Conan: Muscalova ruka

Ondrej Trepáč

Zima byla krutá. Studený vítr zalézal až pod oděv, sníh šlehal do tváří a mráz měnil vlasy jezdce v černé rampouchy. Conan si však z toho moc nedělal. Jako rozený horal byl na podobné počasí zvyklý. Starost mu dělalo spíš zjištění, že ve vánici určitě zabloudil. Své pronásledovatele setřásl už dávno, vítr a sníh dokonale zaváli jeho stopy, ale sjel přitom z cesty, kterou se chtěl dostal do Asgardu. Tam by byl v bezpečí u svých aesirských přátel. A z Asgardu je to do jeho rodné Cimmerie jen na skok. Léta tam nebyl.

Jižní Hyperborea nebyla ničím příjemná a úkol, který tam ve službách Brythunského knížete Gundreda plnil také ne. Kníže mu slíbil velkou odměnu. Hned mu také vyplatil slušnou zálohu, jenže tu velice rychle prolil hrdlem a do Hypreborei se vydával už jako tulák bez jediné mince v kapse. Ale to ho netrápilo, však si zajde ke knížeti po zbytek odměny. Jenže tudy k němu cesta nevedla. Pronásledovatelé ho odřízli od jeho únikové cesty a nezbývalo mu nic jiného, než se vydat na západ. Do Brythunie se vráti později, jinou cestou. To bohatství ho tam počká. Muscalovu pravou ruku má v batohu jako důkaz, že byl úspěšný.

Podíval se na nebe a na svou nevoli zjistil, že brzy bude tma. Navíc se vítr rozfoukal ještě věší silou a jeho kůň, ač měl na sobe teplý přehoz, tím nezměrně trpěl. Iranistánští hřebci nejsou na zimu příliš zvyklí. Zahnul doprava, kde v bílém závoji tušil skály. Snad tam někde najde jeskyni, ve které stráví noc. Byl v takové situaci nesčetně krát. Skrze závěje se dostal do řídkého lesíku porostlého nízkými zakrslými borovicemi a v tom se mu naskytl nečekaný pohled. Jen pár desítek sáhů před ním stál domek. Přesněji dřevěná chajda jakoby nalepená na úpatí vysoké, strmé skály. Došel až k ní a opatrně zkoumal prostor kolem. Nikde však nebyli vidět žádné stopy po lidské činnosti. Žádné otisky bot ve sněhu, žádný dým z kamen. Dveře do domku, velké a pevné, byli zavřené a na výšku dvou stop zaváté sněhem. Už dávno je nikdo neotvíral.

Conan slezl z koně a dal se do odklízení závěje spřed dveří. Neměl žádný nástroj ale i rukama mu trvalo jen chvíli, aby uvolnil dveře natolik, aby se dali otevřít. Zamčené naštěstí nebyli, otevřeli se lehce, jen s hlasitým skřípáním. Byli dost velké i na to, aby jimi prošel i jeho kůň. Vtáhl zvíře dovnitř a zavřel za sebou. Kůň vešel bez odporu, co v Conanovi vyvolalo dobrý pocit. Jeho věrný koník měl smysly a instinkty snad ještě lepší než vycvičený hlídací pes. Pokud vešel dovnitř bez váhání znamenalo to, že tam jeho pánovi nic nehrozí.

Uvnitř byla tma jako v hrobě, Conan neviděl ani na krok, ale teď bylo důležité to, že byli oba chráněni před větrem, i když byla pravda, že přes skuliny mezi prkny sem trochu foukalo. To však už bylo nic v porovnání s tím, co bylo venku.

Conanovi se nechtělo rozdělávat oheň a ani to nepovažoval za rozumné. Dul západní vítr a dým by mohli jeho pronásledovatelé zacítit. Byli už sice daleko, ale nemělo smysl riskovat. Také neměl v úmyslu zkoumat vnitřek chalupy, to udělá zítra za světla. Určitě tady není nic nebezpečného. Poslepu sundal z koně velikou houni, zabalil se do ní a uložil se přímo na zemi tvoříci podlahu chajdy.

