Čarodějka ve skalách

Ondrej Trepáč

Liják je zastihl na otevřené ploše. Stepy v oblasti hranic mezi Nemedií a Ophirem se táhly do dálky, byli holé a prázdné, přerušované jen sporadickými remízkami stromů, které však nedokázali poskytnout dostatečný úkryt. Navíc byl podzim a listí z nich dávno opadalo. Zalézt pod ně by bylo ještě horší než zůstávat venku.

Kapitán Yorgos podešel blíže k Conanovi a tvářil se ustaraně.

” Poslyš, měli bychom rozložit tábor a zalézt do stanů.”

” Nesmysl, tenhle liják potrvá dlouho a do rána by z nás byli ryby. Ne, musíme se dát na jih.”

“U všech ďasů, proč na jih? Tamtudy se do Aquilonie nejede.”

“Znám tak trochu tuhle step, už jsem tudy projížděl. Pár mil na jih odtud by měli být skaliska a jeskyně. Tam najdeme úkryt.”

“No, když to říkáš ty!”

” Důvěřuj mi, Yorgosi!”

“Jak jinak, Conane, jsi král! Důvěřovat ti je má povinnost.” - prohlásil Yorgos a na jeho povel celá ekipa dvaceti mužů z Černé legie otočila koně doleva. Conan tomu svému nasadil ostruhy a vyrazil plným tryskem. Věděl, že liják brzy změní celou step v bažinu a pokud nechtějí, aby jejich koně klusali po kolena ve vodě, musí se do bezpečí dostat rychle. Tak rychle, jak jen to půjde.

Skaliska zahlédli po půlhodině ostrého cvalu a dorazili k nim v poslední chvíli. Malý potůček, který podél nich protékal se začínal měnit v dravou řeku a o pár minut později by se už přes něj nedostali. Skrze závoj deště spatřil Conan velký skalní převis. Přes jeho okraje stékal jakoby malý vodopád, ale pod ním bylo sucho, protože se skláněl směrem dolů a voda odtékala opačným směrem. Naštěstí, pod převisem bylo dost místa pro muže i pro koně. Utábořili se, ale do řeči jim moc nebylo. Neutichající hluk deště by stejně jejich slova přehlušil. A tak tiše seděli na písku. Jen Conan stál u okraje převisu a snažil se proniknout zrakem přes hučící mokrou stěnu.

Liják trval dva dny. Dva dny bez ustání bičovali zemi proudy vody a když pak znovu vyšlo slunce, Aquiloňané uviděli že celá step kam až oko dohlédlo se změnila na obrovské jezero plné kalné, studené vody. Conan vyšel ze skrýše a vyšplhal se na skálu tvořící převis a pak ještě výš. Když se vrátil, čekali ho jeho muži, špinaví a zarostlí, s jasnou otázkou v očích.

“Tak! Co dál, králi?” - zeptal se za všechny Yorgos.

” Musíme nahoru. Hřeben je schůdný. Pokračuje asi míli na jih, pak se stáčí na západ. Je dost široký, projdou po něm i koně.”

“Jiná cesta není?”

” Obávám se, že ne. Přes vodu neprojdeme a čekat tady než opadne je také nesmysl. Může to trvat týdny a my nemáme zásoby jídla na tak dlouhou dobu. A pak, i kdyby voda opadla třeba hned, nic tím nezískáme. Příval serval a odnesl i trávu a všechen porost, takže naše koně by zapadli po břicho do bahna. Ne, nechceme-li tady umřít hlady a řízní, musíme se dát po tom hřebeni nahoru. Netuším kam nás dovede, ale vždy je to lepší než tady sedět a čekat.”

Yorgos přikývl. Ano, Conan měl pravdu. Už neměli ani kapku vody v čutorách, jídlo se jim minulo a také koně byli hladové. Musí odtud, musí se dostat do pohostinnější oblasti.

Kapitán však měl pocit, že se dostali do ještě horšího maléru, než v jakém byli. Déšť sice ustal, zato slunce teď pálilo víc než by to bylo milé. Na hřebenu nebyl ani náznak stínu. Vlekli se pomalu vpřed ani pořádně netušili kam. Rozpálené pancíře si radši dali dolů a král jim to ani nevytýkal. Sám se svlékl jen do krátkých kalhot.

Až po několika hodinách voják, který šel vepředu najednou vykřikl. Objevil studánku s čistou vodou, ze které vytékal malý potůček. Kapky vody se v jasném slunci leskli jako démanty. Muži se na vodu okamžitě vrhli, uhasili žízeň, naplnili všechny čutory a nakonec napojili i koně. Bez jídla by vydrželi, ale bez vody ne. O kus dál najednou jiný voják objevil trsy trávy, na kterých si jejich zvířata pochutnala. Nakonec někdo další objevil i stádečko horských ovcí, potulujících se po nedalekém svahu. Pár dobře mířených šípů a měli by maso na oheň. Kdyby ho měli jak rozložit. Nikde nablízku nebyl ani kousek dřeva.

