilkoot se uplatnili jako zdatní podnikavci, za nemalý peníz poskytující služby prospektorům. Náčelníci vymáhali poplatek jednoho dolaru od každé bledé tváře, která by tam vstoupila.

Znamenité nuggety, valouny zlata lze obdivovat v muzeu univerzity, té nejsevernější na americkém kontinentu. Je moderní, rozlezlá, rozsáhlá, takhle třeba vypadá sibiřský Akademgorod. Má 9.000 studentů a 750 učitelů, mezi nimiž, dodatečně jsem se dozvěděl, jsou i nějací Češi. Mezi budovami a březovými háji je během školního roku k dispozici doprava autobusem. Univerzita je pár kilometrů za městem a aspoň sto metrů nad městem, což je dobře. Když hodně naprší, voda permafrostem neprosákne, dochází k nepříjemným záplavám. V roce 1967 musela být podstatná část města evakuována. Ptal jsem se žactva, jak dlouho tam trvá kruté počasí. Od listopadu do dubna, ale prý si jeden zvykne, líp se v takové nepohodě i studuje.

Ve Fairbanksu tedy končí silnice i železnice. Každý rok se konají závody psích spřežení na tisíc mil dlouhé trati, východním směrem až do Whitehorse v Yukonu. Opačným směrem míří ještě slavnější závod - tzv. Iditarod Trail Race - od Anchorage do onoho již zmíněného přístavu Nome, celkem 1.049 mil (zřejmě je delší, ale Alaska, 49.tý stát Unie si na toto číslo potrpí). Má to tradici z roku 1925, když šlo o závod s časem dodat léčiva ke zdolání epidemie záškrtu. Závod přes dvě pohoří a přes zmrzlý povrch řeky Yukonu poslední dobou sleduje na televizních obrazovkách rostoucí počet Američanů. Sličná rangerka v národním parku nám poskytla instruktáž s praktickým cvičením, jaký druh psů používat, jak je trénovat, kolik do kterého spřežení zaangažovat, co činit a čemu se vyhnout. Instruktáž korunovala ukázková jízda značným tempem.

Nostalgikům, horujícím po údajně zlatých starých časech: dneska máte k dispozici E-mail, před sto lety odpověď na dopis dorazila za sto dní. Z místa Valdez do místa Eagle stála 3.000 dolarů, život 11 koní a všeho všudy dodala 3 dopisy. Došlo pak k vybudování poštovní trati podél celé délky Yukonu, úsek po úseku, každý v délce kolem 100 kilometrů, saně pádily po souši a zmrzlých tocích a měly right of way - přednost v jízdě.

V této moderní době spojení na vzdálené eskymácké výspy je jen letecké. Ve Fairbanks kromě pravidelných letů nabízejí turistické odskoky takovým směrem. Kromě onoho Barrow s chorvatským starostou mě zejména lákala někdejší velrybářská stanice a nynější druhá největší eskymácká vesnice Kotzebue. To jméno! Že by to bylo po Augustu von Kotzebue, 1761 - 1819, německém politikovi a dramatikovi, autoru libret k hudbě Beethovenově, Schubertově a Weberově? Pobýval v Rusku, z něhož se vrátil jako agent cara Alexandra I. Nenáviděný reakcionář, v Mannheimu ho zavraždil student, což pak vedlo k zavedení tzv.Karlovarských dekretů, potlačivších studentské organizace (Burschenschaften). Ten to asi nebude. Spíš jeho syn Otto von Kotzebue, 1787 - 1846, ruský námořní důstojník a objevitel, velel dvěma expedicím kolem světa, objevil 400 ostrovů, probádal Beringovu úžinu. Tam na břehu v tundře bez stromů u ústí řek Noatak a Kobuk máme ono Kotzebue, kam se zájemci sjíždí pozorovat prý dramatické tříštění říčních ledů při rozmrzání někdy koncem května. To jsem ale zmeškal. Tedy až někdy příště.

K dispozici máme vlak, poveze nás opačným směrem. Krátce před vypuknutím první světové války, kongres pověřil prezidenta Wilsona, aby se pustil do stavby železnice, ne delší než tisíc mil. Projekt se uskutečnil jen z jedné poloviny, v roce 1923 prezident Harding zarazil poslední a to zlatý hřeb do kolejnice. Důkladně se tak přispělo k osídlování onoho dosud tak důkladně prázdného světa. Teď 70 procent všeho obyvatelstva žije v blízkosti trati, nepominutelné tepny tamější existence. Odvoz nerostů z vnitrozemí, dovoz živobytí opačným směrem.  Za druhé světové války civilní patroly hlídaly trať před předpokládaným zásahem nikdy se nedostavivších japonských sabotérů.

Tahle železnice je dost unikát. Ač státní podnik, tak vůbec neprodělává. Kromě mnohého zboží ročně přepraví víc než 600 tisíc pasažérů čili víc, než je počet obyvatel Aljašky. Od poloviny května až do začátku září jedna souprava denně vyjede z Anchorage na sever a jedna z Fairbanks opačným směrem - toť vše. Po  sezóně se osobní doprava redukuje na jednu cestu týdně, vlak zastaví na trati, když na něj zájemce mávne.

Na nádražíčku ve Fairbanks s námi zacházeli téměř jako při vstupu do letadla. Nejen místenky, samozřejmě, ale i odevzdávání kufrů, opatřených cedulkami s místem určení. Dopravce je sám vysadí, netřeba se starat. Dívenky ve slušivých uniformách nás budou cestou zavalovat informacemi, ba i muzikou.  Odjezd ráno, večer se dorazí do Anchorage, ale ne s námi, neboť cestu dvakrát na pár dní přerušíme.

Luxusní vagony, některé dvouposchoďové, s průhledným stropem. Ať už člověk sedí kdekoliv, dívá se do hodně monotonního kraje. Jen jaksi jehličnaté, vesměs neduživě vypadající stromy, miliony jich všemi směry. Podél trati a patrně pak i dál je něco vody, které se nedaří do permafrostu prosáknout. Stále totéž, jedna, dvě hodiny. Zde si vyšlápnout do kraje a určitě se odtud již nevymotáme. Nikde v dohledu silnice, obydlí, srub, zastávka, kde by stál přednosta stanice s plácačkou a salutoval. Červenofialové kytky, jimž se říká fireweed, lány jich. Nejen že krášlí kraj, ale vykonávají i funkci chronometru, sezonních hodinek. Odkvétají odspodu nahoru a jejich nádhera končí s koncem léta. Tentokrát si zima pospíší, smutně komentovali znalci.

Konečně k vidění pár chatrčí a dělníků na trati. Mávají nám stejně dojemně, jak dovedou děti v zemích třetího světa při pohledu na cizince v pohybu. Velký most přes velkou řeku jménem Nenana s vodou neprůhlednou, špinavě šedivou. Tak vypadají všechny toky. Zrodí je ledovce, podemílají spodní terén a do takové na pohled málo vábné podoby se to mísí.

Dívenky informují, že tamhle v dáli je letecká báze Clear, early warning ballistic missile site, jedna za tří v provozu (druhé dvě: v Grónsku a Velké Británii).

Systém ochrany vzdušného prostoru (ADIZ - Air Defense Identification Zone) je zřejmě nadále v provozu, ruské stíhačky ze Sibiře dovedou dorazit za deset minut, ať už je studené válce jakkoliv odzvoněno. Přístroje jsou zaměřené jak na Rusko, tak na Čínu, se schopností zaznamenat všechno, od velikosti basketbalového míče. Tato aljašská báze je tak tajná, že na ni nesmí vkročit ani rodinní příslušníci pověřeného personálu. Ten tam obsluhuje vybavení navýsost sensitivní. Pohyb vlaku několik kilometrů daleko zalarmoval instrumenty, že začaly ječet varování před blížícím se nepřátelským raketovým útokem. Problém se vyřešil přeložením tratě do patřičné vzdálenosti.

Míjíme onen jeden jediný zbylý uhelný důl, zásobující jednak všechny teplárny ve vnitrozemí, jednak vyvážející půl produkce do Koreje. Místo se jmenuje Healy, jehož ponurost vzdálenosti od ostatního světa kompenzuje výše výdělků, údajně nejvyšších v celé Americe: 60.000 USD ročně per capita, tedy i na hlavu každého stařečka i kojence. “Já jsem horník, kdo je víc?” vzpomněl jsem si na náborové heslo do dolů v padesátých letech našeho zářného socialistického budování.

V brzkém odpoledni se blíží naše první zastávka jménem Denali - slovo v indiánské řeči Athabasků. Znamená “Ten veliký, ta veliká”. Tak je nyní oficiálně přejmenována hora McKinley, ona nejvyšší na severoamerickém kontinentu - 20.320 stop, což mi vychází na 6.197 metrů. Korunuje velikánský národní park téhož jména, 6 milionů akrů, větší než stát Massachusetts. V provozu je tam pár hotelů, v nichž si teď v sezoně přivydělávají švýcarské studentky na brigádě. Našlapuji v terénu, půda ani teď v létě pořádně nerozmrzlá pokřupává pod nohami. Flora moc tam nevyroste, na rozdíl od fauny, dostává se nám varování. Padesát druhů bobulí je jedlých. Medvědi jich údajně pozřou 200 tisíc denně. Kdo to kdy počítal? Medvědi požírají všelicos. Informace mě zaujala.

Medvědí školení: Tato zviřátka se vyskytují ve třech podobách. Nejmenší jsou černí, v dospělosti váží ne víc než jeden metrák, pobývají na většině území Aljašky, nejvíc na onom úzkém pruhu od Valdezu až dolů ke kanadské hranici. Nezřídka se potulují i u terminálu onoho ropovodu, zdroje prosperity státu. Ačkoliv to jsou masožravci, nedostatek příležitosti z nich činí nedobrovolné vegetariány. (Proto ono mnohatisícové denní požírání malin, ostružin.) Snadno vylezou na strom a příliš nevandrují. Život stráví v okruhu pěti mil od svého narození. Pak máme medvědy hnědé, známé jako grizzly. Ti už jsou větší, až pětimetrákoví, všežravci, od borůvek po lososy a losy. Jedí i medvědy a nepohrdnou člověčinou. Mají pořádnou sílu, v tlamě unesou i čtyřmetrákového losa. Vyskytují se vlastně všude, s výjimkou ostrovů na jihovýchodním konci státu jakož i polárních, příliš severních končin. Tam je to doména medvědů polárních, těch ze všech největších - až 750 kilogramů kus.

Poměrně malá hlava na dlouhém krku, lebedí si u břehu a na ledové kře. Důkladně chlupatí, celí bílí, s výjimkou velkého černého nosu. Jsou si toho dobře vědomi a tlapou si ho přikrývají, přibližujíce se k oběti. Jsou to i výteční plavci, vrhaji se na tuleně, mrože, ryby a dokonce prý i na velryby.

Cituji a doslova překládám z plakátu s mapou o pěších túrách v onom Denali: “Jestliže se střetnete s medvědem grizzly, NEUTÍKEJTE! Představte se mu tak, že zamáváte s rukama nad hlavou a promlouvejte klidným hlubokým hlasem. Pro víc podrobností, seznamte se se stranou 12.” Poněvadž informace měla jen stranu jednu, těžko jsem se mohl seznamovat. V úřadě Alaska Department of Fish and Game jsem si ale vyzvedl brožurku The Bears and You. Ta doporučovala pohybovat se v terénu nikoliv neslyšně, ale hlomozit. Táhnout za sebou na provázku prázdnou konzervu nebo dvě, například. K medvědům a losům se nepřibližovat, mohli by to pokládat za ohrožení a vyrazit k (proti)útoku.

Ona příliš kusá, jednostránková informace obsahovala též zmínku o losech, největších tvorech z rodiny jelenní. Jsou to individualisté, nanejvýš tři čtyři kusy pohromadě, rodí v květnu, začátkem kratičkého jara, pozor na ně, matky mohou být pořádně nebezpečné: “Potkáte-li se s losem, nepřibližujte se. Pokud se los rozběhne vaším směrem, UTÍKEJTE!” Znalci mi tvrdili, že los (anglicky moose) je naštěstí zvíře nepříliš inteligentní, lze uniknout někam za strom, kde útočník se bude s obtížemi motat.

Když se před čtvrt stoletím dokončovala stavba 800 mil dlouhého ropovodu, ekologové předvídali zánik caribou (česky prý karibu), jiné jelenní verze, té jediné, v níž jak samci tak i samice jsou zdobeny parožím. Ti ve skupinách, ba i velkých stádech, hodně migrují, táhnou do značných dálav. Jak je již dost pravidlem, vědci, jimž blaho planety leží tak blízko u srdce, se pořádně netrefili. Místo zániku, počet karibu se od té doby ztrojnásobil.

Hora McKinley, nyní přejmenovaná na Denali, nestojí samotinká, ale je součástí tisíc kilometrů dlouhého pohoří. Kdysi jsem ve východní Africe objížděl Kilimanjaro, aniž by aspoň jednou vylezlo z mraků. Snad tahle Denali bude ohleduplnější. Znovu jsme nastoupili do vlaku pokračovat v jízdě krajem nadále liduprázdným, ale fotogeničtějším. Zaznamenávám SUMMIT (tzv.continental divide, zde se toky dávají na cestu buď k Pacifiku nebo k Beringovu moři), COLORADO (znovuotevřené zlaté doly), HONOLULU (žádná Havaj, ale hodně bobrů, výsledky jejich práce/spouště snadno k vidění), CURRY (ghost town, ani noha tam už nepáchne).

Vystupujeme na zastávce TALKEETNA, slovo indiánské, znamená “Řeka hojnosti.” Kdysi výspa lovců kožešin, permanentně tam teď celý rok žije 250 lidí. Mezi nimi je i tuze optimistický mladý Švýcar, zaměstnanec železnice. Před dvěma roky se přistěhoval s manželkou z Curychu. Přeptávám se ho na příčinu jeho veselí, elánu, radosti ze života - to přece není typická nátura kalvinistických Helvétů.

”Mám se za muže Aljašky a rád vám řeknu, proč. Nejsou tu daně. Vlastním už pořádný kus pozemku, stavím si dům. Myslíte si, že bych si něco takového mohl pořídit ve Švýcarsku, i kdybych tam žil celý život? Tak vidíte.” Zima a hory mu nevadí. Ty měl doma taky.

Tato Talkeetna leží na úpatí velehory McKinley. Proto sem míří turisté a prosperují i společnosti, které letadélky provážejí zájemce k blížšímu vizuálnímu seznamování s obrem. Odtud vyrážejí horolezci, mezi nimiž každou chvíli někdo zahyne. McKinley si totiž vytváří vlastní počasí, děsivé větry, mrazy minus 100 stupňů Fahrenheita. Před rokem, pokusů zdolat horu bylo něco přes 21 tisíc, uspěla méně než polovina, smrtelných úrazů 91. Rekord v nejrychlejším zdolání hory - za 18 a půl hodiny - drží jeden Australan. Nejstaršímu absolventovi bylo 71 roků, nejmladšímu, korejskému hošíkovi, 12 roků. Hodně všelijakých rekordů drží Japonci - též v počtu úmrtí.

Hora konečně vylezla z mraků a mně úplně stačilo kochat se takto z dálky. Bloumal jsem podél řeky, krmil se malinami, ostružinami, nacházel hodně hub, včetně perfektně zdravých, čítankově krásných českých hřibů. Domorodci je nesbírají, medvědi je zřejmě rovněž nepožírají. Žlutý školní autobus jel po kolejích.                                            Není důvod k podivu - vždyť tam vede železnice, nikoliv silnice.

Anchorage Daily News, na první straně zpráva o neštěstí, postihnuvší sibiřské Eskymáky. Byli navštívit své americké bratrance na ostrově sv.Vavřince (St.Lawrence). Bratranci vybavili chudé příbuzné všemožnými zásobami, loďky naloženy vrchovatě. Vzdor mizernému počasí, Eskymáci se vydali na zpáteční cestu, 100 kilometrů, ve strachu z prodlení, které by způsobilo konfiskaci jejich cestovních pasů. Pár člunů překoceno, pár životů ztraceno. Americká pobřežní hlídka vyslala helikoptéry pátrat po přeživších, ale ruské úřady jim nedovolily porušit výsostný sibiřský vzdušný prostor.

Poslední nasedání do vlaku, který nás doveze do Anchorage, města, které v roce 1915 ještě neexistovalo a teď v něm žije polovina všech obyvatel Aljašky. Na rovnoběžce jako jsou Helsinki, obklopeno vysokánskými kopci pohoří Chugach, počasí tam je relativně mírné, prý jako v San Francisku. Stejně jako San Francisko začátkem tohoto století, Anchorage postihlo velmi nemírné zemětřesení, na Velký pátek roku 1964, o rekordní intenzitě 9,2 stupňů na Richterově škále. Trvalo 4,5 minuty - ne tedy jen pár vteřin. Město důkladně zdevastováno, ničivé vlny tsunami, dosahující výše 30 metrů, smetly pobřežní usedlosti. Znovu vybudovaná končina dělá dojem prosperující, moderní metropole, city of lights, city of flowers - města jak světla, tak květin. V létě, když denní světlo trvá 20 hodin a příroda v krátkém jí daném termínu se předhání svými výkony. Vzpomněl jsem si na Chruščova a jeho chvástání o výkonech mýtických kolchozníků. Tento kout Aljašky by si býval musel zamilovat. Zemědělci, pěstitelé, se totiž předhánějí, plodinové trhy pořádají pravidelné soutěže. Každou chvíli sdělovací prostředky sdělují a na televizních obrazovkách vidíme  gigantické výsledky - desetikilovou mrkev, padesátikilovou hlávku zelí. Pěstitelé ji s obtížemi vlekli na váhu. Tvrdošíjně ale odmítali odtajnit své mičurinsko-lysenkovské úspěchy a pouze se vymlouvali na ony rekordně dlouhé dny, plné slunce.

Nám tam téměř vytrvale poprchávalo, takže se příliš nedalo pochodovat. Navíc, město je pořádně rozlezlé, taxi služba ovšem drahá a veřejná doprava téměř neexistující. Kdykoliv jsem v Praze, tak velebím místní veřejnou dopravu a zhýčkaní měšťané vesměs reagují skeptickými posměšky. Nechť si skeptikové doskočí do Anchorage, rozsahem tak značné jako jejich matička: všeho všudy tři autobusy ráno, tři autobusy k večeru. To vše a nic víc. Od 11:00 do 15:00 hodin nula.

Na rozdíl od Prahy se v metropolitní oblasti potulují odhadem dvě smečky vlků, 20 až 25 medvědů grizzly, 35 černých medvědů a 1.500 losů.

V novinách jsem přečetl pravidla zdvořilého, ohleduplného chování vůči losům: Zásadně je nekrmit. Zachovávat odstup aspoň 50 stop a nepřibližovat se.  Jestliže se jim zježí srst, je to známka buď strachu či vzteku - každopádně je doporučeno prchat. Los dovede stejně zručně kopat jak předníma, tak zadníma nohama. Závěrečné tvrzení a doporučení: “Když se losové zatoulají do Anchorage, psi na ně štěkají, auta houkají, lidé je trápí. Nepřidělávejmě víc problémů zvířeti.” Dál pak za městem jsme viděli upozornění GIVE  A  MOOSE A BREAK ve smyslu “los má přednost.”

V ulicích slyším ruštinu, na níž jsem alergický. Nehorázně vysoké ceny se tu účtují za cokoliv. Například za ono tzv.valet parking, zaparkováni auta zaměstnancem restaurace, hotelu. Všude jinde se to řeší zpropitným, ale v aljašském Hiltonu mají stanovenou sazbu 10 dolarů. Snadno si tedy v takových končinách vydělat. Pochvaloval si taxikář, nedávný přistěhovalec z Makedonie, rovněž již inkasující státní víc než tisícidolarovou pomlázku na každého příslušníka rodiny. Není pro něho problém pravidelně létat “domů”, polární trasou jsou za osm hodin v Evropě. Tvrdil, že v Anchorage už žije přes sto Makedonců, Poláků je víc a Rusů ještě víc.

Odtud odjíždíme do 200 kilometrů vzdáleného přístavu Seward, nesoucího jméno kdysi tolik tupeného ministra, poněvadž od ruského cara koupil za pakatel onu údajně bezcennou Aljašku. Tam v Resurrection Bay čili Zálivu vzkříšení, v roce 1792, době krutovlády francouzské revoluce, dorazil Alexander Baranov, první Rus, a z dřeva z okolních lesů zbudoval přístav - doky, skladiště, ubytování pro kádry, pachtícími se za kožešinami. První Američané se zájmem o velryby se tam objevili až o sto let později. Naštěstí se někdo ve Washingtonu všiml, že to je přístav, který nezamrzá, že odtud by mohla vést cesta do vnitrozemí, které oplývá nalezenými i dosud nenalezenými nerosty. Seward se tak stal tzv.Gateway to Alaska, bránou, jíž proudí zboží a pasažéři. Za druhé světové války zaznamenala značný příliv vojáků, rovněž se přičinivších o zaminování přístavu, aby se jim tam Japonci nevloudili.

Z Anchorage v předměstí, kde se občas potulují losové a medvědi, sytící se aspoň malinami, pokud je napřed neposbírají ženy opatřené košíky, vedla sličná, květinami krášlená autostráda. Posléze zeštíhlela, přibyly strmé svahy, hodně vysoké kopce, Švýcarsko téměř bez lidí, úplně bez dobytka a ovcí. Na opačné straně cesty břeh mořského zálivu s rekordně značným přílivem - 40 stop vody nahoru a dolů. Navíc je tam zrádný quicksand (“tekoucí písek, kuřavka”, tak tvrdí slovník), upozorňoval náš šofér. “Komplet vás to vcucne, a když ne úplně, do půl pasu to stačí - ven se z toho nedostanete a pak beztoho budete kaput, poněvadž příliv vás utopí.”

Hrůzná představa. To se raději rozmlátit na lyžích v luxusním Girdwood, středisku zimních sportů. Reklamní nápisy též lákaly k bezpečné, ale nudné činnosti zvané panning, rýžování zlata. Kousek za vodou vidíme zlatokopecké městečko Hope čili Naděje. Bývalo větší než Anchorage a dnes tam už zbylo ne víc než 400 lidí, pro něž naděje umírá poslední. Kutání žlutého kovu se už věnuje jen jedna firma. Výnosnější je rybaření.

Břeh lemovaly tucty rybářů. Nikoliv nepohyblivé siluety, ale chlapíci v plné práci, raz dva, jedna pořádná ryba za druhou, dřina jak při vykládání vagonů. Nepřipomnělo mi to budovatelské nadšení českých socreálných básníků padesátých let, ale Viktora Dyka trošku vzhůru nohama: opustíš-li mě, nezahyneš, navrátíš-li se, prahanebně dopadneš. Rok co rok, se do zálivu Bristol Bay nahrne 37 milionů lososů (red salmons), táhnou proti proudu do svých rodišť, aby houfně hynuli. Lapou je rybáři a pokud jim uniknou, hrozí jim zánik v tlamách čekajících medvědů. Pouhá třetina vytrvalců překoná i takovou estébáckou překážku.

Aljaška má 40 sopek dosud v činné službě. Zemětřesení poslední dobou pominula, ale stopy prozatím posledního takového neštěstí z roku 1964 jsou stále patrné. Míjíme místo, kde stálo městečko Portage, důkladně vyzmizíkované. Půda se propadla o čtyři metry, voda vše zavalila, jen mrtvé stromy zůstaly trčet.

Za pořádně bičujícího deště jsme dorazili do přístavu, kde už čekala loď jménem Noordam, jež nám měla být domovem pro příštích sedm dní a nocí. Na tuto část výletu jsem se ani trošku netěšil. Jakási má třídní nevrlost, jíž rovněž chovám, iracionálně chovám, vůči golfu, který jsem sice rovněž nikdy neokusil a nicméně zavrhuji jako příliš plytkou, změkčilou buržoazní záležitost. Ale většina mého vyženěného, expedice se zúčastnivšího příbuzenstva mě přehlasovala a teď jsem rád, že se tak stalo.

Příjemné překvapení, jedno za druhým. Loď patřila společnosti Holland American Line, na stěžni jí plápolala vlajka nizozemská a nikoliv některá z tzv.flags of convenience s registrací v pseudostátech jako Panama či Libérie, kde zákony dovolují, co se jinde nesmí, kde pak neúměrný zisk je na úkor kvality bezpečnosti a zejména zacházení s pořádně vykořisťovanou posádkou. Navíc, naše loď nebyla mamutího rozsahu mnohaposchoďového plovoucího hotelu, napěchovaného mraveniště, jak jsem občas vídal a vždy se pohledem děsil při dřívějších příležitostech.

My měli kapacitu 1.200 pasažérů, což je sice taky dost, ale v prostoru tak značném se vždy našlo dost příležitosti najít si kout k samotářskému podumání, pokud se někomu chtělo. Salutuji, smekám před kvalitou, precizností organizace, nepochybně vylepšované mnohokrát opakovanou zkušeností. Každý den do prostorné kajuty dodán čerstvý přetisk novinek ze světa z New York Times a  program aktivit, ať si každý vybere: verze Broadway show, komorní hudba k poslechu, též druh melodií, jaké známe z filmů o potápějícím se Titanicu, něco letitého k pomalejšímu tanci, disco s vyřvávajícím rock-and-rollem, filmy, přednášky, klubovny, čítárny, hry, kasino, tužení mysli i těla v tělocvičných prostorách. Některé to organizované veselí mi připomínalo zážitky z odborářské dovolené. (Ne že by se naši odboráři byli zabavovali takto: V Admiral`s Lounge o kapacitě několika set křesel oficiální chechtálek rozdělil přítomné do tří skupin, které se předháněly. V které se najde dobrovolník, tedy dobrovolnice, sundat si podprsenku a úprkem ji dodat na soutěžní pult? Nebo tamtéž dodat umělý chrup. A jak pak vesele se soutěžící předháněli!) Většinu pasažérů tvořili Američané. Slyšet ale také byla angličtina britská, němčina a k nepřehlédnutí byli i skupinky zachmuřelých Indů.

Příjemně neformální, naprosto nesnobská atmosféra, kdo měl zájem, mohl se seznámit se zajímavými tvory. Na programu byly dva večery vyžadující formal dress - hrůzná představa smokingů a garderob. Ale i to se dalo bezbolestně zvládnout.

Předpokládal jsem příležitost k značnému obžerství, ale to, co tam bylo k dispozici, důkladně překonalo jakékoliv očekávání. Tucty, veletucty chodů třikrát denně, a když by někomu tisíce nabytých kalorií nestačily, dalších deset či kolik druhů dortů k mání, u jiného stolu zmrzliny s pokřtěním všemožnými alkoholy. Vyskytl-li by se nějaký nenasyta, další příležitost se mu poskytla v jedné z jídelen hodinu před půlnocí. Mám tu k dispozici údaje o spotřebě v librách: například maso 8.500, drůbež 4.000, ryby 2.000, čerstvá zelenina 12.000, rýže 500. A rýže pro posádku 2.100.