Spal docela dobře a když se probudil zjistil, že venku je jasný den. Vítr ustal, svítilo zubaté severní slunce jehož paprsky pronikali dovnitř škárami v laťových zdech. Sbalil houni a znovu ji vyložil na koně, který pořád stál na svém místě, spokojený a odpočatý. Snad se jim venku podaří najít aspoň nějakých pár kousků ztvrdlé trávy. On hlad zvládal bez potíží, ale jeho zvíře potřebovalo pravidelnou pastvu.

Už už se chystal vzít svého hřebce za uzdu aby ho vyvedl ven, když mu pohled padl na zeď oproti dveřím, kterými včera večer vešli. Ta zeď byla z jednolité skály a v ní byli další dveře, podobné těm vnějším. Nechal všechno tak a chvíli je zvědavě zkoumal. Nic zvláštního však na nich nebylo. Odsunul závoru, kterou byli zavřené a otevřel je. Zastal na prahu a podvědomě se ohlédl. Jeho kůň byl naprosto klidný. Dobře! - pomyslel si a vešel.

Octl se v obrovské síni, nepochybně jeskyni, která vyplňovala celý vnitřek hory. Zdi a strop byli velice členité, plné barevných krápníků visících v celých hroznech. Strop byl snad třidcet sáhů vysoko a na konec síně Conan ani nedohlédl, tak byla rozlehlá. Velikými dírami v stropu do ní vnikalo poměrně dost světla.

Její podlaha však byla, na rozdíl od zdí, úplně rovná. Připoměla mu taneční parket v paláci turánského krále, na kterém předváděli své umění štíhlé tanečnice pro potěchu očí panovníka. Jediné co rušilo rovnost podlahy byli protáhlé kupky sněhu, který sem nepochybně napadal přes otvory ve stropu. I jejich poloha a počet sa shodovali, pod každým otvorem byla jedna.

Conan vykročil a v tom okamžiku mu nohy vypověděli poslušnost. Rychleji než tomu stačil zabránit se svezl a tvrdě dopadl. Hrubě zaklel, ale pak se sám sobě zasmál, jak mohl být tak neopatrný a hloupý. Teď už mu bylo jasné, proč je podlaha tak rovná - byla z čistého ledu! Zřejmě zamrzlé jeskynné jezero. Voda se sem zhora dostávala celá léta, postupně vyplnila celý vnitřek a v zimě zamrzala. Z celé síly praštil pěstí do ledu, ale bylo to jakoby bušil do skály. Led byl velice hrubý a pevný, nedivil by se, kdyby to jezero bylo zamrzlé až ke dnu.

Opatrně se postavil, vytasil meč aby se měl o co opřít a šoupavými kroky se pohnul směrem k nejbližší kupce sněhu. Sám nevěděl proč to vlastně dělá, netušil co ho k tomu přimělo, zda obyčejná lidská zvědavost, nebo nějaký vnitřní hlas.

Kupka měla zhruba tvar elipsy. Ve středu byla vysoká asi tak tři stopy, asi deset stop doluhá a tři stopy široká. Natáhl si rukavice a dal se rozhrabávat sníh. Sprvu to šlo, vrchní vrstva byla čerstvá a sypká, ale po chvíli začal být sníh pořád tvrdší. Nakonec narazil na vrstvu pevného ledu a rozhodl se nechat to být. Co takového už jen může být na kusu ledu? - pomyslel si, ale pak přece jen spozorněl. Jakoby se uvnitř kupky něco zalesklo. Znovu se sehnul a pokračoval v odklízení bílé masy. Nakonec očistil celou hroudu ledu a když se lépe podíval skoprněl na místě. Přes průhlednou ledovou stěnu na něj hleděli oči. Lidské oči!

Byla to dívka, nebo možná žena, její věk se dal jen velmi těžko odhadnout. Pokud to šlo posoudit, měla v očích a ve tváři hrůzu. Určitě nechtěla takhle umřít. Pohřbena pod kusem studeného ledu. Conan se podvědomě otřásl a začal dumat nad tím, jak se sem dostala. S velkou pravděpodobností spadla dírou ve stropu jeskyně, ale nezemřela hned. Zůstala ležet polámaná a ochrnutá a nemohla se ani hnout. Jen tak tu ležela, umírala a sezhora na ni pomalu padal sníh, který ji nakonec pohřbil. Zároveň uchoval její tělo téměř neporušené. A bylo to nádherné tělo. Za života to musela být skvostná žena. Vysoká, štíhlá, vlasy připomínali zlatý vodopád.