Nálada se jim však stejně zlepšila. Odpočinuli si ale tábor nerozkládali. Na hřebenu nebylo dost místa, zato vojáci které Yorgos poslal na průzkum se vrátili s dobrou zprávou.

“Asi o dvě míle hřeben končí a přechází do údolí, kde je stín. Protéká tam tenhle potůček a dá se tam rozložit tábor.”

Conan se důkladně rozhlédl kolem a pozorně zkoumal obzor. Nakonec spokojeně přikývl - nebe bylo bez mráčku, v nejbližších dnech nehrozil žádný déšť.

” Dobrá, jdeme!” - zavelel a nasedl na svého koně. Oddíl se vydal za ním.

Sestoupili do údolí a pomalu se prodírali kamenitým dnem. Nakonec dorazili na protáhlou písčitou naplaveninu. Místo jako stvořené na tábor. Na místě našli i dříví, rozložili ohně a Conan poslal pár chlapů na lov. Vrátili se ještě před setměním a nakonec se všem ušla bohatá teplá večeře.

Conan se vzbudil uprostřed noci. Ani poslední léta strávená v královském paláci v Tarantii mu neubrali nic z ostrosti jeho vlčích smyslů a instinktů. Byl dítkem divočiny a nikdy ním nepřestal být. To, co ho vzbudilo byl zvuk. Tichý, tak tichý že se nikdo jiný nevzbudil, ale jemu to znělo jako burácení hromu. Otevřel oči a okamžitě byl v plném střehu. Vyhlédl ze svého stanu a hledal původ onoho zvuku. Našel ho rychle. Když usínal viděl venku oproti měsíčnímu úplňku výraznou siluetu vojáka, který držel stráž. Ten voják tam teď nebyl, ale také neměl důvod být někde jinde. Okamžitě mu došlo, že ten zvuk patřil padajícímu tělu strážného. Vzápětí zahlédl jiné siluety lidí. Lidí? Kdoví zda-li to vůbec jsou lidé? - problesklo mu hlavu, ale to už byl na nohou s taseným mečem v ruce a řval na poplach.

Boj byl krátký a vůbec ne krvavý. Conan sice vyrazil vpřed se svištící čepelí v ruce, ale daleko nedoběhl. Pocítil píchnutí na krku a než si stačil uvědomit, co to bylo, usnul dřív, než dopadl na zem.

Když se vzbudil třeštila mu hlava a trvalo dost dlouho než se rozkoukal. Nacházel se v jakési jeskyni, ale vstup do ní byl přehrazen pevnou železnou mříží. Dopotácel se k ní a zkusil jí pohnout, ale držela pevně.

“Už jsem to zkoušel. Nejde to!” - zaslechl za sebou známý hlas. Ohlédl se a v matném světle, které vnikalo do jeskyně spatřil Yorgose a muže z Černé legie. Byli svlečeni do spodního prádla, ale v teple které tady bylo jim to nevadilo. Neměli však své zbraně ani výstroj. Ty se váleli na veliké hromadě asi tak deset kroků od mříže, tudíž daleko mimo dosah.

Conan je pohledem sečetl. Byli tady všichni a nikdo nevypadal zraněn.

“Ví někdo z vás, kde to jsme?”

“Ne, vzbudil jsem se jen před chvílí. Zkusil jsem tu mříž, ale drží. A zatím tady nebyl nikdo, koho bychom se mohli zeptat. Jo, a je tady voda. Támhle vzadu protéká strouha. Žízní neumřeme.”

“To je skvělé, Yorgosi! Aspoň jedna dobrá zpráva.”

“Druhá je ta, že nikdo nezemřel. Jak mi došlo, pouze nás uspali. Viděl jsem jak použili takové foukačky. Strefovali se nimi přímo mistrně. Nebylo možné se uhnout.”

“To znamená, že nás potřebují živé. Máš ponětí, kdo jsou?”

“Ne! Uspali mě tak rychle, že jsem se nestačil zeptat. Ale vypadají hodně divně, nejsem si jist, jsou-li to vůbec lidé.”

“Všiml jsem si. Jsou menší jako lidé.”

” Připomínají spíše opice.”

“Viděl jsem kdysi podobné stvůry ve Vendhyi, ale tito jsou trochu jiní. Už se tu některý z nich ukázal?”

“Zatím žádný.”