Když jsme se totiž naloďovali, vítalo nás 500 členů usmívajícího se, přeochotného, výlučně indonéského a filipínského personálu. Těšilo je, když jsem se jim rozpovídal o svých zážitcích v jejich otčinách. Velící posádku tvořili Evropané pod komandem kníratého holandského kapitána s neuvěřitelným jménem EELCKO YPMA, absolventa údajně proslulé námořní školy Kweekschool voor de Zevaart. Měl oprávnění na palubě zájemce oddávat, ale nikoliv rozvádět. Když už nic jiného, loď s takto pojmenovaným kapitánem si zasloužila naši neutuchající pozornost. Další bělošské tváře vykonávaly potřebné práce v kasinu, kam se každý večer vydávalo mé čínské příbuzenstvo, k potvrzení zkušenosti, že hazardní hry jsou největší vášní tohoto nejpočetnějšího národa světa. Moje manželka tvrdila, že tato pohledná mládež obsluhující ruletu, baccarat a další ta neřestná zařízení, mluví anglicky s australským přízvukem. Hele, kádry z Klokánie! Prohlížím si jednu tu štíhlou krasavici s jmenovkou GALINA KAMENSKÁ. “Jste ze Sydney nebo z Melbournu?” ptám se česky. “Jsem z Ostravy,” rovněž česky odpověděla. Takovou zajímavou práci sehnala přes agenturu, na kontrakt. Chtěl jsem se s ní posléze setkat k popovídání, ale neuspěl jsem. Neměla zájem ztrácet čas s emigrantskou pakáží.

Na lodi mi imponovala pozornost, věnovaná pasažérům. V kabině každý večer mísa čerstvého ovoce, na podušce čokoláda ve zlatém staniolu. V jídelně luxusní pugéty na každém stole. V jídelně denně z ledu umně vytesaná sousoší. Co číníte s tak pěknými výtvory, dáváte je večer do mrazáku? Nikoliv, letí přes palubu a druhý den se tesá nový skvost.

Na lodi se důsledně dodržuje pravidlo bezpeněžního hospodářství. Cokoliv extra objednáme, v duty free shopu koupíme, namasírovat se necháme, veškeré transakce se pouze řeší podpisem. Teprve před rozloučením dostaneme závěrečný účet a hodně platíme. Takový výlet přijde na dost peněz.

Měli jsme před sebou cestu 3.500 kilometrů dlouhou, scénickou, fotogenickou. Podél pobřeží se zasněženým pohořím, mezi zelenými, stoprocentně neobydlenými ostrovy, v téměř intimním sousedství ledovců, částečně jakoby ušpiněných, částečně bělostných až do modra. Aljaška má ledovců požehnaně - jejich celková plocha by pokryla Českou republiku. Pasažéři cvakají aparáty, prstem ukazují na plovoucí kusy ledu, nikoliv však o velikosti, která by nás mohla potopit.

Hrozila ale nebezpečí narazit na mělčinu, tak jako se v roce 1989 stalo cisternové lodi Exxon Valdez. Z útrob se pak vyvalilo 11 milionů galonů ropy, zasáhnuvší dva tisíce kilometrů pobřeží, s přemnoha škodami, právními žalobami a povinností společnosti Exxon zaplatit dvě miliardy dolarů, užitečně tak posílivších místní ekonomii. Tento přístav Valdez, zemětřesením dokonale zničený a nyní znovu stvořený, byl naší první zastávkou. Za zády ona horská bariéra. Autobusem se vydáváme na objíždku a prohlídku terminálu, kde ropa končí svou 800 mil dlouhou pouť. Obrovský industriální komplex, po němž zaměstnanci nesmějí chodit pěšky - kvůli medvědům. V přístavu zrovna napájeli dvě cisternové lodě. Proces trvá 22 hodin a takto je obslouženo 70 lodí za měsíc. Po někdejším ekologickém neštěstí už není ani stopy. Voda je průzračná, vzduch je čisťoučký, ani v nejmenším připomínající obtížné vdechy v Litvínově.

Zakotvili jsme pak ještě ve třech přístavech. Každý jiný, zmíním se jen krátce.

SITKA, jméno indiánské, na ostrově Baranof, město na americké poměry historické. Zde totiž měli Rusové svou metropoli - Nový Archangelsk, kypící přístav v době, kdy San Franscisko byla pouhá pominutelná vesnice. Rusové vládli až do roku 1867. Osmnáctý říjen, kdy zaplápolala americká vlajka, se stal státním svátkem Aljašky. O každém výročí si tam událost se vší parádou zopakují. Turisty vítá pěvecký a taneční sbor nefalšovaných Slovanů. Importované Rusky a Ukrajinky juchají a kozáčky metají. Na Lincoln Street se turisté hrnou do dřevěné katedrály sv.Michala, jejíž pravoslavný interiér září zlatem. Vystavěl ji pozoruhodný Ivan Veniaminov, architekt, vynálezce, výrobce nábytku, hodin, varhan, znalec indiánských jazyků, odvážný cestovatel a biskup, vládnoucí diecézi s jurisdikcí od Kamčatky po Kalifornii. Posléze to dotáhl na metropolitu v Moskvě, nejvyšší hlavu církve, a v roce 1977 - v éře Brežněvově - byl kanonizován jako svatý Innocent. Jeho dům v Sitce je ta další turistická pozoruhodnost. Žádný biskup už tam ale nesídlí. Biskup Theodosius, hlava ortodoxní církve v USA, se odstěhoval do New Yorku. Ruský hřbitov je ve stavu bídného zanedbání. O nápravu se pokouší městský radní, příslušník indiánského kmene Tlingitů, v minulosti Rusy krutě rubaných. Mnozí dnešní Tlingitové se věnují tvorbě totemů.

JUNEAU, pojmenováno po jednom z přečetných prospektorů. Sem se v r.1906 ze Sitky přestěhovala administrativa teritoria a už tam zůstala, když Aljaška se stala státem. Vzdor tomu, že Anchorage má desetkrát tolik obyvatel, že do Juneau lze pouze lodí nebo letadlem. Město je vměstnáno na úzkém svahu, za ním trčí horské velikány. Milion lososů usiluje o sebevražednou plavbu proti proudu, v tamějších mořských vodách si hoví mnohé velryby a nad tím vším krouží údajně tisíc orlů. Po kousku existující pobřežní silnice lze dojet městským autobusem k pořádně velkému ledovci jménem Mendenhall. Největším veřejným zaměstnavatelem je ovšem stát, tím největším soukromým je turismus. Důlní zařízení rezaví v předměstích. Provandroval jsem uličky, s výsledným dojmem, že takhle nějak to asi vypadá na Sibiři. Zde ale Rusové vůbec nesídlili.

KETCHIKAN, jméno indiánské, naše poslední, nejjižnější zastávka, na prapodivně pojmenovaném ostrově Revillagigedo. Rekordní množství dešťů, ročně naprší 150 coulů čili 3,8 metrů vody, takže se okolí právem zelená. Údajně Salmon capital of the world, nikde prý není víc lososů na světě, pět druhů, až čtvrmetrákových, potoky jsou jimi napěchovány. Je to i končina s největší koncentrací Indiánů. Hodně totemů a daleko víc turistů. Loňského roku, 35 lodí jich vychrlilo přes půl milionu. Mně se tam ale líbilo, celou dobu ani nekráplo.

Oprávněnou chloubou městečka je Creek Street, kde 30 domů slasti poskytovalo servis zájemcům jakékoliv ethnické, socio-ekonomické či politické orientace. Bordely, jimž se ohleduplně říkalo Obchody s doutníky, ale vláda v roce 1954 zakázala.  Teď tam jsou restaurace, galerie, obchody se suvenýry. V jednom jsem si prohlížel mapu světa, s výzvou, aby každý návštěvník nabodl špendlík na místo, odkud přišel. Za poslední dva měsíce se jich tam nashromáždilo požehnaně. Některé končiny jako Anglie, Švýcarsko, Německo už nabyly podoby hodně ježatých ježků. Na České republice jsem napočítal šest špendlíků u Prahy a něco kolem Uherského Hradiště. Plzeň byla nedotčená. Teď tam má můj jeden špendlík.

RUSOVÉ  NA  ALJAČCE  KDYSI  A  TEĎ

Řada lidí mě má oprávněně za podivína nebo i blázna, urputně objíždějícího svět, a občas se optá, kde jsem vlastně ještě nebyl. Nebyl jsem v západní Africe, neznám několik nepříjemných mohamedánských diktatur a někdejší Sovětský svaz. “Jak to, že ne v Rusku?” “Poněvadž Rusové přišli k nám a právě proto jsem od nich odpelášil co nejdál,” odpovídám.

Jenže tento náš svět je kulatý. Před pár měsíci jsem se ocitl na Aljašce, hodně blízko polárního kruhu a vlastně také blízko Sibiře. Z jednoho břehu lze vidět na druhý. Obě radikálně rozličné končiny sdílejí totéž nevlídné počasí, převážnou prázdnotu, nikoliv ovšem historii vyhnanství, koncentráků, krutovlády. Přistál jsem ve Fairbanksu, po Anchorage největším městě státu. Z letiště mě vezla pohledná blondýnka s nápadně slovanskými rysy. Zeptal jsem se na její předky. Byla z Magadanu, přišla před dvěma roky, odpověděla perfektní angličtinou. Končina s oprávněnou pověstí východosibiřského Osvěčíma, hřbitova nespočetného množství chudáků.

”No jo, to bylo za Stalina, to už je tak dávno,” hrůzy odmávla dívčina současnosti. Ve Fairbanksu se jí docela líbí, počasí jako doma, domů pravidelně létá, má tam hodně kamarádů. Inzeráty nabízejí lety na Čukotku - Alaska Airlines, Bering Air, Aeroflot. Pěkně děkuju. Takovému lákání našinec snadno odolá.

Jak ve Fairbanksu, tak v ulicích jiných měst a městysů jsem mrzutě zaznamenával přítomnost rusky mluvících vetřelců.

Vraťme se k prvopočátkům, jak to vlastně začalo. Rusové byli doopravdy první běloští objevitelé Aljašky, ač jako úplně nejprvnější v roce 1741 připlul Vitus Berling, Dán ve službách cara Petra Velikého. Přinesli a vnutili křesťanství Aleutům a Eskymákům, s nimiž však zacházeli nikterak něžně. Aleuty tato zkušenost pořádně zdecimovala, jejich počet se zredukoval na pouhou jednu pětinu. Nicméně vliv ruské pravoslavné církve přetrvává, při životě ho udržuje 94 farností.  V etnografické části výtečného muzea univerzity ve Fairbanksu mezi zažloutlými fotografiemi lze vidět popa oddávajícího domorodý manželský pár s ruským jménem křestním i příjmením.

První permanentní usedlost Rusové zbudovali v roce 1784 na ostrově Kodiaku, posléze velitelství a adrese Rusko-americké obchodní společnosti, získavší monopol především na lov kožešin. V současné době je na Kodiaku i hlavní adresa ruské pravoslavné církve na Aljašce (414 Mission Road, Kodiak, AK 99615). O Kodiaku bude mít český čtenář nejspíš ponětí zásluhou televizních zeměpisných filmů o tamějších medvědech grizzly, lapajících proti říčnímu proudu se lopotící lososy, též útočících na losy a lidi, a v případě nezbytí se věnujících sběru borůvek, ostružin, všemožných bobulí.

Rusové se šířili a objevené končiny pojmenovávali. K poctě cara máme Alexandrovo souostroví. V jeho blízkém sousedství je American Bay (Americký záliv), překlad z původního ruského Amyerikanskaya bukhta. Ostrov Etolin, pojmenovaný po ruském guvernérovi, leží přes úžinu Zimovia od ostrova Wrangel, dle barona Ferdinanda Petroviče Wrangela, carského správního potentáta.  Ostrovy Blashke nesou jméno ruského lékaře Eduarda Leonidoviče Blaškeho, který v roce 1835 zvládl očkování více než tisíce Aleutů proti neštovicím. Mapy zdobí jména ostrovů  Baranof, Chichagof, Kruzof, Kupreanof, Popof, Pribilof, Simeonof - všechny takto končící písmenem F.

V roce 1792, době velkého teroru Velké francouzské revoluce, Alexander Baranov v Resurrection Bay (Zálivu vzkříšení) se pustil do stavby přístavu, který se teď jmenuje Seward.  Ze dřeva z okolních lesů vznikly doky, skladiště, ubytování pro kádry, pachtící se za kožešinami. První Američané, zajímající se o velryby, se dostavili až o mnoho let později. Baranov jako manažer oné Rusko-americké obchodní společnosti pokračoval v expanzi jižním směrem, k hranicím dnešní kanadské Britské Kolumbie. Založil tvrz svatého Michala, Nový Archangelsk, posléze přejmenovaný na Sitka. Vznikl tak prosperující přístav, údajná “Paříž Pacifiku” - v době, kdy San Francisko byla pominutelná vesnička. Ruské počínání se ale ani trošku nelíbilo místním původním obyvatelům, Indiánům kmene Tlingit. V roce 1802 vetřelce pobili a tvrz spálili. Leč dva roky poté došlo k odplatě, krvavé řeži, krutostem, vrcholícím kompromisem, normalizací. Baranov se tlačil dál k jihu, osady zakládal i na kalifornském pobřeží. V roce 1821 car vydal manifest, v němž určil 51.rovnoběžku jako jižní hranici Aljašky a tím i své říše. Zde ale narazil na odpor mladé americké republiky, vyhlásivší tzv.Monroe Doctrine, neuznávající, zakazující teritoriální expanzi kterékoliv evropské moci na úkor západní hemisféry. Car ustoupil a Sitka se stala hlavním městem ruské přítomnosti na americkém kontinentě.

Turisty tam dodnes vítá pěvecký a taneční soubor nefalšovaných Slovanů. Juchají a kozáčky metají. Nejnavštěvovanějším místem je dřevěná katedrála sv.Michala, jejíž pravoslavný interiér září zlatem. Vystavěl ji pozoruhodný Ivan Veniaminov, architekt, vynálezce, výrobce nábytku, hodin, varhan, též odvážný cestovatel a znalec indiánských jazyků. (Na Aleutských ostrovech zvládl místní jazyk a vytvořil systém jejího písemného vyjádření za spolupráce aleutského náčelníka, slovansky přejmenovaného na Ivan Pankov.) Povýšen na biskupa, jeho dům v Sitce se stal centrem největší diecéze v celé carské Rusi. Posléze to dotáhl na metropolitu v Moskvě, nejvyšší hlavu církve a v roce 1977 - v éře Brežněvově - byl kanonizován s přejmenováním na Svatého Innocenta. Jeho dům v Sitce je další turistická pozoruhodnost, ale žádný biskup už tam nesídlí. Prozatím poslední hodnostář Theodosius, hlava ruské pravoslavné církve v USA, se odstěhoval do New Yorku.

Každý rok 18.října, den státního svátku, se v Sitce opakuje ceremoniál v původních uniformách, kdy carskou vlajku nahrazuje americká. Tak se stalo v roce 1867: prodej Aljašky za 7,2 milionu dolarů, 3 halíře za hektar údajně bezcenného území. Třináct roků poté došlo k prvním objevům zlata, jehož se už vytěžilo za stovky milionů dolarů.

Po prohrané krymské válce byla carská říše v obtížné finanční situaci. Vzdálené výspy se prodražovaly, lov kožešin se přestal vyplácet, car se mínil břemena zbavit. Jenže Američané o zmrzlou končinu, tak neperspektivní, neměli zájem.  Když se carskému reprezentantovi Eduardu de Stoeckelovi prodej přece jen podařil, Alexander II. ho odměnil 25 tisíci stříbrnými rubly, kdežto amerického vyjednavače Williama Stewarda, ministra zahraničních věcí, čekaly ve Washingtonu jen kritické odsudky. Aljašce se dostalo posměšného pojmenování Steward folly. V následujících letech se Washington této nepopulární akvizici věnoval minimálně. Dokonce odmítl poskytnout fondy na výstavbu aspoň jedné silnice, která by Aljašku učinila dostupnou.

V historických dokumentech tam na místě jsem zíral na formulace z oné doby. Za prvé, americká koupě byla charakterizována jako velkorysá pomoc momentálními potížemi postiženému ruskému příteli. A za druhé a ještě důležitější, tvrzení, že Aljaška nikdy nebyla ruskou kolonií, neboť car nad ní nikdy nevyhlásil svou suverenitu, ale že to byla toliko “problematická výspa” (outpost). Že tedy ruská vláda prodávala jen majetky oné obchodní společnosti - skladiště, přístavní zařízení, výlučná obchodní práva. Majetky privátní či církevní nadále zůstaly v ruských rukách.

Za sovětské éry se ozývaly hlasy, podpořené historiky akademiky, že prodej, k němuž údajně došlo trikem, podvodem, by se měl anulovat a Aljaška Moskvě vrátit. Teď po rozkladu prvního socialistického impéria Moskva má jiné starosti. Též jiné nečekané starosti zásluhou tohoto rozkladu postihly i Aljašku.

S pádem železné, v tomto případě spíš sněžně-ledové opony, s koncem studené války, usedlíci na obou stranách sdílející stejně třeskuté klima se začali poznávat. Následoval proces nikoliv nepodobný v mnohých manželstvích: láska na první pohled, líbánky a po nich rozčarování. Dotyční se již vzájemně okoukali, Američané si stěžují, že Rusové páchnou, příliš pijí a pohostinství zneužívají. Pozváni na dva týdny a zůstanou půl roku. Vkročí do americké domácnosti a jejího majitele hned pokládají za milionáře. Nakupovat, nakupovat, to je jejich forte a pak už nezbývá v osadě obchod, který by jim cokoliv prodal za ty jejich ubohé rublíky. Na oficiální výměnné přátelské výpravy se jménem lidu hrnou byrokraté a mafiáni (jedno nevylučuje druhé), přivážejí drogy a míní též bohatnout dovozem prostitutek. The New York Times popisovaly takovou zkušenost v aljašské usedlosti jménem Soldotna, čtyři tisíce obyvatel.  Navázali družbu se sibiřským Magadanem. Dopadalo to tak, že Rusové odmítali navštívené domácnosti opustit, takže muselo dojít k úřednímu zásahu.

Po takových zprávách něco pozitivního: vládní organizace A.I.D. (United States Agency for International Development) poskytuje fondy ruským studentům. Nejvíc jich přijíždí na univerzitu v Anchorage. V Anchorage Daily News se 5.srpna 1999 dočítám o úspěšném uzavření rusko-americké smlouvy, týkající se polárních medvědů.(Kdyby někdo potřeboval vědět: polární medvěd se v řeči Eskymáků Inupiat řekne NANUUG.) Smlouva, týkající se tří až pěti tisíc kusů této hodně žravé zvěře na kře v moři Chukhi čili asi Čukči po našem, se rodila ne méně než šest let.

Tito medvědi se zejména rodí na ostrovech Wrangel a Herald, odtud putují přes 180.poledník - onu International Dateline, kde na jednom místě je neděle a hned vedle je už pondělí - tam a zpět, na ostrov St.Lawrence (Sv.Vavřince) a ještě dál. Čukotské Eskymáky frustroval zákaz lovu, při pomyšlení, že jejich blízkým příbuzným na americké straně lov je povolen. Ale poté, co došlo k rozpadu Sovětského svazu a oslabením kontrolní moci vzdálené centrální vlády, domorodci na Čukotce, daleko od Moskvy, rovněž začali beztrestně lovit.

Moskva se smířila se stavem věcí a s Washingtonem uzavřela smlouvu s určením medvědí kvoty půl na půl.

Totalitní moc a svévůli ale nadále dávají pociťovat provinční političtí potentáti. V těchže aljašských novinách z téhož dne na první straně dominoval článek o neštěstí ve vodách Beringovy úžiny. Celkem 30 čukotských Eskymáků z Novo Chaplino, osady o 600 duší, se na 14 loďkách s motorovým pohonem vydalo na stokilometrovou cestu k příbuzným na ostrov St.Lawrence. Tam v přístavečku Gambel loďky naložili zbožím vrchovatě. Tamější městská úřednice Charlotte Apatiki uvedla, že vzdor špatnému počasí a varování na zpáteční cestu se nepouštět, ruští poddaní si netroufli, ve strachu, že by nestihli povolenou lhůtu a hrozil by jim trest konfiskace cestovních pasů. Zpět je doprovázel Wade Okhtokiuk, náměstek starosty v Gambelu, a americká fotožurnalistka Heidi Bradnerová, pracující na reportáži o právě takových postudenoválečných stycích. Cesta, která zpravidla je jen šestihodinová, tentokrát trvala třicet hodin. Vlny vysoké, loďky nabíraly vodu, některé se začaly potápět, zboží letělo do hlubin, aby aspoň došlo k záchraně lidí. Pár člunů překoceno, pár životů ztraceno. Ze sibiřské stanice Providenya dorazil urgentní telefonát do Gambelu, odtud vyrozumění pro americkou pobřežní hlídku. U.S.Coast Guard okamžitě vypravila dvě letadla a helikoptéru, ale pátrání se nepovedlo, ruské úřady nedovolily porušit výsostný sibiřský vzdušný prostor. Sluší se dodat, že ruské úřady rovněž zakazují svým občanům vybavovat čluny rádiem a elektronickým navigačním zařízením. Bezpečnost státu nade vše, tak učil komunismus tři čtvrti století.

Toho si američtí sousedé naštěstí zústávají být vědomi. Cestou vlakem z vnitrozemí Aljašky jsem míjel leteckou bázi v místě jménem Clear - early warning ballistic missile site. Systém ochrany vzdušného prostoru (ADIZ - Air Defense Identificastion Zone) je nadále v provozu. Ruské stihačky dovedou ze Sibiře dorazit za deset minut, ať už je studené válce jakkoliv odzvoněno. Báze je vybavena přístroji, schopnými zaznamenat všechno, až do velikosti basketbalového míče. Přístroje jsou natolik sensitivni, že pohyb pár kilometrů vzdáleného vlaku je zalarmoval, začaly ječet varování před blížícím se raketovým útokem. Problém vyřešilo přemístnění tratě do patřičné vzdálenosti.

Překonání vzdálenosti mezi onou východní civilizací a západním světem si nepochybně vyžádá víc úsilí.

ARKTICKÉ  PODMÍNKY  NA ROVNOBĚŽCE  PRAHY

Takový titulek je jen zdánlivě nesmyslný - však postačí se podívat na mapu světa. Po návratu z Prahy teď o posledním létě století jsem se vydal na Aljašku, až téměř k polárnímu kruhu. Jako by mi taková zkušenost nestačila, mínil jsem si ji zopakovat v končinách značně bližších mému domovu. Tedy nikoliv znovu přeletět americký kontinent a ještě dál se pak pachtit, ale pouze doma v New Yorku sednout do auta, nastartovat a vydat se severním směrem do Kanady, ontarijskou provincií, všeho všudy ne víc než 800 kilometrů, až do místa jménem Cochrane. Tam totiž silnice (č.11) uhýbá na západ a nám třeba dál na sever. Tam lze jen železnicí. Doveze nás až do místa Moosonee (moose = los) na řece téhož jména, vlévající se do James Bay, zálivu, který je součástí Hudson Bay, velikánského vnitrozemského moře.

Od května do začátku září každé ráno se tento Polar Bear Express vydá na téměř 300 kilometrů dlouhou cestu. V provozu je od roku 1964, už přepravil půl milionu pasažérů. Před tím cesta - kanoí, na lyžích nebo pěšky s tzv.snow shoes - trvala až deset dní. Vlak je vybaven světovou raritou, totiž vagony, speciálně upravenými na přepravu kanoí. Vlakem se dováží všechno - kamna, krupice, koloběžky, všechno, co je  nepominutelnou součástí tamější existence.

Porovnávám s Aljaškou a zážitky z jejího jediného vlaku. I tam dodržují praxi tzv.flag stop - zastavit na požádání, kdyby nějaký zálesák, ztracenec zamával. Na Aljašce jsou v cestě velikánská pohoří, zde ale dominuje rovina s tímtéž druhem vegetace, stromovím dost souchotinářského vzhledu, vesměs ubohé sušinky. Nelze se divit, však tu máme onen permafrost, půdu rozmrzající jen na pár centimetrů, tam hluboké kořeny neproniknou, zlé vichry dují a hvozdy vyvracejí. Nebo za sucha v kratičkém létě blesk či odhozená cigareta z vlaku způsobí požáry a následnou spoušť na mnohé kilometry. A tohle všechno, prosím, před pouhými 375 miliony let prý byla subtropická oblast, plná života! Teď na téže, ovšem nezměněné, rovnoběžce dominuje studená pustota, ani v nejmenším připomínajicí české luhy, háje, strdí, žírnou přírodu. Jen neduživé lesíky všemi směry, keře, pár bobulí na nich. Nikde zvíře, člověk, známky života v dohledu. Míjíme přehradu, elektrárnu stoprocentně zautomatizovanou, z dálky do dálky řízenou. Jedeme z kopce, stále do větších nížin, kam i míří všechny říční toky. Přejíždíme Madman`s Creek, Šílencův potok, a za pár minut jsme na místě, na oné výspě Moosonee. Všeho všudy míň než pětihodinový výlet.

Jeden zdroj uvádí počet tamějšího obyvatelstva cifrou 1.500. Jiný, neméně autoritativní zdroj tvrdí, že Moosoňanů je 2.500. Tak či onak, naprostá jejich většina, aspoň 90 procent, jsou autentičtí, nefalšovaní Indiáni kmene Cree. Jeli s námi již ve vlaku. Kdo by předpokládal vysoké, štíhlé postavy, vizáže s orlím profilem, tak jak je zpodobňoval ilustrátor Burian v mayovkách, důkladně by byl zklamán. Kdepak, ani jeden Vinnetou, ale pomenší, přitloustlí cvalíci, kulaté hlavy posazené na trupu. Ani pohled na mladá děvčata nerozžehl vilné představy. “Takové by nemohli oběsit, nemaj krky, jen se pořádně podívejte!” utrousil uštěpačný spolupasažér, přidavší hypotézu, že tuku mají nadbytek třeba proto, aby je chránil proti mrazům a nepřílišný vzrůst je chránil před vichry, aby je neodnesly.

Na Aljašce jsem původních domorodců potkal pramálo a téměř z každého čpěl alkohol, motali se, s rukou nataženou k žebrotě. V Moosonee oni značně početnější domorodci dělali příjemnější dojem. Abstinenti to ovšem také nejsou, kdepak. V obchodu s alkoholem jsem objevil tuze pěkná jihoafrická vína, která v Americe nemáme.