Nu což? - pomyslel si Conan. - To se člověku může klidně stát, že někam nechtěne spadne. Ale třeba sem nespadla sama! Co když ji sem někdo schválně schodil. Navíc… ale vždyť to je zlato! - téměř vykřiknul když spatřil, že žena má na krku veliký šperk. A nebylo to jen zlato. Přes sklovitou vrstvu šli rozeznat i veliké drahokamy, podle barev určitě rubíny a smaragdy. Ten náhrdeník sám o sobě představoval slušný majetek. Nebylo by marné mít ho v kapse, konec konců, ona jej už stejně nepotřebuje.

Vzal meč a seknul do ledu. Jeho zbraň se však nebezpečně prohnula. Led byl skutečně velice tvrdý a přijít o meč bylo to poslední, co potřeboval. Raději ho vrátil do bandalíru, vyšoupal se do předsíně a ze sedla koně odvázal velkou vanirskou bojovou sekyru. Vrátil se k ledovému hrobu neznámé dívky a udeřil plnou silou. Ocelová čepel se zasekla na palec hluboko a vyštípla kus studené hmoty. Udeřil znovu a pak zase. Sekal do ledu až kým se nedostal k samotnému tělu. To už musel postupovat opatrně, aby úderem svou kořist nepoškodil. Odložil sekyru a vytáhl dýku, i když tou to šlo mnohem pomaleji. Nikam však nespěchal.

Postupně celý klenot uvolnil z ledového sevření, stejně tak hlavu nebohé. Nechtěl zlatou řetěz trhat, v celosti bude mít větší cenu. Opatrně, aby nepoškodil krk ženy, ji sundal. Byla to nádherná práce, určitě khitájská nebo vendhyjská. Takhle brousit drahokamy uměli jen šperkaři z dálného východu. Strčil šperk do vnitřní kapsy pláště a hodil na ženu omluvný pohled.

***

Netvor se probouzel pomalu. Dlouho mu trvalo, než zcela otevřel oči a začal se zvedat na nohy. Šlo mu to ztuha, konec konců spal desítky let. Několikrát se protáhl až mu zapraštěli kosti v zádech a na nohách, pokroutil hlavou aby si uvolnil ztuhlý krk. Cítil veliký hlad a řízeň, ale ty teď museli počkat. Snad je brzo zažene. Určitě bude nějaká kořist.

Věděl, co ho vzbudilo. Amulet ožil. Jeho síla znovu proudila prostorem a volala ho k sobě. Desítky let spal pod ledovou vrstvou, která mu nedovolila projevit se. Na tuto chvíli čekal. Trpělivě a pokorně. Byl k tomu stvořen. Chránit amulet, bylo jeho poslání. Za chvíli nabyde své plné síly a bez slitování zničí toho, kdo se odvážil na amulet sáhnout.

Kamenná zeď jeho úkrytu se sama od sebe začala drolit. Jeho spánek skončil.

***

Conan se chtěl vrátit ale pak si uvědomil, že podobných kupek je tady v síni mnohem víc. Srdce se mu rozbouchalo při představě, že by každá z nich ukrývala nějaký podobný poklad. Olupovat mrtvé sice nebylo nic hezkého, ale byl to poměrně častý způsob obživy u mnoha národů. Ve Stygii bylo povolání vykradačů hrobek dokonce považováno za ctihodné.

Prošel k další sněhové kupce a zopakoval postup, jako u té první. Uvnitř ledové masy však žádné tělo nebylo. Ani v další. Popošel k největší, která se tyčila do výše dospělého muže dobrých dvacet sáhů od vchodu, když v té chvíli uslyšel varovné zaržání svého koně. Rychle se otočil, sekyru pevně držíce v rukou. Několika smyky se dostal blíže ke dveřím, neustále se přitom rozhlížel na všechny strany. Najednou uslyšel nový zvuk. Přicházel zleva a připomínal dunění hromu. Led pod jeho nohama se zachvěl a k dunění se přidal i řev velikého zvířete.