Conan podešel k mříži a pořádně na ni zabušil. Po krátké chvíli se odněkud z levé strany vynořil onen podivný tvor. Vzhledem skutečně připomínal člověka, byl vzpřímený, o málo nižší jako průměrný muž, ale celý porostlý hnědými chlupy. Dlouhé umaštěné vlasy mu splývali až po ramena. Musel vynikat velkou silou, protože na rukou i nohou se mu črtali pletence mohutných svalů. Byl nahý, jen kolem pasu měl plátěnou bederní roušku. V ruce držel dřevěnou palici.

Když spatřil Conana vydal divný chrčivý zvuk. Pak dvakrát zuřivě praštil palicí do mříže, znovu něco zaškřehotal a odešel.

“No, moc přátelský nebyl.” - konstatoval Yorgos.

“Hmm, nelíbí se mi to. Nechci sejčkovat, ale vypadal jako kanibal. Všiml sis ty špičáky v jeho ústech?”

“Už jen to nám scházelo!”

“Ale divil bych se tomu. Nikdy jsem neslyšel, že by v Ophiru žili nějací lidožrouti. Je to civilizovaná krajina.”

“Tihle zjevně ještě civilizace nedostihla.”

Conan chtěl něco říct, ale z chodby vlevo se vynořilo pět chlupáčů ozbrojených krátkými kopími. Při pohledu na ně se Conan podivil. Byli to precizně vyrobené zbraně, typická ophirská práce. Zdobené násady z jasanového dřeva a dlouhé, zubaté hroty z dobré oceli. Tohle by tito primitivové vyrobit nedokázali. Mohlo to však znamenat jedno - nejsou v této jeskyni první!

Jeden z chlupáčů přišel k mříži a začal ji velkým klíčem odemykat. Ostatní také přišli blíž a kopími odehnali Conana a Yorgose dál dovnitř. Když bylo otevřeno, ten co měl klíč ukázal rukou na Conana a začal něco řvát. Druhou rukou mu dával znamení, že má jít s ním.

Tak dobrá! - pomyslel si Cimmeřan a vydal se za chlupáčem. Vyšel na chodbu kde ho zbylí čtyři okamžitě obklíčili a neustále na něho mířili hroty svých zbraní. Nezdálo se však, že by ho chtěli rovnou zabít. Proto se rozhodl s protiútokem počkat. Ruce měl volné, nikdo mu je nesvázal a s těmito hlídači by si poradil i když byli v přesile.

Nakonec se nechal vést chodbami jeskyně a pečlivě si vštěpoval do paměti každý jejich kousek, každou zákrutu či výklenek. Asi po sto krocích se dostali do větší místnosti, která se však od zbytku jeskyně silně lišila. Byla velice hezky upravena a zařízena na bydlení. Stěny byli nalíčené vápnem na bílo, na zemi leželi iranistánské koberce, byl tady vendhyjský nábytek z mahagonového dřeva, světlo dávali desítky svíček zasazených ve velkých stříbrných svícnech z Nemedie.

Osoba, která tomu všemu trůnila však vypadala jako rozená Ophiřanka. Byla to dívenka snědé pleti, s dlouhými černými vlasy a jasnomodrýma očima. Oblečené měla bílé šaty z Khitájského hedvábí. Vypadala velice hezky, i hlas měla příjemný.

“Tak, ty vypadáš jako jejich vůdce či velitel. Proto jsem tě nechala přivést. A pokud si myslíš, že přemůžeš mé muže a utečeš, tak se velice mýlíš. Co jsi vlastně zač? Vypadáš jako seveřan. Vaniřan, Aesiřan?”

“Ne, jsem Cimmeřan!”

“Podle vašich zbraní a uniforem však soudím, že jste Aquiloňané.”

“Ano, žiji v Aquilonii a jsem tam jako voják.” - řekl Conan. Usoudil, že tato dívka ho nezná, neví kdo ve skutečnosti je a ani to zatím vědět nemusí.

“Jak se jmenuješ, Cimmeřane?”

“Jsem Thoras! A ty?”

“Mé jméno je Marchana.”

“Hezké jméno! Ty vládneš těmto … co jsou oni zač?” - ukázal Conan rukou na chlupáče.

“Mí Sluhové! Sama jsem je stvořila. Popravdě řečeno, i oni byli původně obyčejní muži jako ty nebo tví společníci, ale trochu jsem je upravila. Použila jsem kouzla, která mě naučila má Učitelka. Žel, ne každý je vydržel. Mnozí přitom umřeli, ale nebylo mi jich líto. Slabochy nepotřebuji. Potřebuji silné muže. Silné a poslušné.”