Nad obchodem s ohnivou vodou, stejně jako i na jiných prodejnách a všech úřadech,  vězely trojjazyčné nápisy: anglicky, francouzsky a v řeči cree. Té dal psanou podobu misionář před více než 150 roky a se svými trojúhelníky různě narafičenými to dělá dojem tajného písma, tak jak jsme si jako malí skautíci pošetile vymýšleli. Tento náš český tisk na ně není vybaven, takže nemohu posloužit příkladem. Tedy aspoň něco fonetického: tack-ki-koh (je zima), tan-eh-tas-kay- tech-oh-ma (kolik to stojí?), meeg-wetch (děkuji).

Kmen, jehož symbolem je husa, má všeho všudy něco přes 10.000 příslušníků,  roztroušených v oblasti Jamesova zálivu. Z veřejných peněz ontarijského ministerstva vznikla služba právní pomoci jménem Keewaytinok Native Legal Services. Od vzniku své existence v roce 1981 posloužila 5.000 klientům. Jde o porady na značně rozsáhlé škále - záležitosti rodinné jako manželství, rozvody, děti, alimenty, dědické, správní, sociální - podpory v nezaměstnanosti i případné zaměstnanosti, nároky pracovní, práva lovu ryb, zvěře a lapání do pastí, práva bytová, všeobecně občanská. V trestních případech se poskytuje právní pomoc obětem zločinu, nikoliv jeho pachatelům. Mladiství provinilci mají ale nárok na doporučení, kteří advokáti by je mohli obhajovat. Ne že by byl nedostatek takových klientů. V jednom jediném, překvapivě dobře zásobeném supermarketu jsem koupil noviny The Freighter z 1.září 1999 a v nich se dočetl, že v srpnu během jednoho týdne došlo v Moosonee v 53 incidentům, z toho 15 přestupků porušení Liquor Act, 3 zločiny násilné, 13 zločinů majetkových. Dvacet pachatelů zatčeno: mezi nimi dvě ženy, odcizivší automobil na místní odbočce ministerstva národních zdrojů. Též došlo k zadržení, ale zřejmě  nikoliv uvěznění dvou pachatelů, kteří se vloupali do domu a posléze na hřbitově převraceli náhrobní kameny. Věk těchto pachatelů: pět a sedm roků.

Šel jsem se potulovat neasfaltovanými ulicemi s domorodými domečky. Nevypadaly nikterak bezútěšně, na rozdíl od stavu na mnoha amerických indiánských rezervacích. Nikde jsem neviděl takové oznámení jako kdysi v jižní Arizoně  na rezervaci kmene Papago, o konání instruktáže, jak nepít a nemlátit manželky.

Většina turistů přijíždí jen na jednodenní okouknutí. Vlak dorazí v jednu odpoledne a v šest večer se už vrací. Výjimku tvořili mlčenliví mohamedánští novomanželé, stále ruku v ruce, jeden permanentně polonahý, nesnesitelně užvaněný stařec s krásnou, nejlepšími univerzitami vypiplanou angličtinou (takto umět si aspoň párkrát do roka zahlaholit!) a naše sedmičlenná parta, zařídivší si na pár dní rezervaci v hotýlku, jediném, který byl v provozu. Ten druhý hned vedle, byl zabedněn. Nikde ani jeden motel, samozřejmě. Těžko by mohl sloužit motoristům v končinách, kam nelze dorazit po vlastní ose. Kolem se ale kodrcaly dodávky, pick-up trucks, dodané vlakem jako vše ostatní.

Ubytování ovšem drahé, jakož i vše v restauraci, kde obsluhovala angličtiny neznalá Indiánka. Z okna se mi poskytoval scénický obrázek. Tak tady máme jediný přístav Ontaria, přístaveček s mořskou slanou vodou. James Bay je sice 20 kilometrů daleko, ale jeho vody se tam valí, se sladkovodní řekou Moose se mísí. Za přílivu hladina stoupne o jeden a půl metru. To pak mění trasu, po níž water taxi, domorodé loďky s jedním pasažérem či i tuctem se vydávají na opačný břeh, k ostrovu s divným jménem Moose Factory. Větší loď přiváží a odváží mládež do školy a dospělé do zaměstnání. Jak je tomu s dopravou během víc než půl roku, když řeka je zamrzlá? Tím se to zjednoduší, po ledě jezdí žlutý školní autobus. O tuto dočasnou ledovou silnici je pečováno, sníh je pravidelně zametán. Led ovšem není posypáván solí, dostalo se mi ujištění. Koncem dubna, začátkem května již ale není záhodno cestu riskovat.  Dodatečně jsem pochopil smysl výstražného znamení DALŠÍ JÍZDA JEN NA VLASTNÍ NEBEZPEČÍ u cesty  končící ve vodě. V případě občasné potřeby, mládež převáží za vzděláním helikoptéry, druh jinde nevídaného luxusu.

Toto naše Moosonee vzniklo teprve na začátku dvacátého století. Založili je francouzští bratři jménem Révillon v úmyslu konkurovat s Hudson Bay Company na opačném břehu. Záměr soutěžit s obrem se nezdařil, zkrachovali, ale přece jen po nich něco zbylo: dnešní kosmetická společnost Revlon, taky vlastně gigant.

Vyjeli jsme přes řeku na onen opačný ostrov Moose Factory, kde žádná továrna není a nikdy nebyla. Jméno získal proto, že tam sídlil factor, reprezentant oné historické Hudson Bay Company, vykupující kůže od domorodých lovců. Tam vznikla úplně první, anglicky mluvící osada v Ontariu. V roce 1670 tuto H.B.C. založil anglický král Charles II. a obdařil ji výsadním právem obchodovat, osídlovat, najít severozápadní cestu do orientu. Tehdy v 17.století, H.B.C. vlastnila půl severní Ameriky. Francouzové se tam neúspěšně snažili vměstnat, následovala řada komplikovaných konfliktů.

Sláva a moc H.B.S. už dávno pominula. Seznamovali jsme se s tamějšími dějinami. V jedné z muzejních prostor mě zejména zaujaly způsoby tehdejšího obchodování: měnou totiž nebyla libra, dolar, frank, ale bobří kožka. Posuďte tehdejší výměnné proporce: za jednoho bobříka buď jednu košili nebo pár bot nebo dva hřebeny nebo dvě libry cukru nebo dvě jelenní kůže. Jedna kůže černého medvěda za dva bobříky, galon brandy za čtyři, jedna přikrývka za šest. Čili jedna pokrývka za tři černé medvědy - podivné tehdejší hodnoty.

Anglikánský kostel. sv.Tomáše za jarních povodní uplaval. Podařilo se ho ale dostihnout, vylovit, přitáhnout zpět a pořádně přikovat. Teď už je pokoj. Hned vedle je hřbitov s hroby, označenými též v řeči cree. Hodně příliš krátkých životů, ukončených neštěstím v řece.

Ostrovu v současné době dominuje nemocnice k potřebám celé oblasti Jamesova zálivu, osad Fort Albany, Kashechewan, Attawapiskat, Peawanuck, do velkých vzdáleností roztroušených, nezřídka dosažitelných jen letadélkem.

Loď nás vezla do tohoto zálivu. Břehy v dohledu bez známky osídlení. Divočina prý jako v Africe, tvrdil mi znalec - až ovšem na krokodýly. Barva vody do šedohněda, dělá oprávněný dojem něčeho značně studeného, mísí se voda mořská a říční, slaná se sladkou, na povrchu stopy, pruhy čehosi bílého. Asi sůl, nic pravděpodobnějšího mě nenapadlo. Prázdnota takové dálavy  je sice zkrušující, ale také je v ní trocha morbidní fascinace.

Řece a oběma ostrovům se dostalo pojmenování po losech - moose - ale ani jednoho takového tvora jsme neviděli. Autobus nás však odvezl na městskou skládku odpadků, kde se pravidelně přehrabují černí medvědi. Byl bych dal přednost seznámení v poněkud důstojnějším prostředí.

Během našeho pobytu sluníčko nás hladilo a ani jednou nekráplo. Jen co jsme vlezli do vlaku ke zpáteční cestě, živly se rozběsnily a všechno to tam začaly bičovat. Vděčně jsem jim salutoval za takovou ohleduplnost.

Kam tedy příště na další arktický výlet? Všichni Kanaďané třeba nevědí, že dnem prvního apríla 1999 byli ochuzeni o pořádný díl své domoviny - o pětinu území, 770.000 čtverečních mil, velikost západní Evropy. Na sever od Hudsonova zálivu západním i východním směrem vznikl stát Nunavut, jehož hlavním městem či vesnicí bude cosi jménem Iqaluit. Převážně eskymáckému obyvatelstvu o odhadovaném počtu 27.000 duší se z federální pokladny dostane pomlázky ve výši jedné miliardy dolarů. Prozatím tam není průmysl, nejsou silnice, pouze hodně prázdného zmrzlého prostoru. Zřejmě si na první příležitost turistického odskoku budeme muset ještě nějaký čas počkat.

VYBÍRÁNÍ  LAUREÁTŮ

Nobelova cena za literární zásluhy - ta je ze všech nejprestižnější. Není mistra pera, který by nebyl nadšen jejím udělením. Každoroční výběr sleduje a komentuje značná část zajímající se světové veřejnosti. Nezřídka jsou z toho rozpaky a dumání: jaká kritéria převažovala letos, jaké vlivy, kdo asi úspěšněji zatlačil, že rozhodnutí dopadlo tak a ne jinak. Ceny udílené od roku 1901 nedorazily vždy na ty nejsprávnější adresy. Jak asi  regionálně nezaujatá je porota ve Stockholmu? Napočítal jsem třináct obdařených skandinávských autorů plus jednoho z Islandu (velký prosovětský bojovník za mír Halldor K. Laxness, 1955). Nikdy se nedočkal Conrad, Joyce či Proust, ale obdařen byl třeba Švýcar Carl F.G.Spitteler (1919). Kdo kdy dřív slyšel o laureátství získavší Wislawě Szymborské, divili se Anglosasové.

Má převažovat váha díla nebo jeho dopad na čtenářskou obec? Jak si počínat, kdyby třeba mezi Papuánci se objevil genius, velmistr, píšící ale v dosud nepřeloženém, případně nepřeložitelném jazyku, srozumitelném jen hrstce křováků? Oceňuje se jen dílo, nebo život, zásluhy, statečnost, utrpení? Jak vypadá klíč, je-li vůbec nějaký? Neuspěl Karel Čapek, na rozdíl od v zahraniční daleko míň známého, vlastně neznámého, Jaroslava Seiferta v Orwellově roce 1984.

Teď ocituji pasáž z mé knížky Šťastně navrácený běženec (Toronto, Sixty-eight Publishers, 1992). Hlavním postavou je tvor jménem Pravoslav Komenda, už dlouhodobě vězněný revolučními povstalci na filipinském ostrově Mindanao.

“Do tropického gulagu dorazila zpráva o Nobelových cenách. Dostal ji i jeden spisovatel, Čech, tam od vás, pane Komenda.

Že onen literát laureát je asi básník, veršotepec, prý, snad dokonce určitě - jméno od S.

Marně si lámal hlavu, do školních let se vracel, do doby skládání Fučíkova odznaku literární zdatnosti, Anna proletářka a Maryčka Magdonova, a když umřel Josif Vissarionovič Stalin v třiapadesátém, když Pravoslavovi bylo třináct a s pionýrským šátkem na krčku přiškrceném bolem recitoval na tryzně:

STALIN  V  NÁS

Bolest nás proťala přeostrou čepelí

zemřel soudruh Stalin

Spolu s Leninem největší z největších

jež nám dějiny daly

Dál se tedy nepamatoval - ale i tohle čtyřverší byl přece výkon. A navíc věděl zcela určitě, že tohle napsal básník od S.

Snad Seifert? Ne, nesmysl, ten přece o láskách, o Praze, o mamince. Ne, tohle byl - Sedloň, ano, Sedloň Miroslav, Michal, možná že Miloš.

Šotola, Šiktanc, Štuka, Štern - ti všichni od téhož písmena, také oslavovávali voždě, leč to měl Komenda právo si již nepamatovat (totéž právo na nepamatování dlouho již uplatňované básníky samými).

Školaudy - jméno těžko zapomenutelné, zasvitlo v Komendově mozkovici. Též Noha, Jan, nikoliv ovšem od S - ale bard socialistického realismu to byl jako hrom, co slovo, to kámen, skála - ano, no ovšem, ten nejspíš - Ivan Skála, ten ze všech nejskalnatější! Určitě už národní umělec, přece furt hodně píše, vzpomínal si, jak mu matka snad v úmyslu zažehnout v synovi nostalgii a pud k návratu, expedovala Tvorby a v nich právě hodně Skály, též překládajícího Walta Whitmana, dobře zapsaného na obou stranách třídně rozděleného světa - a týž volný, rozvláčný verš uplatňuje i ve vlastní tvorbě - to je ono, ten to nejspíš bude!

Ale přece jen asi nebude - i když je Skála socialista nejskalnajtější. Jenže je to též stalinista a to už přece dávno není košer. Však taky ta jeho slavná báseň o šibenicích - “ryšavá hlava, psům psí smrt” - to by přece ve Stockholmu neudělali, však tam dali cenu antikomunistovi Solženicynovi. No a, osle? Před tím ji dali antisemitovi Šolochovovi - jeden oběť, druhý obhájce stalinismu - oba, všichni tři od S.

Tak copak kdyby to byli dali někomu staršímu? Josef Václav Sládek, Fráňa Šrámek, Karolína Světlá, L`udovít Štúr?

A co když třeba ten laureát od S vůbec není?

Co třeba Jan Neruda? Proč ne?

Ne, ten asi ne - určitě ne. Když už nobeláčka má Pablo Neruda, přece by ho nedali dvěma se stejným jménem. Ale má ji vůbec ten Pablo? Tu Stalinovu cenu tedy dostal zcela na beton.

A co Karel Hynek Mácha - pokrokový burič, umřel tak mlád.

Dávaj to vůbec mrtvejm? Asi jo, proč ne? Já nevím. Kdyby dávali, proč ji nemá Shakespeare a třeba i Sofokles s hodně zpětnou platností?

Kdo teda, krucinál, z těch našich?

Nebylo ve filipínském gulagu osoby, s níž by otázku mohl kompetentně prodiskutovat.

Z ocenění Seiferta jsme se ovšem značně radovali, tím spíš, že Husákovi normalizátoři se dostali do značně sladkokyselé situace. Současně jsem si ovšem uvědomil, že jedna taková česká pocta vylučuje další českou poctu, že se hned tak brzo nedostane na mého přítele Josefa Škvoreckého, jehož svého času nominoval Graham Greene.

Škvorecký má ale smůlu. Nejen že je Čech a jeho nevyslovitelné příjmení začíná tímž písmenem jako jméno laureáta Seiferta, ale v posledních letech stockholmská porota odemyká bránu k slávě politicky korektním klíče. O něm se podrobně rozepisuje editor James Atlas v The New York Times (3.října 1999). Kritériem se totiž stala ideologická orientace kandidátů. Však proto byl vybrán politický satirik Dario Fo, člen italské komunistické strany. Po něm zvítězil José Saramago, komunista portugalský, následován Guntherem Grassem, který sice do strany vědeckých socialistů, lidí zvláštního ražení nepatří, ale teď po sjednocení Německa si politicky počíná mimořádně pokrokově. Například značně hlasitě naříká nad zbořením berlínské zdi. Ale už před zbořením, v roce 1986 na světovém kongresu PENu v New Yorku, se vyznamenával v tomtéž duchu. Například dobu Reaganova prezidentství, jež tuze významně se přičinilo o zničení oné berlínské zdi, přirovnal k nacistické konferenci ve Wannsee, kde se tehdy rozhodlo o uskutečnění holocaustu.

Ve srovnání s takovými mysliteli ovšem Škvorecký, Kundera, přemnozí jiní, nemají šanci.

VEŘEJNÉ  FINANCOVÁNÍ  KULTURY  A  SLONÍHO  TRUSU

Dotace umění z erárních zdrojů má v Americe daleko menší tradici než v Evropě, ač poskytovány jsou občas značné sumy. Občas též vedou ke značným kontroverzím. Nezájmem senátora Daniela P.Moynihana o znovuzvolení se rozpoutává boj o uvolněné místo mezi Rudi (Rudoph W.) Guilianim, dosavadním starostou New York City, a dosavadní manželkou prezidenta Clintona, Hillary Rodhamovou. Soutěž získává na intenzitě, takže i otázka umělecké hodnoty trusu může nabýt gigantických rozměrů.

Tak se právě stalo při otevření výstavy, příhodně nazvané SENSATION, v brooklynském muzeu umění. Jde o druh sporu, ověšeného precedenty a někdy až nehoráznou publicitou. I v České republice se, tuším, psalo o výstavě v Cincinnati, státu Ohio, a následném skandálu, o něž se postaral homosexuální, posléze zesnulý (A.I.D.S.) umělec Maplethorp: nádoba s močí, v ní posazený krucifix. Městským mecenášům se to ani trošku nelíbilo. Aniž mínili popírat právo svobodného projevu, domáhali se svého práva nefinancovat zhovadilosti.

V Brooklynu teď probíhá něco podobného, jenže ve větším. Starosta Guiliani hrozí odnětím měšce, jeho političtí odpůrci protestují, obě strany již vyrukovaly se soudní žalobou. Radnice chce výstavu zarazit, muzeum žaluje radnici, že míní upírat zdroje.

Jde o skvosty současného britského umění ze soukromé sbírky sběratele. Například busta muže, vytvořená z několika litrů umělcovy zmrzlé krve. Žraločí mrtvola ve formaldehydu. Půlka prasete taktéž prezentovaná. Nejvíc urgánu nevole vyvolal portrét, poloabstraktní koláž Panny Marie, skoro tři metry krát dva metry, posazeno do dvou koulí sloního trusu, obsypaného hrozinkami, se špendlíky ve tvaru slova VIRGIN a MARY. Jedno z ňader boží rodičky tvoří rovněž elephant dung. Panna Marie je černoška, zdobená výstřižky vagin a zadnic z pornografických časopisů.

Tvůrce jménem Chris Ofili, jehož rodiče pocházejí z Nigérie, se hlásí ke katolické víře. Jeho obhájci tvrdí, že tímto náročným, pracným (labor-intensive) dílem se vůbec nedopustil nějakého rouhání, ale právě tak projevil svou zbožnost, inspirován byzantským uměním, Gustavem Klimtem, folk artem a Op artem. Výslekem je “něco veselého, radostného, ba i sladkého” (cheerful, even sweet). Slon v Africe symbolizuje sílu, trus v tomto kontextu má mínit plodnost, tak co. Jestliže v dnešních dobách si leckdo hladí zaječí pacičku pro štěstí, proč by zvířecí výkaly nemohly mít sílu vykupující (redemptive quality). Dodáno ještě, že staří Egypťané uctívali hovnivála.

Na obranu takto odvážné avantgardní tvorby se sympatizující estéti též odvolávají na příklady ze sedmnáctého a osmnáctého století. Jako důkaz uvádějí libůstky v tehdejších nejlepších kruzích: třeba sbírka Petra Velikého, obsahující hlavičku novorozence v nádobě s alkoholem. Celé tělíčko, omotané růžencem. Pouzdro obsahující 33 pečlivě očíslovaných zubů, carem osobně vyrvaných z úst sluhy, přítele a náhodného kolemjdoucího.

Významný vědec Stephen Jay Gould, paleontolog na Harvardově univerzitě, uvažuje takto:  v té době byla smrt všudepřítomná. Jestliže jí nebylo možno uniknout, proč z ní neudělat cíl umění?

Ale i největší příznivci připouštějí, že v takových dílech je dost málo romantiky jakož i málo nuance or perfume. Pravda pravdoucí, tvorba Chrise Ofiliho doopravdy doslova už začíná zapáchat.

Nevábnost se přemílá v televizních debatách. Ať si každý vystavuje co chce, ale ne za naše peníze. Není naši povinností podporovat zhovadilosti, vydávající se za umění, tvrdí Guiliani. Ovšem tou svou iniciativou obdařil fekální tvůrce publicitou, bez níž by se jich jen málokdo byl všiml. Kdyby byl onen Ofili pojmenoval své dílo “Moje přítelkyně Mildred”, určitě by se houfy zvědavců k němu tolik nehrnuly, poznamenal jeden z komentátorů.

Sympatizuji s názory, které v The New York Times (5.října 1999) vyjádřil Philippe de Montelbelllo, ředitel Metropolitního muzea umění. Tento muž noblesního jména si postěžoval, že kontroverze je téměř výlučně zaměřena na politiku, financování, na ústavní principy a ne na umění a jeho hodnoty. Přece úsilí šokovat za každou cenu (to shock for shock`s case) není umělecká činnost. Autorovi vadí přespřílišná opatrnost, ba i zbabělost činitelů, funkcionářů, odborníků, těch kteří dobře dovedou rozpoznat opravdovým kumšt od bezcenných vulgárních provokací, ale netroufnout se ozvat, v obavě, aby nezískali nálepku šosáků.

Prozatím to vypadá tak, že naprostá většina údajně pokrokových intelektuálů je plně na straně umělců, nanášejících trus, s právem, být za tuto činnost honorováni daňovými poplatníky, ať těm se to líbí nebo ne.

NOVÁTORSKÉ  POČÍNÁNÍ  ŽIVOTOPISCE

Na americkém trhu se pravidelně objevují tucty ba i veletucty nejčerstvějších biografií, ale už po dlouhou dobu žádná nevyvolala tolik vzruchu a kontroverze jako kniha s názvem Dutch: A Memoir of Ronald Reagan. (Dutch = Holanďan, holandský - jeho přizvisko z mládí, ač on je irského původu.) Vydalo ji největší americké nakladatelství Random House, jedno z nejprestižnějších.

Sice vůbec nic skandálního, skandalizujícího, na způsob rychlokvašných pseudobiografických bestsellerů v Čechách, nicméně se rozpoutal mediální uragán: v tisku, rozhlase a televizi komentují, vychvalují či zatracují ti, kteří ji ještě neviděli a pokud se jim již dostala do ruky, jen stěží mohli její mamutí rozsah 874 stran pořádně zvládnout.

Pachatelem polemického vzrušení je autor Edmund Morris, narozený v roce 1940 v Keně, Africe východní, a vyrostlý v Africe jižní. Má pověst solidního historika a brilantního stylisty. Získal řadu uznání, například National Books Award, a v roce 1979 za svou první biografii The Rise of Theodore Roosevelt získal prestižní Pulitzerovu cenu. To také pomohlo, že Reaganovi poradci doporučili  Morrise jako oficiálního životopisce. Řada nakladatelství projevila zájem a autor si vybral Random House, vyplativší zálohu tří milionů dolarů - sumu, jejíž úroky by zaručily pohodlnou doživotní existenci.

Na televizní obrazovce Morris dělá věrohodný dojem svým pečlivým vysvětlováním důvodů, proč a jak se s psaním tohoto díla vypořádal. Pustil se do práce, která se ale pramálo dařila, vzdor mimořádně privilegovanému přístupu k Reaganovi.  Byl mu málo k užitku: prezident marnil většinu času vyprávěním anekdot, neskutečných zážitků, vyhýbavými odpovědmi na závažné otázky. Morris měl příležitost nahlížet do archivů, hrabat se v papírech, zpovídat rodinné příslušníky, přátele, spolupracovníky, někdejší spolužáky, putovat po stopách jeho dětství na prérii středního západu.

Morris není typem autora - chrliče. Pečlivě pomalý tvůrce, dlouze dumající nad tou kterou zapeklitou větou, průměrně jen 300 slov byl výsledek jeho celodenní lopoty. “Vůbec se v něm nemůžu vyznat, je to politický genius nebo totálně nudný člověk (bore)? On se mi zdá být tak prázdný!” stěžoval si manželce a později nám, divákům a posluchačům. Morris začal konvenčním způsobem, stylem, tak jak ve své dřívější veleúspěšné životopisné práci. Reagan mu ale stále unikal, nedovedl se v něm vyznat, nebyl schopen proniknout do jeho duše, jeho myšlení. Jakoby ten člověk neměl vnitřní život. “Nejzáhadnější člověk, s jakým jsem kdy měl co dělat. Je nemožné mu rozumět,” tak ho Morris charakterizoval v přednášce pro své kolegy historiky na univerzitě ve Virginii.

Státník s minimální schopností se soustředit. Však i řada předních politiků ho hodnotila jako jednoho z nejvíce pasivních a nejméně se zajímajících (incurious) lidí, kteří kdy sídlili v Bílém domě.  V soukromí nudný, až úžas vzbuzující primitivismus (astonishingly primitive). Na otázky odpovídal s vtipkováním nebo s takovými non sequitur, že tazatelé ztuhli celí zkoprnělí. S důkladným odstupem (serene detachment) od problémů třeba vyjádřil názor, že chudobu si především zaviňují sami chudáci. Debaty na závažná témata zaháněl do kouta svým opakovaným vtipkováním.

Značná řada let, strávená před kamerou v Hollywoodu - oné Dream Factory, továrny na sny - mnohdy dovede ovlivnit herce do té míry, že přestane rozlišoval roli od skutečnosti, filmovou zápletku od historické pravdy. Reagan neměl zábrany citovat smyšlené statistiky, jimž nepochybně věřil. Jeho návyk popírat realitu z něho ale nedělal vědomého lháře, jakým je nynější prezident Clinton.

Mnozí hodnostáři nebo i blízcí Reaganovi spolupracovníci mívali společnou zkušenost: prezident je pozval na soukromou večeři, dlouhé hodiny s posezením, výtečným jídlem a pitím a když se druhý den potkali, už o tom ani slovo, sebemenší komentář. Třeba si to už vůbec nepamatoval, z mysli vymazal. Morris tohle přece jenom podivné počínání vysvětluje mentalitou herců, zaměstnávajících mysl tím co teprve bude a ne tím, co už bylo. Jde se od role k roli, po ukončení jedné, s úplným soustředěním na tu další. Morris vehementně odmítá hypotézu, že už tehdy se začal objevovat dopad Alzheimerovy choroby, jejíž existenci Reagan jako už ex-prezident oznámil národu v roce 1994. Tehdy se stáhl do soukromí, chorobou teď zubožen do té míry, že tento člověk se zásluhami vskutku historického dopadu už není schopen se na nic upamatovat.