Ve světle pronikajícím do síně spatřil, jak se část zdi, o níš byl přesvědčen, že je z jednolité skály, zhroutila. Obrovské kusy kamene se s rachotem zřítili na ledovou plochu a když se koudel prachu a ledové tříště usadila, odkryl se Conanovi pohled na velikou černou díru. Díru do temnoty v níž hrozivě žhnuli dvě rudá světýlka něčích očí.

Pochopil, že udělal něco co možná neměl. Jasně! - pomyslel si. - Poklady obvykle mají své strážce. Tenhle má také svého a zdá se, že boj s ním je nevyhnutelný.

Netušil co nebo koho má proti sobě, zato však pomalu ustupoval ke dveřím, aby měl pro jistotu krytá záda a otevřený ústup. Bojovat na ledě bylo velice težké, stačil neopatrný či náhlý pohyb nohou a mohl upadnout, co se mu mohlo stát osudným.

Z díry se vynořil její obyvatel. Byl to vlk, nebo snad sám ďábel? Zvíře bylo celé černé jako noc, zjevně šlo o psovitou šelmu, ovšem velikou jako dospělý býk. Podíval se žhnoucíma očima na Conana a zlostně zavrčel. Z veliké tlamy plné ostrých zubů mu odkapávali sliny, které při dopadu na led zamrzali.

Co jsi ty za nestvůru? - pomyslel si Conan. - Ty určitě nejsi dílem přírody! Jen doufám, že nemáš také bratříčky!

Conan se přesunul až ke dveřím. V té chvíli se vlk rychle pohnul. Conan zvedl sekyru, ale na kluzkém povrchu se vlkovi nohy prosmýkli a ten se zaduněním tvrdě dopadl na pravý bok. Cimmeřan toho využil, vběhl do chajdy a pevně za sebou zahasproval dveře, i když věděl, že ty asi netvora nezastaví. Jednou rukou chytnul koně za uzdu a rychle ho vedl ven. Tam na něj vysedl a nasadil mu ostrohy. Zvíře vyrazilo vpřed nehledě na množství sněhu. V té chvíli Conan uslyšel rachot a strašlivý řev. To mohlo znamenat jen jediné - netvor prorazil dveře a jede za nimi.

Skutečně. Čelní stěna chajdy se pod náporem obřího těla doslova rozlítla na kusy. Netvor vyběhl ven a začal se rozhlížet a větřit. Nedalo mu moc času zjistit, kudy jeho kořist uniká. Mohutnými skoky se vydal za ní.

Conan spatřil po své pravé ruce vysokou, osamotě stojíci skálu. Zastavil koně, postavil se na sedlo a rychle vyskočil na vrchol skály. Kůň se dál rozeběhl sám určeným směrem. Cimmeřan se přikrčil a čekal. Netvor určitě půjde tudy.

Opravdu nečekal dlouho, vlk se vynořil sotva uplynuli čtyři údery srdce. V okamžiku, kdy byl na úrovni skály se Conan vztyčil, zvedl sekyru nad hlavu, odrazil se nohama od skály a s divokým výkřikem skočil. Netvor soustředěný na pach unikajícího koně zareagoval pozdě. Podíval se sice nahoru, co se to děje, ale viděl už jen ocelové ostří, které se mu zaseklo hluboko do krku, proťalo kůži, svaly i krční obratle. Gejzír krve zbarvil okolitý sníh do ruda. Zemřel rychle.

Conan, celý postříkaný krví, zůstal stát nad svým nečekaným úlovkem a znovu si ho prohlížel, tentokrát zblízka. Ale stále to byl jen poněkud přerostlý vlk. Na sekundu mu hlavou probleskla myšlenka, že by si snad mohl ukrojit kus kýty a zahnat hlad, ale rychle ji zahnal. Vlčí maso samotné bylo stěží jedlé, natož maso z této obludy, kterou stvořilo Crom ví co.