” K čemu ti budou? Co chceš získat v téhle pustatině?”

“Tady nic, ale zato obyvatelé Ianthé se mají na co těšit. Bude to krutá pomsta. Všichni mí Sluhové byli kdysi válečníky a umí skvěle zacházet se zbraněmi. A každý z nich má sílu dvou-tří dospělých mužů.”

“Vždyť neumí ani mluvit.”

“Neměj péči! Oni moc dobře rozumí každém mému slovu a já rozumím jim. Ano, je pravda že ta kouzla jim hodně ubrala z inteligence, ale ta pro ně stejně není důležitá. Důležité je, že splní beze zbytku každý můj rozkaz. A až jich budu mít dost, vydám se na západ abych získala, co potřebuji.”

“A co tak moc potřebuješ?”

“Do toho tobě nic není! Jsi jen otrok, všichni jste jen mí otroci a už brzo začnu s vaší proměnou na Sluhy. I ty, možná, budeš vypadat takhle!”

Conan zbrunátněl, napnul svaly ale dřív než se stihl pohnout pocítil na krku hroty kopí. Ti Sluhové byli opravdu rychlí.

” Nevzpírej se! Osudu neujdeš, Thorasi!”

“To se ještě uvidí!” - procedil Cimmeřan zlostně, ale Marchana je jen posměšně ušklíbla a dala Sluhům pokyn, aby vězně odvedli.

V paláci v Sarloku panoval ruch. Desítky po zuby ozbrojených vojáků sedlali své koně, jiní nakládali na velké vozy zásoby jídla a vody. Další desítky soumarů nesli složené polní stany. Hraběnka, oblečená v cestovních šatech, tomu všemu zachmuřeně přihlížela. Nebyla ráda, že musí podstoupit tuto výpravu, ale neměla jinou možnost. Najednou zaslechla za sebou kroky. Otočila se a uviděla muže v kapitánské uniformě. Stroze se uklonil, ale první promluvila hraběnka.

“Jste připraveni, kapitáne?”

” Odpusťte milosti, ale jste si jista, že…”

“Ano, kapitáne! Jsem si jista. Nemyslete si, že mě to těší, ale jiné řešení nevidím. Musíme ji zastavit! Za každou cenu! Stala se z ní příliš velká hrozba. A o pár dní, když dosáhne osmnácti let se její síla neuvěřitelně znásobí. Naštěstí o tom neví, ale až to zjistí, budeme mít velký problém.”

“Přece jen, je to vaše dcera.”

“Vím! Ale někdy musíme udělat věci, které nechceme. Věřte, kapitáne, celé noci nespím. Modlím se k Ištaře a prosím ji o odpuštění. Snad mi ho dopřeje. Víte, příteli, celá léta jsem doufala, že se neobrátí proti mně, že se to proroctví nenaplní, ale pak začali ty únosy a zmizení lidí. Nejdřív jsem si myslela, že to dělají loupežníci, ale pak se mi ozvalo to Ištařino orákulum a bylo mi jasné, kdo to má na svědomí. Chtěla jsem se tomu vyhnout, ale ona mi nedává na výběr. Musí to být! Pro bezpečnost této země.”

” Dobrá, výsosti. Uděláme co je třeba. Spolehněte se!”

“Já vím. Ale prosím vás o jednu laskavost, kapitáne. Až ji dostanete, zabijte ji rychle a bezbolestně. Ať netrpí.”

” Rozumím, má paní!”

” Opravdu nevím, co jsem tehdy měla udělat, abych ji udržela doma? Povězte, Burghane, kde jsem udělala chybu, za kterou tak tvrdě platím.”

” Nevím, milosti. Já sám se už léta zamýšlím nad tím, proč můj syn utekl z domu dal se k těm fanatickým vyznavačům boha Hanumana. Také nevím, kde jsem udělal chybu.”

“Chápu! Pojďme! Máme tři dny, kapitáne.”

” Pojedeme-li plným tryskem jsme tam do zítřejšího rána. Není to tak daleko jak se zdá. Vozy se zásobami nás dohoní.”

“Koně to vydrží?”

” Jistě. Jsou na to vycvičeni.”

“Tak dobrá. Vyrazíme!” - vyhlásila hraběnka a kapitán odběhl. Za chvíli se stovka rytířů z hraběnčiny družiny vydala na cestu do stepi směrem na východ.

Conan se vrátil do velké cely, kde seděli jeho muži. Překvapilo ho, že každý má v rukou hliněnou misku s jídlem a dřevěnou lžíci. Jedna miska a lžíce čekala i na něho. Mlčky se pustil do jídla. Byla to odporná šlichta z bůhví čeho, ale sníst se to dalo a kromě toho měl velký hlad.