Morris se tímto projektem zabýval čtrnáct let a skutečná persona prezidenta mu stále unikala - nebyla k pochopení a uchopení. Uplynuly dva roky marných pokusů, nakladatel začal naléhat a autor docházel k závěru, že standardní biografie, jak je od něho očekáváno, není napsatelná. Životopiscům hrozívá nebezpečí, že bývají příliš ovlivněni postavou, jejíž literární portrét míní tvořit, ba se s ní i začnou ztotožňovat. Morris šel vědomě ještě dál. Při návštěvě a málo plodném pátrání na někdejším Reaganově učilišti Eureka College, došel k rozhodnutí. Jako kdysi staří Řekové zvolal Eureka! a vstoupil do děje. Zestárl o 28 let, narodil se v roce 1912 jako Reagan, bude ho doprovázet na životní pouti. Proto teď to pozdvižení.

Neměl jsem jinou možnost, opakuje Morris. Reagan byl především herec s potřebou se producírovat. Stal jsem se jeho diváctvem. Jinak bych se pod povrch jeho persony vůbec nemohl dostat. V titulu knihy není slovo biography, ale memoir - paměti. Morris se nedefinuje jako narrator - vypravěč, ale jako tzv.projector - promítač. Každopádně smyšlená postava, ale to, co o Reaganovi sděluje, je doložená skutečnost, historická pravda. Onen fiktivní Morris dodá barvu, šťávu, a nikterak se neplete do cesty skutečným postavám.

Nakladatelství zbledlo: realita se tak smísí s fikcí, bude to nerozlišitelné, bude to katastrofa. Zděšen byl Robert Loomis, vážený profesionál se zkušeností ediční práce s řadou významných autorů (např.Williamem Styronem), porodní bába významných děl dvacátého století. Morris ho jakož i šéfredaktorku a ředitelku nakladatelství Annu Godoffovou přinutil ke kapitulaci. “Buď tomu budete věřit nebo ne,” řekl téměř leninsky.

Vznikl tak unikát v žánru solidního, odpovědného životopisectví: částečně imaginární záznam pomyslného současníka. Nakladatelství uvádí knihu takto: “Autorizovaná biografie, výsledek rozsáhlé vědecké práce. Všechna Reaganova slova (psaná či proslovená), jeho vyjádřené myšlenky, jeho činy, jakož i všechny historické postavy v textu, jsou výlučnou záležitostí doložitelných faktů.”

Prvních 300 stran se zabývá Reaganovým mládím. Fiktivní Morris se s ním poprvé setkává  v roce 1926 na školním hřišti v rodném městečku Dixon, státu Illinois. Popisuje jeho  počínání plavčíka (life guard) na řece, kde údajně zachránil 77 životů. Sportovní reportér před mikrofonem rozhlasové stanice v Des Moines, žírném státu Iowa, pak začátkem čtyřicátých let průnik do Hollywoodu ve filmových rolích vesměs zanedbatelné kvality. Jeho první manželka Jane Wymanová, značně talentovanější herečka, se s ním rozvedla. To a smrt jejich v roce 1947 narozené dcery, Reagana důkladně zasáhlo a zahnalo do vnitřní izolace. Angažoval se napřed jako levicový odborářský funkcionář a z funkce předsedy Screen Actors Guild to v Kalifornii dotáhl až na guvernéra nikterak levicové orientace. Po této jeho úspěšné roli už pak nebylo nic vyššího než osmileté nájemnictví v Bílém domě ve Washingtonu, 1981 - 1989. Autor Morris stylem filmové montáže hledá tajemství Reaganova charakteru, tak jak hledal vypravěč ve slavném filmu Občan Kane Orsona Wellese.

Proč raději nenapsal román jako například Gore Vidal o Lincolnovi?

Kritici se v hodnocení výsledku značně rozcházejí, často i na stránkách téhož zdroje (např. Christopher Lehmann-Haupt a Michiko Kakutani v The New York Times). Proti diagnoze “bizární, nezodpovědný, zrůdně do sebe zahleděný” oponuje diagnoza “kniha velmi zajímavá, provokující, napěchovaná tak, že puká pod tlakem svých lží i své poctivosti” (Hendrik Hertzberg v The New Yorker).

Kniha obsahuje spoustu odkazů, poznámek pod čarou, mezi nimiž jsou ale i bogus footnotes, poznámky zcela smyšlené. Tento počin odmítají všichni kritici. Autor tím zbytečně znevážil svou práci, zamlžil onen předěl mezi fikcí a realitou a také zbytečně vroubil do textu smyšlené postavy, například svého údajného syna, značně neatraktivního radikála šedesátých let.

Morris, neostýchající se prezentovat úplnou plejádu Reaganových nedostatků - jeho povrchnost, sebezahledění, fantazírování, nicméně zůstává jeho velkým obdivovatelem. Onen údajný airhead (doslova “vzduch-hlava”) je rovněž charakterizován jako collosus. Kolos s prázdnou hlavou?

Stal se prezidentem v době, kdy se země zmítala v největších hospodářských potížích od doby ekonomické krize třicátých let. Navíc byl národ v té době tupen mohamedánskými revolucionáři v Iránu, američtí diplomaté drženi jako rukojmí po 444 dnů, slabošský prezident Carter reagoval modlitbami, nálada v národě pramizerná. A pak s Reaganem přišla důkladná změna. Ještě větší zásluhy ale měl v oblasti zahraniční politiky, světového uspořádání. Člověk s tak zřetelnými intelektuálními nedostatky a přitom snad ten úplně jediný, kdo byl přesvědčen o dočasnosti sovětské říše zla, o nevyhnutelnosti jejího pádu. A k uspíšení tohoto pádu notně přispěl, jakkoliv svět dosud není ochoten mu tyto zásluhy přiznávat. (Tímto tématem jsem se zabýval v článku “Reaganovy zásluhy o pád říše zla,” ve švýcarském měsíčníku Zpravodaj, prosinec 1994. Přemluvil saudského krále zvýšit produkci ropy a tak podstatně snížit její cenu na světových trzích, čímž Moskva přišla o miliardy dolarů, předpokládaných a v pětiletce naplánovaných zisků. Sovětům, zabývajícím se industriální a vojenskou špionáží, se podstrkovaly důmyslně sabotované plány, které při pokusech o jejich realizaci vedly k dalším miliardovým ztrátám. Reagan pořádně zvedl vojenský rozpočet, soustředil se na technologii, známou to Achillovu patu bolševiků. Moskva byla přinucena pustit se do úmorné nákladné práce problematických hodnot. “USA chtějí Sovětský svaz ekonomicky vyčerpat,” prohlásil Gorbačov a měl svatou pravdu. Sluší se poznamenat zásluhy aspoň ještě jedné osoby - Lane Kirklanda, nedávno zemřelého předsedy americké odborové organizace AFL-CIO. Značně pomáhal zejména polské Solidaritě, dodával potřebnou komunikační techniku. Kirklandova vdova Irena, původem Češka, nyní žije v Praze.)

Reaganova manželka Nancy Morrisovu knihu zatratila, kdežto jeho tři děti (Michael, Patty a Ron) se vyjádřily příznivě. Michael Deaver, jeden z Reaganovych někdejších dlouhodobých spolupracovníků, zareagoval pojednáním “The Elusive Ronald Reagan (NYT, 29.září 1999). Přiznal, že svému idolu úplně rovněž nerozuměl, ale něco z něho přece jen pochopil. ”Neznám nikoho, kdo jako Reagan se cítil tak pohodlně (comfortable) ve své kůži v jakémkoliv prostředí v jakoukoliv dobu. He enjoyed himself thoroughly (ve smyslu “pěkně si užíval, svou roli vychutnával”), ať už jako guvernér nebo prezidetský kandidát nebo jako prezident. A přesně věděl, kdo sám je. … Měl neotřesitelnou víru v Boha, že mu svěřil úkol, smysl jeho existence, a že je to jeho osud a povinnost sloužit. … Na rozdíl od jiných politiků to byl člověk s vlastním kompasem.”

Teď už je ale úplně bez kompasu. Alzheimer ho připravil i o vědomí existence těchto sporných memoárů. Zásluhou megatonážní polemické publicity se už  na trh dostalo 300.000 výtisků. Briskně jdou na odbyt, další tisíce se tisknou.

DŮKLADNÉ  NAHLÉDNUTÍ  POD  POKLIČKU  V  KÁGÉBÁCKÉ  KUCHYNI

Potlačení Pražského jara bratrskými tanky sice zachránilo socialismus, tak jak si ho představovalo moskevské politbyro, ale rovněž v mnohých hlavách notně zviklalo víru v takové lepší příští. Jednou z nich byl Rus Vasil Mitrochin, ročník 1922, ve službách KGB od roku 1948. V roce 1968 sloužil ve Východním Německu a Srpen se mu stal důkazem, že sovětský režim je nereformovatelný.

Revanžoval se mu tak dokonalým způsobem, jak se dřív nikomu ještě nepovedlo. Po převelení zpět do Moskvy dostal na starost archiv KGB při stěhování z přeplněné Lubljanky do nových prostorů v předměstí: kolem 300.000 spisů včetně těch nejtajnějších.  Pravá jména, identity sovětských důstojníků v roli tzv.ilegálů v zahraničí. Stovky cizinců, od vrátných po ministry, v sovětských službách. Zprávy o šalebných akcích a provokacích. Například v dílně KGB vyrobený dopis Lee Harvey Oswalda jako důkaz, že CIA měla na svědomí zavraždění prezidenta Kennedyho.

A všechny tyto úzkostlivě střežené skvosty se Mitrochin úspěšně pokusil vypašovat: žádnou jinou tajnou službu kdy postihlo takové neštěstí. Skvosty začal přepisovat na papírky a vynášet v botách. Při odchodu z pracoviště docházelo jen k občasným kontrolám příručních zavazadel. Mitrochin se osmělil a začal vynášet materiály po kapsách. Doma je strkal pod matraci, o víkendu převážel na dáču, na stroji přepisoval, ukrýval a úspěšně si tak počínal dvanáct roků. Po rozpadu SSSR v roce 1991 odjel do jedné z baltských republik a kontaktoval americkou ambasádu. Tam ale neměli zájem - vždyť už studená válka skončila, že ano. Naštěstí Britové se nezachovali tak idiotsky. Mitrochin jim při několika opakovaných návštěvách předal další porce archivu a zbytek z dáči odvezl jejich agent. V roce 1992 se Mitrochin s rodinou odstěhoval do Británie a již obdržel tamější občanství. Informace z archivu získaly spřátelené tajné služby. Spolu s Mitrochinem, Christopher Andrew, profesor na  univerzitě v Cambrigdi a autor řady prací tohoto žánru, z poskytnutého množství materiálů sepsal knihu nazvanou THE SWORD AND THE SHIELD (“Meč a štít”) s podtitulem THE MITROKHIN ARCHIVE AND THE SECRET HISTORY OF THE KGB. Právě vyšla v New Yorku v nakladatelství Basic Books, stran má přesně 700, z toho 130 stran jsou footnotes, odkazy pod čarou.

Pořádně absorbovat takové množství informací zabere hodně dlouhou dobu. Prozatím jsem se seznámil jen se stránkami, zabývajícími se tehdejší ČSSR a její StB. Nejvíc toho tam je o době socialismu s lidskou tváří a o následné normalizaci.  Nejostřejší kroky tehdy prosazoval Juri Andropov, který jako sovětský velvyslanec v Maďarsku v roce 1956 byl svědkem lynčování věrných soudruhů na kandelábrech. Pražské jaro chápal jako konspiraci temných imperialistických sil, vzdor zprávám KGB rezidentury z Washingtonu o úplném opaku. KGB zprvu hodnotila Dubčeka jako “našeho Sášu”, poté jako soudruha šikovně manipulovaného buržoazními živly, až teprve nakonec končil jako zrádce.

Na rezidentuře KGB v Praze přibyly na jaře mnohé nové kádry. Nejvíc kontaktů s touto adresou udržovali Bilak, Indra, Kolder a Lenárt. Rovněž do země přibyli  ilegálové - sovětští důstojníci, vydávající se za západní turisty, studenty, žurnalisty ze Západu, zejména ze SRN (akce s krycím jménem PROGRESS), s úkolem infiltrovat skupiny údajných kontrarevolucionářů. Juri Linov, vydávající se za Rakušana, získal důvěru Luďka Pachmana, což vedlo k jeho - a nejen jeho - zatčení. Ne všechny takové kroky se dařily: například se nepovedl únos profesora Václava Černého a spisovatele Jana Procházky. Auto s diplomatickou poznávací značkou je mělo odvézt do NDR a předat soudruhům ze zvláštního oddělení. Černého (přidělené krycí jméno TEMNY) kontaktoval Valentin Alexandrovič Gutin alias Guryev v převleku za imperialistického Němce. Marně se snažil přesvědčit profesora o hrozící újmě a nabídl bezpečný úkryt. Vasil Antonovič Gordievský alias Gromov, nasazený na Procházku, rovněž neuspěl. Ten totiž měl od tehdejšího ministra Pavla k dispozici ochranku a navíc neuměl německy, což měla být řeč údajného Němce, netroufajícího se rozhovořit mateřskou ruštinou. Po několika týdnech pokusů, od únosu bylo upuštěno. (Gromov, ročník 1933, umřel mlád, v r.1972: alkoholismus, choroba z povolání. Jeho bratr Oleg, rovněž KGB, utekl na Západ a značně uškodil původnímu zaměstnavateli.)

Jako by těch Zemanů nebylo dost: Jaroslav Zeman, informátor na ministerstvu vnitra, udal do Moskvy Lubomíra Štrougala, že zdravým jádrům upírá povýšení a odměny.  Na Štrougala si tamtéž stěžovali Karel Hofmann, Antonín Kapek a Miroslava Hruškovič, že se snaží vlísat v Bilakovu přízeň a proto pořídil pro Bilakovu dceru dar, placený z rozpočtu televize. Viliam Šalgovič ještě před úspěšným spácháním sebevraždy posílal protesty, že přední revizionisté a jejich rodiny nejsou dostatečně postiženi.

Normalizátoři se  mezi sebou značně škorpili. J.G.Sinicynovi, šéfu KGB v Praze, Bilak podal udání na Dalibora Hanese, jednak pro údajně vlažný postoj v pomýleném roce a také proto, že jeho otec před válkou potlačil dělnickou demonstraci na Slovensku. Krátce po tomto udání, Hanese nahradil v předsednictví Národního shromáždění Alois Indra. Jakeš si svému kontaktnímu orgánu G.Slavinovi na pražské rezidentuře stěžoval, že Husák nařídil odposlouchávání telefonátů všech členů politbyra. Mitrochinův archiv také obsahuje požadavky Hofmanna, Indry, Jakeše a Kapka, aby Husákovi byla odepřena funkce prezidenta znormalizované země.

Po zkušenosti s Pražským jarem, Antropov zřídil zvláštní 5. oddělení, zabývající se disentem, vnitřním nepřítelem. Pro tuto činnost došlo k angažování agentů i ze satelitních zemích. Solženicyn, Aeroflotem vyvezený do nuceného exilu, z Frankfurtu přesídlil do Curychu. Tam na něho Moskva nasadila estébáka Dr.Františka Holuba a jeho v Rusku narozenou manželku Valentinu. Vydávajíce se za emigranty, podařilo se jim získat Solženicynovu dúvěru. V roce 1974 ho vzali sebou do blízkého Pfiffikonu na výstavu do české galerie, vlastněné Oskarem Krausem, rovněž někdejším politickým vězněm. Bývalí muklové se objali. Holub zařídil seznámení s jiným emigrantem a literátem, estébákem Tomášem Řezáčem. Solženicyn souhlasil, aby Holub editoval český překlad díla Gulag Archipelag a aby Řezáč do češtiny přeložil dlouhou poému Pruské noci. (Kniha se ale nezmiňuje výsledku či o tom, že Řezáč se vrátil do Prahy důkladně pohanit exil, načež zásluhou svého alkoholismu předčasně rozšířil řady navždy odešlých soudruhů.)

Karlu a Haně Koecherových je věnováno několik stránek. Ve službách StB, v roce 1965 na Západě požádali o politický azyl a přijeli do New Yorku. Koecher se dostal do kontaktu s rozhlasovou stanicí Svobodná Evropa a též studoval na Kolumbijské univerzitě. Posléze se manželé přesunuli do Washingtonu, který on údajně charakterizoval jako sex capital of the world. Tehdejší doba ještě před výpukem metly AIDS byla značně veselá, hodně wife swapping, group sex, skupináče. Paní Hana se holedbala svým pomilováním s početnými příslušníky CIA, Pentagonu, reportéry předních novin a s jedním senátorem. Organizátor skupináčů ji charakterizoval jako “mimořádně krásnou (strikingly beautiful), vřelou, sladkou, půvabnou, neuvěřitelně orgazmickou”. O manželovi se jeho partnerky vyjadřovaly daleko míň lichotivě. (Někdejší jeho washingtonský přítel mě ujišťoval, že Koecherovi nejvíc chutnaly obézní černošky.)

Koecher získal informaci, z níž Moskva vydedukovala identitu svého diplomata, který se rozhodl pracovat pro Američany. Alexandr Dmitryjevič Ogorodnik byl v roce 1977 zatčen, ale při výslechu spolkl jed a nikomu již víc neřekl. Nedlouho poté - začátkem roku 1980 - se karty obrátily, manžele Koecherovi odhalil agent CIA, jemuž se podařilo proniknout do služeb StB. Kniha ho, žel, nejmenuje. Jistě bychom se od něho mohli dozvědět ledacos zajímavého. V roce 1984 byli Koecherovi vyměněni za sovětského disidenta Ščaranského, nyní ministra v izraelské vládě, a vrátili se do Prahy.

Pražské StB si občas počínalo až příliš radikálním, Moskvě nevyhovujícím způsobem, například svou neúměrnou podporou rudých brigadýrů v Itálii. Zejména po zavraždění bývalého premiéra Aldo Mora, Sověti a italská komunistická strana kárali Vladimíra Koutského, tehdejšího československého velvyslance v Římě.

Převoz archivu na Západ a jeho zveřejnění zpúsobil a nadále způsobuje bolehlav na mnohých adresách. V USA takto odhalený Robert Lipka, bývalý zaměstnanec National Security Agency, obdržel trest osmnácti let pobytu za mřížemi. V Anglii identifikovali důchodkyni Melitu Norwoodovou, která dlouhá desetiletí zásobovala Sovětský svaz špionážními informacemi. V roce 1958 jí Moskva tajně udělila Řád rudé zástavy. Dotyčné zasloužené je už 87 roků, žije ve starobinci v londýnském předměstí, ke svým někdejším zásluhám se hrdě hlásí, stále přesvědčena o pravdivosti padlé víry. Vláda teď zvažuje, zda se zarputilou stařenou obtěžovat předložením k soudu. Kniha přidělala práci vyšetřovatelům v mnohých zemích. V Itálii to prozatím je 261 politiků, diplomatů, profesorů, novinářů v takových ošidných službách.

HOW  ARE  YOU?

Takto a ne jinak začínají telefonní rozhovor nevítaní iniciátoři pokusů prodat životní pojistku, novou střechu, zvelebení trávníku, odlehčení mého konta příspěvkem na nekonečné množství dobrých či méně dobrých účelů.

“Proč chcete vědět, jak se mám?” zareaguji, čímž je zmatu. Odpoví, že nerozumí mé otázce - že se to tak jen říká.

Když obdařen tímto bezobsažným oslovením, v Americe ještě nedostatečně aklimatizovaný Evropan bývá celý nesvůj a cítí na otázku pokud možno podrobně odpovědět, čímž ovšem zmate tazatele, který se přece netázal. Občas si na tomto matení pochutnávám slovy “Děkuju za optání. Dnes je mi hůř než včera a líp než zítra.”

Zásluhou splašeného novináře, který nevybral zatáčku ze štěchovického kopce, takže jsme se ocitli ve velmi ošklivém karambolu, teď už několik měsíců chodím na fyzioterapii. Pozoruji tam okolní, podobně pošramocenou klientelu, jak při příchodu na prázdný pozdrav automaticky a neméně prázdně ujistí “I am fine - just fine.” Jestliže jsou fajn, proč tam tedy lezou, podivuje se tvor, který slova bere příliš doslovně.

Češi to mají jednodušší. Na takové “Jak se máte?” odpovědí standardním “Stojí to za hovno.” Načež z fekálního pesimisty třeba vyleze, že si právě pořídil nový byt, auto, novou manželku či milenku, v zaměstnání povýšil a čím víc vydělává, tím míň dělá - nicméně stále život hodnoty lejna.

Všeobecně panující blbou náladu potvrzují výzkumy veřejného mínění, jeden za druhým.  Polovina českého národa již nevidí rozdíl mezi dobou sametovou a bývalou znormalizovanou, už by i dala přednost dřívějšímu životu v kleci. Z nich další téměř polovina míní komunisty volit, aby měli příležitost takovou klec znovu instalovat. A přitom dle průzkumu z ledna 1999, velká většina - 92 procent občanů - je spokojena žít ve své vlasti. Jak se v tom pak vyznat? Třeba vůbec nejde o protiklad: může to být vyjádření přednosti pro chomout, klec, ale tu naši, dobře známou, zabydlenou.

Zopakujme banální samozřejmost, že nejen chlebem či kaviárem živ je člověk. K čemu jsou miliony dolarů, hora zlata, chorému, umírajícímu starci? Jak měřit štěstí, satisfakci, uspokojení z života, jeho smyslu, kde vzít ten správný metr na tzv.quality of life? Před lety jako kantor, trávící v učebně šest hodin týdně, jsem porovnával s kariérou českého kamaráda, značně víc si vydělávajícího soukromého podnikatele s týdnem šedesátihodinovým. Velesnadno jsme se shodli, kdo z nás dvou si žije kvalitněji. V USA pravidelně uveřejňují tabulky v hodnocení okresů a měst, od těch nejvíce až po nejméně žádoucí. Kritérií je celá řada: čistý vzduch, zaměstnanost, kvalita zdravotnictví a školství, kultura, kriminalita, životnost, úmrtnost, průměrný příjem na hlavu.

Jakožto čerstvý americký penzista teď beru víc peněz než kdy dřív. Kvůli tomu přece nebudu jásat, ale natolik praktický snad jsem, abych si uvědomil, že lépe je finanční starosti nemít než mít. Kupa peněz nemůže zaručit pohodu jak jedinci, tak celému národu. Příklad: nejvyšší per capita příjem není ve Švýcarsku či  Abu Dhabi, ale v republičce Nauru, v Pacifiku na rovníku, korálový ostrůvek  (21 čtver.km), 5.000 obyvatel. Zásluhou fosfátu, který dolují gastarbeiteři, domorodci mají zajištěno celoživotní pohodlí, žádné daně, vše zadarmo a značná finanční pomlázka rok co rok. Nejvyšší příjem však neznamená nejvyšší životní úroveň, onu quality of life. Lid vlastní luxusní limuziny na jen obtížně sjízdné silnici. Má videa, věže, luxusní sterea, ale též nepravidelnou dodávku elektrického proudu.  Všechna potrava včetně vody jsou z dovozu a výsledkem je dying of wealth - smrt z bohatství. Domorodci už dávno skončili se zemědělstvím, tradiční způsob obživy - čerstvé ryby a zelenina - nahradily dovezené konzervy a pivo, záplavy piva. Národ postihla rekordní obezita, cukrovka, slepota, dna, rakovina, vysoký krevní tlak a vysoká sebevražednost.

Závěrečný účet: muži se průměrně dožívají 50, ženy 55 let.

Ostrov Srí Lanka v Indickém oceánu: poprvé jsem tam byl, když se ještě jmenoval Cejlon, tehdy dosud nepostižený občanskou válkou, etnickým konfliktem Sinhálců a Tamilů, trvajícím dodnes. Hodně jsem si povídal s domorodci, prolézal jejich chatrče, porovnával jejich kvalitu života a došel k závěru, že byla vyšší než v leckterých mohamedánských končinách, nasáklých ropou, s per capita desetkrát vyšším příjmem.

Vládce v himalajském království Bhutanu nedávno oznámil svým poddaným, že přechod ze středověku do nynější moderní doby se nebude měřit vulgární materiální produktivitou (GNP - Gross Nationl Product), ale “národním štěstím” (GNH - Gross National Happiness). Jak ale měřit a vážit, kolik započítat kriterií - od blahovůle státu, svobody, tolerance, po množství věznic, vězňů či nočních můr a žaludečních vředů těch nezavřených?

Evropská unie se otázkou subjektivních pocitů takové pohody či nepohody zabývá už desetiletí. V roce 2000 vyjde kniha s titulem Subjective Well-Being Across Culture, výsledek srovnávacího výzkumu, jemuž se věnovali autoři Ronald Inglehart z univerzity v Michiganu, a Hans-Dieter Klingeman z vědeckého centra v Berlíně. Od roku 1981 začali dávat dohromady tým expertů, analyzujících celkem 65 zemí. The New York Times uvádějí (19.září 1999) některé podrobnosti. Že například výše příjmu hraje důležitější roli v začátcích ekonomického rozvoje než tomu je v pozdějších, již úspěšných fázích.  Překvapivější zjištění se týkají evropského kontinentu, na jehož zachmuřelém severu je víc spokojenosti, pohody než na slunném jihu. Onen subjektivní pocit well-being je nejsilnější ve skandinávských zemích (Dánsko, Norsko, Švédsko, Finsko, Island) spolu s Holandskem, Švýcarskem a Irskem, zemí se zřetelně nižší životní úrovní.

Nižší míra pohody převládá v Německu, Francii a Itálii. Tuto jen “mírnou, průměrnou spokojenost” (moderately content) sdílejí Američané a Kanaďané. Studie potvrzuje velkou vzdálenost mezi pocity životního uspokojení ve stabilních demokraciích na rozdíl od společností v autoritářských režimech - a také režimech postkomunistických, v nichž se demokracie, slušnost a tolerance teprve začínají zabydlovat. Získaná data potvrzují závěr o tristním stavu ruské společnosti, jež se ocitla úplně na dně - ještě níž než Nigérie a Bangladeš.

Tento nezáviděníhodný stav mysli ale také charakterizuje iberský, přece jenom k západní Evropě počítaný svět. V Portugalsku úzkost, bolest, utrpení, tragédie jsou pojímány jako integrální záležitost celoživotní zkušenosti. Melancholie sice dovede kořenit duši, může být potentním impulsem ke značným výkonům v literatuře, v hudbě, ale národu se tím příliš štěstí nedodá. Antonio Monteiro, reprezentant Portugalska u OSN, vysvětluje, že národní hudba fado též znamená úděl, osud (z latinského fatum, předpokládám), že nejčastěji používaným slovem v portugalštině je saudade - vyjádření pocitu, že v životě cosi chybí, ale člověk si na takový pocit jaksi zvykne a naučí se s ním koexistovat. “Jen se někoho na ulici zeptejte How are you? Nikdo vám neodpoví, že je fajn, že je šťastný - nikdo. Portugalci už takoví jsou,” pravil.