Vytáhl bronzovou píšťalku a dvakrát na ní zahvízdal. Po krátké chvíli zaslechl radostné ržání a dupot kopyt. Jeho kůň byl celý. Přiběhl ke svému pánovi a nechal se pohladit po lysince. Najednou však znovu zneklidněl, varovně zaržál ale zůstal stát na místě. Conan se rychle podíval na ležícího netvora, jestli se náhodou nerozhodl ožít, ale ten pořád ležel tam kde padl a nehýbal se. Zato kus vlevo Conan zaregistroval jiný pohyb. Otočil se a v údivu zůstal stát. Hleděl očima široce rozevřenýma a sekyra mu od překvapení vypadla z ruky. Jen pár sáhů od něj stála žena, které před chvílí sundal z krku vzácný šperk. Žena, která ještě před chvílí byla mrtvá, tuhá jako cimmeřanská žula.

Tělem mu proběhla vlna paniky. Nespokojeně pokroutil hlavou. Nelíbilo se mu to. Za svého krátkého života už nejednou viděl oživlé mrtvé a pokaždé mu nahánělo hrůzu. Bylo to pro něj něco zcela nepřirozené, něco, co by prostě nemělo být. Kdo raz zemře, ať je mrtvý navěky a neměl by se vracet. Tahle žena to dokázala a on začínal chápat, že tohle nechutně zapáchá magií. Magií, kterou tak nesnášel. A na magii je nejlepší pořádná ocel. Sehnul se a zvedl sekyru. Udělal krok dopředu a zlostně se podíval na ženu.

“Kdo jsi, u Croma?”

“Croma? Toho potrhlého, bezvýznamného bůžka, který se schovává pod zemí jako krtek? Tak na toho bych se neobracela, ani kdyby byl jediný na světě.” -, odpověděla neznámá čistou hyperboreánčinou s krutým výsměchem v hlase. Na to, že ještě před chvílí byla pohřbena v ledovém sarkofágu měla hlas velice jasný a pevný. Šaty měla pořád pokryté kusmi ledu, no Conan na ni nebadal, že by se chvěla chladem.

“Neurážej!”

“Ty se opovažuješ…prokletý zloději! Ihned mi vrať, co jsi mi vzal!”

“Co máš na mysli?”

“Ty to moc dobře víš, chlape! Kdo jsi vlastně?”

“Já se ptal první!”

“Jmenuji se Louhi. A ty?”

“Jsem Conan, Cimmeřan!”

“Cimmeřan? Tak to je mi jasné.”

“Co je ti jasné, ženská?”

“Jen tupí, necivilizovaní barbaři, jako si ty a tví bratří, okrádají mrtvé.”

“Tak to by ses divila. Viděl jsem civilizované lidi, kteří se chovali mnohem hůř než já. Ano vzal jsem ti ten náhrdelník, ale jsem tulák bez mince. Potřebuji z něčeho žít a byl jsem si jist, že ty ho už potřebovat nebudeš.”

“Tak tyhle hloupé řeči si nech, barbare! Ihned mi jej vrať!”

“Pojď si ho vzít!” - zvolal Conan s hrozbou v hlase a pevněji sevřel násadu sekyry. Žena se jen pohrdavě usmála, udělala pohyb rukou a v té chvíli Conan pocítil něco neskutečné. Jakoby ho sevřely neviditelné paže někoho obrovského a nadlidsky silného. Sekyra mu vypadla z nehybné ruky, cítil se jako přivalen obrovským balvanem, který mu drtil hruď i paže. Napodiv však mohl mluvit, i když jen stěží.

“Okradls mě a jěště k tomu si zabil i mého věrného služebníka. Zato budeš krutě pykat, barbare.”

“Pusť mě!”

“Ty si poslední, kdo by mi mohl poroučet!” - s tím přistoupila k němu a rychlými pohyby mu prohlédla kapsy pláště. Z pravé vytáhla náhrdelník a spokojeně si ho zavěsila na krk.

“Jsi čarodějka!”

“Ano jsem, jedna z nejlepších v Hyperborei.”