“Tak! Co jsi zjistil?” - zeptal se Yorgos, když všichni dojedli.

“Nic příjemného. Vede to tady nějaká čarodějka. Jmenuje se Marchana a je to vlastně ještě dítě. Ale čarovat umí, ti její chlupáči byli kdysi normální chlapi, ale ona je nějakým zaklínadlem změnila na takovéhle stvůry. A prý to čeká i nás. Víte, ona si prý buduje jakousi soukromou armádu a chce s ním vytáhnout na Ianthe, aby se něčeho zmocnila. Nevím sice čeho a k čemu to potřebuje, ale ta malá to zjevně myslí vážně.”

“Jaké máme šance dostat se odtud?”

” Jeskyně je dost velká. Nezjistil jsem, kudy se jede ven, ale ve stropu jsou díry, kterými vniká světlo. Pokud bychom se dostali k nim, dostaneme se ven.”

“Kolik je těch chlupáčů?”

” Netuším, a to mě štve nejvíc. Viděl jsem jich pět, ale v jiné části podzemí jich může být mnohem víc. A jestli jim chceme čelit, musíme mít naše zbraně. Holýma rukama si s nimi neporadíme.”

“Hm, naše zbraně jsou kousek od nás. Ale nedosáhneme na ně!”

“Něco vymyslíme. Teď všichni spát! Je už večer a utíkat na noc do stepi je sebevražda. Smečky šakalů nás roztrhají na kusy.” - prohlásil Conan a uvelebil se na teplém písku. Pod hlavu si podložil kámen a po chvíli tvrdě spal.”

Oddíl letěl tryskem. Zem pod kopyty koní sténala. Měsíční úplněk ji svítil na cestu, kterou hraběnka dobře znala, přestože po ní šla jen jednou v životě. A doufala, že už víckrát nebude muset. Ale osud rozhodl jinak a jí teď nezbývalo jiné, než zabít vlastní dceru. Musí ji zabít - dřív než ona svými zlými kouzly zabije ji!

O rána už nezbývalo mnoho času, když v dálce zahlédla známá místa. Jeskyně, kde před třemi lety ztratila svou dceru. Svou prokletou dceru.

Conan se vzbudil rychle jako obvykle. Byl to u něho jakýsi pud. Okamžitě byl v plném střehu a v plné síle. Jeho muži se ještě probouzeli, ale když spatřili krále, rychle vyskakovali na nohy.

Conan přišel k mříži, ale tentokrát na ni nebušil. Právě naopak, i vojákům dal pokyn, aby byli úplně ticho. Teď opravdu nepotřeboval společnost těch chlupáčů.

Kopa s jejich zbraněmi byla pořád na místě. Nikdo s nimi nehýbal. Conanovi došlo, že je to schválně. Až je Marchana změní na chlupáče, vezmou si je a stanou se členy její armády. Samozřejmě jen ti, co čarování přežijí. Rozhlédl se po cele, jestli nenajde něco, co by mu pomohlo, ale v tom spatřil, jak si jeden z vojáků zavazuje šňůrky na sandálu. Víc mu nebylo třeba.

” Zouvat!” - zavelel tiše a muži si bez protestů začali sundávat sandály. Conan z nich vytahoval šňůrky, svazoval je jednu na druhou, takže za chvíli dostal dobré čtyři sáhy dlouhý provaz z pevné kůže. Na jeho konec uvázal kamínek, prostrčil ho přes mříž a roztočil.

Na třetí pokus se strefil. Kamínek se zasekl do vázání jednoho opasku, na kterém bylo pouzdro s dýkou. Pomalu, palec po palci ho k sobě táhl, až ho nakonec dostal do ruky. Vydechl si. Vytáhl dýku z pouzdra a pevně sevřel rukojeť. Byla to dobrá zbraň. Stopu dlouhá a palec široká čepel zakončená ostrou špičkou.

Jedna však byla málo a přitahovat další zbraně provázkem by trvalo hodiny. Každou chvíli se tu mohl zjevit některý z chlupáčů a ztropit poplach. Rychle zkusil dýkou otevřít zámek na mříži a podařilo se mu to. Mříž se otevřela.

” Oblečte se a ozbrojte. Ale tiše!”

Muži kus po kuse rozebírali hromadu. Každý si nakonec našel svou zbroj, štít i meč. Chvíli jim to trvalo, protože museli dávat pozor, aby nedělali hluk. Zatím se sice nikdo z domácích neukazoval, ale to se mohlo každou chvíli změnit. Jakmile byli někteří vojáci kompletně ustrojeni a vyzbrojeni, okamžitě zaujali bojový postoj v ohybu chodby aby zadrželi případné útočníky.