A že by Češi rovněž byli? Třeba se někdo pustí do bádání, zda Češi kromě kořenů keltských nemají i tyto iberské.

Za hluboké normalizace jsem četl odpověď amerického kapitalisty na otázku, jak se mu jeví stav věcí v tehdejší ČSSR. “Tak jak vy tady pracujete, si žijete báječně,” zhodnotil. Proto víc než metafyzika by nám mohla posloužit matematika pro začátečníky: rovnice, v níž spokojenost se rovná realitě, dělené jejím očekáváním. Cinkatelé klíčů předpokládali úsvit příliš náhlých sametových zázraků.

AMERICKÁ  NOVINKA  :  ZVÍŘECÍ  PRÁVA

Jednou z podmínek pro vstup České republiky do Evropské unie je přizpůsobení právních norem, předělání soudního pořádku/nepořádku. Ještě štěstí, že to nejsou normy a praktiky americké. Po SSSR se teď přece USA stávají vzorem, z něhož Češi přejímají to méně atraktivní - například hollywoodské škváry, pomíjejíce pozitiva jako jsou praktičnost, pracovitost, neformálnost ve společenských vztazích.

Americký právní systém je ale až výstředně formalistický. Přitom většina tamějších juristů je upřímně přesvědčena, že je to ten nejlepší možný systém, aniž by vesměs měli tušení či zájem o stavu věcí jinde ve světě. Na rozdíl od evropské kontinentální tradice, založené na římském právu a napoleonských kodexech,  tady máme co dělat s anglosaskou tradicí zvykového práva, precedentů a značného důrazu na procedurálních finesách. Americký soudní proces charakterizuje nikoliv hledání pravdy, viny či neviny, ale střet právníků, uplatňujících všemožné manévry ve prospěch klienta, jakož i k vylepšení vlastní reputace. “Nikdy se klienta neptám, zda je vinen, to mě nezajímá. Snažím se vymyslet takovou obhajobu, které by porota uvěřila,” s pýchou prohlásil v televizi a tisku známý newyorský advokát Ronald J.Kuby. “Právníci obhajují své právo mást,” souhlasí Stephen Gillers, profesor právní etiky.

Vhodné forum jim poskytuje archaický porotní systém, dávný export z Anglie. V některých státech USA musí být rozhodnutí poroty jednomyslné. Naskýtá se tak výtečná příležitost ovlivnit porotce úplatkem nebo hrozbou újmy členu rodiny.  Potom nepřekvapuje žeň bizarních zprošťujících rozsudků. Poslední dobou se poroty zejména vyznamenávají extravagantními rozhodnutími v civilních žalobách o náhradu pofidérních škod. Procesy lze protahovat do nekonečna, právo a spravedlnost jsou dva nepříliš si blízké pojmy, jde především o vítězství za každou cenu a jde zejména o peníze.

Dominantní vinu za neblahý stav věcí přičítám právnické profesi. Je obludně početná. Jen čtyři procenta obyvatel této planety jsou Američané, ale 70 procent všech právníků světa jsou rovněž Američané. V New Yorku je každý 115.člověk právníkem. Ve Washingtonu se jich kupí ještě víc. Přílišná harmonie ve společnosti ovšem není v jejich zájmu a proto se úspěšně přičiňují, aby takové pohody bylo co nejmíň.

Stali jsme se tzv.litigatious society, kde téměř každý se soudí s každým. Rovněž jsme se stali tzv.nation of victims - národem obětí. Osobní odpovědnosti jakoby již nebylo. Jestliže kradu, nejsem přece zloděj, ale oběť kleptomanie. Beach City, Kalifornie: Muž si šel zaplavat a zranil se. Nezažaloval moře, ale mořské město. Porota mu přiznala náhradu škody ve výši šesti milionů dolarů. Advokát Ken Berkowitz v televizi vehementně obhajoval rozhodnutí poroty, jež přiznala jeho klientovi sedm milionů dolarů. Jel za tmy na kole a vrazil do automobilu. Škodu musí hradit výrobce bicyklu, poněvadž použivatele nedostatečně varoval, že za tmy není vidět. Ještě větší publicitu ziskal případ Stelly Liebeckové, věk 82, která se u McDonaldů v Albuquerque v Novém Mexiku polila kávou. Poněvadž čerstvě uvařená káva byla horká, porota tento úkaz ohodnotila náhradou škody ve výši 2,7 milionů dolarů. Jestliže zdroj údajné újmy je nemajetný nebo zůstane nezjištěn, žalobce se soustředí na někoho, kdo platit může. V Las Vegas rozjaření piloti na jejich tzv.Tailhook convention se příliš radovali s důstojnicemi ženského pohlaví, z nichž některé po probuzení z kocoviny vyrukovaly s obviněním ze sexuálního harašení. Stálo to kariéru několika admirálů a hodně peněz hotelu Hilton, místa konání. Flint, Michigan: Třicetiletá žena znásilněna, násilník nezjištěn, takže zažalován vlastník domu, v němž k činu došlo. Odsouzen k zaplacení 415 tisíc dolarů.

V USA neplatí všude jinde ve světě samozřejmá odpovědnost žalobce hradit náklady řízení a výlohy protistrany v případě prohry (princip loser pays ). To ovšem znamená, že strana, jakkoliv nevinná, nemůže nikdy vyhrát - každý, i vyhraný spor ji stojí čas, nervy a nemalé peníze. Například výrobce letadel Beech Aircraft byl v době čtyř roků žalován 203krát. Vždy vyhrál, ale každý spor ho stál přes půl milionu dolarů. Takové zkušenosti přivádějí řadu jinak úspěšných firem k bankrotu. Snaha zavést žalobcovu povinnost hradit výlohy úspěšné protistrany naráží na obrovský odpor. Ostře protestuje americká advokátní komora (ABA - American Bar Association). Však jde o živobytí, hrozila by ztráta milionových, miliardových zisků: budou-li žalobci odpovědni za svou iniciativu, ubude žalob.

Tato mocná ABA lobby prosadila, že prezident Clinton příslušný zákon vetoval.

Spolu s neexistencí principu loser pays, blahobytu právníků důkladně přispívá praxe tzv.contingency fees, dohoda s klientem, jak si rozdělí vyžalovanou částku - advokát dostane třetinu nebo to mají půl na půl. Klient svou žalobní iniciativou nic neriskuje. Bude-li neúspěšná, neplatí nic, všechno riziko nese firma. V roce 1998, firmy reprezentující tři státy (Floridu, Mississippi a Texas) ve sporu proti výrobcům cigaret, inkasovaly podíl ve výši 8,2 miliard USD. To způsobilo hurikán nevole daňových poplatníků zejména v Texasu, kde jeden z právníků, Marc D. Murr z Houstonu, za svou pramalou roli ve sporu se domáhal odměny 260 milionů USD. Stát pak určil limit zisku ve výši 4.000 USD na hodinu.

Obrovské množství peněz získávají advokáti cestou tzv.class action suits - zažalovat a případně k mimosoudnímu vyrovnání přinutit žalovanou stranu, zpravidla výrobce něčeho, v údajný prospěch velkého množství údajně postižených konzumentů. Řekněme, že výrobce koloběžek dal na trh produkt s vadným, viklajícím se kolečkem. Advokátní firma  uveřejní výzvu všem majitelům koloběžek, aby se přihlásili, k žalobě připojili. Dojde pak ke sporu nebo k onomu mimosoudnímu vyrovnání, v němž advokáti inkasují miliony a na každého z klientů připadne symbolická sumička.

Tyto značně výnosné iniciativy se rozrůstají geometrickou řadou. Již se několikrát podařilo udeřit na automobilový průmysl, na chemický průmysl včetně výrobců silikonu, vylepšujícího mamální obliny. Prozatím nejdražší mimosoudní vyrovnání (246 miliard USD) postihlo tabákový průmysl. Na řadě jsou výrobci zbraní. Ve státě Rhode Island generální prokurátor žaluje osm výrobců barev, údajně obsahujících olovo.

Čímž se dlouhou oklikou konečně dostávám k novince animal rights, práva zvířat. Nejde jen o zpřísnění trestního postihu krutého zacházení se zvířaty: již 27 států tento původně jen přestupek (misdemeanor) povýšilo na zločin (felony), hrozící pokutou až do 100.000 USD a 10 lety vězení. Již proběhla řízení ve věci krutosti vůči želvám. U soudu svědčil veterinář v roli znalce a oprávněnost žaloby potvrzoval zrychleným srdečním tepem a dýcháním předmětného tvora.

Předpokládám, že i Marta Kubišová a Jana Štroblová by zíraly nad dalším vývinem této agendy. Proniká totiž do občanskoprávních sporů. Nedávno za pobytu na Panenských ostrovech (Virgin Islands) jsem se podivoval nad průběhem tři roky se vlekoucí soudní pře, v níž advokát neúspěšně prosazoval právo svého mandanta, jímž byl had. Dobrá, to jsou ostrovy, kde se odehrává ledacos bizarního. Teď se ale taková agenda zabydluje na americké pevnině.

V tradičním právním pojetí zvíře je toliko “věc” (res): mohu ji prodat, darovat, utratit, sníst, mohu se domáhat náhrady škody jen do výše tržní hodnoty (market value). Tato omezení již ale přestávají platit. Jestliže mi soused autem přejede milovaného pejska, mohu se domáhat i obrovské náhrady škody, poněvadž jsem byl připraven o milovaného přítele (loss of companionship), což mohu dokázat naší dlouholetou koexistencí, citovou souzvučností, poskytovanou péčí: sdílel mou postel, vařil jsem mu dobroty.

Již se zrodil odborný časopis Animal Law a tucet právnických fakult včetně těch nejprestižnějších zavádějí učební kurzy v této nové disciplíně. Jurista Stephen W. Wise, který zastupoval delfína jménem Rainbow před soudní stolicí, připravuje v příštím semestru přednášet novátorský kurs na slovutné Harvardově univerzitě. Rozrůstá se výnosná právní pododnož specialistů, vznikají advokátní firmy s takovou specializací. Firma Meyer and Glizenstein, jejích pět právníků, se angažuje v komplikovaných sporech s federálními úřady, například ve věcech vymezení standardu, jak zacházet se slony v cirkusu.

Nedávno (1998) federální odvolací soud (United States of Appeals) vyřkl významný precedent ve věci šimpanze jménem Barney. S odkazem na zákon (Federal Animal Welfare Act) žalobu podal návštěvník zoologické zahrady, jemuž se zželelo předmětné opice, poněvadž byla v kleci sama, bez druha či družky, čímž údajně trpěla (psychological deprivation). Spor nadále pokračuje, vzdor tomu, že Barney je už nebožtík, zastřelen zaměstnancem zoologické zahrady, poté co utekl z klece, kousl náhodnou osobu, vyvrátil ukazatel cesty a mrštil jím v úmyslu zasáhnout kolotoč v provozu.

V Americe značně bují agenda tzv.malpractice suits, žaloby pro údajné zanedbání péče, jimž jsou vystaveni zejména lékaři. Takových případů se ročně projednává tisíce. Nejpostiženější jsou porodníci, gynekologové, ortopedové, z nichž mnozí raději svou praxi zavřou. Jestliže lékaři se stali tak výnosným cílem, proč ne zvěrolékaři? Teď už jsou rovněž na mušce. K dispozici jsou fondy, zejména ze zdrojů tzv.Animal Legal Defense Fund, započít s takovou kanonádou.

Zůstává otázka: zákon vyžaduje, že žalobu může podat jen osoba, pověřivší právního zástupce, aby ji zastupoval. Jak ale zařídit, aby želva podepsala právní moc dychtivému advokátovi? Jak si budou zvířata počínat v roli svědků? Svědek musí přece prokázat schopnost, jak rozlišit pravdu od nepravdy. V sedmdesátých letech převládal názor, že zviřata jsou vlastně roboti bez citu.

V osmdesátých letech se začalo uvažovat jinak. Tzv.voice synthetizer již údajně dokazuje talent orangutánů uvažovat na úrovni čtyřletého (lidského) dítěte.

Gary L.Francione, profesor na univerzitě Rutgers, zahájil žalobu jménem goril, s tvrzením, že mají být považovány za osoby s ústavně zaručenými právy. Odvolává se na precedent z devatenáctého století v souvislosti se snahou zrušit otroctví.

Argumentace, přirovnávající tuto iniciativu k emancipaci otroků, je leckomu značně proti srsti. Ti po osvobození se stali plnoprávnými občany, s právy a povinnostmi. Těmi zvířata přece nikdy nebudou.

Jak daleko jít s podobnými nápady? Jestliže gorily dnes, kdy dojde na ovce, myši, žížaly? Co třeba ústavně zaručená ochrana bacilů?

Jurističtí zoofilové zůstávají nezvikláni. Předpovídají, že do deseti let dojde k úspěšnému prosazení precedentu, povyšivšího zvíře na plnoprávného účastníka soudního sporu. Zastánci tohoto pokroku se ale budou muset vypořádat s následnou potíží: budou se z nich muset stát vegetariáni. “Přece nemůžeme být takoví pokrytci, abychom jedli vlastní klienty,” přiznal jeden z advokátů.

Vracím se k původnímu varování: od amerického právního systému a soudních praktik co nejdále.

Ota Ulč

SOUSTŘEDĚNÍ  NA  GORILU      Několikametráková gorila se soustřeďuje na požírání banánů, zatím co okolí se soustřeďuje na gorilu. Touto zkratkovou metaforou politolog Michael Mandelbaum charakterizoval stav věcí ve světě s jednou zbylou supervelmocí. Slovy Madeleine Albrightové, USA se staly indispensable (nepostradatelný, nezbytný) nation. Z toho teď po skončení studené války a bipolarity se  v zahraničí zrodila alergie, projevující se v mnoha podobách.

Světem údajně obchází strašidlo - duální děs globalizace a amerikanizace, jedno horší než druhé, ne vždy snadno rozlišitelné. Strach z imperiálních choutek, pohroma či pokrok užitečným směrem, skutečnost či iluze? Jak si pak vysvětlit nemalý tlak v oné Americe přesvědčit vládu, aby s početnými a nákladnými problémy v zahraničí měla co nejmíň společného? Není, nemůže být, nic nejvděčnějšího, než role zbylého policajta a hasiče světa. Washington přijal roli bez nadšení a s roustoucí nechutí.

Britský vynález BALANCE OF POWER sice vynesl vynálezcům charakterizaci “Proradný Albion”, ale zasloužil se o odvrácení větších válečných konfliktů po téměř sto let. Porovnejme ono devatenácté století s tím, co následovalo. Teď s adventem nového tisíciletí představa jakékoliv velmocenské rovnováhy zůstává doménou surrealismu. Sovětský svaz se rozpadl, zbylo hospodářsky zubožené, nefunkční, na pokraji finančního kolapsu se potácející Rusko. S potížemi (např.nekontrolovatelná migrace 100 milionů vesničanů do měst) zásluhou úspěšné ekonomické transformace zápolí Čína, s nedávnou stagnací se obtížně vypořádává Japonsko, a ani v západní Evropě není příliš vesele. Její nedávno zrozená společná měna rozhodně neuštědřila očekávaný knockout americkému dolaru.

Porovnejme se situací v hnízdě gorily: již dekádu let trvající hospodářská prosperita, obohacení devíti miliony nových pracovních příležitostí za poslední tři roky, zatím co v Evropě nic nepřibylo a průměrná nezaměstnanost již dosáhla neradostných 12 procent. Reaganovou zásluhou, prosazujícím kredo, že ti, co vládnou nejmíň, vládnou nejlíp, došlo k značnému hospodářskému rozmachu. V USA je už víc kompjútrů v provozu, než v ostatním světě dohromady. Nedostudovaný Bill Gates se stal nejbohatším mužem tohoto světa, v němž teď dominuje Microsoft, Intel, Pentium III čip.

Připomeňme též policajtsko-vojenské zásahy - válka v Perském zálivu začátkem 90.tých let, jakkoliv nedotažená do žádoucího politického závěru, a řešení v Kosovu krátce před jejich koncem. Po rozpadu jugoslávské federace si evropské demokracie nedovedly poradit s bosenským konfliktem ve vlastním sousedství a tak musela zasáhnout gorila. Nejeden generální štáb se teď pouští do revize strategických plánů, když dřív nemožné se stalo skutečností. Chytré bomby dodávané na správnou adresu (čínské velvyslanectví v Bělehradě výjimkou, nikterak ale nepopírající prokázané pravidlo). Prozatím vždy nevyhratelná válka letecká se stala vyhratelná, bez ztráty jediného vojáka na vítězné straně.

Umné počínání gorily vyvolá respekt, třeba i obdiv, nikoliv ovšem velkou náklonnost. Ve světě stále doutná řada ohnisek, vyžadujících zásah požárníka. Půl století dosud nevyřešený konflikt na Středním východě, Izrael se už jakž takž domluvil s Arafatem, co ale Syrie a zejména Irak? Kašmír zústává nevyřešen stejně dlouhou dobu. Hodně krvavý konflikt mezi Etiopií a Eritreou je méně dávného data. Jak přimět hladovou Severní Koreu, aby se začala chovat aspoň trošku normálně?

Washington se snaží ujišťovat svět, že tu nejde o zero-sum game, hru, v níž může někdo zvítězit jen za cenu porážky druhého. Již přece neplatí, nemusí platit, starozákonní pravidlo “oko za oko”, s výsledkem, že všichni účastníci konfliktu z toho pak nutně oslepnou.

Takzvaná Reaganova doktrina nabízela podporu hnutím, usilujícím o svobodu. Výsledky nebyly vždy vynikající, ale aspoň se podařilo odvrátit nukleární střet supervelmocí. Přístup, jemuž se začíná říkat Clintonova doktrina, se již uplatnil v Kosovu. Zavádí novotu - právo na intervenci, na porušení suverenity států, v nichž diktátoři se prozatím beztrestně věnovali velkým zločinům včetně genocidy. Tento idealistický přístup se ale mísí s realismem: k zásahu dojde jen za podmínky strategické důležitosti pro USA (což byl případ Balkánu, ale není případ Rwandy), a jeho uskutečnitelnosti bez velkých ztrát ve vlastních řadách. Globální policajt tuze ochotně přenechá splnění úkolu jiným, tak jak se podařilo ve Východním Timoru zásluhou sousedních Australanů.

-  -   -

Něco přes 400 miliardářů vlastní tolik majetku jako polovina pozemšťanů dohromady. Příjem Billa Gatese se rovná příjmu Zimbabwe, obyvatel 11 milionů. Nejen takové do nebe volající disproporce, ale i nostalgie, značná nelibost, způsobená nekontrolovatelným vývinem zejména hospodářských sil, přispívá k alergii vůči gorile.

Příkladem nám poslouží Francie. Již jen dvě procenta světa mluví plynně francouzsky a jedno procento americké mládeže studuje buď čínštinu nebo japonštinu. “Americká kultura - co to je? Oxymoron, logický protiklad! Je to země, která z barbarství přešla hned do dekadence,” kokrhá galský kohout tam, kde se za poslední dvě století střídala království, císařství, pět republik a jedna okupace s kolaborací (Vichy). USA za oceánem mají nejen výhodu zeměpisnou. Stále tam od začátku, víc než 200 let, funguje tatáž ústava. Jak se rádo říká, americký systém vymysleli geniové tak dokonale, že se mu teď může dobře dařit i pod vedením úplných idiotů.

Od politiky přejímá otěže ekonomika. Politikové a jejich ideologie se stávají irelevantní. To pochopil Clinton, jehož role manažera se přizpůsobuje hospodářským trendům a technologickému pokroku. Free trade odstraňování celních bariér nabízí obrovské příležitosti, američtí diplomaté se stávají mezinárodními salesmany. Zvenčí takové počínání nevypadá příliš blahovolně. Obrana proti dumpingovým cenám, ochrana místního trhu ať už před lacinou ocelí z Brazílie nebo skopovým masem z Nového Zélandu, se v zahraničí pokládá za protekcionismus. Nejen ve Francii stále převládá přesvědčení, že státní dozor a jeho plánování přece jen  mohou zkrotit vrtochy tržních sil.

Významný německý žurnalista Josef Joffe  v eseji (The New York Times, 12.října 1999) se zabývá druhem myšlení anglicky mluvících národů na rozdíl od ostatního Západu. Na jedné straně Locke a Jefferson, jejich přednost pro svobodu a trh, na druhé straně Hegel a Marx, důraz na rovnosti a paternalismu. Z toho se zrodila důkladná záchranná socio-ekonomická síť. Délka poskytované podpory v nezaměstnanosti v Německu v porovnání s USA je dvojnásobná a její výše až pětinásobná. Rovněž značný je rozdíl v délce dovolených (průměr 6 proti 2 týdnům). Zaměstnanec se důkladně prodraží, výpověď je obtížná až nemožná a tak tedy nové pracovní příležitosti raději nevytvářet. V porovnání s kontinentální Evropou je nezaměstnanost ve Velké Británii poloviční a v USA  teď už řadu let prakticky žádná. Přemíra svazujících předpisů cenových, mzdových, všemožných dalších a značný rozdíl v daňovém zatížení. Evropská ekonomie má týž přístup k technologii, nicméně osm největších high-tech společností jsou americké. V nemalé míře to i souvisí s neochotou evropských bank financovat nové projekty, pouštět se do realizace riskantních nápadů. Ekonomickému rozmachu Evropy neprospívá omezená mobilita pracovní síly, nepřízpůsobivost požadavkům příležitostí. To rovněž přispívá k neduživému stavu, jemuž se dostává souhrnné diagnózy slovem eurosclerosis.

Německý kancléř Gerhard Schroeder tratí politicky zdůrazňováním samozřejmosti, že společnost nemůže ve všem spoléhat na stát. Jakési aspoň částečné řešení se nabízí v podobě tzv.italianizace. Od konce druhé světové války se v Itálii vystřídalo kolem 60 vlád vesměs jepičího trvání a národ si zvykl žít mimo dosah nejen takových vládců, ale i zákonů a výběrčích daní. I jiné evropské národy se dávají touž cestou, naštěstí bez mafie a endemické korupce. Německo se stává severní verzí la bella Italia : stínová ekonomika již produkuje 15 procent GNP.

Pocit ztráty kontroly nad vlastním osudem, ohrožení národní suverenity se projevuje ve všelijakých podobách. Ve Francii si budují kulinární Maginotovu linii, farmářský předák José Bové vandalizuje výkrmny McDonald`s (jejichž počet v zemi již přesáhl 750), chválí ho nejen noviny, ale i přední politické postavy včetně prezidenta Jacquese Chiraca. V Brooklynu a leckde jinde v Americe prosperují bistra, a obchody s importovaným vínem a sýrem nikdo neohrožuje. Už v třicátých letech došlo k úspěšné modifikaci a trojnásobným výnosům kukuřice a sojových bobů. Protesty proti genetických zásahům do zemědělství však otřásají Evropou s rostoucí vervou. Takoví Evropané ve snaze zachraňovat lidstvo ho tak míní i vyhladovět. Počet pozemšťanů přece stále roste - z nynějších 6 miliard na odhadovaných 9 miliard v roce 2050 - a větší produktivitu polí a zvířeny věru nelze docílit spoléháním na dobrou vůli přírody.

Padesát amerických států má jednu federální vládu ve Washingtonu, Evropa má nezvolené byrokraty v Bruselu. Evropa ovšem není americký melting pot, nemá společnou řeč, životní styl, touž kulturní a politickou tradici. V OSN je úředních jazyků pět, v Evropské unii je jich patnáct, s největším štábem tlumočníků a překladatelů na světě. Za rok musí zvládnout přes milion stran textu a s přijetím nových členů bude hůř. Čím víc se Evropa spojuje, tím víc se k světu mají její již téměř odumřelé menšinové jazyky - bretonština, galština, řeč Basků, Korsičanů, řeč saami ve Finsku. Jiným jazykem, než je úřední řeč té které země, již hovoří 50 milionů Evropanů.

Důkladně monolingvální, monoetnické Japonsko rovněž nesplňuje někdejší předpoklad, že bude hospodářsky dominovat příštímu století. V první polovině 90.tých převládla stagnace, pokles výroby, kolaps na trhu realit, dosáhnuvším tak absurdní výše, že pozemek s císařským palácem byl ohodnocen ve výši rovnající se ceně celé Kalifornie. Na rozdíl od systému dvojích cen v České republice - účtovat cizincům víc za tytéž služby, v Japonsku tento systém znamená vysoké ceny na domácím trhu a nízké ceny exportní, proniknout na cizí trhy. Prioritou je zaměstnanec, jeho velmi často celoživotní působení v jedné firmě: teprve pak přijdou na řadu zákazník, spotřebitel a akcionář. V USA tomu je přesně naopak: 1.akcionář, 2.zákazník, 3. zaměstnanec.

Závažná hospodářská krize v r.1997 zasáhla zejména jihovýchodní Asii a měla dopad i v Jižní Koreji a Japonsku. Malajsie a další postižené země obvinily zahraniční finančníky z odpovědnosti za kolaps. Provinilcem však nebyl Wall Street, George Soros, ale převládající domácí praktiky tzv. crony capitalism, kamarádská propojení, poskytování obrovských půjček bez solidních podkladů, investice do pofidérních projektů, neprůhlednost finančních transakcí - praktiky rovněž  nikoliv neznámé v České republice. Jestliže globalizace (odliv zahraničního kapitálu) zrychlil propuknutí této krize, rovněž teď nabízí a uskutečňuje řešení cestou důkladné reformy finančních praktik, k nimž na opětovné urgence mezinárodních institucí mělo už dojít dávno.

I insulární Japonci se globalizují přejímáním terminologie do mateřtiny. Do ruky berou MAUSU (myš) dát do pohybu KONPYUTAA (kompjútr) a v případě potřeby listovat v MANYUARU (manuál).

Amerika v roli globální gorily se setkává s nevraživostí nejen v zahraničí. Na domácí půdě izolacionismus měl vždy své příznivce a zcela převládl po první světové válce, která kvůli vzdálené Evropě připravila národ o značný počet jeho synů. O zásadní zvrat se zasloužili až Japonci v prosinci 1941 útokem na Pearl Harbor. USA - arzenál světa, zásoboval a zachraňoval demokracie a při té příležitosti i Stalinovu krutou říši. Následoval Marshallův plán, studená válka, NATO, a nyní nevděčná role zbylé supervelmoci.