“Tak jak je možné, že …”

“Že jsem tam ležela celá desetiletí? No skrátka, našel se někdo silnější. Víš, tenhle amulet má v správných rukou úžasné schopnosti. Mnozí by ho chtěli vlastnit. Ten dotyčný se pokusil mi ho vzít. Zahnal mě do mé jeskyně a podařilo se mu omráčit mě kouzlem. Ale dál se nedostal, můj věrný hlídač Sath ho zahnal na útěk. Jenže vzkřísit mně nedokázal. Je to jen zvíře. Musela jsem tam ležet a spát. A čekat, než ten můj protivník zemře. Jen jeho smrt mohla zlomit zakletí. A to se zřejmě stalo, protože jsem zase tady. Jo, nemáš něco k snědku? Dvacet let jsem neměla nic v ústech.”

“Ne, nemám nic k jídlu!” - zařval Conan a bezmocně zalomcoval neviditelnými pouty. Ženu to nijak nezaujalo a začala se mu drze prohrabávat v sedlových brašnách. Najednou vykřikla. Conan se na ni podíval. Držela Muscalovu ruku a nevěřícně na ni hleděla.

“To…to je Muscalova ruka!”

“Je! Co má být?”

“Kdes ji vzal?”

“Usekl jsem mu ji. A ani to nebylo tak těžké. Stačil dobrý meč. Proč se ptáš, ty čubko?”

“Muscal byl ten co mně zaklel! A teď je mrtev. Tys ho zabil!”

“Když jsem ho viděl naposled, ještě žil. Možná zemřel na následky zranění.”

“To je jedno! Jak ses k němu dostal? To se snad ještě nikomu nepodařilo.”

“Velice jednoduše - nechal jsem se schválně zajmout a zavřít. A pak, když si ten starý náfuka myslel, že mě má pevně v rukou, jsem si otevřel svou celu. U shadizarských zlodějů se člověk naučí mnoho užitečného. Našel jsem ho a udělal to, za co mě platí.”

“Kdo a proč?”

“Brythunský kníže Gundred. Muscal unesl jeho dceru a obětoval ji při jakémsi magickém obřadu. Ale zjevně se mu nepovedl, protože ta dívka, ačkoli jí bylo jen patnáct let už nebyla pannou. Kníže mě najal, abych ji pomstil.”

“Netuším kdo je kníže Gundred, ale zato vím, že tudy se do Brythunie nejede.”

“To já vím také. Ale Muscalovi pomocníci mi odřízli únikovou cestu. Neměl jsem jinou možnost, než se vydat tudy. Tam, za těmi kopci je už Asgard. Vydali se sice za mnou, ale dávno to museli vzdát. Žádný Hyperboreánec nesnese tolik chladu jako Cimmeřan.”

Žena na to neřekla nic, jen vrátila uťatou pravici mrtvého čaroděje do sedlové brašny. Popošla k mrtvole obřího vlka, pohladila ho po zádech a pak se náhle otočila ke Conanovi.

“Tak dobrá, barbare! Původně jsem zamýšlela, že tě tady nechám tak jak si. Do večera by byl z tebe jen rampouch. Ale rozmyslela jsem si to. Za to, že jsi zabil Muscala tě nechám žít. Zatím! Konec konců, si jěště tak mladý. A tak hlopý!” - s tím luskla prsty a Conanovi se okamžitě ulevilo. Tlak přestal a najednou měl ruce i hruď volné. Hluboce se nadechl a několikrát prohnul paže, aby se mu rozproudila krev. - ” A teď nasedni na svého koně a jeď tak rychle jak to půjde. Mohla bych si to totiž rozmyslet.”

Conan se nedal dvakrát pobízet. Vysedl na hřebce, otočil ho rychle vyrazil na západ. Asi po sta sáhách se na okamžik zastavil a otočil, ale to co uviděl jej donutilo k tomu, aby zase rychle pokračoval. Viděl, jak obří černý vlk vstává ze sněhu, živ a zdráv. Po ráně na krku, kterou mu udělal sekyrou nebylo ani památky…

Louhi hleděla za ujíždějícím jezdcem a v mysli měla nesmírnou zlost. Ale ona ani jinak přemýšlet nedokázala.

“Tak jo, barbare! Jen si jdi!” - zašeptala. - “Ale buď si jist, že my dva se ještě setkáme. Ještě jsem s tebou neskončila!” - s tím se otočila a vydala se směrem k jeskyni. Vlk ji poslušně následoval.

K O N E C