Conan našel svou zbroj zcela naspodu kopy a sotva si ji natáhl, ozval se jeden z vojáků.

” Budeme mít hosty, pane!”

“Tak je přivítáme. Použijte kuše!”

Z chodby vyběhli tři chlupáči, každý s kopím v ruce. Okamžitě zjistili, že vězni jsou venku, ale na víc jim nezbyl čas. Dobře mířené šípy je zabili s naprostou jistotou. Žádná kouzla jim nebyla nic platná. Pak se však stalo něco, co Aquiloňany pořádně vyděsilo. Mrtvá těla se začala měnit. Nejdřív se jakoby natáhla do délky, pak jim ubylo svalů, opadali z nich všechny chlupy a nakonec na zemi ležela nahá těla tří docela normálních mužů. Jejich snědá pleť byla jasným znakem, že to byli rodilí Ophiřané.

” Kouzla!” - procedil Conan zlostně. - “Připravte se, že jim budeme muset zase čelit.”

“Jsme připraveni, Conane!” - přikývl Yorgos a ostatní gardisté také.

“Tak jdeme!” - zavelel král a první vyrazil chodbou. Už za druhou zákrutou chodby narazili na pětičlennou skupinu chlupáčů. I oni byli zjevením se zajatců dokonale překvapeni a nestihli ani zvednout své kopí. Útok gardistů byl zdrcující. Ani nadlidská síla jim nepomohla. Pak se z chodby vyřítili další. Bylo jich deset.

Marchana se vzbudila na hluk boje, který k ní dolehl chodbami. Rychle se posadila na lůžku a pohlédla na přesýpací hodiny na stolku. Na její vkus bylo ještě moc brzo. Co se to tam děje, u všech ďasů! - pomyslela si a slezla z lůžka. Oblékáním se nezdržovala, pouze si natáhla hedvábný župan, vyběhla z ložnice a dala se za zvukem boje. Ten však jaksi náhle utichl. To ji však netrápilo. Zazvonila na malý zvoneček, který měla na krku a z pravé strany se vynořilo deset Sluhů.

Chlupáči ozbrojeni těžkými palicemi zaútočili. Děsivě přitom řvali, ale nic jiného neuměli. První čtyři zkosili šípy, ale zbylí se dostali do přímého boje s gardisty. Conan jediným úderem meče zabil dva, kteří zvedli palice k úderu a tím si odkryli celou hruď. Byli sice rychlí, ale Conan byl rychlejší.

Gardisté to měli těžší. Sluhové čarodějky mezi nimi řádili jako pomatení, jejich kyje dopadali se smrtící silou na helmy a štíty. Dva už leželi mrtví nebo omráčeni na zemi, Yorgosovi se podařilo jednoho chlupáče sekem zbavit pravé ruky, ale ten jakoby to ani nevnímal. Zvedl palici levou a pokračoval v mlácení. Ale čím víc se namáhal, tím víc krve ztrácel až nakonec padl mrtev na zem vedle svých ostatních druhů, které nakonec gardisté zdolali jen díky přesile. V té chvíli se v chodbě zjevila Marchana a s ní další chlupáči. Conan a gardisté na ně zděšeně pohlédli.

Oddíl rytířů dorazil k jeskyním krátce po rozednění. Vojáci vedeni hraběnkou vešli dovnitř s tasenými meči a zvednutými štíty. Pak najednou zaslechli zvuky boje a dost je to překvapilo. Zaraženě zastali, ale královna je tvrdě pobídla.

” Zatraceně! Co tady stojíte a čumíte? Tam uvnitř někdo bojuje! Tak rychle, musíme mu pomoct! Vpřed!” - křikla a jezdci vyrazili chodbou.

Conan hleděl na čarodějku ale ona se jen pohrdavě šklebila. Mrtvá těla změněná na normální muže ležící na podlaze ji nijak nevzrušovala.

“Tak co? Máš dost hrdino?”

” Nevíš, s kým sis začala, děvenko!”

“I vy, Cimmeřané, jste smrtelní. Vím, že je těžko vás zabít, ale …”

Marchana nedomluvila, protože ji najednou zaujal zvuk přicházející zleva, z hlavní vstupné chodby. Někdo přicházel, ale její Sluhové to být nemohli, protože jich víc neměla.

Conan si všiml jejího překvapení, i toho, že se najednou dívá jinam. I on zaslechl zvuk, který nepochybně vydávalo mnoho lidských nohou, ale teď ho nezajímal. Mladá čarodějka stála pár kroků od něho zcela nechráněná.