Nejhlasitějším prosazovatelem tzv.neoizolacionismu je výřečný publicista Patrick J.Buchanan, konzervativec, dvakrát již neúspěšný kandidát na prezidentství, o něž se teď pokouší po třetí. Brojí proti liberální imigraci, volnému trhu, vývozu kapitálu a ztrátě pracovních příležitostí, proti mezinárodním organizacím a vojenské účasti v zahraničních konfliktech. “Proč se máme angažovat v kmenových válkách, do nichž nám nic není?” prohlásil při příležitosti přestupu z Republikánské strany do novopečené Reformní strany. Podporují ho jak dělníci, jimž se líbí jeho populismus, tak patriotičtí konzervativci, kteří nechtějí mít s ostatním světem nic společného.

Polovina kongresmanů nepovažuje za nutné opatřit si cestovní pas - kam a proč by se měli trmácet? Bombardování Srbska se nelíbilo nejen Rusům, Grebeníčkovi a Klausovi. Konzervativní komentátor Donald Devine, s odvoláním se na Českou republiku, protestující proti útokům na slovanské bratry, zatratil (Washington Times, 3.května 1999) leteckou akci jako provokaci a nové rozdmychávání studené války.

Po půl století zahraniční politiky, v níž převládal konsensus obou politických stran, teď ale dochází k rozkolu, k návratu izolacionismu na obou koncích politického spektra. USA dluží obrovskou částku na členský příspěvek v OSN. Rozpočet pro výdaje na zahraniční pomoc, pro State Department a velvyslanectví je teď o polovinu menší než v r.1985 za Reagana. V říjnu 1999 senát odmítl ratifikovat Clintonem podepsanou smlouvu o zákazu atomových pokusů. Proti smlouvě, která měla být vrcholem Clintonova odkazu, hlasovali významní odpůrci izolacionismu jako například senátoři Richard Lugar a John McCain.

-  -   -

Ani hodně zavilí zatracovatelé globalizace se nezdráhají sdělovat svá popuzení globalizačním Internetem. Rovněž pohybuji, že by odmítli použití účinných zahraničních léčiv v případě potřeby.

Výtečný komentátor Thomas L. Friedman na adresu Mahathira Mohamada, premiéra Malaysie, která po 40 letech hospodářského růstu (per capita roční příjem se zvýšil víc než 14krát - z 350 USD na 5.000 USD) se dostala do obtíží zejména vlastní vinou, napsal toto (The New York Times, 29.září 1997)): “Globalizace není věc volby. Je to realita. A nikdo ji nemůže dirigovat. Světové trhy si počínají jako Internet. Den co den se víc a víc rozšiřují a nikdo to nemůže zastavit.” Zásluhou Internetu se my všichni stáváme součástí informační sítě, žádnou mocí kontrolovatelné. Orwellova vize nehrozí, Velký Bratr neexistuje: je tu ale spousta malých bratrů. Nevzniká jedna jediná globální vesnice, ale celá série globálních vesnic.

Bezhlavé napodobování, imitace všeho západního, zejména v zemích Třetího světa, je ovšem závažný problém. Mikronésané místo zdravých ryb a ovoce už dávají přednost importovaným konzervám. Přibývá dřív nevídaných chorob. Západní vlivy mohou mít ale i opačný účinek. V Melanésii, na souostroví Fidži, donedávna proslulém energickým kanibalismem, důkladné přejídání, obžerství, gratulace k dosažené tlouštce, patřilo k bontonu. Teď ale televize, zásobující domorodce hollywoodskými seriály, převrátila tradiční hodnoty. Děvčata se dala na dietu. Méně obezity je zdraví prospěšné. Však už i dřívější předglobalizační vliv ze zahraničí se vymýcením lidožroutství zasloužil o pokrok.

K O N E C

BŘEMENO  A  MĚŠEC  ZBYLÉ  SUPERVELMOCI

Po skončení studené války a bipolarity, USA se do příliš nákladné a každopádně nevděčné role jediného zbylého policajta a hasiče světa pustily bez velkého nadšení, s rostoucí nechutí. Slovy Madeleine Albrightové, Amerika se stala indispensable nation - nezbytná, nepostradatelná. Chytré bomby dodávané na správnou adresu, prozatím vždy nevyhratelná letecká válka se stala vyhratelná, bez ztráty jediného vojáka na vítězné straně. Takové počínání vyvolá respekt, třeba i obdiv, nikoliv ovšem velkou náklonnost. Jak poznamenává Thomas L. Friedman, vynikající komentátor The New York Times (20.srpna 1999), rozdíl mezi tím, jak svět vnímá Ameriku a jak Amerika vnímá sama sebe, by už nemohl být větší.

Zatím co leckdo ve světě vidí strašidlo - duální děs globalizace a amerikanizace, na opačném břehu Atlantiku se k životu značně probouzí izolacionismus, přesvědčení, že zájmům země prospěje co nejmenší zapředení do zahraničních problémů, nesčetných, nekonečných, případně neřešitelných. Takové pojímání světa má svou tradici od ranného prvopočátku: už George Washington v roce 1797 v projevu na rozloučenou varoval před permanentními aliancemi s kýmkoliv.  Čtyři roky poté, totéž s ještě větší vehemencí opakoval Thomas Jefferson a od té doby se varování objevují dodnes.

Izolacionismus se prozatím stal dominantní politikou země jen jednou, po první světové válce, která kvůli vzdálené Evropě připravila národ o značný počet jeho synů.  Washington odmítl i členství v ženevské Lize národů, dítku idealisty-humanisty Woodrow Wilsona. O zásadní zvrat nadále se neobracet ke světu zády se postarali Japonci útokem na Pearl Harbor v prosinci 1941. Amerika - arzenál světa, zásobovala a zachraňovala demokracie a při té příležitosti i Stalinovu krutou říši. Po válce máme studenou válku, NATO a nyní i nevděčnou roli zbylé supervelmoci.

Rozkoly ve vlastních řadách - idealisté versus realisté, internacionalisté versus idealisté - nelze redukovat na tradiční soutěžení dvou politických stran, Demokratů a Republikánů. Do Vietnamu se zabředli Demokraté Kennedy a Johnson jakož tam i uvízl Republikán Nixon. Jestliže Demokrata Clintona za jeho iniciativu na Balkáně kritizovali zejména Republikáni, před tím to byli Demokraté, kritizující Republikána Bushe kvůli válce v Perském zálivu. V Kongresu se nedodržuje stranická linie při dohadování, zda víc spolupracovat se spojenci nebo jednat na vlastní pěst, úplně kašlat na beztoho nevděčný svět a raději se starat o řešení přemnoha vlastních domácích problémů. Někteří kongresmani jsou přesvědčeni o unikátní roli Spojených států, těšících se z výhod, poskytnutých jak dějinami, tak zeměpisnou polohou, daleko za mořem. Chtěli by vyvážet demokracii, o jejíž blahodárnosti jsou důkladně přesvědčeni.

Po půl století zahraniční politiky, v níž převládal konsensus obou politických stran, došlo teď k recidivě izolacionismu na obou koncích politického spektra. USA dluží obrovskou částku na členský příspěvek v OSN. V říjnu 1999 senát odmítl ratifikovat Clintonem podepsanou smlouvu o zákazu atomových pokusů. Proti smlouvě, která měla být vrcholem Clintonova problematického odkazu, hlasovali i významní odpůrci izolacionismu jako například senátoři Richard Lugar a John McCain. Silná je alergie vůči požadavku podřídit americké branné síly mezinárodnímu komandu OSN,  vůči výboru UNESCO, který doporučil či spíš poručil Washingtonu zastavit důlní činnost v blízkosti Yellowstoneského národního parku. Některé izolacionisty charakterizuje sebevědomí, případně těžko odlišitelné od arogance, že USA mohou zvádnout své úkoly a mezinárodních smluv netřeba (například předáci Republikánů, senátor Trent Lott a kongresman Dick Armey dle NYT, 30. října 1999).

Razantním příkladem druhého typu izolacionismu je výřečný publicista Patrick J. Buchanan. Vychází z pozice nikoliv imperiální síly své vlasti, ale  z jejího údajného ohrožení. S notnou dávkou populismu brojí proti volnému trhu, liberální imigraci, přílivu cizáků a jejich zboží, proti mezinárodním organizacím a vojenské účasti v zahraničních konfliktech. “Proč se máme angažovat v kmenových válkách, do nichž nám nic není?” opakuje tento již dvakrát neúspěšný kandidát na prezidentství, o něž teď usiluje potřetí přestupem z Republikánské strany do Reformní strany, amorfního slepence. Vzdor podpoře v kruzích jak modrých límečků, tak i zatrpklých patriotů, jeho šance na zvolení je nulová. Rozhodně si nepolepšil svou právě vyšlou knihou A Republic, Not An Empire, v níž tvrdí, že v roce 1940 Německo nikterak neohrožovalo Ameriku a že chyba to byla vyprovokovat Hitlera k vyhlášení války.

Významnou roli v americké zahraniční politice hraje konzervativní senátor Jesse Helms, Republikán ze Severní Karoliny, předseda mocného Foreign Relations Committee. Je v jeho moci ten který bod agendy popostrčit nebo odložit ad infinitum. Lhostejný vůči svým často až krutým kritikům, šarmantní vůči politické odpůrkyni Madeleine Albrightové (která občas nosí tričko s nápisem I LOVE JESSE), v roli vyšetřovatele skandálů, všelijakých nepravostí, snaží se prosazovat zájmy své země, jak on to vidí. Na jeho agendu se nedávno dostalo vyšetřování zahraniční pomoci poskytnuté Rusku: kam se poděly dary (5,2 miliard dolarů) a půjčky na výhodný úrok (12,8 miliard). Memorandum C.I.A.  o zlodějském počínání předáků v Moskvě viceprezident Al Gore, kamarádící se s bývalým premiérem Černomyrdinem, kleptokratem z nejznamenitějších (nashromážděný majetek ve stonásobné až tisícinásobné výši legálního platu) odmítl připsáním populární americké diagnózy Bull shit čili Býčí hovno.

-   -   -

Polovina členů Kongresu nevlastní cestovní pas. Nevidí důvod, proč by se měli někam trmácet. Republikánský kongresman Ernest Istook z Oklahomy vyčetl Clintonovi, že za dobu svého prezidentování strávil 180 dní - půl roku - v >cizině, návštěvou 104 států, v nichž slíbil darovat ne méně než 22 miliard dolarů.

Na zahraniční pomoc se už utratily nespočítatelné obnosy a přitom obyvatelstvo v naprosté většině afrických států žije teď bídněji, než v dobách kolonialismu. Poskytnuté fondy příliš často pozřou neužitečné projekty nebo zmizí na zahraničních kontech kleptokratů. Nálada v americké veřejnosti se mění, přibývá tzv.compassion fatigue - únava ze soucitu, stokrát nic umořilo osla.  Zásluhou konce studené války, všelijací ti rozvojoví vyděrači upadají do oprávněné bezvýznamnosti.

Měřeno metrem hlasování v OSN, štědrost se věru nevyplácí. Před sebou mám údaje washingtonské konzervativní Heritage Foundation pro období posledních pěti let: USA poskytly v r.1998 zahraniční pomoc 126 státům. Zdaleka nejštědřeji obdarovávanými jsou Izrael (3 miliardy USD ročně, což při počtu 5,7 milionů obyvatelstva přijde na 526 USD per capita) a Egypt (2,116.000 - 63 mil. - 33,6). Zatímco Izrael v r.1994 proti USA hlasoval v OSN jen v 5 procentech případů, Egypt tak činil ve většině případů (65%). Izrael je výjimkou, Egypt pravidlem. Tři čtvrtiny (74%) obdarovaných většinou hlasují proti USA.

Někdy výše obnosu bývá přímo úměrná intenzitě antiamerického postoje. Příkladem nám poslouží Indie, každoroční příjemce sumy 144 až 164 milionů USD. Proti USA pravidelně hlasuje v aspoň 80 procentech případů jako Castrova Kuba. V r.1998 desítka nejvíc inkasujcích vypadala takto: 1.Izrael, 2.Egypt, 3.Ukrajina, 4.Jordánsko, 5.Indie, 6.Rusko, 7.Peru, 8.Etiopie, 9.Haiti, 10.Gruzínsko.

Kromě Izraele (94% podpůrných hlasů), z hlediska Washingtonu se nejlíp zachovalo Gruzínsko (92 milionů USD pro 5,5 milionů obyvatel) s 59 procenty hlasů. Porovnejme se štědře financovaným Jordánskem (192 mil. pro 6 mil.obyv.), hlasujícím s dárcem jen v 28 procentech případů.

Nejvíc protiamerických hlasů dodává africký kontinent, ten nejvíc obdarovávaný. Těžko pochopit, proč by i sebemenší suma musela spěchat na na adresu Gabunu, ropou nasáklého, bývalé francouzské kolonie, nadále se těšící značné pozornosti a podpoře z Paříže.

Stoprocentně proamericky hlasující je jen maličká Mikronésie. Druhý je Izrael a třetí s 91% podpory je Uzbekistán (příjemce 21 milionů). Západoevropské státy v průměru hlasují s USA ve dvou třetinách případů, stejně tak jako postkomunistické státy střední a východní Evropy. Tam se nejvíc finanční podpory dostává Bosně (obyv.4,5mil. a 216 mil. USD v 1998). Na druhém místě je Albánie (obyv.3,5 mil. a 30 mil.USD) a na zcela posledním místě v přepočtu na obyvatele je Česká republika - z 16 milionů dolarů v 1995 na pouhý 1 milion v 1997 a 1998. Maďarsku se zhruba stejným počtem obyvatelstva se dostává 8,5krát víc, Polsku per capita desetkrát víc a Slovensku (obyv. 5,4.mil a 10 mil.USD) osmnáctkrát víc.

Proč Češi tak málo - pouhý desetníček na hlavu? Na rozdíl od již jmenovaných sousedů, Praha nemá ve Washingtonu účinnou lobby. Spíš se tam prosazuje anti-lobby zásluhou emigrantů, jimž bylo příliš dlouho odpíráno navrácení původního občanství a teď, když ho již mít mohou, ukradený majetek mít nemohou. Třeba tu i přetrvává reputace země dříve prosperující, asistence nepotřebné, onen dojem premianta, tak důsledně inzerovaného prognostikem profesorem Klausem, ještě dřív než zásluhou neoslňujícího výkonu vladařů nastala blbá nálada.

VÁHA  DAT

Blíží se silvestr s případně zkázonosným dopadem. Poněvadž jsme teď  tolik technicky pokročilí, proto jsme i tolik zranitelní. Přízrak univerzálně označený jako Y2K - kompjůtry se nám zhroutí, nebude elektřina, voda nepoteče, nemocnice nebudou operovat, banky se zjančí. Snahy zabránit takové apokalypse přijdou na pořádný peníz, v případě USA na 100 miliard dolarů čili 365 dolarů na každou hlavu. Tak oznámila americká vláda v památný pro nás den 17.listopadu. Ubezpečila, že pohroma je zažehnána, že případný zádrhel nebude nic víc než uvolněná tkanička na botě maratonového běžce. Však již předpřemiéra - den 9.9.99 - proběhla bez obtíží.

Není národa bez památných, jinde nic neříkajících dat: nás 28.říjen, 21.srpen a teď právě sladkokysele připomínaný 17.listopad. Připomínáme si slávy a tragédie. Revoluční hnutí zejména v latinské Americe a teroristická hnutí kdekoliv si dávají cifry do štítu.

Z dětství mi permanentně uvízl v paměti okamžik, když jsem na plzeňském gymnáziu (než ho k našemu nadšení úspěšně deaktivovala bomba angloamerických vzdušných pirátů) do sešitu psal datum 4.4.44 a dumal, kde asi budu, co asi bude 5.5.55. Byly útrapy budování vědeckého socialismu a já ony pětky přehlídl, angažován činností v uniformě Černých baronů. Šestky mě zastihly už jako kantora v Americe, sedmičky jako poradce na jihopacifickém ostrově Rarotonga, osmičky zpět v Americe, ony již zmíněné devítky taky, Bože, to to letí.

Právě jsme absolvovali desáté sametové výročí a vůbec jsme nezaznamenali unikátnost 19.listopadu 1999 - datum výlučně lichých čísel. Příště se něco takového bude opakovat až 1.ledna roku 3111. Bude to v neděli.

OŠIDNOSTI  PRŮZKUMŮ VEŘEJNÉHO  MÍNĚNÍ

Takto se angažující agentury zaznamenávají růst preferencí pro stranu vědeckých socialistů, autorů čtyř dekád totality a méně než úchvatných budovatelských úspěchů. Národ nechce do NATO a vůbec se mu nelíbilo bombardování bratrské Jugoslávie. Záleží ovšem na formulaci otázky: “Přejete si, aby naše republika vstoupila do aliance za cenu, že vaši synové a případně i dcery budou muset obětovat své životy ve válce na Balkánu či dokonce někde mezi Araby?” Nebo se ptát takto: “Přejete si, aby ČR vstoupila do aliance jako jediné možné záruky naší nezávislosti, ochrany před případným nebezpečím z Východu a jedinou možnou cestou mezi nejvyspělejší státy světa?”

Nejde jen o to, jak se ptát, ale kolik dotázaných bude ochotno odpovídat. S tímto dilematem jsem se trápil při komplikovaném pokusu dopídit se k motivaci uprchlíků poslední vlny v osmdesátých letech. Expedoval jsem  podrobné dotazníky do všemožných končin, od Švýcar po Austrálii, dozvědět se zejména o primárním motivu emigrace - zda spíš utíkali od něčeho či k něčemu, co je zejména pudilo ven, co tam očekávali, do jaké míry se jejich očekávání splnila, jaké bylo jejich největší zklamání. Vyhovělo mi 20 procent dotázaných. Získal jsem tak dvacetiprocentní obrázek. Ten jsem zpracoval za předpokladu jeho stoprocentní věrohodnosti.

Jenže spolu se všeobecně upadajícím procentem respondentů roste váha, politický dopad takových průzkumů. Závažnou, až do groteskních extrémů dovedenou situaci ve Spojených státech komentují vlivné The New York Times (21.listopadu 1999) v úvaze “Malé špinavé tajemství průzkumů: žádná odezva.” Za posledních deset let ochota odpovídat na otázky sběratelů veřejného mínění klesla z 50 na 20 procent. Agentury ovšem nemíní zveřejňovat tak tristní stav věcí. Navíc, i zbylá menšina ochotných respondentů nebývá příliš reprezentativní. Robert M.Groves, profesor michiganské univerzity, upozorňuje na běžnou zkušenost, že osoby pověřené průzkumem, jsou spíš schopny zastihnout a zpovídat rodiny s malými dětmi, občany starší, doma vysedávající, též lidi spíš nezaměstnané než zaměstnané - každopádně málo typický průřez společnosti.

Vzdor takovým nedostatkům, řada předních politiků neudělá krok, aniž by napřed nehledala inspiraci v jakkoliv nevěrohodných předpokladech nálad veřejnosti. O Clintonovi je přece známo, že napřed nařídil uspořádat průzkum a teprve po obdržení výsledku se rozhodl, zda strávit dovolenou s rodinou u moře nebo na horách. Když orální aktivistka Monika Lewinská vyrukovala s modrým šatem, okrášleným prezidentovým semenem, Clinton kontaktoval svého bývalého poradce Dick Morrise (jenž kvůli fetišismu a provaleným hrátkám s prostitutkou musel opustit Bílý dům), jak zareagovat. Morris uspořádal okamžitý telefonický průzkum ke zjištění, zda veřejnost bude ochotna Clintonovy nedůstojné laskominy prominout. V tom případě byl hříšník připraven říct pravdu. Výsledek sondy byl ale negativní a proto se Clinton nepřiznal a raději se pustil do svých proslulých vytáček,semantických eskamotáží, a vše vyvrcholilo procesem impeachment, drastickým krokem, podniknutým jen po druhé v dějinách země. A hlasování v Kongresu by bylo dopadlo jinak, nebýt průzkumů veřejného mínění, nenakloněného k vypuzení provinilce z úřadu. Tak skončila závažná ústavní krize jediné zbylé supervelmoci.

Po tomto vítězství, na zahradě Bílého domu Clinton oslavoval a byl oslavován. Viceprezident Al Gore ho charakterizoval jako jednoho z největších, nejobdivuhodnějších státníků v dějinách. Nyní Gore usiluje se stát jeho nástupcem. Nejčerstvější průzkumy ho ale již přiměly k radikální změně melodie: teď se od Clintona distancuje, zdůrazňuje tradiční hodnoty, manželské ctnosti. Rovněž předělává svou image upjatého, příliš formálního tvora, panáka typu, jemuž se říká “dřevěný Indián”(wooden Indian). Odložil sako a kravatu, a v rozhalence, ve svetru, s jednou rukou v kapse, bodře promlouvá k masám.

Výsledným produktem je naprogramovaný manekýn. Tak poroučí výzkumy a tak si i všímá aspoň částečně již prokouknuvší veřejnost. Proto teď v předběžných kolech kampaně pro volby, které budou až za rok, na popularitě získávají jeho rivalové, bývalý senátor, Demokrat Bill Bradley, a nynější senátor, Republikán John McCain. Ti totiž dělají dojem osobností, ochotných vyjadřovat svá stanoviska bez předepsaného scénáře profesionálních manipulátorů. Vůdce má vést, od toho má mandát, proto byl zvolen. Svůj formát prokáže ochotou, odvahou zaujmout nepopulární stanovisko. Tak jak třeba též dovede Václav Havel, na rozdíl od svého jmenovce.

Arianna Huffingtonová je emigrantka z Řecka. Jejím konzervativním názorům se dostává pozornosti zásluhou manželství s multimilionářem, politikem a prozatím i neúspěšným senátním kandidátem. Obviňuje z levičácké zaujatosti organizace, zkoumající politický tep národa, a doporučuje jednoduché řešení - bojkot. S průzkumníky se nebavit, dojde jim dech, jen ať atrofují, politici se jich budou míň všímat, s úbytkem manipulace přibyde víc demokracie. Slyšíme též nápady zavést pomocí Internetu demokracii přímou, dotykem na klávesnici podpořit či zatratit ten který bod na pořadu dne - že pak politiků-vůdčích postav už vůbec nebude třeba. Tak si vyberte.

DO  AMERIKY  ZA VÝDĚLKEM  A  ZA  PROBLÉMY

Život nám občas nabízí jen těžko představitelná překvapení. Například informaci, že největší počet Čechů za mřížemi cizích kriminálů dlí za mořem, v USA, zemi svobody. Tamější krajanský tisk oznamuje, že k zatčení návtěvníků s vypršeným vizem dochází náhodou, kvůli jiným, zpravidla dopravním prohřeškům. Z příliš rychlé jízdy pak dotyčného po zjištění totožnosti čeká rychlý přesun do vazby. Tam jich dlí kolem dvou set. Z těch, kteří se obrátili na konzulát ČR o pomoc, 150 jich už bylo deportováno. Počet nedobrovolných navrátilců s pouty na rukou je zřejmě větší.

Daleko větší je ovšem počet těch nechycených a zde stále přibývajících. Válečný přístav Norfolk, stát Virginia: houf českých hochů a dívek přijel z Floridy na tamější dopravní inspektorát, těšící se pověsti, že tam si lze nejsnadněji pořídit řidičský průkaz. Anglicky samozřejmě neuměli, ale dostavili se s  tlumočníkem, též v roli dodavatele správných odpovědí pro zkušebního komisaře.  Mám obtíže pochopit nebetyčnou naivitu tvora z Hodonínska, který zlákán podvodným inzerátem, bez znalosti jediného anglického slova přiletěl do New Yorku vydělávat dolary. Na letišti ho však nikdo nečekal a tak zoufale chytal davy za rukáv najít někoho, s kým by se mateřtinou domluvil. Zdaleka líp dopadl lingvisticky stejně nevybavený návštěvník, penzista, cestou k emigrantské dceři. Pobyl u ní půl roku, během něhož se pokoutně věnoval svému původnímu povolání hodináře. Do vlasti se pak vrátil s mnoha tisíci vydělaných dolarů, aniž by ovšem informoval americký či český berní úřad.

USA, teď v nastávající éře postindustriální globalizace daleko líp si počínající než Evropa, nabízejí mnohé způsoby obživy. Během Reaganova pobytu v Bílém domě přibylo 18 milionů pracovních příležitostí a zhruba další takový počet přibyl v devadesátých letech. Pouhá 2 procenta Američanů, pracujících v zemědělství, stačí uživit celou zemi a navíc i miliony hladových krků v třetím světě.  Za ještě obtížněji uvěřitelnou lze považovat informaci, že pouhých 5 procent pracovníků je schopno vyrobit vše, co potřebujeme. Veškerý ostatní potenciál jde do služeb, servisního sektoru a zejména do information technology. Vzdor přílivu dychtivých kádrů ze zahraničí, nadále trvá nedostatek programátorů, inženýrů ve značně se košatícím oboru computer sciences.

Velkou zemi ovšem charakterizují značné regionální rozdíly. Hodnotící zpráva z roku 1997 velebí 15 center, z nichž pouze tři jsou na východ od Mississippi: Orlando na Floridě (turismus, Disneyland a software design), texaský Austin (500 software a 1.000 high tech firem) a Dallas (finance, komunikace). Ostatní kvetoucí oblasti najdeme dál západním směrem za velkou řekou - tzv.Silicon Valley v Kalifornii, metropole Seattle-Tacoma, též adresa Gatesova Microsoftu.  (Naprosto největší rozmach ale zaznamenává neřestné Las Vegas, kde teď už vystavěli hotely s celkovou kapacitou 100.000 lůžek, víc než mají San Francisco a New York dohromady.) I po pracovnících v tzv.černých řemeslech je značná poptávka. Například ve státě Ohio, firma Toledo Molding and Die už rok marně shání kvalifikované údržbáře.

Americká ekonomie momentálně nabízí 350.000 pracovních příležitostí. V Silicon Valley je 50.000 volných míst. The New York Times píší (18.listopadu 1999) o úsilí verbířů, lanařů (recruiters) lákat personál při všemožných příležitostech jako jsou svatby - ač taková iniciativa na pohřbech se právem odsuzuje. Nabízejí o 20 procent vyšší plat, plus bonus 20.000 USD, o pár týdnů delší prázdniny, zaplacené letenky na dovolenou v zámoří, právo předělat si kancelář podle chuti, přinést si tam oblíbené zviřátko (pejska, kočičku, rybičky, hada), nekonformní až šupácké oblečení dovoleno. Začátečníkům se nabízí roční plat mezi 60 a 70 tisíci dolarů. Mládež sotva dospělá nezřídka pobírá i stotisícový plat.

Není pak divu, že dochází k odlivu mozků (brain drain) z chudých zemí, které vzdělance tuze potřebují, ale nemohou je zaplatit. Odborník v Indii za rok vydělá ekvivalent 6.000 dolarů. V USA dostane minimálně desetkrát tolik. Na amerických univerzitách v oborech přírodních věd a inženýrství, třetina až polovina studentů graduantů jsou cizinci, z nichž přemnozí po promoci se snaží v zemi hojnosti zůstat. Čtvrtina všech lékařů v USA vystudovala v cizině.  Postižené země reagují na tak nákladné ztráty s oprávněným rozhořčením. Neoprávněné je ale obviňování Ameriky z jakési cynické loupeže. Washington, zejména pod tlakem odborů a jiných zájmových organizací, omezuje kvoty vstupu. To pak vede k protestu ze strany zaměstnavatelů. Ti tvrdí, že každý nový inženýr je zdrojem vzniku pěti pracovních příležitostí, přece k prospěchu zaměstnaneckých unií. Výtečný komentátor Thomas L. Friedman (NYT, 14.dubna 1998) cituje rozlobeného zakladatele firmy Cypress Semiconductors, který uvádí, že 35 procent jeho inženýrů jakož i 40 procent viceprezidentů jsou imigranti.  Zakladatel giganta Intel je původem Maďar, nejeden přistěhovalec je dnes miliardář.

Český zájemce o práci a zejména o zbohatnutí přepočítává slibované dolary na koruny a při poměru 1 k 35 to posluhovačce vychází na 70.000 korun, plat ministerský. Pozdržme dychtivého počtáře či počtářku: i výdaje za ubytování a stravu v přepočtu na koruny přijdou na pořádnou sumu. Zejména ilegální, angličtiny neznalý pracovník je snadno zranitelný, vykořisťovatelný. Immigration and Naturalization Service (INS) na jednom ze svých zátahů zjistila v jižanském státě Georgia, že ilegálně zaměstnaní tesaři na stavbě v Atlantě vydělávali 15 USD na hodinu, kdežto hodinový plat za jiné práce nepřesahoval 7 USD. Daleko horší podmínky převládají v restauracích a krejčovnách. V Los Angeles, thajská mafie držela děvčata po řadu let v doslova otrockých podmínkách. Oprávněnou pověst největších kruťasů si vysloužili Číňané. Účet za pašování přijde na 30.000 dolarů na osobu - obnos, který si dotyčný musí, ale jen těžko může, odpracovat. Kdyby se pokusil uniknout, dojde k pomstě včetně případného zabití rodiny. Množící se takové případy přiměly Janet Reno, ministryni spíš vnitra než spravedlnosti, ke zřízení zvláštního odboru pro vyšetřování tohoto modern-day slavery and workers exploitation. Hodně je teď zaměstnává činnost mexických gangů, pašujících děvčata se slibem práce ve zdravotnictví a pohostinství, z něhož se ale vyklube dřina v maringotkách, pojízdných nevěstincích.

Neexistuje možnost, aby zájemce - držitel turistického či studijního viza - mohl v USA legálně pracovat. V ČR se rozhojnily podivné agentury, za pořádný peníz slibující výnosné zaměstnání za mořem. To že mají povolení k činnosti od pražského Ministerstva práce a sociálních věcí pramálo znamená: musí přece mít povolení od cílové země. Nevylučuji existenci takového zprostředkovatele, ale nevím o žádném, který by od solidních firem získal oprávnění dodat požadované pracovní síly. (Jen jednou, na lodi plující ve vodách Aljašky, jsem se v kasinu potkal s obsluhovatelkou rulety, dívkou z Ostravy, pracující na kontrakt, který jí zařídila agentura. Jenže loď nebyla registrována v USA, ale v Holandsku.)

Na světě funguje zhruba 250 amerických konzulátů, ročně udělujících 6 milionů vstupních viz různého trvání a oprávnění. Dost často se vídám se svou bývalou studentkou, nyní ve vysoké funkci na State Departmentu. Svou kariéru zahájila vyřizováním žádostí o viza na konzulátu v Kahiře. Referovala mi o škále podvodů, s nimiž se pravidelně setkávala: nejčastěji to byly žádosti o turistické vizum na jedno a totéž místo ve scénicky nepozoruhodném státě New Jersey, s početnou egyptskou komunitou, v níž se lze  velesnadno ztratit. Na nářky odmítaných si údajně připomínala oblíbené rčení svého bývalého učitele mezinárodního práva “Nejsem tady od toho, abych byl populární.”

Jakkoliv důkladný a důmyslný je konzulární personál, jsou místa, kde nápor práce při nejlepší vůli nemůže pořádně zvládnout. Například konzulát v Santo Domingo (Dominikánská republika) vyřizuje ročně 160.000 žádostí o viza všemožného druhu. Podvody tam jsou spíš pravidlem než výjimkou a uředníci mají v průměru jen jednu minutu k pohovoru a rozhodnutí.

V roce 1997, Washington oznámil záměr v brzké budoucnosti zrušit vizovou povinnost pro občany ČR. Nic ale nenasvědčuje k uskutečnění takového kroku. Ten zmařilo příliš časté zneužívání návštěvních viz neoprávněným protahováním pobytu a výdělečnou činností. Podle mých nikterak ověřených informací, konzulární oddělení v Praze uděluje ročně kolem 40.000 viz. V prosinci 1998 odmítlo 550 žadatelů - 22 procent z celkového počtu. (V Dominikánské republice jakož i v Rusku je procento odmítnutých víc než dvojnásobné.) Zvlášť neblahý dopad to má na mladé, svobodné žadatele, u nichž se apriori předpokládá značná pravděpodobnost, že pobyt si protáhnou a budou pracovat načerno. Podle mých posledních informací z Prahy, naprostá většina této mládeže neuspěje. Neuspěvší slečna, kterou jsme k nám zvali, oznámila, že se to povedlo jen jednomu z padesáti.

I majitel kýženého viza ještě nemá zcela vyhráno. Vystavil mu ho úředník, spadající pod ministerstvo zahraničních věcí. Po příletu se ale potká s úředníkem oné INS (Immigration and Naturalization Service), větve ministerstva spravedlnosti. Tento tzv.primary inspectorna základě nového zákona z roku 1996 má právo anulovat původní konzulární rozhodnutí, jestliže se domnívá, že cizinec míní vstoupit do země “nepatřičně” (improperly). Interní pokyny, které se mi podařilo získat, vypočítávají 34 druhů takových nepatřičností. Inspektor může nařídit tzv.expedited removal (“spěšné, urychlené odstranění”), okamžitý odjezd a navíc zákaz vstupu po příštích pět let. Na obranu krutého inspektora lze uvést, že třeba oprávněně napravuje pochybení konzulátu, vystavivšího vizum tempem jednominutového šetření. Navíc, proti rozhodnutí se nelze odvolat k soudu. Tuto novinku zavinila skutečnost, že postižení, jimž hrozila deportace, zneužívali justiční proceduru, protahovali ji do nekonečna, až se nahromadilo deportací pět milionů, případně oprávněných, ale nevykonatelných. Jenže rovněž nelze zcela vyloučit, že dotyčný inspektor měl toho dne mizernou náladu, pohádal se s manželkou, bolely ho zuby.

Deportace, azyl, nabývání práva pobytu cestou k oltáři, porod potomka na americké půdě či způsoby úspěšného pronikání do země bez jakýchkoliv papírů jsou rovněž zaznamenání hodná témata.

DO  AMERIKY  BEZ  VIZA

Spojené státy americké jsou zemí rekordně proklínanou, obviňovanou z odpovědnosti za většinu neštěstí na této planetě, ale zároveň jsou zemí, do níž se nadále dere největší počet zájemců. Nezřídka se stává, že nejhalasnější zatracovatelé tam rovněž baží mířit. Na mezinárodní konferenci v Mexico City například novináři zaznamenali, že tytéž, co nejvíce vřeštící radikální delegátky se o polední přestávce vytrácely cestou na americký konzulát, vyplňovat žádosti o vstupní vizum.

Těch se ročně vystaví kolem šesti milionů. Úřady odhadují, že polovina jejich držitelů si pobyt ilegálně prodlouží a případně už zůstanou natrvalo. Zhruba stejné množství zájemců pronikne do země bez jakéhokoliv povolení: ti, kdo s žádostí o vstup třeba i krátkodobý neuspěli nebo se vůbec neobtěžovali zažádat nebo ani nevěděli, že něco takového se potřebuje. Ti se rozhodují buď pro alternativu přímořskou nebo vnitrozemskou. Připlout, doveslovat, doplavat k pobřeží atlantickému či pacifickému. Nebo jít po souši přes jižní mexickou či severní kanadskou hranici.

Zaoceánským pašeráctvím se zabývá zejména čínská, příkladně organizovaná mafie. Za velký peníz zařídí dlouhou cestu v neradostných podmínkách na lodi nevalné kvality. Po zdolání Pacifiku loď zastaví v mezinárodních vodách, kde pasažéry vyzvednou rychlé čluny a dovezou k pobřeží. V červnu 1993 jedna taková výprava na plavidle jménem Golden Venture (čili “zlatý odvážný podnik”) objela zeměkouli a po 120 dnech dorazila s 300 pasažéry až do New Yorku, kde v písku uvízla pár kroků od konečně stanice metra. V podpalubí napěchovaní chudáci, krmení jednou denně poloshnilou rýží, s všeho všudy jedním záchodem k dispozici, za tento servis zaplatili gangsterské organizaci jménem Fuk Čing 30.000 dolarů na osobu - obnos, který si průměrný Číňan vydělá za 10 let. A teď u newyorského břehu je pochytali a k zadlužení jim přibyly vyhlídky deportace.

Hledají se schůdnější cesty. Například odletět do Dominikánské republiky, odkud je to kousek (100 mil) na Portoriko, případně na Panenské ostrovy (Virgin Islands), obojí součást území Spojených států. Nebo koupit letenku na Bahamské ostrovy, teď již i adresu některých významných českých tunelářů. V hlavním městě Freeport vyčkat na příjezd lodí společnosti jménem Discovery nebo Sea Escape, které tam dorazí čtyřikrát týdně z Floridy. Ty jsou totiž zdrojem snadného zisku. Dostaví se pašerák s kumpány, každý z nich zaplatí za cestu něco přes 100 dolarů. Odjezd v osm hodin ráno, příjezd do Freeportu v jednu hodinu odpoledne. Pasažéři se odeberou na souš se žlutou cedulkou, opravňující k návratu na loď. Jeden z kumpánů tedy s tuctem cedulek se odebere a zájemcům odprodá, jeden až dva tisíce dolarů za kus. Návrat na loď, zpáteční cesta a je to. Zástupce imigračního úřadu vyzve, aby se k němu dostavili k přešetření neobčané USA. Zájemce o ilegální vstup se ovšem nedostaví. Počet pasažérů není kontrolován, všichni dostanou celní prohlášení. Když dorazí do amerického přístavu, vyplněný formulář odevzdají, nikdo se jich na nic nebude ptát a jsou tam, kde chtěli být. Tak to fungovalo ještě v nedávné minulosti a třeba cesta zůstává otevřená dodnes.

Americká pobřežní služba (Coast Guard), hlídající vody Karibského moře, má plné ruce práce. Zejména pídí po pašerácích drog a v neposlední řadě i po ilegálně pronikajících cizincích. V porovnání s USA, životní úroveň ostrovanů je vesměs podstatně nižší. Zejména v případě černošské republiky Haiti, té druhé nejstarší a stále zdaleka nejchudší v západní hemisféře, se nelze divit iniciativám ubožáků odplout za zlatou vidinou. Bídné bárky, zflastrované vory se ne vždy úspěšně potýkají s velkými vlnami a rovněž s hladovými žraloky. Americké střežící lodě vyloví přeživší trosečníky a odexpedují je zpět: těžko může negramotný ostrovan uplatňovat nárok na poskytnutí azylu z důvodů politického pronásledování, zejména když diktatura na ostrově už pominula, na rozdíl od setrvávající bídy. Postoj Washingtonu ostře kritizovaly různé organizace, obviňující vládu též z rasismu: černí Haiťané musí zpět, kdežto uprchlíci z Kuby mohou zůstat. Teď už ale ani tato výjimka neplatí. Ve snaze zabránit opakování krize z léta 1994, kdy 30.000 Kubánců připlulo na Floridu, Washington zrušil dosavadní praxi udělování automatického azylu a v květnu 1994 uzavřel dohodu s Castrem, který se zavázal nedobrovolně navrátivší běžence netrestat. Už došlo k navrácení víc než 500 osob. V únoru 1997 americká pobřežní služba zadržela ukradené plavidlo a donutila posádku k návratu. Doma se jim Castrův soud revanžoval výměrou trestu v trvání od 8 do 20 let vězení. Přitom zmíněná americko - kubánská vládní dohoda obsahuje klausuli o výjimce v případě odůvodněného předpokladu (deemed likely - “mohlo by dojít”) pronásledování. K uplatňování výjimky dochází prapodivně, zejména v případech celebrit, rockových tajtrlíků, hráčů první basebalové ligy. Též dlužno dodat zajímavost, potvrzenou rozhodnutím Nejvyššího soudu, že na rozdíl od trosečníků, vylovených z moře, ten, jemuž se podaří nohou dotknout amerického břehu, automaticky tak získává právo na tzv.due process, justiční proceduru, kterou lze pořádně protahovat.

Podle zprávy The New York Times (9.března 1997), z pěti států s nejvyšším počtem přistěhovalců, nejméně těch ilegálních - pouhá 3 procenta, vesměs Portugalci - má New Jersey. Na Floridě jich je 10%, v Texasu 11%, New Yorku 13% a v Kalifornii obrovských 43%, zásluhou neutuchajícího návalu přes mexickou hranici. Hispánské hordy s batohy a batolaty se valí na místo zaslíbeného určení, tam se dál tuze katolicky množí s výsledným účinkem, že v porodnicích v oblasti Los Angeles většina robátek vychází z lůna ilegálních rodiček. Účet a mnoho dalších účtů nechť hradí stát. Daňoví poplatníci-voliči se bouří.

Dva tisíce mil čili přes tři tisíce kilometrů dlouhá hranice je neuhlídatelná. Přepracovaná pohraniční služba pochytá a zpět pošle miliony ilegálů, kteří se znova pokusí, až se jim to přece jen jednou povede. Přebrodí řeku či spíš říčku Rio Grande, překážku nikterak grandiozní, místy s vodou jen po kolena. V oblasti nejvyššího náporu (Tijuana, směr na San Diego) došlo již k vybudování zdi, stěžující přechod ale jen těm, kterým se nechce zeď obejít. Odhady (z roku 1996) k vybudování překážky podél celé hranice se značně liší: od 4 metrů vysoké chain link fence, jíž se lze prostříhat - cena 166,8 milionů dolarů, až po luxusní vybavení, pojmenované jako “velká čínská zeď,” tlouštka 6 metrů, zužující se na jeden metr do výše 8 metrů - cena 45,2 miliard dolarů. Takovou investici ale Kongres neschválí. Dlužno dodat, že i když američtí pohraničníci nekladou miny a nepálí za tmy kule do poskakujících stínů, takové expedice nejsou bez nebezpečí. Profesionální převaděči své klienty nezřídka okradou, třeba i povraždí, nebo aspoň pošlou dál pěšky pouští na americké straně (Arizona, Nové Mexiko, Texas), kde v zoufalé prázdnotě se lze dočkat smrti vyčerpáním a žízní.

Na mexické hranici nepočetní američtí strážci zadrží ročně gigantický počet jednoho a půl milionu ilegálů. Značně menší úlovek - 20.000 zatčených - dosahují ještě méně početní hlídači podél 3.500 mil čili 5.600 kilometrů rekordně dlouhé hranice kanadské. Na jednu osobu tam připadá odpovědnost uhlídat 160 kilometrů, vzdlálenost z Prahy do Mariánských lázní. Na pláních, prériích, lesech, pralesech, divočině a zejména prázdnotě se tak nabízí přemíra svůdných příležitostí.

Vzdor neveselým zkušenostem české menšiny, jíž se donedávna smělo říkat Cikáni, Kanada se těší oprávněné reputaci země víc velkorysé v přiznávání práva azylu než jsou Spojené státy. Proto rostoucí počet zájemců z jižní Asie (zejména z Indie), Středního východu, ba i z Mexika se napřed přesune tam na sever a teprve pak se vydá jižním směrem na zamýšlenou adresu. Tudy pronikají i mnohé nežádoucí živly, například mezinárodní terorista Abu Maizar, posléze v Brooklynu zatčený při výrobě třaskavin.

Případný putovatel s mapou před sebou dumá nad alternativami. Vzít to prériemi Manitoby či Saskatchewanu do Minnesoty, Severní Dakoty a Montany? Nebo přiletět do Montrealu a vydat se do blízkého amerického státu Vermontu, vede tam aspoň sedm silnic. Do kopců New Hampshire, státu hned vedle, vede jen jedna pořádná silnice. Co třeba divočina značně prostornějšího, málo obydleného státu Maine ještě dál na východ? Odlet do Toronta s úmyslem se brodit přes velká jezera by ovšem byl značný nerozum. Toronto je ale populárním odrazovým bodem pro celé karavany, mířící k řece Svatého Vavřince, na jejímž opačném břehu je stát New York. Pašováním skupin zejména Číňanů, Indů, Pakistánců a Poláků bohatnou nejen organizátoři, ale i Indiáni - Mohawkové na rezervaci St.Regis.

K vysvětlení musíme do historie, jež nám nadělila nepříliš logickou právní konstrukci údajně suverénních indiánských národů a jejich oblastí, které ovšem suverénní nejsou, ale v něčem přece jen jsou - neplatí daně byť od amerického eráru pobírají mnohé požitky, smí se tam provozovat kasina, jinde zakázaná, a tak dlouze dále. Jurisdictional nightmare - “noční můra, těžký sen” slovy znalce. Na rezervaci St.Regis (v rozsahu 16.000 akrů) si policie netroufá a vojsko odmítá létat nad jejím územím, poté co došlo k sestřelení helikoptéry zdravotnické služby. Z celkového počtu 8.000 tamějších  Mohawků aspoň tisíc se jich živí pašováním cigaret, alkoholu a lidí. Vzkvétá tam životní úroveň a na rezervaci zpravidla bídného vzhledu rostou parádní obydlí, ba i paláce. Nedávno (22.listopadu 1999) týdeník Timeposkytl detajlní informace. Výtečně organizovaná čínská mafie třkrát až ctyřikrát do týdne přiveze v dodávkách až 15 napěchovaných zájemců, rychlé čluny je za dvě, tři minuty převezou přes řeku, odkud další cesta zajištěna spěšně za pár hodin do New York City. Za poslední dva roky tudy odhadem proniklo 3.600 klientů a ochotní příslušníci kmene od nich inkasují mnohé miliony. Indiáni poslouží i zájemcům, podniknuvším cestu na vlastní pěst. Dojedou do kanadského města Cornwallu a tam se jdou posadit do výkrmny McDonald`s. Kdysi za totality v našem pohraničí neznámá nejistá tvář připoutala pozornost přeochotných udavačů. Zde ale za pár minut někdo přijde, poklepe na rameno a za 500 dolarů nabídne spěšný převoz. Po jeho uskutečnění, menší procházka po rezervaci k silnici číslo 37 a místním autobusem dojet do Masseny, tam vystoupit na stanici Big M Market, počkat na dálkový autobus Trailways a hurá do NYC, této populární Sodomy a Gomory.

Nedávná nevítaná publicita může ale být na obtíž takovým krokům. Být v kůži předmětného zájemce, asi bych volil cestu na opačném konci země, v provincii Britská Kolumbie. Ze scénického Vancouveru bych odjel autobusem k oné pramálo hlídané hranici s žádnou řekou v cestě, vydal se lesem k silnici číslo 639 kousek od dálnice Interstate 5 a po ní autostopem do Seattlu, sídla Boeingu, Microsoftu a dalších kvetoucích firem, bažících po nových pracovních silách. Ještě lepší by ovšem bylo mít kamaráda, který by mě ve Vancouveru vyzvedl, k hranici odvezl a za ní mě zas vyzvedl. Podrobnou mapu by vytáhl z CD ROM.

Co si pak na místě počít jako ilegál? Rozhodně bych neutrácel tisíce, aby mi plastický chirurg předělal vizáž. Utratil bych ale 22 dolarů za nedávno vydanou knihu “Ukryj své majetky a zmiz” (Hide Your Assets and Disappear, Regan Books/HarperCollins). Autor Edmund J.Pankau, expert dříve ve službách pátračů po pohřešovaných, se totiž vyzná. Poskytuje rady, kde, kam a jak se ukrýt, jak získat novou identitu. Doporučuje inspekci kteréhokoliv hřbitova okouknout náhrobní kameny a vybrat si nebožtíka vhodného jména a data narození. Řada států v USA totiž na požádání a bez jakéhokoliv důkazu totožnosti automaticky poštou dodá požadovaný rodný list. S jeho pomocí se pak získá řidičský průkaz, cestovní pas a to nejdůležitější - Social Security Card s číslem, pod nímž jsme všichni vedeni, daně platíme a když nás časem přece jen někdo nelapí, i stařeckou penzi pobíráme.

Pevně věřím a předem se bráním případnému nařčení, že jsem se dopustil zločinu nabádání k trestné činnosti. Uvedl jsem tu jen informace o stavu věcí, jak jsou a jak by být neměly.

HODNOCENÍ  VÝKONŮ  STOLETÍ

Při návštěvách rodné země pravidelně dostávám otázku, co si Amerika myslí o České republice. “Nic - v nejlepším případě hodně málo,” po pravdě odpovídám. Na světě lze už napočítat téměř dvě stovky států, na jeden každý pak v průměru připadá půl procenta pozornosti. Nejvíc se ovšem věnujeme sami sobě, případně i nejbližšímu okolí. Zcela pochopitelné, přirozené počínání ale dovede ubližovat realitě. Jednou jsem se potuloval po světě zrovna v průběhu letních olympijských her a zajímal se o výsledky. Na ostrově Trinidadu plno jásotu, místní sprintér vyhrál. Místní media se z výkonu natolik zjančila, že na výkon úspěšných cizinců se vůbec nedostalo. Inu, mladičká země, hledá zdůvodnění své náramnosti. Jenže pak jsem odletěl do Švýcarska, kde televize denně opakovala záběry s triumfem místního bicyklisty, jemuž se podařilo získat medajli. Můj dojem z Olympiády se začal podobat obrazu slona, popisovaného slepci, z nichž každý se dotýkal tlustokožcova jiného konce.

S příchodem nového roku, století, ba i tisíciletí, jak se teď už všeobecně a nesprávně počítá, různé mediální zdroje kontaktují významné hlavy a zveřejňují inventury končícího věku: hrdina či padouch století, událost tisíciletí. Patrně dopadneme tak jako každý rok, když dochází k hodnocení deseti nejvýznamnějších událostí světa. Vždy totiž dochází k notně disharmonickým soudům. Pro média v jižní Americe je ničení amazonských pralesů důležitější než pro hodnotitele v jižní Asii, spíš zdůrazňující řádění cyklónu v Bangladeši, ač třeba jedno značně souvisí s druhým. Závažnost střílení v Kašmíru nebo v Kosovu dost záleží na vzdálenosti pozorovatele. U protinožců Východní Timor platí víc než východní Evropa. V Sierra Leone povstalci utínají vesničanům ruce, ale víc pozornosti se dostalo výkonu amerických chirurgů, zachránivších jednu uťatou ruku.

Od supervelmoci USA by se snad dal očekávat, mohl předpokládat, větší nadhled, víc globální vize, méně provinčního sebesoustřeďování. Tak tomu ale vždy nebývá. Finále místního baseballu je bohorovně inzerováno jako “světové utkání” (World Series) a o našem  populárním fotbalu nepadne téměř ani slovo. Televizní stanice TLC (The Learning Channel)  právě uváděla dvouhodinový pořad o 100 nejvýznamnějších achievements - výkonů dosažených ve dvacátém století. Výkony jen pozitivní a tudíž by například nekvalifikovala tzv.španělská chřipka, která koncem první světové války si vyžádala víc obětí, než kolik jich padlo na bojišti. Hodnotící výběr dělalo šestnáct Američanů, s jednou výjimkou (Harold Evans, autor významného díla “The American Century”) samí historici, profesoři z univerzit Columbia, Stanford jakož i z méně proslulých učilišť. Nejznámějších z nich byl Arthur Schlesinger, liberál, kdysi blízký prezidentu Kennedymu. Diváci se seznamovali s kolektivním výběrem přisouzené důležitosti v opačném pořadí, tedy od události číslo 100 až po tu zcela nejvýznamnější jedničku.

Program mě zaujal, zaznamenal jsem na videu, zde je výsledek. Nejpočetnější bylo oceňování technických vynálezů, z nichž jmenuji jen některé: baterie (95), syntetická vlákna (84), kopírky (83 - vynález už z r.1928, ale 20 let trvalo, než se firma Xerox pustila do výroby), elektrický motor (70), traktory, zemědělské stroje, s jejichž pomocí jedna osoba teď zastane práci čtyřiceti lidí (62), elektronický mikroskop (59), plastické hmoty (51), radar (39), laser (36), transistor (31), film (24), internet (22), radio (18), Fordova pásová výroba automobilů (17), televize (16), kompjutr (10), letadlo (9). Co do pokroku v medicině: předporodní péče (78), autor pediatr Dr.Spock (75), výzkum rakoviny (46), aspirin (44), insulin (42), transplantace orgánů (41), transfúze krve (37), antikoncepční pilulky (26), DNA (21), imunizace, vakcíny (13), antibiotika (8).

V kategorii Exploration je to průzkum do hlubokých moří (100), výstup na Mt.Everest (96), dosažení jižního pólu (76), Lindbergův let přes Atlantik (69).

Trendy, novinky, móda: sexuální revoluce (94), rock-and-roll (93), růst filantropie (88), moderní architektura (73), kultura teenagerů (72), hnutí homosexuálů (66), hnutí bojovníků za mír (65), moderní umění - Picasso, Stravinský (52), jazz (35).

Události, výviny politické povahy: mírové uspořádání mezi Izraelem a Egyptem (98), berlínský vzdušný most (90), konec apartheidu (57), sjednocování Evropy (34), OSN (30), rostoucí počet demokratických režimů - z pouhých deseti na víc než sto (14), dekolonizační proces (7).

Tři šampioni vítězné tabulky: bronzovou medajli dostal výsledek druhé světové války, stříbrnou dostala elektrifikace, již Leninem tolik zdůrazňovaná a teď důkladně ovlivňující chod našeho života. Zlatá medajle připadla výzkumu vesmíru - Gagarin v r.1961, Armstrong na měsíci 20.července 1969 (přesně v den patnáctého výročí neúspěšného atentátu na Hitlera).