Dýka zasvištěla vzduchem jako živý blesk. Marchana několik úderů srdce nechápavě hleděla na rukojeť trčící ji z hrudi, pak se zasténáním zavřela oči a padla mrtvá na zem. V té chvíli se živí Sluhové začali také měnit. Jejich děsivé výkřiky přehlušili i dupot vojenských bot, přicházející z chodby. Netrvali však dlouho, proměna na normální lidi trvala chvilku.

Vtom do místnosti vtrhlo asi třicet ophirských vojáků s tasenými meči. Nikdo se jim však nestavěl na odpor. Zastali, překvapeně hleděli napravo i nalevo a byli zmatení. Na jedné straně stálo asi dvacet mužů v aquilonských uniformách, na druhé straně deset Ophirců skoro nahých a stejně zmatených jako oni sami. Nikdo nevěděl, co má říct a nikdo se na nic neptal.

Do tohoto zmatku najednou vstoupila žena v cestovních šatech. Hodnou chvíli mlčky hleděla na mrtvé tělo dívky a po lících ji stékali kapky slz. Muže stojící kolem ní vůbec nevnímala, všechnu svou pozornost věnovala dívce, v jejíž hrudi byla zabodnuta dýka. Pak k ní poklekla, sepjala ruce a tiše promluvila:

” Marchano! Má ubohá dceruško! Má nešťastná dceruško! Proč se tohle muselo stát? Stačilo tak málo a všechno by se dalo zase do pořádku. Kdykoli ses mohla vrátit…” - její slova zanikla v návalu pláče.

Nikdo ji nerušil, i tak otrlé muže jakými byli ophirští rytíři či aquilonští gardisté přemohlo dojetí při pohledu na plačící ženu. Ženu, kterou Conan okamžitě poznal.

Najednou hraběnka přestala plakat, vytáhla z dívčích prsou dýku, vstala a rozhlídla se.

“Čí je to zbraň? Kdo ji zabil?”

Z řady aquilonců vystoupil Conan.

“Já jsem to byl!” - pronesl tiše a hraběnka Olivie na něj pohlédla s úžasem v očích. Hlava se jí zatočila, rychle se chytla zdi, ale Conan k ní okamžitě přiskočil a pevně ji sevřel. Dotek jeho rukou ji probral k životu. Pomalu se mu vymanila z náruče, pokynem přivolala kapitána Burghana a stroze mu přikázala:

” Kapitáne, až dorazí vozy, naložte tělo mé dcery na jeden z nich. Odvezeme ji do Sarloku a tam ji pohřbíme. Ostatní mrtvé pohřběte tady, o živé se postarejte. Tito aquilonští vojáci jsou naši přátelé.”

” Rozumím, milosti. Všechno bude jak si přejete.” - odpověděl kapitán a místnost se za chvíli vyprázdnila.

Oba uznali, že není důvod na nějaké okázalé shledání. Objetí, polibky, lichotky či úsměvy, to všechno nechali stranou. Olivie mlčky odvedla Conana do velkého pokoje, kde se poprvé setkal s Marchanou, usadili se na mahagonové lavičce a hraběnka začala vyprávět.

“Víš, bylo to hodně divoké. Dlouho jsem se tehdy na trůnu neohřála. Můj bratranec Kidori začal proti mně okamžitě intrikovat. A pak, když se přišlo na to, že čekám dítě, byl na koni. Nedalo mu mnoho práce získat pár vlivných dvořanů na svou stranu, ale nedovolila jsem jim, aby mne svrhli silou. Odešla jsem sama. Kidori měl naštěstí tolik slušnosti, že to dokázal ocenit. Ale nakonec se ani on na trůnu dlouho neohřál. Z exilu se vrátil princ Amalrus a vzal si co mu patřilo.

Stala se ze mě hraběnka Olivie ze Sarloku. Utáhla jsem se na své panství daleko od Ianthe a spokojeně tam žila. Tam jsem přivedla na svět i Barchanu.”

“Ty ses provdala?”

“Ne! Necítila jsem potřebu vdávat se. A také mi to nikdo nevytýkal, nikdo mě do toho netlačil. Ale abych dokončila. Téměř patnáct let jsem v klidu vládla svým poddaným. Vychovávala jsem svou dceru a bylo nám dobře. Když se mě zeptala na svého otce, řekla jsem jí že odešel do světa hledat štěstí a už se nevrátil. Ale pak, když jí bylo patnáct let, se jedné noci mé dceři přisnil sen. Velice živý sen, který ji načisto obloudil. V tom snu viděla jakousi čarodějku, která ji volala k sobě. To volání bylo tak silné, že mu nedokázala odolat a vybrala se za ní. Utekla z domu a vydala se do stepi. Ta čarodějka žila tady, v těchto jeskyních. Ale to jsem netušila. Až Ištařino orákulum mi sdělilo, kde ji mám hledat. Nějak jsem však nenašla odvahu. Nechala mi list na rozloučenou, ve kterém mi hrozila, že mě zabije, opovážím-li se k ní přiblížit. Jednou jsme se o to přece jen pokusila, ale nedostala jsem se blíž než na míli. Pak jsem dostala strach a vrátila jsem se.