Proti volbě takových vítězů nemám námitky, ale mate mě, proč klonování skotské ovečky Dolly skončilo až na 60.místě. Proč a jak vůbec mohli hodnotitelé zařadit na 55.místo Lewittown s naprosto nulovým dopadem mimo americký břeh. Američan Levit, za druhé světové války v uniformě stavebních jednotek zvaných sea bees (mořské včely), správně předpokládal, že po demobilizaci nastane poptávka po cenově dostupném bydlení. Vykoupil bramborová pole na Long Islandu u New Yorku a pustil se do pásové výroby prefabrikátů. Tak vznikl onen Levittown, 17.000 domků, výstavba každého trvala 16 nikoliv dnů, hodin, ale minut. Váleční veteráni mohli koupit bez dolaru v kapse, veškeré financování poskytly banky. Obdivuhodný pokrok, ale ve světě málo zaznamenaný a ještě míň napodobovaný. Hodnotící historici se tu až příliš podobají onomu trinidadskému sprintérovi a helvétskému bicyklistovi.

Víc než tato provinčnost mě rozkatila jejich political correctness. Kde v tabulce nejvýznamnějších událostí se umístnil rozpad komunismu, zdaleka nejzkázonosnější metly dvacátého století, měřeno počtem mrtvol a zmařených životních šancí?  Přiděleno tu bylo 28. místo důležitosti, tedy něco méně významného než hnutí ochránců přírody, porážka rudých míň významná než růst zelených (25), než dělnická práva (19), emancipace žen (6), než poslední fáze zrovnoprávnění černochů v USA (5), posléze košatěného nadrovnoprávněním v podobě eufemismu tzv.afirmativní akce. Politicky tuze korektní hodnotitelé se o pádu komunismu, o důkladném fiasku údajně vědeckého socialismu, ale vůbec nezmiňují.  Pojmenovali to jako “konec studené války”, nepříjemného konfliktu, na němž měly vinu obě strany, že ano.

S chutí bych si přečetl takovou tabulku, stvořenou českými mysliteli.

ELEKTRONIKOU  NÁVRAT  K  TRADICI

Dvacáté století nás zahrnulo přemnohými zázraky techniky. Jsme teď mobilní, vznášíme se nad oceány, místo poštovních holubů posíláme faxy, netřeba již být šlechticem poslechnout si symfonická a operní díla mistrů.

Po divadlech vznikly biografy. Napřed poskakující němé figurky, od třicátých let talkies - co ty toho už namluvily! Z černobílého pak máme barevné, krev už nepoteče šedivá, ale pořádně červená, hodně jí bude. Široká plátna, stereofonní požitky.

Zásluhou pokroku jsme se stali svědky historie. Byli jsme u toho, když Chamberlain po návratu z Mnichova vystoupil z letadla a mával papírem, stvrzujícím mír na dlouhé časy. Když Roosevelt oznámil národu, že Japonci zaútočili na Pearl Harbor a válka vypukla. Účastníme se setkání a usmívání světových státníků, zveme se na královské svatby, z kanape před televizorem jsme doprovázeli Armstronga při prvních krocích po měsíčním povrchu.

Informovanost ale údajně kráčí ruku v ruce s povrchností. A televize, ta že je hlavní příčinou našeho úpadku. Když s žejdlíkem piva trávíme dlouhé hodiny před bednou, uhranuti pitomostmi, přece se současně nepohroužíme do děl současných filozofů. Už mnohá desetiletí slyšíme nářky o rostoucí pasivitě konzumentů, o zakrňování jejich činorodosti. Že s vynálezem gramofonu, magnetofonu zahyne zájem vzít hudební nástroj do ruky. Proč se leta trápit školáckou výukou, když mám v kapse cédéčko a Yehudi Menuhin na povel spustí svá kouzla? A vida, vyrojily se celé divize fidlajících dětiček ve školách s jménem japonských motorů Suzuki. Nikdo nemá čas číst, nicméně roste prodej knih. Aspoň v USA roste. (V Praze jsem ještě nepotkal nakladatele, který by nehořekoval nad úpadkem. Z těch co znám, všichni ale pokračují v tak tristně neperspektivním počínání.)

Jsme rozptylováni vábničkami z mnohých stran. Už plno zájemců, zejména z řad nejmladší generace, tráví víc času s kompjutrem než u televize.

Mr.Watson, zakladatel giganta I.B.M., předpověděl, že se na světě všeho všudy prodá tak půl tuctu kompjutrů. Teď už pronikly do většiny nejen amerických domácností. Rostou tím i příležitosti k nepravostem. Potěr předškolního věku si vyloví porno, kochá se krvelačnými zabijáckými video-hrátkami.

Přístroj dovede též být důkladným zabijákem času. Český přítel z Austrálie oznámil, že před monitorem prosedí až osmnáct hodin denně. I bez propadnutí takové vášni něco času to zabere, než přečtu a případně produmám Lidovky. (Haló noviny, spolehlivě výtečné antinostalgicum, rád bych se také do nich pohroužil, ale nejsou k dispozici.) Dotykem klávesnice je k mání poslech tří stanic Českého rozhlasu - Radiožurnál, Praha, Vltava - v týž okamžik slyšitelné, o šest hodin místního času dřív. Diskety jako například encyklopedie špionáže či veškerý obsah výtečného časopisu National Geographic za víc než sto let dovedou pozřít mnohé dny a týdny vytrvalého zájemce. Je-li mi třeba odjet autem do neznáma, jedno CD-ROM obsahuje detajlní mapy se všemi silnicemi a ulicemi v Americe. Jestliže se mi z domu nechce, mohu nahlédnout téměř do celého světa, od Andorry po Zimbabwe. Na obrazovce se mi objeví záběr třeba ze Singapuru, jak doprava v tom okamžiku zrovna pluje směrem k malajsijské hranici. K dispozici jsou záběry ze čtyř stanic v Antarktidě. Francie poskytuje náhledů do země daleko víc, Česká republika žádný. Slovensko má jeden - z ulice v Bánské Bystrici.

Kde je tedy ten návrat k tradici, když od kompjutru se dobrovolný zajatec odpoutá jen aby si protáhl hřbet nebo odskočil na záchod? Neobtěžuje se už ani jít do obchodu. Nákupy, od letenky po kredenc či pohřební věnec s kondolencí, zařizuje elektronicky. Odpověď na otázku: E-mail. Zásluhou elektronické pošty se od obrázků vracíme k lineárnímu textu, stáváme se nejen pilnějšími čtenáři, ale i pisateli. Dřív se přece nestávalo denně najít v kastlíku deset dopisů. Teď jich v elektronické schránce nacházíme ještě víc. Nečtenáři se přetvářejí ve čtenáře a nepsavci v psavce. Na rozdíl od tradiční pošty, pomalé, nespolehlivé, v případě ČR a jistěže i jiných končin absurdně předražené, e-mail nás nic nestojí, je gratis. A je to bleskurychlé. Za vteřinu dorazí zpráva na opačný konec světa. Dodává nám lahodný pocit spoluúčasti, spolutvorby na pokroku, technologii, jíž ani za mák nerozumíme. Vybíjíme se tvořením produktu na obrazovce. Nemusíme - vlastně nemůžeme - v textu škrtat; opravíme, vylepšíme v cuku letu a před odesláním natiskneme, k evidenci, co jsme vychrlili, případně napábili. Dorazí-li ke mně nějaká zajímavost, nové vtipy třeba,  dotekem kamkoliv odexpeduji přátelům.

Atomizovaná individua moderního věku se teď takto spojují, stále ve větším počtu a s vervou, jakou si asi Karel Marx představoval při velikánském spojování proletářů, nemajících vlast, pouze své okovy. Dnes mohou mít kompjutr - a příležitost, aby se jim okovem nestal.

NEPRIJEMNA  SETKAVANI

V Namibii mi tamejsi Cesi vypraveli o nasinci, ktery si o vikendu vyjel do prirody a slon mu proslapl zaparkovany volkswagen. Me tam otravovali jen paviani, doterna verbez, vybavena mocnym chrupem, podobnym jaguarovi.  Radi vandalizuji sterace a zvykaji vydobytou pryz.

Doma ve state New Yorku jsem se na prochazce v lese, patricim nasi univerzite, potkal s medvedem ci spis medvidkem. Tedy nic jako King Kong, ktery by se vzepjal a hrozive si busil do pleci. Za poradnym grizzly se musi zejmena na Aljasku. Jsou to az petimetrakovi vsezravci, od boruvek po lososy a losy, jedi i medvedy a nepohrdnou clovecinou. V narodnim parku Denali, vetsim nez Ceska republika, jsem cetl toto doporuceni: “Jestlize se stretnete s medvedem grizzly, NEUTIKEJTE! Predstavte se mu tak, ze zamavate s rukama nad hlavou a promlouvejte klidnym hlubokym hlasem. Pro vic podrobnosti, seznamte se se stranou 12.” Žel, informace mela stranu jen jednu. V metropolitni oblasti Anchorage, zdaleka nejvetsiho, ale ne hlavniho mesta Aljasky, se na rozdil od Prahy potuluji odhadem dve smecky vlku, dva tucty medvedu grizzly a 1.500 losu. Mistni noviny doporucovaly zachovavat od losu odstup aspoň 50 stop. Jestlize se jim zjezi srst, je to znamka strachu ci vzteku. Dovedou stejne zrucne kopat  jak prednima, tak zadnima nohama.

V Thajsku napisy nabadaji “Buďte vlidni ve zviratum a proto je nejezte.”

Doporuceni jsme respektovali, nicmene jsme prejeli dlouheho hada, kdyz preplazoval  vozovku. V Australii - “Klokanii” reci tamejsich Cechu - auta maji ochranne mrize proti do cesty hopsajicim vacnatcum. Nemame je v Americe, kde se ale podle cerstve zpravy pojisťoven z prosince 1999 udalo pul milionu stretu s vysokou zveri. Rok co rok, stovky tisic jelenu a srncu pobito, tisice motoristu zraneno a kolem stovky jich zahyne. V Cechach tato nebezpeci nepociťuji. Tam spis musim pocitat s pravdepodobnosti, ze mi nekdo vuz ukradne.

DOPAD  NOVINKY

Jubilejní knižní publikace vlivného amerického týdeníku Time, hodnotícího 100 nejvýznamnějších objevů, výkonů lidského ducha v tomto končícím tisíciletí, udělilo zlatou medajli Gutenbergovi. V konkurenci s Koperníky a Einsteiny zvítězil svým vynálezem: tištěná kniha, zdroj znalosti, záruka, že tak se stává trvalým přínosem člověčímu rodu.

Teď v novém miléniu takové zásluhy o blahodárné obohacení civilizace sice nepominou, ale k přetváření podoby knih a knižního trhu nevyhnutelně dojde a již k němu dochází. Joe Jacobson, mladý vědec z Massachusetts Institute of Technology, je jedním z pachatelů takového pokroku, transformujícího vydavatelský průmysl a ohrožujícího průmysl, který se zabývá výrobou papíru, inkoustu, tiskařské černě.

Papír, jehož výroba se za století v podstatě nezměnila, má své výhody. Jeho použitelnost nezávisí na vnějších zdrojích energie, nerozbije se, když ho upustíme, je snadno přenosný, lze na něj dělat poznámky, je skladný. Jenže skladování zabere moc místa, přeprava tam a zpátky zabere moc času, papír žloutne, chřadne, rozpadá se v prstech zájemců. Kongresová knihovna (Library of Congress) ve Washingtonu je kolos s víc než 100 miliony knih, rukopisů, fotografií, plakátů, map, v 470 řečích. Délka koridorů s tímto obsahem už překročila 500 kilometrů čili asi tak vzdálenost přes celou Českou republiku. Časem a nešetrným zacházením materiály trpí. Právě se ale uskutečňuje projekt veškeré zásoby digitalizovat, převést na kompaktní diskety (CD). Prioritou je zpracování special collection - rukopisné pozůstalosti velikánů, fotografie, a noviny z doby občanské války. Na Internet se už dostalo přes 1,5 milionu historických dokumentů, nyní dosažitelných online.

K omezené životnosti papíru nutno přičíst další negativum - plýtvání, hory potištěného papíru bez užitku, kolik jen stromů a hvozdů je ničeno zbytečně.

Právě takové mrhání by vymýtila novinka v podobě tzv. elektronického papíru, tenoučkého jako ten náš tradiční. A na tyto stránky ze zvláštního materiálu lze dodat a měnit text podle potřeby: erotickou poezii dnes, memoáry státníků Jakeše či Bilaka zítra. Jacobson odhaduje technickou a komerční realizaci vynálezu do několika málo roků. Ale už teď se na trhu objevují varianty v několika podobách. The New York Times (9.prosince 1999) v článku “Závod v předělávání knih” (Racing to Convert Books to Bytes) informují o elektronických knihách různé velikosti, váhy, paměti a schopnosti vyhledávání (search functions). Kdokoliv s kompjutrem po ruce se může ke knihám dostat. Gigant Microsoft k tomu inzeruje svůj nový software výrobek. Knihy jsou již rovněž dosažitelné elektronickou poštou, zaslané jako příloha (attachment). Zájemce čte text na monitoru nebo si tu kterou pasáž  natiskne.

Tradiční nakladatelé se začínají přizpůsobovat. Simon and Schuster v New Yorku již digitizoval 5.000 titulů ze své předchozí produkce a tento počet se do roka zdvojnásobí. Snad nejčileji si počíná této činnosti se výlučně věnující firma jménem netLibrary, hlavním sídlem v Boulderu, stát Colorado. Její zaměstnanci ve výspách v Číně, Indii a na Filipínách pracují na dvě směny a za měsíc vyprodukují 200 takových elektronických knih. Ty se pak docela úspěšně snaží prodávat větším knihovnám. Francouzské nakladatelství Zéro Heure kromě vydávání vlastních knih též kupuje práva na elektronické zpracování existujících titulů z jakýchkoliv zdrojů.

Takový pokrok znamená různé výhody pro nakladatele, pro autory a čtenáře. Již se nemůže stát, že kniha by mohla být rozebrána. Kolos I.B.M. totiž vyrábí novinku, jejíž zásluhou se nakladateli vyplatí vyhovět zakázce na výrobu a dodání i jedné jediné kopie. Konzument ji obdrží elektronicky a doba vytištění netrvá déle než půl minuty. Další výhoda: zmíněný francouzský nakladatel v lednu 2000 vydá knihu Ici Kaboul, memoáry afghánské ženy, a každý čtvrt roku míní dodávat další elektronické kapitoly, jak dlouho se bude autorce chtít nebo bude mít příležitost. Text lze nejen rozšiřovat, ale i ex post facto měnit. Vzpomínám na sovětskou encyklopedii, jejíž svazek s písmenem B vyšel krátce předtím, než z Lavrentěje Beriji, převýznamného syna pracujícího lidu, se stal neméně značný zlosyn. Tehdy se šuškalo - a třeba to i byla pravda - že abonenti obdrželi náhradní stránku s textem “Beringova úžina” plus žiletku s návodem, jak dialektikou doby znegovanou stránku s vykrojeným ex-velikánem vrátit.

Scripta už nikoliv manet. Novinku instantního předělávání textu jistěže ocení i autoři. Neznám ani jednoho literárního tvůrce, jenž by dodatečně nemínil něco z napsaného poopravit, doplnit, aspoň trošíčku vylepšit. Třeba i dal přednost k podstatné předělávce. Takový Ian Fleming, být ještě na živu, by se mohl dodatečně rozkatit na svého hrdinu Jamese Bonda a dal mu zahynout nebo aspoň zimpotentnět. A zejména jaká to očistná lázeň pro autory beletrie či neméně smyšlených vědeckých opusů, tvořených v dobách křivení páteří a měknutí mozků! Výzmizíkovat pajány na multivraha Josipa Visarionoviče, případně je předělat na něco krásného, demokratického. Jak velice by se ulevilo historikům a jiným vědátorům normalizátorům, momentálně si stěžujícím na nedostatek amnézie v obci zasvěcených.

Manipulační možnosti přivítají i čtenáři. Řekněme, že mám zájem o oslavnou poezii Stalina, o socialistický realismus, o bitvy stran zkolektivizovaného zrna. Elektronika vyhoví mému perverznímu požadavku a takový opus mi vytvoří. Míním znovunavštívit Hongkong, mám ale zájem jen o tamější restaurace a nechci sebou vláčet podrobné travelogy Arthura Frommera. Tedy poručím dodání pouze excerpce pasáží o kulinárním umění.

Elektronické novoty uvítají i tvorové dychtící po gloriole Parnasu. Dílo, všemi nakladateli odmítnuté, si lze prozatím vydat vlastním nákladem nebo zajít k tzv. vanity press - tisku marnivosti, ješitnosti, kde za sumu natisknou cokoliv. Vyvstaly firmy jako například Fatbrain.com, zahájivší činnost v garáži v kalifornském Sillicon Valley. Teď už ale přilákala 20 milionů dolarů od optimistických investorů. Tam přijmou jakékoliv rukopisy s dohodou podělit se o případný zisk půl na půl. (Též se už dočítáme o pokroku, umožňujícím neúspěšnému tvůrci naprogramovat kompjutr, aby dílo v požadovaném stylu napsal sám - ať už jako William Shakespeare či Antonín Zápotocký. Aby složil Beethovenu desátou symfonii, aby namaloval sestru Mony Lisy.) Velká firma netLibrary takové zakázky nepřijímá. Nemusí však jít jen o grafománii beznadějného neumětela, ale o titul příliš exkluzivní, s předpokládaným minimálním okruhem čtenářských zájemců.

Nutno též řešit ošidnost s copyrightem, vlastnickými právy. Onen kolos Microsoft, hrnoucí se do tohoto odvětví podnikání, nenachází všude otevřené dveře. Někteří nakladatelé se dosud zdráhají podepsat potřebné dohody. S díly autorů, kteří jsou již aspoň 50 let po smrti, problém s autorskými právy odpadá. Toho využila univerzita státu Illinois, která se pustila do pilné elektronické produkce takových děl. V Anglii si takto například počíná firma Data Text Publishing s adresou http://www.bibliomania.com.

Nejpočetnějšími zákazníky elektronických knih jsou prozatím školy. Při výuce sociologie na univerzitě Commonwealth ve státě Virginia používají studenti učebnice již výlučně z toho zdroje. Univerzita Kent ve státě Ohio s touto novinkou začala v jarním semestru 1999. V podzimním semestru téhož roku v mnohých amerických high schools (všeobecně méně kvalitní obdoba českých středních škol) každý žák obdrží jednak elektronickou knihu, jednak laptop kompjutr, přenosný počítač skrovných rozměrů do klína. Kvalita elektronických výrobků roste geometrickou řadou, zatímco jejich cena příjemně klesá. Kdosi už vypočetl, že kdyby takový trend převládal v automobilovém průmyslu, už bychom za pár dolarů kupovali luxusní vozy se spotřebou dvou deci benzínu na sto kilometrů.

U velkých tradičních nakladatelství je komerční dopad elektronické novinky prozatím minimální: vesměs dosahuje jen zlomek jednoho procenta celkového zisku. Microsoft předvídá, že do 10 let rostoucí řada elektronických titulů předběhne v popularitě své předchozí papírové bratrance. Optimisté spoléhají na nejmladší generaci, seznamující se s kompjutry už od prvopočátků svého vnímání. Pro nynější prvňáčky v základních školách, až dospějí, bude E-kniha docela běžná záležitost.

Už tu máme předběžné důkazy potvrzující takový trend, a to z Texasu, který v českém povědomí reprezentují kovbojové, slaboduchý televizní seriál a vražda prezidenta tamtéž. V Austinu, hlavním městě Texasu, s největší per capita koncentrací absolventů s doktorským vzděláním, tamější univerzita s oprávněně výtečnou reputací již zakoupila několik tisíc E-knih včetně titulů jako Euthanasia: A Reference Handbook. Stalo se tak bez publicity a též bez velkých nadějí, že by se novinka příliš značně ujala. Knihovníci ale užasli: zatímco zájemci si přijdou vypůjčit pouze každou třetí standardní knihu, u těch elektronických se tak stalo do dvou měsíců pětadvacetkrát.

David Ticoll, ředitel poradenské firmy Alliance for Converging Technologies v kanadském Torontu, na dlouhou otázku, zda tradiční produkce knih, tak jak ji známe od dob Gutenbergových, stojí před zánikem, odpověděl krátce, že ano. I knihovny, zdobící stěny našich příbytků, vyjdou z módy tak jako vyšel koňský povoz, fiakrové, petrolejka. Internet se pozvolna stává moderní verzí knihovny v Alexandrii, před mnoha stoletími zničené ohněm mohamedánských fanatiků.  Netroufám si odpovědět na otázku, zda by se jejich následovníkům v rámci cyber-terorismu nepodařilo takový záměr znovu uskutečnit.

ROZDÁVÁNÍ  POCTY

”V tomhle světě se rozdává tolik cen, že je téměř nemožné, aby se na každého zájemce aspoň jednou či párkrát nedostalo,” v New Yorku mi tvrdil značně otřelý literát. Víc jsem mu přitakával při opakování těžko oddiskutovatelné skutečnosti, že vavříny s případně značným množstvím peněz jsou nezřídka obdarováváni nikoliv nejznamenitější tvůrci.

Cena Nobelova - ta zcela nejprestižnější a též nejvýnosnější (přes milion dolarů, nepodléhajících dani z příjmu) - se přece uvedla trapností hned od prvopočátku. Tehdy v roce 1901 suverénním kandidátem bez logické konkurence byl Lev Tolstoj. Tak soudila i komise, pověřená volbou. A právě za předpokladu tohoto jistého vítěze, jednotliví členové poroty se rozhodli hlasovat pro některého z outsiderů, který beztoho neměl šanci. S výsledkem, že vítězem se stal francouzský básník Sully Prudhomme, od doby tak problematické pocty zejména znám jako laureát ceny, která patřila Tolstému.

Obdařen byl například Švýcar Carl.F.G.Spitteler (1919), pominutých, důkladně zasloužilých je celá řada - James Joyce, Marcel Proust, Henry James, Ezra Pound, Joseph Conrad, Vladimír Nabokov, Graham Greene či náš Karel Čapek. Podle tvrzení životopisce Humphrey Carpentera, v Anglii narozený básník Wystan Hugh Auden byl přímo posedlý ambicí získat tuto cenu, o níž byl přesvědčen, že mu unikla jen kvůli nevhodné poznámce na adresu Dag Hammarskjolda, tehdejšího generálního tajemníka OSN. Burston Bernstein v biografii Jamese Thurbera se zmiňuje, že tento nepatrný literát každý rok vychtivě očekával, že jemu se dostane této pocty  nejvyšší.

Stockholmská porota víc než jednou prokazovala svou regionální zaujatost. Napočítal jsem třináct obdařených skandinávských autorů plus jednoho z Islandu (velký prosovětský bojovník za mír Halldor K.Laxness, 1955). Poté, co získal cenu Jaroslav Seifert (1984), na dalšího, sebezaslouženějšího Čecha se hned tak nedostane. Ještě větší váhu než porcování zeměpisné má používaný politický klíč, o němž píše editor James Atlas v The New York Times (3.října 1999). Kritériem se stala politická orientace kandidátů. V roce 1997 byl vybrán satirik Dario Fo, člen italské komunistické strany. Rok poté zvítězil  José Saramango, komunista portugalský. A v roce 1999, Gunther Grass, který sice legitimaci strany lidí zvláštního ražení nevlastní, ale teď po sjednocení Německa si počíná obzvlášť pokrokově. Například značně naříká nad zbořením berlínské zdi. Už před zbořením, v roce 1986 na světovém kongresu PENu v New Yorku, se vyznamenával v tomtéž duchu. Například dobu Reaganova prezidentství přirovnal k nacistické konferenci ve Wansee, kde se tehdy rozhodlo o uskutečnění holocaustu. Při používání takového stockholmského metru, sebezasloužilejší umělec bez narudlé orientace přetěžko uspěje.

Praktiky při výběru vítězů jiných cen rovněž neposkytují příliš důvodu k jásotu. Příkladem nám poslouží americká prestižní cena Pulitzerova, kterou založil úspěšný přistěhovalec a vydavatel Joseph Pulitzer (1847 - 1911). Každoročně ji vyhlašuje rektor Kolumbijské univerzity v New Yorku na doporučení komise, za výsledky v řadě literárních a zejména žurnalistických odvětví, od úvodníků, reportáží národního a mezinárodního žánru až po fotografie a karikatury. Cena je dotována jen pár tisíci dolary, nicméně je značným zdrojem obohacení: s prestiží takového laureáta jeho tržní cena pořádně vzroste. Autoři jako Theodore Dreiser, John Dos Passos, F.Scott Fitzgersald, Sherwood Anderson či Thomas Wolfe ji nikdy nedostali. Publicista Joseph Epstein (The Weekly Standard, 23.června 1997) cituje autora Williama Gasse, jeho tvrzení, že Pulitzerovi porotci míří na prostřednost (mediocrity) a téměř nikdy neminou. Jejich volba dovede někdy být obzvlášť bizární. V roce 1980 vybrali Janet Cookovou, novinářku z významných novin The Washington Post za její dojemný reportážní seriál o malém chlapci, propadlém drogám. Černoušek, příslušník utlačované menšiny, Cooková žena a rovněž černoška, jen stěží lze mít pokrokovější předpoklady. Pak se provalilo, že laureátka si srdceryvnou ságu vymyslela. Vymýšleli si laureáti už v dřívějších dobách. Například Walter Duranty, do Stalinovy říše zamilovaný novinář. Pulitzera dostal v třicátých letech za jásavě optimistické reportáže o blahu kolchozního života na Ukrajině, přesně v době Stalinem zincenovaného hladomoru, s výsledkem velehory mrtvol.

Autoři konzervativní politické orientace nechť rovněž nezatouží po cenách, které uděluje PEN či American Acdemy of Arts and Letters a mnoho jiných. Stalo se pravidlem, že složení porot musí vyhovovat předpokladům správného rasového složení a politických preferencí. Výsledky podle toho též vypadají. Velmi prestižní a žádoucí je grant MacArthur Fellowship v příjemné výši přesahující 400.000 dolarů po dobu pěti let. Mimořádným mozkům se tak poskytuje příležitost, aby ještě víc vzkvétaly. (Nezřídka však dochází k neblahému dopadu na jejich tvůrčí potenci: laureáti tvoří méně nebo i úplně vyschnou čili stav věcí kdysi postihnuvší socrealistické tvůrce, permanentní nájemníky na Dobříši.  Kritici amerických praktik v této souvislosti dodávají, že vzhledem ke kvalitě vybraných kádrů, pokles jejich tvůrčí produkce lze jen vítat.)

MacArthurova porota dovede výbírat tvory s všelijakým talentem. Například obdařila thajského šéfkuchaře, jehož intelektuální přínos se vybíjí poskytováním mimořádně řízného česneku americkým Indiánům na rezervacích.