Pak se tady, nedaleko mého panství začali dít nehezké věci a já si uvědomila, že mi nezbývá jiné řešení, než ji zastavit. Ta stará, ona jí říkala Učitelka, z ní za ty necelé tři roky vychovala čarodějku, zlou čarodějku. Byla posedlá do morku kostí. Chtěla jsem se s ním smířit. Prosila jsem ji aby se vrátila domů.. Posílala jsem za ní posly, ale vraceli se jen jejich bezhlavá těla. Tak jsem se znovu obrátila na orákulum a to mi řeklo, že až ji bude osmnáct její síla vzroste a pak ji už nebude možné porazit silou, ale jen jinou magií. Pak mi ještě orákulum sdělilo, že ta její Učitelka zemřela. Proto jsem se rozhodla jednat. Nedala mi na výběr.”

“A kdo byl vlastně jejím otcem?”

” Conane! Ty se nepamatuješ na tu poslední noc v Ianthe, poté co jsi mi pomohl získat vládu?”

“Moc ne. Byl jsem dost opilý.”

“Jo, to já taky! Ráno jsi odjel. Nechtěl jsi zůstat, prý takový život není nic pro tebe a já to chápala. Nepřemlouvala jsem tě. O pár týdnů na to jsem zjistila, že čekám dítě. A to bylo právě to, co využil můj bratranec. Prohlásil, že žena která se shodila s jakýmsi tupým barbarem nemá právo vládnout.”

” Počkej! Chceš mi říct, že Marchana…že jsem zabil vlastní dceru?” - vykřikl Conan a chytil se rukama za hlavu.

“Ano, Conane! Ale nemusíš toho litovat. Kdybys ji nezabil ty, udělala bych to já sama. Takže ti to nevyčítám ani se na tebe nezlobím, spíš jsem ti za to vděčná. Udělal jsi správnou věc.”

“Proč jsi mi to nedala vědět?”

“A kam? Zmizel jsi jako vítr. Pomohl jsi mi získat ophirský trůn, ale brzy jsem ho znovu ztratila a popravdě řečeno, vůbec mi nechyběl. Žila jsem spokojeně v ústraní, daleko od politiky, dvorních intrik a svárů. Teprve před pár lety jsem se dozvěděla, že ses stal králem Aquilonie, ale nechtěla jsem tě tím zatěžovat. Tvá vláda byla ještě nejistá, měl jsi mnoho nepřátel. A též mnoho problémů. Dvakrát tě svrhli, uvěznili, nemedijská vojska okupovala Aquilonii. Ale ty ses pokaždé vrátil. Pak ses oženil s jakousi nemedijskou princeznou, byl jsi šťastný, měl si děti. Bylo by ode mne kruté kazit ti tvé štěstí. Proto jsem mlčela. Navíc jsem se dost styděla.”

“Za co?”

“Zato, jak se k tobě zachoval Amalrus. Byl tvým přítelem a spojencem, ale podle tě zradil.”

” Amalrus za svou zradu zaplatil!”

” Zasloužil si to!”

“Tak dobře! A co teď?”

” Pohřbíme Marchanu. Osud to tak asi chtěl, že budeme u jejího hrobu oba dva. Konečně najde klid.”

” Najde…poslyš, když jsem s ní mluvil řekla mi, že něco hledá, že chce něco získat. Nevíš o co šlo?”

” Netuším. Nemám zdání, co jí ta stará bestie nabulíkala do hlavy. Akorát mě zarazilo, že tak náhle sešla ze světa.”

” Možná, že Marchana už měla dost jejího učení.”

“Ani bych se tomu nedivila. Každopádně, je asi dobře, že už tady není ani ona.”

“Cože? Tebe těší smrt vlastní dcery? Naší dcery?”

“Snad mě jednou pochopíš, Conane. Tady nešlo jen o mě nebo o Ophir. Zbavil jsi celý tento svět hrozby, zrůdy, která by se nezastavila před ničím. A kterou by sotva někdo zastavil.”

“Ale proč právě má dcera?”

“Ty asi pořád zapomínáš na to, že jsi výjimečný člověk, jsi vyvolencem bohů, Conane. Takže i tví potomci jsou něčím výjimeční.”

“Do pekla se všemi bohy!”

K O N E C